Asfalt

Štěpán Kopřiva

(2009)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Žoldáci neumírají. Odcházejí do pekla, kde se spojují.Že je toto známé rčení pravdivé, se členové Kuffenbachova komanda přesvědčí po jedné nepříliš povedené akci. Jenže peklo není žádná pohádková idylka – ale temná industriální dimenze, kde jsou mrtví degradováni na mazlavou hmotu, na pouhý materiál. Svět, kde je lidská rasa jenom něco jako asfalt. Problém je v tom, že Kuffenbachovi vojáci se s touto rolí odmítnou smířit. A jelikož mají výcvik, zkušenosti i potřebnou dávku šílenství, situace se poměrně rychle zvrhne.Pět žoldáků proti celému peklu.Noe může rovnou začít stloukat nový škuner.Protože tenhle svět utone v krvi.

ŠTĚPÁN KOPŘIVA

ASFALT

Nakladatelství CREW Praha 2009

Poděkování patří:

Davidu Horákovi, Pavlu Hönigschmiedovi, Petru Litošovi, Jiřímu Pavlovskému, Ludovítu Platovi a Jiřímu W. Procházkovi

– za efektivní brutalitu jejich připomínek

Štěpán Kopřiva v Nakladatelství CREW:

Zabíjení (2004)

Nitro těžkne glycerínem

(2006, komiksové album, společně s Jiřím Grusem)

Asfalt (2009)

Štepán Kopřiva, 2009

Nakladatelství CREW s.r.o., 2009

ISBN 978-80-89083-40-6

První úder utrhne Kuffenbachovi obličej. To není dobrý začátek.

Kuffenbach necítí bolest – jen horké mravenčení. Jako kdyby strčil hlavu do mikrovlnky. Stiskne spoušť. Dávka z hecklera & kocha dutě lupne. Kuffenbach slyší, jak jeho zmuchlaný obličej pleskne o linoleum. Slyší, jak Ostranski řve. Vzduch hučí krví a peřím.

Stejně jako většina lidí nemyslí Kuffenbach na konec moc často. Stejně jako většina lidí smrtelnost ignoruje. Vlastně ani neví, jestli má ze smrti strach. Nikdy o ní pořádně nepřemýšlel.

Teď už je pozdě s tím začínat.

Rozervané obličejové svaly zavalí bolest – a Kuffenbach ji vítá s jakousi paradoxní úlevou. Kolem srdce se sevře ruka s ledovými nehty.

I po úplném odříznutí přívodu krve funguje lidský mozek ještě šest sekund.

Notorické klišé říká, že před smrtí se člověku promítne celý život. Není to pravda.

Tedy alespoň ne v Kuffenbachově případě. Během těch šesti sekund se mu promítnou pouze poslední tři týdny.

ČÁST PRVNÍ

POSLEDNÍ TŘI TÝDNY

Bylo špatné znamení, když chlap jako Handy začne chtít vlastnit věci a začne si myslet, že si může dovolit luxus přátelství. Majetek člověka svazuje a přátelství ho oslepuje. Parker nevlastnil nic a chlapi, se kterými pracoval, byli prostě jen chlapi, se kterými pracoval, nebyli to jeho přátelé, a také nic nevlastnili. Jistě, pod aliasem Charles Willis měl tu a tam nějaké investice, ale to bylo kvůli daním. Nikdy se k těm investicím nepřiblížil, neměl s nimi nic společného, nesnažil se na nich vydělávat. Ale Handy dělal něco jiného – kupoval si věci, aby je měl. A spolupracoval s Parkerem ne kvůli zisku, ale protože ho měl rád.

Když chlap jako Handy začne toužit po věcech a přátelství, znamená to, že začíná ztrácet ostří. Bylo to špatné znamení.

Richard Stark: The Outfit

Vy jste moji přátelé, činíte-li, co vám přikazuji.

Janovo evangelium 15,14

1

„Jednoznačnej bambus,“ tvrdí Bergson. Ostranski zkoumá monitor.

Kuffenbach se je snaží nevnímat. Už poosmé se prokousává titulkem na první straně Skanska Dagbladetu a stále nemá ponětí, co čte. Buď to znamená Muž ze Stockholmu (37) znásilnil sousedův volkswagen, nebo Návštěvníci z vesmíru nutili důchodkyni sledovat film Tři muži a nemluvně (37x). Ne že by Kuffenbach tak dychtil po informacích – snaží se jen naučit líp švédsky. Když už ve Švédsku žije. I když by samozřejmě nemusel. Mohl by se na Ostranského vykašlat a vrátit se do Německa. Ať se v tom plácá sám. Jasně, myslí si Kuffenbach. To bych klidně mohl. Úplně klidně. Začne číst titulek podeváté.

„Jednoznačnej bambus. Ten se nedostane ani k totálce, vole,“ prohlásí Bergson. Obrazovka monitoruje rozdělena na čtyři části. Každá zachycuje jiný úsek hypermarketu. Monitorů je dvanáct. Bergson a Ostranski se dívají na pětku, kde se potlouká jednoznačný bambus. Připojí se k nim Lenijonhufvud, jehož jméno Kuffenbach nedokáže vyslovit, a tak mu v duchu říká „Lenin“. Rád by mu říkal nějak vtipně, ale jako obvykle nedokáže nic vtipného vymyslet. Raději se o to nepokouší ani teda pouští se podesáté do titulku.

Jednoznačný bambus – mladík v teplákové soupravě Reebok a oranžových teniskách – se rozhlédne a nacpe si za zip čokoládu Sahne Nuss (značka Nestlé, vyráběná v chilské čokoládovně Hucke). Monitorovací místností bezpečnostní služby Aberg se rozlehne potlesk.

„Máte recht, šéfe. Tenhle bambus se nedostane ani k totálce. Přesnej odhad,“ říká Lenin.

Ostranski neříká nic a Bergson se na něj podívá.

„Co? Ty snad s mym hodnocením situace nesouhlasíš, Adame?“

Adam Ostranski se s Bergsonem nesnáší od chvíle, co s Kuffenbachem nastoupili. Samozřejmě že Kuffenbach Ostranskému říká, aby se na to vykašlal, ať mají klid. Samozřejmě že mu to Ostranski vždycky slíbí.

„Je úžasný,“ řekne Ostranski, „jak lidskej úsudek ovlivňujou zkušenosti.“

Samozřejmě že to nedokáže dodržet.

„Svět si přizpůsobujeme tomu, co jsme sami prožili. Takže například když ty tvrdíš, že se někdo někam nedostane, v podstatě do toho jenom promítáš vlastní zážitky.“

Kuffenbach dospěje k názoru, že titulek nejspíš zní Supermodelka si při sexu urvala z klitorisu piercing (všech 37 cvočků). Je mu jasné, že když bude na titulek zírat dál, slova ztratí smysl a rozpustí se v louži liter. Tohle nemá cenu. Otočí na sport: Farjestads BK – Malmö Redhawks 2:0. Tomu rozumí. Hurá, umím švédsky.

„Jenže tady nejde o to, že ses v IQ testu nedostal ani přes otázku Jak se jmenujete? nebo žes svýho gumovitýho racochejla nedostal do svatyně tý sexice z lahůdek.“ Ostranski si posune brýle. „Musíš tu situaci posuzovat odděleně. Musíš to rozškatulkovat.“

Bergsonovi naskáčou na tváři rudé fleky. Odšoupne kolečkovou židli a vztyčí se. Je vysoký skoro jako Ostranski. „Takže podle tebe ten bambus skrz totálku projde?“

Kuffenbach zvedne oči od novin. Dojde mu, kam chce Bergson Ostranského vmanévrovat. A než si stačí rozmyslet, jestli se do toho plést, nebo ne, uslyší svůj hlas: „Adame.“

Ostranski se neotočí. „No?“

„Ser na to.“

Ostranského selektivní hluchota je ovšem pověstná. „Víš ty co, zázraku moderního fastfoodu,“ usměje se na Bergsona, „je to náhodou přesně obráceně. Já si totiž myslím, že při troše dobrý vůle ten bambus k totálce ani nevyrazí.“

„Vsadíš se?“ vypálí Bergson. A je to tady, pomyslí si Kuffenbach s pochmurným uspokojením: O to mu celou dobu šlo. A Adam mu to sežral jako největší bašťoun.

„Vsadíš se, že se ho podaří zastavit regál před totálkou?“

Totálka neboli totální linie je pomyslná čára mezi regálem s čaji a mrazákem se zmrzlinou. Pro každého své cti dbalého člena bezpečnostní služby je to poslední místo na odchycení zlodějů. Jistě, skutková podstata krádeže v tu chvíli ještě jaksi není naplněná, ale kdo bude bambuse potupně nahánět za kasami nebo dokonce, nedej bože, na parkovišti?

„Co takhle dva regály před totálkou?“ navrhuje Ostranski a odepíná si z uniformy visačku se jménem.

„O kolik?“

„O dva tácy?“ zkusí to Ostranski.

„Platí.“

Vzpomínka zacvakne do paměťového slotu a Kuffenbachovi v lebce zazní včerejší rozmluva:

Pět let. Pět let, rozumíš? Půlkulatý výročí. Do tyhle chvíle nejdůležitější datum v jeho životě, vysvětluje Ostranského hlas ze včerejška.

V tomhle věku jsou pro něj každý narozeniny důležitý, namítne Kuffenbachův hlas ze včerejška.

Hele, řeknu ti to takhle: Jak by bylo tobě, kdyby ti bylo pět a dostal bys od fotra hovno?

Asi bych se divil. Hlavně proč ten dárek tak smrdí.

A to jenom proto, že jeho táta je neschopnej debil a nemá ani na to, aby mu koupil Lego –

Zase Lego?

Zase Lego.

Koupíš mu něco jinýho.

Mně ho fotr koupil. Byl to ten nejlepší dárek, co jsem od něj kdy dostal.

Myslel jsem, že nejlepší dárek byla ta ballantinka k jedenáctým narozeninám.

Tu jsem nedostal, tu jsem mu šlohnul. Navíc jsi ji tenkrát stejně celou vychlastal ty. To byla myslím tvoje první –

Ne, nebyla.

Aha. No, každopádně mi fotr k narozeninám to blbý Lego dal. Chápeš, co to pro pětiletýho fakana znamená?

Tak mu kup to malý levný Lego – Z pohádky do pohádky. Rytíř a zeman.

Sere na dvoučlennej feudální systém! Tys to nepochopil: on chce starwarsovskej Turbo tank klonů! Ten s těma dvanácti kolama! Osm set jedna kostiček! Jeden z pajduláků má svítící laserovej meč!

Ten stojí dva tácy.

No právě.

Který nemáš.

No právě.

Současně se Kuffenbachovi vybaví jiná věc. Během toho rozhovoru stál Bergson před šatnou a kouřil. To znamená, že je slyšel.

To znamená, že je to bouda.

To znamená, že by se na to měl Ostranski vysrat. Neradil mu to náhodou před čtyřiceti sekundama někdo?

Kuffenbach se dívá, jak Adam odkládá vysílačku a klíče, aby mu nepřekážely v běhu, a najednou – jako když přepnete z normálního vidění do infra – nevidí dlouholetého parťáka ani bývalého žoldnéřského drsňáka. Vidí fotříka, který sklouzává po sociálním žebříku a snaží se udržet poslední zbytky sebeúcty. Které mají občas hodně divnou podobu.

Občas dokonce vypadají jako starwarsovský Turbo tank klonů s dvanácti koly.

Kuffenbacha zčistajasna přepadne splín. Chlápek, který patřil k nejlépe placeným žoldákům Evropy, tady šaškuje kvůli dvěma tisícům švédských korun.

A nemá cenu mu to vymlouvat. Natolik Kuffenbach Ostranského zná. Dostane, o co si koleduje, pokrčí Kuffenbach v duchu rameny. Je to blbej koledník. Já za to nemůžu.

Jasně že můžeš.

To, že jste oba skončili tady, je tvoje vina. Výčitka vyskočí naprosto nečekaně, zastudí v lebce a sklouzne po páteři. Je to tvoje vina.

„Tak jo.“ Ostranski mrkne na monitor, jestli se bambus nedostal moc blízko ke kasám. „Jdeme na to. Čili přesný znění sázky zní, že ho dostanu dva regály od totálky –“

„Ne,“ zahákne palce za opasek Bergson. „O tom, že ho máš dostat ty, nepadlo ani slovo.“

Kuffenbach ví, jaká bude další věta, ještě než zazní.

Na Bergsonově tváři se objeví úsměv. „Já chci, aby ho dostal von.“ Ukáže na Kuffenbacha.

A je to v hajzlu, pomyslí si Ostranski.

Je mu jasné, co Kuffenbach Bergsonovi odpoví. Když s někým proděláte šedesát sedm ostrých akcí, dokážete mu číst v obličeji jako ve slabikáři. I když je ten obličej nehybný jako Kuffenbachův.

Takže se Ostranski raději dívá na Bergsona.

Velitel směny sice z Ostranského řečí efektně pění, ale Kuffenbach mu leží v žaludku daleko víc. Sice proti Bergsonovi nikdy neřekl jediné slovo a ponižující příkazy plní bez mrknutí oka, ale stačí je postavit vedle sebe, a je jasné, kdo by měl být šéf. Kuffenbach na rozdíl od Bergsona působí dojmem, že si nemusí nic dokazovat – ale kdyby na supermarket zaútočila armáda vágusů rozběsněných nedostatkem krabicového vína, skope je na jednu hromadu, a ještě si přitom stačí přečíst Skanska Dagbladet. A Bergson to cítí.

Je logické, že se pokouší Kuffenbacha shodit. Jenže na to, aby ho vyprovokoval, prostě nemá, ví Ostranski.

Takže je to v hajzlu.

Chtěl jsem jenom blbý Lego pro Filipa. To toho vážně požaduju od života tolik?

Kuffenbach odloží noviny na spacák, předpisově složený do tvaru zvaného video. Vstane z bidla pro noční směnu.

Má přes metr devadesát, a přestože mu za tři roky bude padesát, na jeho pohybech to není znát. Působí, jako by obden dřel tři hodiny v posilovně (ve skutečnosti je to jenom hodina a není to v posilovně, protože na tu nemá). Ostranského mimoděk napadne, že Kuffenbach díky neexistující mimice vypadá jako bojový robot. Jediné, co naznačuje věk a lidský původ, je tuk ukládající se kolem pasu a strojkem zastřižené vlasy: úplně bílé.

„Nevidím jediný důvod, proč bych to měl dělat,“ odpoví Bergsonovi.

Ostranski uhne očima. Balónek dětinské naděje praskne a s prdícím zvukem odkličkuje do psychického vakua. Bergson roztáhne ústa a odhalí dvě řady překvapivě bílých zubů. „Já taky ne.“

Kuffenbach si odepne plastovou visačku. „Takže to udělám bezdůvodně. Dostanu ho tři regály od totálky. Za dva a půl.“ Aniž na kohokoli pohlédne, vyjde ze dveří. Místností chvíli duní absolutní ticho. Pak se všichni vrhnou k monitoru.

2

Půl metru za dveřmi si začne nadávat. Na co si to jako hraješ? ptá se Kuffenbach sám sebe kysele. To jako myslíš, že Adamovi stačí vrazit dvanáctikolový Turbo tank klonů a říct sorry, kámo, že jsem ti posral život, ale hele, tímhle jsme si kvit, jo? Nebo chceš ještě X-Winga?

Copak fakt nechápeš, jak je to idiotský?

Ale jo, pomyslí si Kuffenbach. Jasně že chápu.

No bezva.

Tak co to teda sakra děláš?

Na monitoru se bambus v oranžových teniskách šine podél pytlíkových polévek. Předstírá uhranutí nudlovým vývarem a snaží se působit nenápadně.

Ke kase mu zbývají čtyři regály.

„Kuffenbach nemá šanci,“ shrne to Lenijonhufvud.

Jakmile za sebou Kuffenbach zaklapne dveře s nápisem Tilltrade forbjudet a vnoří se mezi regály, myšlenky se vypaří. Jistě, Kuffenbach ví, že tohle je parodie na ostrou akci. Jenže jeho podvědomí to neví a aktivuje instinkty. Během sekundy přeberou kontrolu nad Kuffenbachovým tělem. Prosmýkává se mezi zákazníky tiše a rychle.

„Ty vole,“ řekne Lenijonhufvud. Kuffenbach urazí během čtyř sekund polovinu cesty k bambusovi. Bergson vytáhne z kapsy stříbrnou nokii a zvolí naposledy volané číslo.

Bambus na obrazovce přiloží k uchu mobil.

„Bacha, je od tebe jenom patnáct metrů,“ oznámí mu Bergson. „A je celkem čipernej, tak na ty svý platfusy přitlač.“

Bambus přikývne a zaklapne véčko.

„Seš zasranej, zkurvenej, křiváckej prasomrd,“ informuje Bergsona Ostranski. Právě ztratil glanc, ale je tak vytočený, že je mu to jedno. Vztek mu stoupá do hlavy – je tmavý a hořký jako čokoláda pro diabetiky.

„Pro takovýho borce jako Kuffenbach to přece nebude problém, ne?“ řekne bez úsměvu Bergson. „Copak je pro něj předloňskej malmöskej mistr ve sprintu na sto metrů, kterej je momentálně na kokainu a tak trochu psycho, rovnocennej soupeř? Pro Pana Slavnýho Velitele Elitního Komanda? Jen ať předvede, co v něm je, frajer. Když si myslí, že je lepší než my.“

Bambus v teplákové soupravě se dává do pohybu.

Velmi rychlého pohybu.

Kuffenbach zabočí do uličky a zjistí, že tam bambus není. Je tam pouze rozmazaná čára s oranžovými teniskami, která mizí za rohem.

Reaguje bez přemýšlení.

Místo aby vyrazil za bambusem a s dojemnou zaťatostí absolvoval předem prohraný souboj, vrhne se proti regálu. Samozřejmě ne proti dvoumetrové polici, ale do zeleninových přepravek, které sahají jen do výše pasu.

Odrazí se a skočí do rajčat, pod levou podrážkou mu pšoukne protlak, pravou se odrazí od samoobslužné váhy, přístroj zabliká a vyplivne samolepku s EANem – a Kuffenbach se vznese k zářivkám a přeletí celý úsek perfektně vykrouženým obloukem.

Dopad zaduní tak, že sebou všichni v hypermarketu trhnou. Kuffenbach se pokusí plynule přejít do běhu a kupodivu se mu to povede. Sedm metrů před sebou vidí záda v červené reebokové bundě. Do totálky zbývá tři a půl regálu.

Bambus se ohlédne a zrychlí. Kuffenbach akceleruje.

Začíná dotahovat.

Oba se řítí uličkou, hlasitě funí, podlaha vibruje a lidé jim uskakují z cesty. Kuffenbach málem porazí matrónu s fialovým přelivem – vyhne se jí na poslední chvíli. „Pardon,“ zasípe.

„Ty nekulturní hovado!“ vříská za ním fialová dáma.

Bambusovy oranžové tenisky kvíkají o podlahu. Jsou možná úžasné pro běh na škváře nebo na povrchu se vsypanou granulí – ale pro běh po čerstvě napastovaném linoleu se nehodí. V zatáčce u třetího regálu bambusovi podjedou nohy, Kuffenbach máchne rukou a chytne ho za bundu.

RRRRRRRRRYC

Zůstane mu v ruce kus červené látky – tak akorát pro liliputánského toreadora. Bambus se rozplácne na zemi.

Ale hned se jako pravý sportovec drápe na nohy. Kuffenbachovy ruce se pohybují rychleji než jeho myšlenky: popadne bambusovu levačku, zkroutí ji a pěstí udeří do loketního kloubu. Hlasitě to praskne. Bambus zavyje. Zákazníci třeští oči.

Co blbneš? Chceš ho zmrzačit? Kuffenbach zaskočený sám sebou povolí stisk. Chyba. Bambus se mu vytrhne.

A vyrazí ke konci uličky.

Kuffenbach mu podmete zezadu nohy a švihne s ním dozadu.

Rovnou do pyramidy zlevněných plechovek Pedigree Pal.

Rozletí se s monumentálním rachotem, který by musel vzbudit i Arneho Saknussemma ve středu Země. Kdyby nebyl fiktivní.

„Do prdele,“ hekne Bergson.

„A cos jako čekal, vole?“ ptá se Ostranski.

„Ale já nemyslím do prdele,“ ukáže Bergson na bordel v oddělení domácích mazlíčků, zdravé výživy a hygienických potřeb, ‚já myslím doprdele!“ namíří okousaným nehtem na monitor trojku, kde za hlukem míří Rhea Jakobssonová, denní manažerka. Bradu má vytrčenou tak, jako by chtěla někoho uklovat k smrti.

„Do prdele!“ zaúpí Lenijonhufvud.

Ostranski neříká nic, protože už je na půl cesty ke dveřím.

„Neblbni,“ vyhrkne Bergson. „Nechoď tam, nemá to cenu. Stejně už mu nepomůžeš.“

Má pravdu, uvědomí si Ostranski. Co tam Martinovi budu platnej? A než si stihne odpovědět, kanál podvědomí se otevře naplno a všechno se vyvalí ven: Proč se mám nechat taky vyhodit, když potřebuju prachy víc než on? Z pubertální solidarity? Jinej flek už v Malmö neseženu. Ostranski se těsně přede dveřmi zastaví.

Za očima se mu cosi převrátí. Cosi zaprášeného a obaleného pavučinami, cosi, o čem Ostranski netušil, že to ještě má: stud.

Seš tak trochu sobecká sviňka, co, kámo? Vyrazí z místnosti, jako by ho někdo nakopl.

Kuffenbach stojí uprostřed uličky a snaží se v předklonu vychrchlat plíce. Každý nádech projíždí hrudí jako cirkulárka. Vždyť to bylo jenom pár metrů.

A kolik si myslíš, že ti je? V odlesku zářivek se na čele blýskají kapky potu.

Podá bambusovi ruku a pomůže mu na nohy a nevěří vlastní očím, protože ten nezmar si to namíří rovnou ke kase!

Přes regál s kukuřičnými lupínky.

Začne na něj šplhat s messnerovskou zavilostí.

Kuffenbach zafuní, popadne ho za nohu a zatáhne.

Bambus po něm začne metat krabice s kornflejky. Rozprskávají se v kukuřičných explozích.

Zákazníci vřeští a prchají, zdravá výživa vybuchuje. Regál praská a naklání se. Ovocné müsli detonuje Kuffenbachovi v tváři jako handgranát. A dost. Aniž by přemýšlel, napálí bambuse pěstí do ledvin. Bambus se pouští regálu, padá na podlahu a svíjí se.

Pak se Kuffenbachovi zakousne do nohy.

To snad ne.

Do uličky se vřítí Ostranski. „Bacha, Jakobssonová!“ Regál s obilninami zaúpí a skácí se do vedlejší uličky. To snad ne!

Kuffenbach se snaží bambuse setřást, ale ten je jak somálské klíště.

Ostranski improvizuje: popadne zlevněný mop a práskne bambuse po hlavě. Bohužel přesně ten okamžik si Rhea Jakobssonová a její brada vyberou k tomu, aby vkročily do uličky.

Situace z jejich pohledu vypadá jednoznačně.

Zhroucený regál. Podlaha pokrytá obilninami a pomačkanými plechovkami. Knokautovaný zákazník. Ostranski s mopem jako baseballovou pálkou. A Kuffenbach se zaťatými pěstmi.

„Vy jste zešíleli!“ zasyčí Jakobssonová. „Vy jste se normálně zbláznili!“

Ostranski upustí mop a snaží se ho zakopnout pod regál.

„Co si myslíte, že děláte? Máte chránit zboží! Ne ho ničit!“

„My –“ pokusí se Kuffenbach, ale Jakobssonová ani brada – trčící v úhlu devadesáti stupňů – ho nepustí ke slovu.

„Máte chránit zákazníky! Ne je zabíjet!“

„Totiž –“ řekne Kuffenbach.

„Máte zajišťovat bezpečnost! A ne rozpoutat třetí světovou válku!“

Bambus na zemi zasténá.

„Upozorňovali mě, abych lidi s vaší minulostí nezaměstnávala, ale já se nad vámi slitovala, když jsem viděla, jak na tom jste! A to mám za to?“

„Kdybych to mohl nějak –“ řekne Kuffenbach.

„Nemůžete! Nijak! Máte výpověď! Oba!“

Kuffenbach otevře ústa a zase je zavře. Ostranski vypadá, jako by filmovým trikem z dílny ILM zestárl o deset let.

„Na hodinu! Jděte si vyklidit skříňky!“

Kuffenbach zatouží po panáku tak zoufale, až ho to vyděsí.

„Vy jste neslyšeli? Co tady stojíte? Vypadněte!“ řekne Jakobssonová. Najednou působí spíš vyčerpaně než naštvaně. „Ať už vás tu nevidím.“ Brada poklesne, jako by na ni někdo zavěsil dvacetikilové závaží. „A smutný kokršpanělský pohledy si házejte do zrcadla. Copak vám ještě nedošlo, že někdo jako vy prostě nemůže dělat normální práci?“

Kuffenbach neví, co je horší. Jestli to, že zase dostali padáka – nebo že má Jakobssonová asi pravdu.

Vyklidí si skříňky.

Lenin je vypustí služebním východem. Jdou přes parkoviště převlečení do civilu, v igelitkách špinavé spodní prádlo, vlhké ručníky a laciné pánské deodoranty.

„Můžeme být rádi, že nám nestrhla z platu celou škodu,“ říká Kuffenbach. Podívá se na Ostranského. Ostranski nevypadá, že je nějak zvlášť rád.

„Hej! Počkejte!“

Otočí se. Od supermarketu k nim cválá Bergson.

„Ne aby tě napadlo ho praštit,“ řekne Kuffenbach. „Toho si beru já.“ Ostranski vážně přikývne.

Než k nim Bergson doběhne, v podpaží má tmavé kruhy potu a obličej se leskne, jako by vylezl ze sauny. Je tak zadýchaný, že mu dělá potíže ze sebe dostat větu. „Tady…,“ funí. „Tady…“ Podává něco Kuffenbachovi.

Vypadá to jako dva tisíce švédských korun.

„Dostal jsi ho přece tři regály od totálky,“ zasípe Bergson a snad poprvé, co ho Kuffenbach zná, neuhne pohledem. „Řekl bych, že se ti dva tácy teď budou hodit.“ Potom zamrká. „Počkej, my jsme říkali dva a půl, že jo?“

Hrabe se po kapsách a dává dohromady pětistovku ze zmačkaných stokorun. Kuffenbach se dívá, jak prsty s okousánými nehty narovnávají srolované bankovky, a najednou je mu Bergsona podivně líto.

Zvedne se chladný vítr, přivane roztrženou igelitku a omotá ji Ostranskému kolem nohy. Ostranski se nepohne, aby ji setřásl.

„Dva a půl,“ říká Bergson a podává Kuffenbachovi chuchvalec bankovek. Ohnuté rohy se třepotají ve větru.

Kuffenbach se na svého bývalého nadřízeného mlčky dívá.

Pak peníze převezme.

„Dík.“

Bergson něco zamumlá. Kývne špatně oholenou bradou a vyrazí zpátky.

Kuffenbach strčí peníze do kapsy. Vítr nepřestává. Ostranski se zachvěje.

Jo, začíná být docela zima.

3

Vystoupí z autobusu na Munkersivej, zastávku před RoCentem a malmöskou mešitou, a zbytek cesty dojdou. Ostranski se na rasengardské sídliště přestěhoval potom, co je vyhodili z džobu s obrněným vozem. Jsou tu nejnižší nájmy v Malmö. Aby taky ne.

Kuffenbach se asi před měsícem Ostranského zeptal, jak se mu tu bydlí, ale místo rasistické tirády prokládané překombinovanými urážkami se dočkal jen pokrčení ramen. Nejvíc je tam Arabů, ale ti jsou v klidu. Stejně tak Turci. Horší je to s Rusákama, ale i s těma to jde, když moc neprovokuješ. Kuffenbach neví, co ho znepokojilo víc: jestli absence sprostých slov, nebo smíření s osudem, které pod větami jedovatě pableskuje.

Aniž by se domlouvali, zamíří k Reismanovi – nonstop baru s herními automaty. Nad vchodem je nasprejováno SATAN NENÍ ČLOVĚK, SATAN JE BŮH. Dveře nemají kliku, musí se zvonit.

Barman s šedými vlasy, šedým obličejem, bílou košilí a černou duší jim bzučákem otevře. Vyšplhají na stoličky a Ostranski položí krabici s Turbo tankem klonů na pult. „Pro mě pivo a kolegovi jablečnej džus.“ Kuffenbach těká zrakem po místnosti, která se nikdy nevymaní ze stínu toho, čím byla původně: brutálně undergroundovou kočárkárnou.

Pod stropem mžourá přisleplý televizor; opakují Miami Vice. Ostranski má pro Sonnyho Crocketta slabost, ale právě proto barmana požádá, aby přepnul. V momentě, kdy na obrazovce naskočí fotbal, přestane televizi vnímat. Sedí s lokty opřenými o pult a zírá do klesající pěny Spendrups Julbrygdu, jako by doufal, že se vynoří pivní panna a splní mu tři přání. Nebo mu aspoň vykouří.

„Pamatuješ, jak jsme tady seděli posledně?“ zeptá se, když pěna klesne a nezanechá na stěnách kelímku ani náznak kroužkování.

„Hm.“

„Motal se kolem nás takovej ožrala. Strašně smrděl. Vzpomínáš si?“

„Hm.“

„Říkal, že jsme prima kluci a že se mu líbíme.“

„Ne. Říkal, že se mu líbíš ty.“

Ostranski se pokusí o úšklebek. „A divíš se mu?“

Kuffenbach se zamyslí. „Jo.“

„Každopádně, říkal, že by nás ze známosti – když jsme ti prima kluci a já sexuální magnet – přibral do party.“

A Kuffenbachovi dojde, že je na tom Adam opravdu hodně špatně. Co mu na to mám říct? Mám dělat jako že nic? Jako že je to rozumnej nápad? Jako že „dobře, pojďme o tom chvilku uvažovat“? Nebo mu mám natvrdo připomenout, o čem to mluví? Bez velkého rozmýšlení volí druhou alternativu. Jako vždycky. „Vole, ten chlápek je popelář.“

Ostranski přikývne, jako by se nechumelilo. „No jasně.“

„A přibráním do party myslel do party svýho kukavozu,“ snaží se Kuffenbach vysvětlit, že se chumelí pěkně hustě, kámo, tohle je psychická kalamita, vem si pivní sněžnice, nebo zapadneš a umrzneš.

„Já vím. Ale říkal, že to není špatná práce. Že seš na čerstvým vzduchu a tak.“

Kuffenbach na svého parťáka zírá a cítí bezmoc jako už dlouho ne.

„A že prachy jsou lepší, než by člověk čekal. Navíc se můžeš dohodnout s maníkama na smeťáku, že když přivezeš něco zajímavýho, šábnete se fífty fifty. A že prej v popelnicích se najde spousta zajímavejch věcí, říkal. Stačí to jenom prohrabat.“

Kuffenbach neví, co má dělat, takže prostě ještě jednou zopakuje to, co předtím, jako by doufal, že se tím informace proleptá Ostranského mozkovou kůrou. „Ale ten chlápek je popelář.“

„Do prdele, já vím, co je to popelář!“ rozkřikne se Ostranski nečekaně. „Myslíš, že mi během zkurvenejch čtyř roků strávenejch po kreténskejch bezpečnostních agenturách zdegenerovala zasraná slovní zásoba?“

Snědí frajeři v reklamních papírových bundách se přestanou dohadovat nad herním automatem a otočí koule gelu, co jim trčí z límců. Chvíli je naprosté ticho. Kuffenbach se na Ostranského nedívá; upírá oči na svůj jablečný džus. Má barvu jako diabetikova moč. Kuffenbach si lokne. A taky tak chutná.

„Existujou horší povolání,“ řekne pak Ostranski tiše.

„Jako třeba?“

„Burzovní makléř.“

„No to je fakt,“ uzná Kuffenbach. „Ale tím nemůžeš argumentovat. Burzovní makléři jsou psychopati. Dělat burzovního makléře je úplný dno.“

„Jo.“ Ostranski vypadá nepřítomně. „Dno.“

Kolik jsem zabil lidí? letí Ostranskému hlavou. Šedesát? Osmdesát? Účetnictví nikdy nebylo jeho hobby. Každopádně dost. Ne víc než Kuffenbach, ale dost. Ještě před šesti lety mě Splatterhouse ve výročním žebříčku zařadil mezi padesát nejlíp placenejch žoldáků světa. Ostranski ví, že to bylo díky dvěma věcem: zaprvé díky Kuffenbachovi, zadruhé díky parašutistickému výcviku ve švédské armádě. Ostranski ho sice prodělal až koncem osmdesátých let, kdy už instruktoři nikoho nenutili jíst vlastní výkaly, aby po sobě v terénu zahladil stopy, ale boj zblízka se stále ještě trénoval na živých objektech a to s výkonností frekventanta dělá divy. K nácviku škrcení strunou se používaly ovce, pro vyřezávání jazyka a kastraci prasata. Jeden z padesáti nejlíp placenejch žoldáků na světě. Jen jsem strčil nos do hospody, chlapi mi platili panáky. Dvakrát jsem dokonce dělal s Bobem Denardem. A teď? Bejvalej čtyřicátej devátej nejlíp placenej žoldák světa sedí v baru, nemá na druhý pivo a přemýšlí, že se dá k popelářům. A nedělá si srandu, přizná si Ostranski v bolestivém výkmitu upřímnosti, jasně, ještě pořád bych to mohl otočit do humoru, ha ha, to jsem tě dostal, Martine, ale faktem je, dámy a pánové, že my si tady soukromě musíme říct, že tentokrát si čtyřicet devítka nedělá srandu. Vážně se chce dát k popelářům.

Ostranski pozvedne kelímek a chmurně s ním zakvrdlá. Martinovi se to prsí. Ví hovno jaký to je, když člověk nedokáže uživit rodinu. Manželka mu zdrhla už před lety.

Zasranej klikař.

Přestože si Ostranski chtěl pivo šetřit co nejdéle (abys nemusel domů přiznat ženušce a synáčkovi, že seš zase bez práce, co?), kopne ho do sebe na ex.

Cítí, že si ho Kuffenbach prohlíží. Hlavně nic neříkej. Jestli vypotíš jeden z těch svejch pokusů o vtip, začnu mlátit hlavou o pult.

„Ten popelář,“ řekne Kuffenbach, „nám nechal číslo na svůj mobil.“

Ostranski se k němu otočí. „Jo, napsal ho na ubrousek. A já ho vyhodil do koše.“

Oba se podívají na zčernalý, oblemtaný, přetékající odpadkový koš a myslí na tu samou věc.

Jako první to řekne Ostranski: „To by mě zajímalo, jak často ho vynášejí.“

Kuffenbach vnoří ruku do odpadkového koše. Praskavě to začvachtá.

Mezi prsty cítí zmačkané kelímky, nacucané pivní tácky, vajgly, zakrvácené ubrousky, šplouchající prezervativy, co sem házejí děvčata cestou z pánských záchodků – všechno měkké a lepkavé. Páni, tohle je fakt dno, pomyslí si Kuffenbach, stále trochu zaskočený tím, co to dělá. Tohle je absolutní dno. Ještě že mě nikdo takhle nevidí.

„Major Martin Kuffenbach, pokud se nemýlím?“ ozve se mu za zády.

Otočí se, ruku v koši. Muž, který ho německy oslovil, je malý a stříbrovlasý a kůži mu na lebku napínal zkušený táborník. Husté obočí a dvouřadý oblek od Armaniho z vlněné tartanové tkaniny. Rudá hedvábná vázanka od Valentina Contury. Fantomaticky se lesknoucí boty od Ferragama. Ostranski, který měl Kuffenbachovi dělat zeď, se na muže culí jako školák na živou pornohvězdu: ten chlápek tě zná jménem a evidentně má prachy!

„Nemýlíte,“ řekne Kuffenbach a pokusí se nenápadně vytrhnout ruku z koše. Smrdutý humusotrysk zasáhne muže přímo do obličeje. Muž ani nemrkne. „Mohu vás na něco pozvat? A pana Ostranského samozřejmě taky?“

„Ne, díky,“ řekne Kuffenbach.

„Pro mě pivo,“ řekne Ostranski. „Nebo víte co? Dejte mi dvě, ať to furt nemusíte objednávat.“

„A pro vás džus, že, majore? Pochopitelně. Abstinence je pro bývalého alkoholika boj, který nikdy nekončí.“ Muž plácne o pult koženou šrajtoflí, na jejíž potáhnutí padlo několik stád šlechtěného australského skotu. Na všechny strany z ní trčí dolaro– a eurobankovky vysokých hodnot jako lupení z vegetariánského hamburgeru. Ostranski na ni civí.

Muž ještě objedná misku buráků, aby zprávu JSEM GRAND! dvakrát podtrhl, jednu z bankovek podá barmanovi, mávne rukou, jako že JSEM TUPLOVANEJ GRAND!, a peněženku zase potopí do kapsy.

„Takže,“ řekne. „Znalostí vašich jmen a minulosti jsem dokázal, že jsem z branže, předvedením peněženky zase, že jsem ve vatě. Můžeme tedy přejít k věci? Omlouvám se, ale čím jsem starší, tím mám méně trpělivosti. Přestože by to mělo být naopak.“

To je rozumný úvod. „Vybalte to,“ řekne Kuffenbach a doufá, že muž bude prachatý teplouš vysazený na vojáky ve výslužbě. Hlavně aby viděl, jak se Ostranski bude rozhodovat. Ale má smůlu.

„Chci si najmout vaše komando,“ říká muž.

„Ne,“ odpovídá Kuffenbach okamžitě.

Jaký „ne“? Jaký „ne“? Vezmi to! Vezmi to, ty debile! křičí to v Ostranském. Vezmi to, ať je to cokoliv! Ať bude chtít udělat převrat v banánový republice, unýst jihoamerickýho kokainovýho barona, dělat ochranku v Iráku, vyloupit přísně střeženej zbrojní sklad – ber to! Padni před ním na kolena a děkuj, že se tady zjevil! Vezmi to! Dělej! Vezmi to vezmi to vezmi to vezmi to!

Ostranski si klidnými pohyby bere z misky buráky, žvýká a zdvořile se usmívá se zavřenými ústy.

Vezmi to vezmi to vezmi to vezmi to vezmi to VEZMI TO!

„Máte smůlu. My už v tomhle oboru nejedeme,“ říká Kuffenbach.

„To je mi známo,“ kývne muž pěšinkou, která vypadá jako sečná rána ve vlasech. „Rozpustil jste komando po té nešťastné akci v provincii Severní Kivu. Ale nic vám nebrání, abyste ho dal zase dohromady. Pravda, možná bude problém s četařem Vorošilovem, kterému se daří velice dobře, jak jsem náhodou zaslechl. I když myslím, že vy byste ho dokázal přesvědčit. A třeba tady pana Ostranského byste podle mého skromného názoru nemusel přesvědčovat skoro vůbec.“

No to si piš, vole, NO TO SI PIŠ! Podej mi prst a utrhnu ti ruku i s ramenním kloubem!

„Musel bych si to ještě důkladně rozmyslet,“ řekne Ostranski a rezervovaně se usměje.

„Jediný, bez koho se asi budete muset obejít, je podporučík Spector. Leda že byste ho z toho neoznačeného hrobu poblíž Gomy chtěl exhumovat. Respektive některé jeho části.“

Úder do citlivého místa je tak nečekaný, že kdosi v Kuffenbachově hlavě vyhekne překvapením. On sám to rozhodně není, protože má plné ruce práce, aby udržel znuděný výraz. „Proč si nenajmete někoho jiného?“ navrhne. „MPRI. Sandline. Jihoafričany. Kvalitních specialistů na komerční bojovou asistenci běhají po světě tisíce.“

„Pravda. Ale váš tým je pro tuhle akci nejvhodnější.“

„My? Nejvhodnější? Vážně?“ diví se ležérně Ostranski.

„Jako jediní totiž máte zkušenosti s okultní komunitou. Dá se říct, že jste v tomhle oboru tak trochu specialisti.“

„Tím bych se zrovna moc nechlubil,“ řekne Kuffenbach. K té pověsti přišli až trapně jednoduše: jistého nepříliš schopného islandského mága napadlo, že místo neúčinných uřknutí bude lepší si na nepřítele najmout pár bouchačů. A protože satanisti, orákula, veleknězové pohanských kultů, vymítači a podobná verbež tvoří jednu šťastnou komunitu, začal kontakt na Kuffenbachovo komando putovat z ruky do ruky a brzy se v této sféře odehrávala dobrá čtvrtina jeho kšeftů. Ne že by bylo o co stát. Většinou pracujete pro hysterické egomaniaky s odpudivými hygienickými návyky a zhruba stejnou platební morálkou. Horší než scifisti. A to, jestli na těch magických kejklech opravdu něco je, Kuffenbacha a jeho lidi zajímalo asi jako výše hrubého domácího produktu v Botswaně.

„Plus je tady další věc,“ pokračuje muž. „Řekněme si to na rovinu – ze všech paravojenských skupin, které jsou k pronajmutí, rozhodně nejste nejlepší.“

Teď bych se měl asi zatvářit dotčeně, pomyslí si Kuffenbach, ale protože už je rozhodnutý a tohle není vyjednávání o ceně, kašle na to a nezatváří se nijak. Což mu jde.

„Nejste nejrychlejší, nejste nejefektivnější, nejste nejdiskrétnější, nemáte nejlepší technické vybavení ani výzbroj. Ale jste experti na průniky do střežených objektů. A taky,“ muž se předkloní, „máte úžasné výsledky, co se týče konfliktů s mnohonásobně větší přesilou.“

„Hm.“

„Nemám ponětí, čím to je, protože analýzu jsem si ještě nenechal zpracovat. Můžu se jen dohadovat, jestli jde o způsob, jakým vaše komando dotáhlo k dokonalosti africký bojový styl, nechvalně známou konžskou bláznivou taktiku… Netuším. Ale co tuším, že v této zakázce to může být rozhodující faktor.“

„Čekáte, že se akce posere?“ zeptá se Ostranski. Vypadá překvapeně. Tohle obvykle klienti při úvodním tokání neříkají.

„Ano,“ řekne stříbrovlasý muž. „Čekám, že se akce posere. Ve stručnosti řečeno: jde o to –“

„Nechceme nic slyšet,“ přeruší ho Kuffenbach. „Nemáme zájem.“

„– že byste měli zabránit jistému krakovskému okultistovi,“ nenechá se muž vyhodit z tempa, „aby při jednom nesmyslném rituálu obětoval nezletilé dítě. Holčičku.“ Pohlédne Kuffenbachovi do očí. „Nevinnou malou holčičku. Která za nic nemůže. Vy přece taky máte holčičku, že, Martine? I když jste ji pár let neviděl…“

To snad není pravda, pomyslí si Kuffenbach. Co si o mně ten vůl myslí? Že stačí zatlačit na pár citlivých bodů, a já se rozpláču a změknu? Že stačí zmínka o Kláře, a já se vyřítím se vzlykáním do ulic zachraňovat volně ložený fakany?

Ví vůbec, co jsem zač?

„Jasně,“ kýve Ostranski. „Ubohé děťátko. Víte, já mám taky dítě. Vím naprosto přesně, co tím myslíte.“ Soucitně krabatí čelo. „No. A jak velkej honorář byste nám za to nebožátko jako vypláznul?“

A muž vyhodí svůj poslední trumf: „Patnáct miliónů.“

Patnáct miliónů, pomyslí si Ostranski. Zkurvenej Ježíši Kriste.

Jestli to nevezmeš, tak tě zabiju.

Kašlu na to, jak dlouho jsme kamarádi, kašlu na to, že jsi mi v Mosambiku zachránil život (protože potom jsi mě o něj svojí blbostí málem připravil), kašlu na to, že jsi za mnou po rozpuštění komanda přijel do Švédska a snažíš se mi pomoct ze srabu, na to všechno ti královsky prdím.

Je to patnáct miliónů, ty hovado.

Jestli to nevezmeš, tak tě vážně zabiju, Martine.

„Patnáct miliónů?“ zeptá se Kuffenbach.

Muž přikývne.

„Ne,“ řekne Kuffenbach.

4

Sedí u baru ještě půlhodinu poté, co muž odejde, a ucucávají zaplacené pivo a jablečný džus.

Když vyjdou ven, vítr fouká stále stejně odporně. Kuffenbach si zapne šusťákovou bundu, kterou před měsícem výhodně koupil u Vietnamců.

Ostranski se dívá na nápis SATAN NENÍ ČLOVĚK, SATAN JE BŮH. Na Kuffenbacha ani nepohlédne. Vztek v něm i po půlhodině bublá jako v rychlovarné konvici. Ale na druhou stranu… Kdo čeká, že se v tomhle věku jeho kamarádi radikálně změněj, je asi pěknej debil, co? „Nechceš…,“ odplivne si na chodník, „… nechceš se u nás stavit na večeři?“

Kuffenbach začne kroutit hlavou a v polovině toho kroucení řekne: „Jasně. Proč ne?“

Ostranski vykročí. Zabiju tě až zejtra. Nezaměstnaný mají času dost.

První věc, která Kuffenbacha u Ostranských pokaždé zaujme, je smrad. Pochopitelně nesmrdí Ostranski, malý Filip ani Lýdie – puch v bytě zůstal po předchozích nájemnících. Směs potu, mastných vlasů, kořeněného jídla a netěsnících odpadních trubek. Nasákly tím vybledlé tapety i bytové jádro, zažralo se to do syporexových stěn i skříní, kde kdysi byla Adamova sbírka DVD a braku, pohupuje to drátěnými ramínky, tetelí se kolem zářivky nad kuchyňskou linkou. A nehraje roli, jak intenzivně to Lýdie mýtí saponátem. Smrad není člověk, pomyslí si Kuffenbach, smrad je bůh.

Druhá věc, která Kuffenbacha pokaždé zaujme, je Lýdie. Ostranského manželka je poměrně malá – bez bot sto padesát sedm centimetrů – brunetka se špičatým nosem, unaveným úsměvem a hedvábnými řasami. Ke Kuffenbachovi se chová se směsí despektu a respektu. Kuffenbachovi se na ní líbí skoro všechno, dokonce i způsob, jakým s Ostranským komunikuje.

„Hádej, kdo přišel na večeři,“ volá Ostranski, zatímco otevírá dveře do komory a schovává krabici Lega za koš s prádlem. (Když ji tam den po jeho smrti Lýdie najde, zamkne se v koupelně a půl hodiny brečí, zatímco Filip lomcuje klikou a volá klíčovou dírkou.)

Lýdie se objeví v kuchyňských dveřích. „Urostlý černošský felčar, za kterého se chceš provdat?“

„Přesně. Protože vím, jak moc mě toužíš ospencertracyovat.“

„Prostě děláš, co mi na očích vidíš. Nominace na manžela roku se udílejí večer v ložnici. Tebe dneska vyhodili z práce?“

Ostranski si s Kuffenbachem vymění pohled. „Jak… hm, to víš?“

„Nepřišel jsi v uniformě, drahoušku,“ usměje se Lýdie a zmizí v kuchyni.

Když vejdou do kuchyně, stojí Lýdie u linky a rozdýchává to. Sice okamžitě nahodí výraz všechno-je-v-pohodě-nic-se-neděje-nějak-to-zvládnem, ale Ostranskému připadá věrohodný asi jako štítek Wrangler na Kuffenbachových výhodně zakoupených džínách. Má chuť ji obejmout a utěšovat narychlo vymyšlenýma kecama, ale ví, že by mu to před Kuffenbachem nedovolila. Tak alespoň řekne: „Ale taky mám dobrou zprávu: dneska nám s Martinem nabídl jeden maník komandózní kšeft a hádej co? Poslali jsme ho do hajzlu.“

V duchu se sám sobě posmívá za naději, že jí tím udělá radost. Jasně, džob v komandu nesnášela. Jenže na fakt, že příští měsíc nebude na nájem ani na žrádlo, je to tenká náplast.

„Já vždycky věděla, že docházka k Anonymním Militarholikům k něčemu bude, kluci,“ usměje se, ale Ostranski vidí, že je její úsměv unavenější a nos špičatější než obvykle.

„Stejně nabízel jenom pár babek.“ Otočí se ke Kuffenbachovi. „Tak sedej, ať nám nevyneseš. Jídlo bude za chvíli. Že jo?“ ubezpečuje se.

Lýdie kýve a pořád se usmívá a Ostranskému z toho úsměvu není vůbec dobře. Dívá se, jak se Kuffenbach souká za stůl; monolitická silueta rýsující se proti oknu. Ostranski dobře ví, že Kuffenbach nerad sedává zády k oknům, a stejně dobře ví, že se tam vždycky bez řečí posadí. Protože je to místo, které mu přede dvěma měsíci Lýdie přidělila? Protože se rád cvičí v překonávání iracionálních pocitů nelibosti? Protože je to nějaký druh trestu, který sám sobě ukládá? No tak – nohu z plynu, amatérskej psychologu. Zapadající slunce barví Kuffenbachovy bílé vlasy do ohnivého nachu. Vypadá jako penzionovaný pankáč.

Přibíhá Filip a s indiánským pokřikem Ostranskému obejme nohu.

„Čau, frajere.“

„Čau!“

„Jak ses měl?“

„Jezdím s autama, pojď se podívat!“

„Nevidíš, že máme návštěvu? Neumíš pozdravit?“

„Ahoj, strejdo,“ hodí Filip přes rameno.

„Ahoj.“

„Tatiiiii…!“

„Co?“

„No pojď se podívat! Na auťáky!“

„Ty seš jak maminka – jak si něco vezmeš do hlavy, tak ti to člověk nevymlátí ani parním bucharem.“

„Achtung: Minen,“ upozorňuje ho Lýdie.

Ostranski se zazubí a nechá se Filipem odtáhnout do dětského pokoje.

Pohled na Adamova syna Kuffenbachovi pokaždé spolehlivě připomene Kláru. Ne že by jeho dcera byla v tomhle věku, v červnu jí bude třináct – ale Kuffenbach ji naposledy viděl jako osmiletou. Vzpomínka zacuká v mozku jako obnažený nerv. Dokonce ani neví, na kterém kontinentě teď Klára s Marií je. Poslední stopa, kterou mu detektiv dokázal sehnat, byla z Kanady.

Slyší, jak Ostranski říká: „Tak tohle je teda solidní dopravní zácpa“, a pak se dveře dětského pokoje zavřou. Kuffenbach ví, že Filipovo hraní s autíčky není žádný vrum vrum kros po kokosáku, ale sofistikovaná hra spočívající v seřazení všech vozů za sebe. Tu šňůru pak Filip metodicky, auto po autu, posunuje vpřed. Kolikrát se tak mlčky pohybuje po bytě celé hodiny. Kuffenbacha to trochu znervózňuje. Když on byl dítě, hrál si s autíčky tak, že je omatlal rychleschnoucím lepidlem, zapálil a házel z balkónu. Později s Ostranským vyráběli dělbuchy a metali do ohně spreje na vlasy. Skvěle to bouchalo. Ve Filipově případě dopadlo jablko celkem daleko od stromu. Kdo ví, jestli je Adamův.

Lýdie je od něj odvrácená a něco krájí. Kuffenbach uvažuje, jestli se má omluvit, že se k nim dneska zase nasáčkoval. Promiň, že jsem sem vůbec chodil mu ovšem coby otvírací věta zní natolik blbě, že radši mlčí.

„Vy jste stejně neuvěřitelný dementi,“ promluví Lýdie.

Kuffenbacha v první chvíli napadne, že ho právě trumfla ještě blbější otvírací větou, ale pak si uvědomí, že je to zřejmě úvod k hysterickému výstupu, a v ústech mu zatrne. Proč to říkáš mně? Já jsem tady jenom na návštěvě. Já nejsem tvůj manžel, vykládej to jemu.

Proč tobě? Co třeba proto, že za všechno, co se dneska stalo, můžeš ty, brácho?

Už zase se snažíš vyvlíknout z odpovědnosti?

„Opravdu neuvěřitelný.“ Lýdie stále krájí. „Jako všichni chlapi. Máte pocit, že když umíte vyhazovat věci do luftu a masakrovat lidi, že to automaticky znamená, že budete dobrý ve všem.“ Krájí pořád dál. Zřejmě se to cosi rozhodla atomizovat.

„Jestli myslíš ten dnešek –“ pokusí se o odpověď Kuffenbach.

„Nemyslím ten dnešek. Myslím poslední čtyři roky, co se v tom vy dva dementi plácáte.“ Konečně otočí hlavu a podívá se na něj. Bál se, že bude ubrečená, ale oči má suché. A docela nasrané. „Copak ti po tý katastrofální sérii pokusů o normální zaměstnání ještě nedošlo, že vaše jediná šance je komando zase obnovit?“

„Cože?“

Nevěří, že to řekla. Odchrchlá si. „Hele, to není tak jednoduchý –“

Lýdie přistoupí ke stolu a opře se o něj. V ústech se zalesknou zuby. „No jasně. Tvoje slavný Odpovědný Rozhodnutí. Nenapadá tě, že bys svoji čtyři roky starou volbu mohl ve světle novejch faktů třeba přehodnotit? Já teda samozřejmě nevím, co se tam tenkrát přesně stalo…“

Co by se tam stalo. Nechal jsem svůj tým na holičkách. Někdo z kluků tam chcípnul, někoho doživotně zmrzačili, někoho zajali, někoho mučili, něčí rodiny jsem finančně zruinoval… Normálka.

„… jenom co ses nám uráčil naznačit, ale že kvůli pitomejm výčitkám svědomí naděláš ze svejch kámošů zkrachovalý existence…“

Jaký výčitky svědomí? Co to blábolí? O ty tady přece nejde. Bylo to pragmatický rozhodnutí. Velitel, kterej to nezvládá, nemá co vodit svý muže do akce. Tečka.

„Co kdyby ses třeba taky konečně přestal zabejvat sám sebou a začal trochu myslet na druhý? Třeba na Adama. Je to snad tvůj kámoš, ne? Co kdybys to komando obnovil už jenom kvůli němu? Napadlo tě to vůbec někdy?“

Kuffenbachův mozek není schopen dát dohromady myšlenku. Nakonec z toho chaosu jedna vypadne, klasicky ta nejméně důležitá: Jak všechny tyhle věci do prdele ví?

„Jak to všechno do prdele vím? Protože nejseš tak neprůhlednej, jak by sis přál, víš, miláčku? Myslíš, že stačí s kamenným ksichtem futrovat do lidí jednoslabičný poznámky, a oblbneš je? Tím možná nakrmíš soudruhy z komanda, ale na mě si budeš muset nainstalovat upgrade, hochu.“

S dokonale špatným načasováním si všimne, že nemá podprsenku a že skrz bavlněné tričko prosvítají bradavky, a na sítnici mu naskočí scéna ze společné dovolené před šesti lety. Ostranski odjel do vesnice pro chlast a ona se v chatce převlékala a on ji pozoroval z proutěného křesla na verandě a ona se na něj podívala přes rameno a nahá záda pableskovala v přítmí a ona zvláštně naklonila hlavu a pořád se dívala, jako kdyby na něco čekala, a její vlasy kurva tak už dost.

Proč do toho vlastně tenkrát nešel?

Rád by si myslel, že by to kamarádovi nikdy neudělal.

Rád by si myslel, že se mu Lýdie nelíbí.

Ale někde těsně pod neokortexem se třepotá vědomí, že ani jedno není pravda.

Nezapíchal si s ní, protože si nechtěl komplikovat život. Nechtěl si přidělávat problémy.

Tak moment, pomyslí si s hlavou náhle úplně čistou a jasnou. Takže nechci komando obnovit, protože cítím odpovědnost za životy kluků, jo? Protože je nechci svěřit pod velení nezodpovědnýho debila Kuffenbacha, jo?

Anebo si jenom nechci přidělávat problémy?

„Nikdy bych nečekal, že mě k obnovení komanda budeš ukecávat zrovna ty,“ řekne.

Lýdie se narovná a zkříží ruce na prsou. Ušklíbne se. „Protože Adam ti tohle neřekne do konce světa. To radši bude furt uhejbat očima a dělat, že je všechno v pohodě. Stejně jako ty budeš dělat, že je všechno v pohodě. Panebože, když vidím, jak byste si vy dva chlapácký introverti radši ukousli jazyk, než abyste něco kvákli na rovinu, děkuju bohu, že jsem se nenarodila s koulema.“ Úšklebek se změní ve starý známý úsměv, který ale rychle odezní. Lýdie se otočí k plynovému sporáku, nalije guláš a postaví ho před Kuffenbacha. „No a tak jsem si říkala, že bude možná lepší to na tebe vyblejt.“

„Jo.“ Kuffenbach nepřítomně ponoří lžíci. Připadá si, že ho právě přejela třistatunová liebherrka. Plná. Bodnul by panák. „Ty sis tenhle proslov připravila, že jo?“

Lýdie skloní hlavu a úsměv se opět vynoří.

„Ušel.“

„Děkuju.“

„I když bys na něm samozřejmě ještě mohla trochu zamakat.“

„Samozřejmě.“

„Ale cením si toho, že se staráš.“ A potřebuju si cvaknout.

Lýdie pokrčí nos. „Jo, ale ne o tebe. Jak myslíš, že mi asi je, když vidím, jak je Adam víc a víc v prdeli? Protože já ho miluju, jestli ti to nedošlo.“

City. Panebože. Situace je horší a horší. Potřebuju panáka. Fakt že jo. Na mrazáku mají broskvovou vodku. Mám si o ni říct?

Proč mi ji nenabídne sama?

Vyčítavě na Lýdii pohlédne.

Tak moment, zarazí se. Jak víš, že mají na mrazáku broskvovou vodku?

„Tak co?“ řekne Lýdie. „Uděláš to?“

„Co?“

„Obnovíš komando?“ Kuffenbach uhne očima. „Kvůli Adamovi?“

Kuffenbach si vzpomene, že vlastně nemusí odpovídat, protože jí. Je tak rozhozený, že zapomene, kde je, a spolkne plnou lžíci. V hrdle mu zaduní napalm. Do očí vrazí slzy. Vlastně toho panáka právě dostal. Vitriolu.

„Mohl…,“ zasípe, „mohl bych dostat něco k pití?“ Lýdie se na něj podívá a Kuffenbach na okamžik zaváhá.

Pak řekne: „Tonic nebo tak něco?“

„Vodu z vodovodu.“

„Děkuju.“

Zatímco chlemtá z půllitru, do kuchyně se vrátí Ostranski.

Ostranskému je okamžitě jasné, že se něco stalo. Kuffenbach sice popíjí s obvyklým nečitelným výrazem a usměvavé Lýdii při servírování neukápne ani kapka, ale přesto je něco jinak. Ovzduší zhoustlo. (Jako by to s takovým smradem v bytě bylo ještě možný.)

Mám se zeptat, o co jde? Ale jak, aby to neznělo totálně kravsky? Jak se člověk má ptát, když je sociální debil? Musí na to přece existovat návod. Příručka. „Umění citlivé konverzace pro idioty.“

Ostranski se rozhodne, že se na nic nezeptá. Nedělat nic. Vtom jsem machr. Přeborník v těžký váze. Sedne si ke stolu, zamručí „Dobrou chuť“ a začne to do sebe házet. Guláš by potřeboval připepřit, ale to Lýdii neřekne. Horko stoupající z talíře mu zamlží brýle, odloží je na kraj stolu.

„Adame,“ ozve se zničehonic Kuffenbach. „Ty máš to telefonní číslo?“

„Na popeláře?“

„Co nám nechal ten děda v baru. Kdybysme si to rozmysleli.“

Ostranského ruka s lžící se zastaví v půli cesty. Tak tohle si tady domlouvali. Paranoia se zasekne jako cepín. Že to číslo rituálně spálej!

Vole. Vyloví z kapsy zmuchlaný ubrousek a podává ho Kuffenbachovi.

Ale Kuffenbach si ho nevezme. Tyčí se za stolem nehnutě jako masa čedičové vyvřeliny, jejímž jediným pohybem je dlouhodobá eroze, a dívá se do prázdna.

Ostranski neví, co má dělat – tak prostě nechá ruku napřaženou.

Na Kuffenbachových čelistech se objeví boule zaťatých žvýkacích svalů. Dvacet sekund se hýbou jako podkožní písty. Pak ubrousek převezme, položí na stůl a zadívá se na něj. „Podej mi telefon.“

Ostranski vyvalí oči a otevře pusu. Otočí se k Lýdii, která neznatelně vyklene levé obočí.

Vánoce, kurvadoprdelekurva, tohle jsou zasraný VÁNOCE, disco stromky, Santa Claus na raketovým sobu, heroin pro všechny!

Chvíli to vypadá, že se Kuffenbach skoro usměje. Ale jenom chvíli.

5

„Jo, to je dobrý. A pak co?“

„Pak proskočíš výlohou, v letu strhneš z lustru uzi a všech osm padouchů postřílíš. Samozřejmě ještě v letu.“

„Jinak bych to ani nedokázal.“

„Potom zneškodníš bombu – budeš mít spoustu času, čtyři sekundy – proběhneš zleva kolem plakátu na See You Next Wednesday a odvážeš Fairuzu od žirafy.“

„Načež vstoupí Madsen.“

„Načež vstoupí Madsen a ty řekneš…“

„Řeknu: Právě jsi doluštil svoje poslední sudoku, debile!“

„Jo.“

„To je dobrý, ne? Právě jsi doluštil svoje poslední sudoku, debile! Nebo bych měl říct ty hovado! Víš, jako trochu dirtyharryovsky, s takovým tím pohrdáním. Právě jsi doluštil svoje poslední sudoku, ty hovado! Co myslíš?“

„Netuším.“

„Je to přece dobrá stíračka, ne? Nebo ne? Ne, máš pravdu, asi ne. To se musí změnit. Řeknu scenáristům, aby to přepsali. Jsem sice duševně narušený ruský superzabiják, ale současně citlivá bytost – a taky jsem se ještě nevzpamatoval z toho bolivijského traumatu. Co myslíš, že bych měl říct?“

„Fakt nevím, Johne.“

„Chci slyšet tvůj názor.“

„Nejsem scenárista.“

„Kdybys byl scenárista, tak se s tebou nebavím.“

„Ha ha.“

„Ne, vážně, Denisi. Řekni, co si o tom myslíš. Trvám na tom.“

„Tohle je mimo kompetence odborného poradce pro akční scény, Johne.“

„Jo, ale ty máš něco, co tady nikdo nemá. Zkušenosti. Opravdické zkušenosti z terénu. Živil ses přece jako námezdný žoldák – nebo tak mi to aspoň lidi z produkce řekli. Je to pravda, ne?“

„Do jisté míry.“

„No ale vsadím se, že tak ostré jako při tomhle natáčení to v žádné akci nebylo, ne?“

„Hm.“

„Teprve tady je to ten pravý adrenalin, že jo?“

„Hm.“

„Já si to myslel. Kdepak, tady se všechno dělá pěkně naostro, žádní stunti, žádné CGI. Tohle je nejtvrdší natáčení, co jsem kdy zažil.“

„Tvrdší než Con Air?“

„To si piš.“

„Tvrdší než Jasný terč? Mimochodem, tam jsi byl výborný.“

„A věřil bys, že tohle mi lidi říkají hodně často? Na to, že ten film v kinech tak prohučel… No nic, to je pryč. Ale byl to můj srdeční projekt, víš, hrát nájemného vraha, co přijede na setkání maturitní třídy po deseti letech – Aha! Už to mám! Madsen nepřijde, ale proskočí zrcadlem nad barem! A já pak řeknu –“

„Promiň, Johne, ale to asi nepůjde. Madsen nikdy nedělá prudší pohyby.“

„Cože nedělá?“

„Prudší pohyby. Mám pocit, že to má i ve smlouvě. Nebudu během natáčení dělat prudší pohyby. Já ho tedy nechci nijak pomlouvat, ale kdyby lenost byla rostlina, je Michael Mičurin. Povýšil to na umění.“

„Nenávidím umění.“

„Nejradši stojí nebo sedí. I Quentina ukecal, aby souboj s Umou mohl absolvovat z houpacího křesla. Nebo jsi ho viděl někdy ve filmu běžet?“

„No… když o tom mluvíš… tak… ve Zhasnutých světlech? Víš, ten film, jak je tam na blond?“

„Dablér.“

„A co v Mutantovi dvojce? Jak zbývají sekundy do konce světa? Jak hodí vidle a svět zachrání? Tam přece popoběhne.“

„Ne, to jenom rychle jde.“

„Mistře?“

„Ano?“

„Chce s vámi mluvit režisér.“

„On už se probral?“

„Ano.“

„A je… v pracovním? Chci říct, má na sobě nacistickou uniformu?“

„Ano.“

„Dobře, hned tam budu. Děkuju vám, slečno. Víš, Denisi, tohle nechápu: proč musí takový biják, jako je Petrov: The Movie, akční film s myšlenkovým přesahem, v podstatě druhý Matrix, točit zrovna Milius? Panebože. No nic, jdu.“

„Nezapomeň při vstupu zahajlovat.“

„Heh. Jako kdyby na to šlo zapomenout. Dobrý den, paní Vorošilovová. Jdete za manželem?“

„Dobrý den, mistře. Ano, přesně za ním. Ahoj, Denisi.“

„Tak já vás tady nechám tokat a jdu za tím zoufalcem, co od Rudého úsvitu nenatočil dobrý film.“

„Tak zatím, Johne.“

„Jo, zatím.“

„Denisi?“

„Ano, lásko?“

„Něco se stalo?“

„Proč?“

„Vypadáš zpruzeně.“

„Ale ne.“

„Nemáš důvod.“

„Ne, nemám.“

„Tohle je vrchol tvé kariéry odborného poradce. Tedy zatím.“

„To je fakt.“

„Nejdražší film, na kterém jsi kdy dělal.“

„Ano, jistě.“

„A nejlepší práce, kterou jsi kdy měl… V bezpečí, žádné riziko, zábavná…“

„Hm.“

„Právě to ti na ní vadí, vid? Že je bez rizika.“

„Ale ne.“

„Neříkáš to moc přesvědčivě. A přitom je tak dobře placená… A můžeš s sebou mít na pláce svou krásnou mladou manželku… Není to úžasný, miláčku?“

„Hm.“

„A s hlavní hvězdou se bavíš, jako by se nechumelilo – dokonce si i tykáte… Myslím, že si tě váží, víš o tom?“

„No jo, je to možný.“

„Ne možný, ale jistý! Víš, co jsem slyšela v cateringu? Že tě bude chtít pro svůj další film! Víš, co to může znamenat pro tvou kariéru?“

„Jo, to by byla větší událost než nový druh jednorázových plenek.“

„Co je to s tebou?“

„Ale nic. Já… Ale nic.“

„Když vidím, v jaké jsi náladě, ani nevím, jestli ti to mám říkat.“

„Co?“

„Přijela za tebou návštěva. Z daleka. Čeká venku. Ale jestli budeš takhle kyselej, snad ji k tobě ani nepustím. Tak co? Mám ho zavolat? Já ho zavolám. Martine!“

„No to… mě poser.“

„Nazdar, Denisi.“

„Zdrávstvuj, vole.“

„Rád tě vidím.“

„To je překvapení, viď, miláčku? Martin Kuffenbach se na tebe přijel podívat.“

„To teda je. Překvapení teda.“

„Tak fajn, chlapci. Já vás tady nechám vzpomínat na starý válečný zážitky. Jenom, Denisi, nezapomeň, že za dvacet minut máš být u režiséra v karavanu, abyste probrali pád té cessny na startující vzducholoď. A nezapomeň zahajlovat, brouku! Tak zatím pa. Ahoj, Martine.“

„Ahoj.“

„Teda, člověče… Tebe bych tady nečekal.“

„Dávám zase dohromady komando.“

„Prosím?“

„Říkal jsem si, že bysme mohli přeskočit úvodní žvásty.“

„Dobrý nápad.“

„Dostali jsme s Ostranským zakázku. A potřebuju střelce. Ale aby byl na úrovni.“

„Vždyť jsi tenkrát říkal…“

„Jo, změnil jsem názor. A napadlo mě, že se podívám, jestli bys neměl zájem. Ale když to tady vidím, tak asi… No, špatně si nežiješ, co? Celkem ses chytil. To musí bejt zajímavá práce.“

„Martine.“

„No?“

„Dáš mi čtyři minuty?“

„Na rozmyšlenou?“

„Abych se sbalil a rozloučil s manželkou.“

„Že jsi to ty, dám ti pět.“

6

„Dávám zase dohromady komando,“ začne Kuffenbach.

„V posledních volbách jsem volil zelený,“ odpoví doktor Holofaust.

„Dostali jsme s Ostranským nabídku. Za patnáct miliónů.“

„Jejich politika je mi sympatická.“

„Extrakce unesenýho dítěte. Za čtrnáct dní v Krakově.“

„Ochrana přírody, alternativní zdroje energie. Ale hlavně,“ Holofaustovo skleněné oko se zaleskne, „recyklace.“

„Ještě nám chybí zdravotník. Tak jsem si říkal, jestli bys nechtěl svoje starý místo.“

Holofaust zanoří ruku do mrtvoly. „Recyklaci žeru.“ Vyloví orgán, který vypadá jako obrovský fialový burák. „Recyklace je božská.“

S Holofaustem bývá obtížná domluva.

Kuffenbach s ním stojí v márnici. Vypadá stejně jako všechny márnice, ve kterých kdy s Holofaustem stál. Nerez boxy. Mramorové sokly. Těla pod prostěradly. Cedulky uvázané kolem fialových palců. Zářivky mručí a kašlou.

Holofaust vhodí orgán do přenosné chladničky s nálepkou Nové Dillí.

„Jasně, zabíjení je zábava,“ zaklapne víko. „Ale život není jen zábava. Čím je člověk starší, tím víc si to uvědomuje. A začne se sám sebe ptát: Je to správné? Je správné zabíjet lidské bytosti? Takhle neefektivně?“

V márnici je zima. Chlad se spouští z ojíněných trubek jako nindža. Zasekává šurikeny do Kuffenbachových tváří, infíltruje se pod nehty.

V rohu začne zvonit telefon. Holofaust si ho nevšímá.

„Zabít někoho, to dokáže každý blbeček.“ Doktorovo skleněné oko je z neznámých důvodů temně rudé. Kuffenbach pochybuje, že je to úmysl. Spíš lhostejnost k detailům. „Jde o to, jak zabíjíš. Napálíš to někomu z brokovnice do břicha a všechny vnitřní orgány jsou na kaši. Nepoužitelný. A navíc vyletí na nějakou zaplivanou podlahu, kde po nich pak šlapou lidi a sem tam je někdo pozvrací a… Je to příšerně nehygienické.“

Kuffenbach mlčí; čeká, kam se Holofaust dobere. Vzpomene si, jak stříbrovlasý muž u Reismana říkal, že je s postupujícím věkem čím dál netrpělivější. Kuffenbach žádnou netrpělivost nepociťuje. Naopak: je rád, že Holofausta zase vidí – i s jeho idiosynkraziemi. Stejně jako předevčírem Denise Vorošilova. Čtyři roky. Čtyři dlouhý roky. Do Kuffenbachových očí ťuká skleněnými kladívky nostalgie. Major zkříží nohy a opře se loktem o mrtvolu.

Panebože, pomyslí si. Mně ti psychopati snad opravdu chyběli.

„Pravé umění není někoho zabít brutálně, ale efektivně,“ poučí ho Holofaust. „Efektivní brutalita.“

„Chápu,“ řekne Kuffenbach. V rohu začne skřípat fax. Vedle něj se rozechvěje mobil se zapnutým vibračním vyzváněním. Leze po stole jako černý brouk.

„Ani zrno nazmar,“ vytrhne Holofaust mrtvole játra a strčí je do chladničky s nálepkou Dublin. „Absolutní recyklace, rozumíš?“

„Rozumím,“ řekne Kuffenbach. O Holofaustově obchodu s lidskými orgány slyšel na černém trhu hotové legendy. Jediný Evropan, který dokáže konkurovat Číňanům. Jednou prý ze čtyř mrtvol složil jedenáct lidí, a ještě mu zbylo na liliputa. Jenže… Takhle rozjetý byznys se neopouští. „Adam a Denis do toho jdou taky, takže se tě chci zeptat, jestli –“

Holofaustovi v kapse zazvoní mobil. Doktor ukáže oblemtané ruce. „Promiň, tohle už musím… Mohl bys…?“

„Jasně.“ Kuffenbach vyloví ericssona z pláště a přiloží k lékařovu uchu. Hlasu z reproduktoru rozumí každé slovo: „Ty hochštaplerskej čuráku!“

Holofaust Kuffenbachovi naznačí němě ústy Reklamace.

„Cos mi to dodal za sajrajt? Dyť ten tuhoň už skoro tekl!“ bzučí pobouřeně hlas. „To, že jsem nekrofil, ještě neznamená, že mi můžeš dodávat takový humusy! Myslíš, že si rád tahám červy zpod předkožky? Copak nechápeš –“

Holofaust si povzdechne a naznačí Kuffenbachovi, aby zavěsil.

Major poslechne. „Tak co?“ zeptá se doktora. „Jdeš do toho s náma?“

Holofaust na něj pohlédne. „Děláš si legraci, Martine? Podívej se kolem sebe.“

Kuffenbach se podívá kolem sebe: hromady nezpracovaných mrtvol, zvonící telefony, vrzající faxy.

„Jasně že do toho jdu s váma,“ kýchne Holofaust. „Potřebuju dovolenou jako svině.“

7

Měl by dojít nakoupit, slíbil to mámě. Převaluje tu myšlenku v hlavě jako mrtvolu váguse, která se musí důkladně ohledat, než koroner vyhlásí, že příčinou smrti bylo umrznutí.

Měl by si ohřát pizzu, je studená. Měl by zapnout počítač a pracovat, je deset dní ve skluzu. Měl by si najít holku, tloustne.

Nic z toho neudělá.

Válí se v posteli v zauzených džínách a pokecané mikině, cpe se studenou havajskou pizzou a dívá se na Buffy.

Termín na odevzdání zakázky je až ráno. To stíhám. Ještě se podívám na jeden díl Buffy a pak se na to vrhnu.

Nejhorší je, že si svou lenost uvědomuje. Jenže od uvědomění vede k vyvalení z postele cesta dlouhá několik astronomických jednotek.

Jen klid, žádnej tlačák. Přes noc to sfoukne. Koneckonců jsou to webovky blbý realitky. Duševně vydezinfikovaný paňácové s hedvábnejma kravatama. Jenom z lidí tahaj prachy. Bude jedině správný, když práci odflákne a pro změnu vytáhne prachy z nich. Robin Hooddrastickýho webdesignu, víme? Zhltne poslední sousto předposledního dílu pizzy a kůrku hodí do krabice. Joss Whedon is my master now.

Zvonek.

„Mami?“ zařve a poslouchá, jestli jde z obýváku ke dveřím. Nic.

Once More, with Feeling: „Mami, otevřeš?“ Zvonek zadrnčí znovu.

Asi to nevydržela a šla nakoupit sama, pomyslí si a vynoří se ze šplouchající vodní postele. S posledním trojúhelníkem pizzy v zubech dusá do předsíně – boty tady nemá, musela vysmahnout, když jsem spal a otevře, aniž se podívá kukátkem.

Člověk, který stojí venku, má skoro dva metry a vypadá celkem mladě – s čímž podivně kontrastují bílé vlasy. Je oblečený do laciné šusťákové bundy, manšestráků a na břiše se mu houpe ledvinka na suchý zip.

„Pan Lambert?“ ptá se.

Lukas ho okamžitě pozná.

Zaskočí mu pizza a začne se dusit.

Představte si, že jste fanatický fanoušek Rogue Traders a jednoho dne zadrnčí zvonek a za dveřmi stojí Natálie Bassingthwaighteová a… Nejinak. Sexuální přirovnání je zavádějící. Tady jde o profesní idol, ambice vaše i vašeho otce, potřebu seberealizace, osud a další chlapské věci. Tady jde o hocha, který snil o jistém povolání. A o to, že člověk, který mu jeho sen může splnit, stojí před ním.

Takže…

Během těchto zmatených duševních procesů se Lukas stále dusí.

Kuffenbach ho otočí a udeří do zad. Rozžvýkaný chuchvalec pizzy vyletí z úst a připlácne se na obrázek holandského mlýna vedle záchodových dveří.

„D-dík,“ škytne Lukas.

„Hledám pana Lamberta,“ zopakuje profesní idol.

„Táta,“ řekne Lukas, „je mrtvej. Umřel přede dvěma rokama. Rakovina tlustýho střeva.“

„To vím,“ řekne Kuffenbach. „Já hledám Lukase Lamberta.“

Ještěže pizza došla, protože tentokrát by se Lukas doopravdy udusil.

Možná to není nejlepší nápad, uvažuje Kuffenbach, když vidí, jak se Lambertovi rozsvítí oči – jako když nastartujete auto a zapnete mlhovky. Ten kluk vypadá jako klasický nerd (což, jak se dočetl v čekárně u zubaře, je někdo, komu byste se měli vyhýbat stejně jako sladkostem, zubnímu kazu a příliš tvrdým kartáčkům). Na druhou stranu Jonathan synátora tak chválil, že i když odečteme rodičovskou básnickou licenci, měl by být tenhle hoch spolehlivý profík. A vypadá celkem rozumně. Tedy pokud nezírá s otevřenou hubou jako teď.

Kuffenbach se domnívá, že riziko je přiměřené.

Při akci nepůjde o složitou elektroniku. Žádné poplašné systémy, žádný vyšší hacking. Rutina. To zvládne i naprostej mamlas. Tady jde hlavně o to, aby se mu dalo věřit. A komu věřit spíš než členovi Lambertovy rodiny?

Plus si ho samozřejmě prověřil.

„Víš, kdo jsem?“ zeptá se Kuffenbach.

Lambert zakýve. „Pamatuju si, že jste tu párkrát byl. Za tátou. Když jsem chodil do čtvrtý třídy.“

„Tím se to usnadňuje,“ řekne Kuffenbach. „Mám nabídku. Potřebuju spojaře. Teda říká se tomu spojař, ale teď už jde spíš o specialistu přes elektroniku. A tvůj táta mi řekl, že seš docela dobrej.“

To musí bejt nějakej omyl, chce odpovědět Lukas, ale naštěstí se mu podaří idiotský pravdomluvný reflex včas zarazit. Tvůj táta mi řekl, že seš docela…

… dobrej? Cože?

V lebce víří uragán a Lukas zbývající mozkovou kapacitu vynakládá na to, aby se tvářil jako že no jasně, jsem dobrej, jo, fotr to věděl, okej, pohoda, nedáte si pizzu, jestli teda máte rád ožvejkaný kůrky?

Proč mu táta lhal?

Já že jsem docela – Proč mu proboha lhal?

A najednou, v jediné sekundě, se uragán zastaví a Lukas to ví. A není to moc příjemný pocit.

Protože se styděl. Za synáčka, kterej je na prd. Za lempla, kterej horko těžko odmaturoval, začal dvě vejšky a s oběma seknul, nechal se vyhodit z devíti zaměstnání, a místo aby projevil alespoň miligram snahy, válí se v dětským pokojíčku, paří na počítači leteckej simulátor IL-2 Šturmovik a nechá se živit rodičema. Takže si táta před kámošema vymejšlí. Na svýho syna můžu bejt hrdej, pánové. Nerad to říkám, ale je to borec. Dělá mi jenom radost. Zřítelnice mýho oka. A podobný kraviny. Viď, tati?

Hořkost, která se Lukášovi usazuje v žaludku, je jako kávová sedlina. Z kafe, které někdo udělal z těžké vody.

Cítí, že ho Kuffenbach pozoruje.

Ať je to, jak chce, tohle je šance. Šance na něco, po čem toužil od dětství. Proto se nikde nechytl – protože čekal na tuhle šanci! A jestli si ji necháš utýct, seš přesně to, co si o tobě táta myslel, moulo.

„Chodil jsi přece na vojenský gymnázium?“ zeptá se Kuffenbach – a jako by začal váhat.

„No jasně,“ vyhrkne Lukas. Že ho po roce vyhodili, si nechá pro sebe.

„Čili základní výcvik máš.“

„No jasně!“

„A prej jsi dělal s Pelletierem.“

Poptával se na mě. „Jasně, Felix je hustořízek.“ Kdyby se podplukovník Pelletier dozvěděl, že mu říká křestním jménem, rozmačkal by Lukášovi koule v lisu na česnek. „Vykydlili jsme ty klauny jedna dvě.“ To je pravda. A Lukas stál celou dobu před domem a hlídal.

„Takys byl údajně v tý partě, co přepadla štrasburskej zbroják.“

„No jo, přestřelka mezi bednama s protitankovejma carlgustavama byla dobrá masírka.“ Tak to aspoň slyšel. Protože celou dobu stál před domem a hlídal.

„A kromě toho jsi jel v Kvasnicích.“

„No jo, akce Kvasnice… Ale o tom nemůžu mluvit.“ Jelikož o tom nic neví. Ne, při Kvasnicích nestál před domem a nehlídal. Stál na rohu ulice.

„Čili zkušenosti máš,“ shrne to Kuffenbach.

„A jaký!“ Počkat, zarazí se Lukas – a jako by se trochu probral z transu. Nedělám teď náhodou úplnou kravinu? Nechystám se ukousnout si větší kus havajský pizzy, než na jakej mám?

Idiote. Jasně že jo. Ale jak se chceš jinak zlepšit, než že budeš dělat s nejlepšíma? Hlídáním před domem se z nikoho profi žoldák nestal.

To zní logicky. To zní rozumně. Tak proč má Lukas strašnou chuť zavřít se ve svém pokoji, zalézt do postele a ohulit Buffy na maximum?

Kuffenbach se mu zadívá do očí.

„Tak co? Jdeš do toho?“

Možná je to právě majorovým neosobním, bezbarvým pohledem, ale pochybnosti jsou rázem pryč.

Tak jo, pomyslí si Lukas. Tak jo. Teď si musím dát záležet. Nesmí to vypadat ani moc dychtivě, ani laxně. Tak akorát.

„Ale jo…,“ ucedí. „Stejně mám tedka rozdělanej jenom jeden kšeft.“ Webovky pro realitku. „Další práce se šikne.“

„Dobře.“

VZAL MĚ.

KUFFENBACH MĚ PRÁVĚ VZAL DO TÝMU.

„A o co… o co jako jde? Koho zavraždíme… teda chci říct smáznem? Myslím jako vysvačíme? Chci říct pošlem kokrhat do kompostu?“ uvědomí si, že blábolí, ale nemůže si pomoct, kristepane, Kuffenbach ho právě přibral do týmu, je to tak super, je to… jako v Žoldácích s Christopherem Walkenem!

„To se dozvíš. Během čtrnácti dnů tě já nebo můj zástupce desátník Ostranski kontaktujeme a dostaneš rozkazy.“

„Bezva. Bezva. Super. Super. Bezva. Super.“

„Ale víš, co mě překvapuje?“

Po zádech sklouzne kostka ledu. „C-co?“

„Že se neptáš na prachy.“

„No jasně – prachy! Mergle. Škvára. Vata. Zrovna jsem se chtěl zeptat. Protože já nejsem lacinej. Tak kolik? Kolik to hodí? Kolik chechtáků?“

„Patnáct,“ odpoví Kuffenbach a zkoumavě ho pozoruje.

Patnáct? Patnáct čeho? Set? Tisíc? Eur? Dolarů? Jenů? Konfliktních diamantů? Pro jednoho, nebo pro všechny? Ale hlavně – je to moc, nebo málo? Co mám říct?

„Patnáct, jo?“ nakrčí Lukas čelo.

„M-hm.“

„To jde.“

„Dobře,“ zopakuje Kuffenbach, podá Lukášovi ruku a vpálí do prstních kůstek cejch stisku. „Domluveno.“

„Jo, domluveno,“ řekne Lukas a sleduje, jak Kuffenbach odchází po ulici.

A takhle jednoduše se Lukas Lambert, dvacet dva let, středoškolské vzdělání, svobodný, bezdětný, na internetu působící pod nickem Ripper, dostal do ráje.

Dík, tati.

Je to poprvé v životě, co v této větě není ani stopové množství ironie.

8

Nic nevoní jako podzemní střelnice. Mix střelného prachu, oleje, betonu a terčů z recyklovaného papíru. Ostranski vdechuje otevřenými ústy.

U většiny pachů jde o to, jaké vzpomínky vyvolávají. Na Ostranského působí střelnice stejně jako prodejny armádního výprodeje. Připomínají mu staré dobré časy. Kdy svět byl intenzivnější, střelba hlasitější, krev červenější a všechny reakce bezmyšlenkovitější. Koneckonců proto se v těch armádních výprodejích taky pořád poflakuje. (Což by si samozřejmě nikdy nepřiznal – on se jenom dívá po levném oblečení, jasný?)

Střelnice a armádní výprodeje: ty dvě vůně ho pokaždé dostanou. A antikvariáty. I když do těch už nechodí. Od chvíle, co kvůli nájmu prodal svou sbírku paperbacků (kompletní Wallace, Spillane, Woolrich, Sax Rohmer a Jim Thompson), do žádného nevstoupil: proč zbytečně jitřit rány?

„No není tohle nejnádhernéjší smrad, co existuje?“

Ostranski se otočí. Ve dveřích stojí Denis Vorošilov.

„Tím smradem myslíš jako mě?“ zeptá se Ostranski.

Vorošilova překvapí, jak se Ostranski změnil. Neviděli se tři roky, ale Adam jako by zestárl o deset let. Vypadá utahaně a sešle. Pod očima tmavé stíny a kolem uší začal šedivět. Navařované nožičky brýlí a opraná bundokošile z přebytků Bundeswehru. Vorošilov pocítí bodnutí zběžné lítosti.

Každej na tom holt nemůže bejt dobře jako já.

Vypadá strašně, měří si Ostranski Vorošilova. Musel přibrat aspoň patnáct kilo. On byl vždycky nenažraný prase, ale teď se zřejmě připravuje na hladomor.

Což na druhou stranu není v Rusku nikdy tak úplně od věci.

„Denisi,“ řekne Ostranski. „Rád tě vidím, ty vole.“

„Já tebe taky.“

„Vypadáš…“

„Díky.“

„… naprosto strašně.“

„Díky.“

„Kromě babičky, Karkulky a myslivce jsi koukám spolknul i partu dřevorubců, co? A pár kolemjdoucích slonů.“

„Nečekal bych, že hollywoodský pohádky budou znát i sedmdesátiletý vágusové. Nebo to, jak vypadáš, je novej módní styl?“

„Že váháš. Švorcák Supermodel, jarní kolekce. Vy v Hollywoodu jste taky ve všem pozadu.“

„To mi vyprávěj. Dyť teprve teď točíme čtvrtý díly hitů z osmdesátek.“

Stisknou si ruce. V Kuffenbachově komandu si nikdo moc nepotrpěl na přátelské švitoření a emocionální výlevy. Drželo je pohromadě něco lepšího: nevyřčený, uspokojivý pocit, kdy se člověk nemusí s parťáky na ničem domlouvat, a přesto všichni reagují jako součástky jednoho mechanismu. Můžete to zažít tisíckrát, a nikdy to nezevšední.

Přesto se Ostranski cítí podivně dojatý. Ještě chvíli, a vrhnu se tlustoprdovi kolem krku. „To tě takhle vykrmila ta tvoje Olla?“

„Olga.“

„Olga? Ty už máš zase nějakou novou?“

„S Olgou jsem už dva roky.“

„To už se musíš pěkně nudit.“

„Hmch. Jak se má Lýdie a malej? Šokuje mě, že ses od nich dokázal odtrhnout na celý tři tejdny. Takovej zatvrzelej rodinnej typ jako ty.“

„Hele, jak jde o starý kámoše z komanda…“

„Nemáš prachy, co?“

„Nech si tu telepatii.“

„A proč jsi nenapsal, idiote? Založil bych tě.“

Ostranski se na Vorošilova zaraženě podívá. No jo. Proč jsem mu vlastně nenapsal? Dyť jsem věděl, že je ve vatě. Proč jsem si od něj nepůjčil?

Že by podvědomí?

„Tahiti! Bora Bora! Kanárský ostrovy!“ Do dveří vtrhne Holofaust; jeho oko se leskne jako ukradený korunovační klenot.

Vorošilov chce doktorovi podat ruku, ale Holofaust ho zaskočí: nadšeně je s Ostranským oba obejme. „Havaj! Seychely! Mallorca!“

„Co to blábolíš?“

„Jdi ode mě!“

„Slunná dovolená v krakovském turistickém ráji! Tříhvězdičkový hotel, bělostná pláž! Holky v bikinách! Mojito! Bacardi Carta Blanca!“

„Hele, za chvíli dorazí Martin, tak tady moc nevykřikuj o chlastu, jo?“

„Já se tak těším, kluci! Už jsem si zabalil šnorchl!“

„Tak ten se nezměnil ani trochu,“ pohlédne na Vorošilova Ostranski. „Z toho si vem příklad, Denisi. Nepřibral ani deko.“

Někdo zaklepe.

Vorošilov neví, jak se to stalo, ale v pravačce má walther a nachází se o tři metry dál, přitisknutý vedle dveří. Potěší ho to. Staré reflexy fungují. A Ostranski se s těma kecama o tloušťce může jít bodnout. Holofaustovi trčí z rukou hranaté házecí nože, Ostranski se sice ani nepohnul, ale heckler&koch se po stole záhadným způsobem posunul k jeho boku.

„Dále.“

Vstoupí mladík. Hnědé vlasy, nová maskáčová bunda a vyplašený výraz. Oválná tvář je Vorošilovovi bůhvíproč povědomá.

„Dobrý… dobrý den.“

„Co chceš?“ zeptá se Vorošilov. Mladík sebou trhne. Evidentně není připravený, že mu někdo promluví patnáct centimetrů od ucha.

„Já… uh, já… se jmenuju Lukas Lambert a… major Kuffenbach mi řekl, abych –“

Ostranski stáhne ruku z hecklera&kocha. „Ty seš ten Jonathanův kluk?“

„Jo.“

Tak proto mi byl povědomej. Vorošilov si Lamberta juniora prohlíží. Teď, když ví, kam rysy zařadit, si uvědomuje, že kluk je otci dost podobný – vypadá jako jeho mladší, měkčí verze. Vorošilov napřáhne paži. „Rotmistr Denis Alexejevič Vorošilov. Takže ty seš jako náš novej spojař?“

Lambert si s ním potřese rukou. Má zpocenou dlaň. „Tak nějak.“

„Doufám, že sis vzal vlastní opalovací krém,“ obejme ho doktor Holofaust. „Protože já ti svůj půjčovat nebudu, bratře.“

„O-opalovací krém?“

„Toho si nevšímej,“ uklidňuje ho Vorošilov. „To je jenom doktor Holofaust.“

„Holokaust?“

„Holofaust. Čili očividně přezdívka,“ poznamená Ostranski. Jako jediný se nepohne, aby nováčka přivítal. Vorošilov ten výraz zná – Adamovi se nový přírůstek nelíbí. Ani trochu. „Prej jsi dělal s podplukovníkem Pelletierem.“

„S Felixem? No jasně.“

„No jasně,“ opakuje Ostranski. „A taky jsi prej byl v tom Štrasburku.“

„Jo, jo, tam to byla dobrá husťárna. Ta přestřelka mezi bednama s protitankovejma carlgustavama –“

Ostranski ho přeruší v polovině slova – bez varování mu hodí hecklera&kocha. „Tak si tě vyzkoušíme.“ Otočí se, stiskne spínač a terč se rozjede k podobané stěně. „Máš pět ran.“

Lambert vykulí oči. „A-ale major Kuffenbach…“

Ostranski nechá dojet terč až úplně dozadu. „Pal jednotlivejma.“

Lukas cítí, jak se na něj všichni tři dívají. Pohledy jednookého doktora a tlusťocha se mu opírají do zad, brejloun ho pozoruje od palpostu. Lukas vnímá, jak se potí. Sklopí oči.

Samopal je typ HK53 a voní pravidelnou údržbou. Lukas přejede palcem po vybírání nad dlažbou; na bříšku prstu mu zůstane tenký film oleje. Manuální pojistka je nastavená v dolní poloze, na střelbu dávkou. Lukas se jí dotkne. Přepne ji do střední polohy, aby směřovala k bílému E.

Tiché cvaknutí jako by mu vrátilo jistotu. Částečně. Nasadí si sluchátka a vykročí do palpostu. Členové Kuffenbachova komanda ho sledují. Jediným zvukem jsou Lukášovy kroky na betonu. Ostranski si posune brýle po nose.

Lukas se rozkročí. Zvedne samopal k rameni s hlubokým nádechem – tak, jak ho to učil otec. Ostranski vedle něj si zacpe uši. Lukas zadrží dech.

Vypálí pět ran tak rychle, že se slijí v jedno zaburácení.

Ticho zabrní v dásních. Střelnicí se převaluje kouř. Lukas přes něj nevidí, jestli vůbec něco zasáhl. Skloní hlaveň.

Ostranski vytáhne ukazovák z ucha a stiskne tlačítko. Terč se rozjede zpátky.

„Tak co?“ ozve se za nimi Vorošilov. Ostranski neodpoví. Terč se blíží.

„Uhni, Adame, nevidíme,“ řekne Holofaust. Terč dojede a zastaví se. Čtyři desítky a jedna devítka.

„No, chtělo by to na sobě ještě trochu zamakat,“ prohlásí někdo.

Všichni se otočí.

Lukas nemá ponětí, jak dlouho tam Kuffenbach stojí: s rukama v kapsách, opřený o rám dveří.

Prohlíží si je jednoho po druhém a vypadá… spokojeně? Ne, to není vhodný slovo, pomyslí si Lukas.

Spíš jako otec, co si na rodinné sešlosti hrdě měří své ratolesti.

„Tak zase pohromadě, co?“ řekne.

Neusmívá se. Ale Lukas má bůhvíproč pocit, že k tomu nemá daleko.

9

Do začátku akce zbývá minuta a půl.

Kuffenbach přehrne manžetu přes náramkové wranglerky a opře se o zeď. Do bytu mají vtrhnout přesně v 5.13. Na tom stříbrovlasý klient s lesklými botami a naditou prkenicí vysloveně trval. V 5.13, minutu před východem slunce a minutu poté, co Dawid Grabowicz započne rituál – takže jeho pozornost nebude upřena na dveře. Přesně tak: Kuffenbach se rozhodl vést hlavní útok dveřmi. První věc, kterou vám výcvikoví instruktoři vtlučou do vylepaných hlav: Dveřmi do objektu vstupujte, jen pokud je to nezbytně nutné. Dveře jsou nejhlídanější. Na dveřích jsou nástrahy. Za dveřmi jsou pasti. Dveřmi chodí amatéři. Jenže Kuffenbach nemá jinou možnost. Jsou v pátém patře a odpálení zdi ze sousedního bytu nehodlá riskovat; v panelácích nikdy nevíte, co to udělá.

Takže dveře.

Byla to blbost?

To poznáš za minutu a deset sekund. Dobře, takže dveře. A taky okna.

Vorošilov a doktor Holofaust visí na lanech pod úrovní šestého patra a čekají na 5.13, aby proskočili skleněnými tabulemi do Grabowiczova bytu. Druhá věc, kterou do vás vmasírují instruktoři: Vždycky útočte z co nejvíc stran. Ještěže Grabowicz nemá žaluzie. Žaluzie jsou při proskakování okny největší peklo, to vám potvrdí každý SWATý.

Kuffenbach se zhluboka nadechne a vydechne. Je nervózní a ví, že to na něm je vidět. První ostrá akce po čtyřech letech.

Kde je ten Ostranski?

Jen klid. Jen klid. Žádný stres. Je to jako jízda na kole, to se nezapomíná. Kdybys nekecal…

Lituje, že na to nemohou jít jako policejní zásahovka: nafrkat do bytu pé jedničky – šokové granáty – a pak vytahat pozvracené, pomočené a třesoucí se postavy. Jenže to nejde. Příliš velký bordel by přitáhl pozornost a ztížil ústup. I na hákáčka si našroubovali tlumiče.

Kde je sakra ten Ostranski?

Padesát pět sekund.

Výborně, myslí si Lukas.

Nikdy ho nenapadlo, že je jedním z Nich. Z Lidí, Které Strach Paralyzuje.

Úžasné načasování – zjistit to právě teď.

Nemůže se hnout. Stojí vedle dveří Grabowiczova bytu, heckler&koch mu klouže v rukou a svaly na nohou vibrují. Tohle není jako stát před domem a hlídat. Tohle není jako střílet s tátou o víkendech do papírových terčů.

Výborně, myslí si Lukas.

Snaží se na dalších padesát sekund zadržet zvracení. Jakmile budou všichni v pohybu, nikdo si nevšimne, že jim za zádama bliju, utěšuje se, i když si uvědomuje, jak je ta představa nablblá. Proč mi nikdo neřekl, že je to… takový? Čekal normální stres – ne regulérní záchvat paniky. Ví, že až to vypukne, nebude se moct pohnout, ví to, ví to.

Panebože, co bych dal za to, abych byl klidnej jako Kuffenbach. Vypadá, že naproti dveřím snad usnul!

Nádech, výdech. Ještě čtyřicet sekund to vydrž. Pak můžeš hodit šavli. Jak velkou budeš chtít. Megasaracénskou.

Nádech, výdech.

Ještě když odpojoval pevné linky a instaloval kufříkový GSM jammer, byl relativně v pohodě. Jasně, třásly se mu ruce, ale nic víc. A pak to na něj najednou spadlo.

Třicet pět sekund.

„Vymázni, zobáku,“ ozve se shora tiše. Ostranski sbíhá schody, bere je po dvou a není vůbec zadýchaný. Dělal na střeše Vorošilovovi a Holofaustovi vazače – jistil je při stanování. „To je moje místo. Uhni.“

Jo, to bych rád, jenže mi nějak nefungujou nohy.

„Neslyšel jsi? Nebo snad chceš velitele krejt ty, co?“ Bez brýlí, s kontaktními čočkami vypadá Ostranského tvář nahá a neúplná. „Co se děje? Vytuhl jsi? Posral ses?“

Kuffenbach si šmikne dlaní pod bradou: držte huby.

Dvacet sekund.

Lukášovi se podaří přimět nohy k pohybu: posune se o symbolických třicet centimetrů. Má přitom pocit, jako by vylezl na ká dvojku. Ostranski zaujme jeho místo. Přejede po Lukášovi tak kyselinovým pohledem, že se ke všem problémům přidá ještě husí kůže.

Co když se něco podělá? napadne Lukase náhle. Co když to schytám? Fakt, že na něco takového nikdy nepomyslel, ho vyděsí ještě víc.

Co když umřu?

Deset sekund.

Kuffenbach kývne na Ostranského a ten čímsi cvakne. Zdola vzdechne ozvěna tlumeného pšouknutí a skla v oknech zadrnčí. Elektrický rozvod kaput. Nic nezhasne, protože v 5.12 ráno na chodbě nic nesvítí.

Pět sekund.

Víte co? Rozmyslel jsem si to. Tohle povolání není pro mě. Jdu domů. Nula.

Kuffenbach vykopne dveře.

ČÁST DRUHÁ

SMRT

V džahanně budou hříšníci pít s odporem hnisavou vodu. Budou ji pracně srkat a s námahou polykat, smrt k nim bude přicházet ze všech stran, ale oni nebudou mrtví a budou je očekávat krutá muka.

Korán, súra XIV, verš 19-20

Každý jsme expert na svou vlastní smrt.

John D. MacDonald: Skořicová pleť

10

Šest těl nalezených v bytě Dawida Grabowicze je odvezeno do krakovské márnice. Šestiletá Nadja Kowalská je přepravena na policejní stanici, kde je učiněn pokus o výslech. Vzhledem k tomu, že ze sebe nevypraví jediné slovo a jenom pláče, je po několika hodinách předána otci. Postarší stříbrovlasý muž v obleku od Armaniho s pozoruhodně lesklými botami se prokáže jako Lešek Kowalski a odveze Nadju pryč.

Faktem je – což ovšem vyšetřující policisté neví –, že ji neodveze daleko; pouze do Parku Jordána. Tam ji předá muži, jenž je v okolí známý pod uměleckým aliasem Černý Decker a který je jejím pasákem.

Co se stane pak? Zhruba tohle:

Pitva mrtvých ukáže, že zemřeli na četné tržné, sečné a bodné rány zbraněmi nezvyklých tvarů – s výjimkou Dawida Grabowicze, který zemřel na dvanáct projektilů 5,56x45 mm NATO v hrudi a hlavě. Balistická expertiza prokáže, že byly vypáleny ze zbraní nalezených u mrtvol Martina Kuffenbacha a Adama Ostranského.

Ohledání místa činu, výslechy svědků a příbuzných, pokusy o rekonstrukci, výzvy v lokální i státní televizi a další běžné postupy nikam nevedou, takže je vyšetřování po jedenácti měsících uzavřeno a případ odložen ad acta.

Mrtvola Denise Alexejeviče Vorošilova je ještě v márnici identifikována manželkou Olgou Stěpanovnou Vorošilovovou. Vorošilov je převezen do Moskvy, kde má jeden z nejkrásnějších pohřbů sezóny. Přijdou na něj bývalí kolegové ze Specnazu i hollywoodské celebrity. Tělo je uloženo do rodinné hrobky na Novoděvičském hřbitově, dvě uličky od hrobu Andreje Nikolajeviče Tupoleva, konstruktéra legendárního letadla ANT-1.

Mrtvola Lukase Lamberta je identifikována matkou, která tělo odveze zpátky do Francie. Tam se koná pohřeb žehem. Urna s popelem je umístěna do kolumbária vedle schránky s ostatky Jonathana Lamberta. O dva měsíce později paní Lambertová spáchá sebevraždu – oběsí se v synově bývalém pokoji.

Muže s jedním okem se nepodaří identifikovat a je zpopelněn na náklady polského státu.

Dawida Grabowicze identifikuje syn. Nabídku na smuteční obřad odmítne a nebožtíka odveze na jistý statek ve východním Polsku, kde se spoluvěrci uspořádá něco, co mylně považuje za černou mši. Tělo je rozčtvrceno, částečně spáleno a částečně zkonzumováno.

Adama Ostranského a Martina Kuffenbacha identifikuje Lýdie Ostranská. Ta také zajistí pro oba kremaci (bývalou ženu Martina Kuffenbacha se nepodaří nalézt). O dva roky později se Lýdie Ostranská provdá za burzovního makléře. Krátce po svatbě jí nový manžel sdělí, že je tajný agent a že na jeho misi závisí osud celého světa. Ale to už je jiný příběh.

Zhruba to se stane v následujících třech letech.

Tedy pokud všechno půjde, jak má. Pokud nebudou mrtví dělat problémy.

11

Nejdřív nebylo nic, ani světlo, ani tma. Ani jediná molekula. Prostě a jednoduše nic. Nic. N-I-C.

Potom přišel pocit rychlého řícení se dolů. To už nebylo N-I-C. To už bylo N-Ě-C-O. To už bylo Ř-Í-C-E-N-Í-S-E-D-O-L-Ů.

Pak se dostavila tma. Tma, která pohltila nic jako… nic. Tma, která dodala řícení se dolů příchuť znepokojení, protože nebylo vidět, kde řícení skončí (pokud skončí). Předtím to sice taky nebylo vidět, ale teď to bylo skryté a to je horší.

A poté se cosi objevilo. Bylo to daleko, slabě to světélkovalo a občas to v hlubinách tmy nesměle zadunělo.

Trvalo velmi dlouho, než se to přiblížilo natolik, že se pod modrými – ano, už to mělo i barvu! – záblesky dal rozeznat tvar.

Bohužel to nebylo nic zajímavého. Byla to myšlenka. Roztažená na šířku dní, možná i měsíců, zasedlá a pórovitá, zkroucená jako guma, téměř nečitelná. Zněla:

Teď už je pozdě s tím začínat.

Myšlenka se komíhala tmou, chvíli plula jedním, chvíli druhým směrem, převracela se, otáčela a občas zaduněla, nepotřebná věc s prošlou záruční lhůtou, která patřila do barevného světa plného řevu, střelby, krve a peří, a ve vesmíru, kde existuje jenom řícení se tmou, působí zastarale a směšně.

Thud, zaduněla fatalisticky.

Jenže…

Jenže faktem bylo… Faktem bylo, že ve tmě za ní… Ve tmě za ní se něco rýsovalo. Thud.

Něco velkého.

Thud.

Thud.

Něco přímo gigantického.

Něco tak obrovského, že je to schopné zastínit samu tmu. Thud.

Přesně tak, byla to bolest. THUD.

A kde je bolest, jsou i smysly.

Vynořují se postupně jako vyčerpaní otužilci, kteří nemají sílu vylézt na nábřeží, a ochotní čumilové v péřových bundách tahají nahoru jejich ztěžklá těla.

Nejdřív dorazí čich. Puch je jako rána kladivem. Výkaly, krev, hnijící maso a zoxidované zvratky vyvolají dávivý reflex.

Pak se vynoří hmat. Ukáže se, že řícení není jen pocit (něco jako když sebou po sedmnácti pivech prásknete na postel a propadáte se vesmírem), ne, řícení je drsná realita se vším, co k tomu patří: vítr šlehá do obličeje, svah rozdírá holá záda, nehty se lámou, jak se ruce intuitivně snaží něčeho zachytit.

Hmat prozradí, že svah má hrbolatý povrch, něco jako roztavený a opět ztuhlý vosk, že se po stranách zvedá jako dno koryta a že pod dlaněmi jsou cítit drážky. Vedou souběžně se směrem pohybu.

Hmat mu také ozřejmí, že ono thud dělá jeho hlava, která v pravidelných intervalech naráží na svařené švy (zřejmě spojující jednotlivé kusy koryta?).

Zrak si dává na čas. Tma je kompaktní a neprostupná. Hodně dlouho se nic neděje – a nakonec se místo zraku vynoří někdo jiný: strach. Oslepl jsi, zajásá morbidně.

A kdopak je to se strachem? No jasně, siamské dvojče panika.

Slepec jsi slepec jsi slepec jsi slepec –

Zoufale se pokusí skopnout paniku tam, odkud přišla.

Co kdybys místo hysterie zkusil otevřít oči?

Mám je otevřené.

JSI SLEPEC SLEPEC SLEPEC SLEPE –

Tentokrát blekotání paniky přehluší hmat. Ohlásí, že oblé vrcholky drážek se pod tělem zaostřují.

Představivost vykreslí plastický obraz: Jede obrovskou rourou. Po vnitřní stěně ubíhají drážky se zakulacenými vrcholky – jako tapeta se vzorkem valchy. Vrcholky se zašpičaťují, až dosáhnou žiletkové ostrosti. A pak rozřežou temeno, záda, předloktí, dlaně, zadek a paty na kost. A pokud se roura začne zužovat, oblé stěny a strop ho sevřou a rozříznou shora a ze stran: obličej, uši, hruď, ramena, břicho, penis, stehna, lýtka i prsty u nohou. A když budou vrcholky drážek dostatečně ostré, neskončí to u kostí.

Zužující se potrubí ho rozřeže na nudle. Jestli někdy dorazí dolů, tak jenom jako slepenec krvavých makarónů.

A je to jasné: hmat i představivost jsou ve skutečnosti agenti paniky. Pomáhají jí vylézt na Nábřeží Potácejícího Se Vědomí a společně se na něj vrhnou.

Začne se převalovat, snaží se něčeho chytit, ale nahmatá jen další a další drážky pokryté ztvrdlými hrboly –

– to je ztuhlá vrstva krve a zvratků a –

– a jinak tu není nic, čím může zastavit čím dál rychlejší jízdu, klouže teď po břiše nohama napřed, z brady mu kape pot a žaludeční šťávy, pokouší se zaháknout prsty za sváry mezi jednotlivými kusy roury, ale ty –

– a výkalů a sedřených vlasů a chlupů a vyrvaných nehtů a –

– jsou příliš malé a jenom si zbrousí bříška prstů a zanechá na stěnách rozmazané útržky papilárních linií –

– a cárů kůže a masových odřezků – „Pomoc,“ zachraptí. „Pomoc.“

– které musí pocházet z těl tisíců, ne, miliónů, možná MILIARD lidí –

„Pomoc!“ zařve a skutečně to je obrovská roura, protože hlas kovově rezonuje, ale on už takové věci nevnímá, divoce šmátrá a hrabe jako velký legrační chrobák a –

„POMOC!“

A vrcholky drážek ho začnou rozřezávat.

Na těle pukne čtyřicet vlasových řezů, vytryskne krev. Zachrčí a překulí se (na štorc) na bok, aby se dna dotýkal co nejmenší plochou, kouše se do jazyka, aby (na štorc) přehlušil bolest, mele rukama ve tmě, klouže ve (na štorc) vlastní krvi, takže jede (na štorc) čím (na štorc) dál (na štorc) rychleji –

Na štorc, ty idiote!

Otočí tělo o devadesát stupňů a zapře se nohama a upaženýma rukama o stěny. Dobrý nápad. By to byl. Kdyby měla roura tři, čtyři metry v průměru. Jenže ona má desetkrát tolik. Takže se pohyb nezpomalí. A dlaně a nohy jsou v mžiku počmárané krvavými kolmicemi.

Náhle si uvědomí, že nic z toho nemůže být skutečné. Je to halucinace. Vidina, sen, noční můra. Není třeba se bát. Tohle nemůže být realita. Pokouší se zklidnit zalykavý dech. Nejde to.

Zaslechne to dřív, než to uvidí.

Duté, mumlavé echo se valí ze tmy jako kaskáda černých vln. Propletenec zdeformovaných hlasů, šepotu a rozsekáných slabik mu omotá hlavu, jako kdyby přes ni někdo přetáhl igelitku. To ho probere.

„Pomoc!“ zařve znovu, ale hlasy ho ignorují a mumlají dál.

A z temnoty mu jede vstříc oslepující čára, protínající tunel zdola nahoru. Přestává se vzpírat na štorc a rychle se hrabe do původní polohy, chce se odvalit stranou, protože se domnívá, že jde o list velké pily, která ho má rozpůlit.

Pila, letí mu zblblým mozkem, pila, která mluví.

Pak si všimne, že čára má oblé hrany, a rychle se natáčí zpátky, aby se zářícího sloupu zachytil. To jsou ty dvě sekundy, kdy si myslí, že má konečně štěstí. Když se přiblíží ještě víc, pozná, že sloup je jenom kužel světla. Světlo prýští z otevřeného poklopu ve stropě. Nevede k němu žádný žebřík a na oblých stěnách tunelu –

– je nános ztvrdlých hnědých stříkanců –

– není nic, čeho se může chytit, ale stejně to zkusí –

Zbytečně.

Když projíždí pod otvorem, světlo ho udeří do zacákané tváře, rozzáří rudou krev a žluté žaludeční šťávy, vypálí oči a na chvíli ho oslepí, nevidí, jestli nahoře někdo je, vykřikne, jak nejhlasitěji dovede, ale nic se nestane, obličej zase přiklopí tma a proud světla zůstane za ním a on se řítí dál ve šplouchancích vlastní krve –

Hák se mu zasekne pod žebra.

Zalapá po dechu; je to nový druh bolesti, takový ještě ve sbírce nemá, žhavý, s ostrými hranami, prochází mozkem jako neonová traverza.

Jeho tělo se s trhnutím zastaví. Žebra se prohnou, ale vydrží. Hodná žebra. Tělo se sune zpátky. Zatápe rukou a nahmatá hák, trčí mu z těla, není to kov, má točené hrany a je přivázaný k plstnatému lanu. Které ho vleče zpátky k proudu světla. V náhlé panice chytne hák oběma rukama, sevře ho rozřezanými dlaněmi, co kdyby žebra praskla! a on spadl zpátky do tmy! Už je pod zářícím otvorem, přivírá oči, denní svit zastíní siluety, skrz slzy nic nevidí, najednou je ve vzduchu, stoupá a otvor se přibližuje, zvětšuje a rozšiřuje.

A Kuffenbach se vznáší.

A pak ho popadnou ruce, vytáhnou z potrubí a uloží na můstek z pokroucených drátů. Můstek je přišroubovaný k šikmému sloupu potrubí. Houpe se a vrže. Kuffenbachova krev kape do ok v podlážce a padá do neostrosti. V uších ječí vítr. Kuffenbach hltá vzduch, na srdečním svalu trénuje zdrogovaný domorodý bubeník, bolest rve bránici. Major si opře hlavu o stěnu potrubí. Hřeje.

Útržky hlasů znějí bez kovové ozvěny huhňavě.

„… furt dobrej muškař, ti řeknu…“

„… jo, to když se jich tady během Zlatý éry valil celej proud… vytáhnout mezi nima toho pravýho bejval kumšt…“

„…ještě…?“

„… myslim, že dva jsme propásli…“

„… nudle…“

Kuffenbach spánkovou kostí ucítí, jak roura zadrnčí, a dojde mu, že rezonuje řevem někoho uvnitř – a vzápětí ho i uslyší: potrubím zkreslený skřek.

„…už jede…“

Hektické stínové divadlo nad Kuffenbachovou hlavou, zasvištění lana, vrzání rumpálu, hekání – během toho všeho si vytírá slzy z očí, nadzvedává se na lokti, rozhodnutý ignorovat bolest.

Ze svých zachránců vidí jen záda skloněná nad poklopem. Oblouky vystouplých páteří pod overaly a rozkročené nohy.

„No prosím!“

Hodí vedle něj nahého muže. Čísi ruka mu vytrhne hák zpod žeber. Muži z úst vlají nitě rudých slin; krátkozrace mžourá, je hubený, šlachovitý a povědomý.

„Podle mě nám ujel jenom jeden.“

„Já myslim, že máme všechny.“

„Prd. Jeden nám ujel. Fakt že jo.“

Jako by měl Kuffenbach mozek plný těžkých, vodnatých hlenů. Dívá se na naháče vedle sebe, vidí cvakající zuby, růžové maso v rozchlípnutých řezech, tetování na rameni zaškrtané červenými čarami – ale všechno mu to ve šplouchající hlavě plave jen tak, nechce se to propojit, přiřadit ke slovům, významům, nedej bože myšlenkám. Snaží se pochopit, co se děje, ale nejde to, nejde to, nejdetonejdeto. Dýchá mělce, tep je rychlý a slabý. Ale hele – tady nějaké slovo je! A dokonce dvě:

Posttraumatický šok.

Posttraumatický šok?

Co je to kurva posttraumatický šok?

Soustředí se na drátěná oka v podlážce a pak se pokusí přeostřit na to, co je pod nimi. A zvedne se mu žaludek.

Jsou ve třistametrové výšce.

Hluboko dole někdo vysypal krabičky od sirek. Budovy s plochými střechami.

Kuffenbach zatne prsty a podlážka zavrže. Můstek je uháčkovaný z tenkých drátů, má tři na čtyři metry, je na něm pět osob a k rouře je přichycený sedmi šrouby. Žaludek sebou hází čím dál víc. Rozhoupává můstek. Ne, není to iluze. Můstek se opravdu kývá. Vítr vyje a duní.

Sto metrů pod můstkem se potrubí láme ze šedesátistupňového náklonu do sloupu, který vede klikatě dolů, mezi krabičky od sirek.

Kuffenbach zvrátí hlavu. Roura pokračuje vzhůru bez jakékoliv viditelné opory a ztrácí se v zelenkavých oblacích.

Zelenkavých.

Kuffenbach má neurčitý pocit, že je něco špatně, jenže v jeho hlavě není mozek, jenom kalný bujón. Posttraumatický šok. Zelenkavý posttraumatický šok.

Jeho zachránci se nad ním nakloní. Jsou tři. Konečně jim vidí do tváří.

Možná to kdysi byly lidské tváře. Ale to bylo předtím, než se s nimi stalo to, co se s nimi stalo. Ať už to bylo cokoliv. Každopádně se po tom roztekly – jako by je někdo popadl za kůži pod bradou a pořádně zabral – a v této nové pozici zatuhly. Oční koutky natažené pod lícní kosti, oválná ústa, co nejdou zavřít, nosní dírky zúžené do vertikálních čar, plandavá volata. Všechno pokryté poloprůhlednou hmotou, která se duhově leskne a ze které vítr odtrhává žvance.

„Těmhle dvěma velkejm bych haksny uřezal už tady nahoře,“ zahuhlá tvor vlevo. „Na výtah se nevejdou.“

Kuffenbachův mozek je stále ucpaný posttraumatickým kalem. Což není důležité, protože následující pohyby mozek neřídí.

Za prvé: podrazit tvorovi vlevo nohy.

Tvor se chytí navíjecího bubnu, vyrve ho z můstku a s rumpálem v náručí zahučí do otevřeného poklopu –

Za druhé: z lehu prokopnout tvorovi uprostřed koleno.

Praskne to a čvachtne to, tvor zaskučí a odskočí –

Za třetí: vstát a čelit tvorovi vpravo.

Což není třeba, protože na toho se právě vrhá hubený naháč –

Narazí do tvora, smete ho z můstku, tvor ho chytne, naháč zavrávorá, oba přepadnou přes okraj – Za čtvrté: skočit ke kraji plošiny a chytit naháče. Čtvrtý bod moc nevyjde.

Naháč a tvor dopadnou na potrubí. Náraz je od sebe odtrhne. S řevem jedou po rouře a víří oblaka rzi. Tvor za sebou nechává slizkou stopu. Slimáčí expres.

Tvor s prokopnutým kolenem se mezitím odpajdal k výtahu. Přes záda má pověšený luk – ale místo toho, aby ho použil, trhne za brzdu a zmizí i s výtahem směrem dolů.

Za páté: rozhoupat lano na kladce.

Tvor nemá šanci. Vyletí z rozkývaného výtahu během dvou sekund. Zbývajících dvě stě metrů absolvuje v elevátoru značky Volný Pád, kde mu coby výtahová hudba zní vlastní řev.

Za šesté: vytáhnout lano.

Naháč a jeho protivník se zmenšují – v cestě jim leží další otevřený poklop. Naháč se pokouší brzdit a manévrovat, a vypadá to, že se mu podaří vyhnout. Ale bude to těsně.

Tvor, který klouže před ním, se vyhnout nestačí. Zmizí v otvoru bez jediného zvuku.

Kuffenbachovy ruce kmitají, házejí na můstek další a další metry lana, ale v zahleněném mozku se to stále bezcílně mele. Takže Kuffenbach ani nedokáže určit, proč to vlastně dělá.

Naháč se řítí ke kraji otvoru. Teď už je jasné, jestli do něj spadne, nebo nespadne. Spadne.

Hleny v mozku se nadmou, nafouknou a rozstříknou do stran. Jako kdyby Kuffenbachovi někdo dal pěstí. Možná kdyby mi někdo dal pěstí, nemuselo to trvat tak dlouho –

„Adame!“ zařve Kuffenbach a hodí za Ostranským tolik lana, kolik dokázal vytáhnout. Naštěstí to stačí a smyčka dosáhne k otvoru.

Ostranski po ní hmátne –

– a mine.

Černá díra ho pohltí jako černá díra.

A jsem v hajzlu, blikne Ostranskému v hlavě povědomá věta. Zase.

Tma mu dýchne do tváře studenou hnilobou a začne ho otloukat a porcovat řezacími drážkami. Zase.

Ani na sekundu ho nenapadne, aby to vzdal. Chytá se drážek, cpe mezi ně prsty, brzdí nohama, škrábe rozdrásanými prsty, dokonce v jakémsi běsnivém deliriu do roury kouše – ale pouze si rozpáře rty a obrousí zuby.

Všechno mlčky, bez jediného hlesu.

Známá situace netrvá dlouho.

Potrubí se láme a pokračuje téměř svisle. Ostranski to před sebou vidí v proudu světla ze třetího poklopu. Ze kterého tentokrát žádný hák ne a ne vyletět.

Aspoň to budu mít rychle za sebou, kmitne se mozkem nesmělá rezignace, kterou vědomí obratem polije benzinem a zapálí. Hovno! Snaž se, hajzle!

V rozptýleném světle spatří tvora, který do potrubí spadl před ním – podařilo se mu zachytit na hraně zlomu.

Ostranskému je jasné, že se tam svými zřasenými prsty neudrží. Ani se o to nepokouší.

Přeletí přes zlom. Strne ve vzduchu. Na zlomek sekundy. Gravitace mu olízne chodidla. Zalechtá to. A padá.

A chytí se slizáka. HA HA HA!

Euforie vytryskne do krevního řečiště jako šampus. Kdo je tady génius?

To by se ovšem dement slizák musel pořádně držet.

12

Padají potrubím, točí se a bojují. Situace je jasná oběma. Kdo zůstane vespod, prohrál. Jiný tlumič dopadu než tělo toho druhého není.

Ostranski je v nevýhodě: protivník je pokrytý slizem a pekelně klouže. Znovu a znovu se vytrhává ze sevření, Ostranski má plné hrsti jeho lepkavé kůže, znovu a znovu soupeře chytá a snaží se ho přetočit pod sebe, znehybnit, vyhodit mu hlavici kloubu, zlomit ruku, vaz, cokoliv, jenom ať se ta svině už nehejbe.

Potrubí nemíří nejkratší cestou k zemi (kdyby ano, bylo by jedno, kdo skončí vespod a kdo nahoře). Klikatí se doprava a zase doleva, tam a zase zpátky – oba pokaždé narazí na stěnu, chvíli se po ní kutálejí, dostanou se do ohybu, dopadnou na protější stěnu, chvíli se kutálejí a tak dále. Po pár ohybech jsou omlácenější než kdyby se spolu prali čtrnáct dní v kuse.

Ostranski použije všechny špinavé triky, co zná, vrazí slizákovi prsty do očí (a podle řevu zřejmě jedno či dvě vyšťouchne), buší hlavou do ksichtu, uhryzne kus ucha, vrazí koleno do rozkroku, zlomí čtyři prsty, ukousne nos –

– a najednou cítí, jak slizákovo tělo vláční –

– a potrubí se rozdělí do několika kanálů –

– a Ostranski se slizákem do jednoho vletí –

– a Ostranski cpe slizáka překotně pod sebe, protože už dávno ztratil pojem o tom, jak dlouho padají, a drápe se na něj, když v tom –

Přijde náraz.

Náraz: výtah třískne o zem a Kuffenbach vyskočí. U úpatí potrubí leží pět postav. Vorošilov, Holofaust, Lambert a další dvě těla. Jedno patří tvorovi, kterého Kuffenbach shodil z výtahu, druhé dlouhovlasému muži, jehož obličej pokrývá pleťová maska z tvorova vycáknutého mozku. Divné je, že tvor se i přesto hýbe: hrabe rukama a nohama jako rozbitá mechanická hračka. Co –

„Zleva!“ zařve Vorošilov a Kuffenbach se otočí a zjistí, že še na něj valí obr. Má rozteklé rysy, umaštěný overal a přes dva metry. Takže se nezatěžuje finesami. Hrne se na Kuffenbacha s rozpaženýma rukama a příšerným šklebem (který také může být jeho normálním výrazem). Kuffenbach volí kop, kterému se v karate říká joko keri kekomi.

Pata se zaboří do tvorova žaludku. Sliz čvachtne. Tvor vyhekne a předkloní se a Kuffenbach ho popadne oběma rukama za slepené vlasy a kolenem mu roztříští čelist.

V hospodských rvačkách byl tvor nepochybně za střihouna. To při střetnutí s profíkem nestačí.

Ve chvíli, kdy obrovo tělo zaduní o zem, mu Kuffenbach rozdupne ohryzek. Hotov –

Tvor odmítá být mrtvý. Pokouší se vstát. Teprve po dvaceti sekundách smrtících úderů a jednom zlomeném vazu zůstane na zemi.

Ale pořád se hýbe.

Pocit z potrubí se vrátí: Tohle nemůže být skutečné. Kuffenbach pádí ke svým lidem. Všimne si, že jsou spoutaní: „Jejich tady víc?“

Vorošilov zakroutí hlavou. „Hlídal nás jenom jeden.“

V Kuffenbachově mozku se přeřvávají otázky Kde to jsem? Co je to za slizáky? Nebyl jsem náhodou mrtvej? se sílící jistotou: Tohle není realita. Je to halucinace. Právě teď umírám a tohle všechno se odehrává v mym mozku během posledních šesti sekund života.

Nic z těchto myšlenek naštěstí nemá vliv na Kuffenbachovu reakční rychlost. Jako obvykle přebraly kontrolu instinkty. A ty kašlou na co a proč, v popisu práce mají přežití. A Kuffenbach se jim poddá s provinilou vděčností.

Prošacuje tvora, kterého shodil z výtahu. Sice máchá rukama a nohama, ale instinkty vidí, že nepředstavuje bezprostřední nebezpečí, a ignorují to.

Tvorův luk při dopadu nepraskl a Kuffenbach si ho vezme. Stejně tak toulec se šípy a něco, co připomíná tesák. Přeřeže tím Vorošilovovi, Holofaustovi a Lambertovi pouta a všimne si, že jejich těla jsou také počmáraná tenkými řezy a že mají pod žebry díru. Evidentně absolvovali tu samou horskou dráhu co on. Až na to, že jejich rány už jsou zajizvené. Podá Vorošilovovi luk a šípy. Neptá se, jestli s tím umí – ví, že ano.

Skenuje okolí: několik zaprášených budov z materiálu, který na dálku vypadá jako vlnitý plech. Nikde nikdo.

Svět pohřbený pod příkrovem hebkého prachu. Nefouká tady vítr jako nahoře. Je tu dusno a vlhko. Když se Kuffenbach nadechuje, má pocit, že do plic vtahuje mokrou plenu.

Odkulí hrabajícího tvora a odhrne z obličeje dlouhovlasého muže mozkovou hmotu. Muž je také spoutaný. Kuffenbachovi je povědomý, ale nedokáže ho zařadit.

„Grabowicz,“ řekne Holofaust. „Okultistickej šašek, co se chystal podříznout tu malou holku.“

Kuffenbach dá Grabowiczovi dvě facky – z každé strany jednu. Bezvýsledně. Mág zůstává v limbu.

„Knokautoval ho támhleten slizák s mozkovou fontánou, co spadol z oblakov,“ řekne Holofaust.

Lambert klesne na všechny čtyři a pozvrací se.

„Hezký,“ řekne Vorošilov. „Tos to všechno nevyhodil na tobogánu?“

Lambert se na něj podívá, ale nezdá se, že vnímá. Zvratky se mu lesknou na bradě, tvář má zmáčklou do masky vytřeštěné hrůzy. Oči těkají.

„Vezmeme ho s sebou,“ ukáže Kuffenbach Holofaustovi a Lambertovi, ať Grabowicze zvednou. Lambert nereaguje. Holofaust ho musí nakopnout.

„Kam jdeme?“ ptá se Vorošilov.

„Najít Ostranského,“ odpoví Kuffenbach. „Nebo to, co z něj zbylo.“

Nemůže se nadechnout. Leží na zádech a imituje kapra při výlovu. Slizákovo nehybné tělo leží vedle. Rozvalilo se na zemi, když sklouzli z kovového válce. Na ten totiž dopadli.

Vzduch, který mu náraz vyrazil z plic, zřejmé hodlá zůstat v emigraci. Bolest ho tiskne v přátelsky drtivém objetí a kruhů před očima je tolik, že byste z nich poskládali hezkých pár olympiád.

Konečně se Ostranski pisklavě nadechne. První doušek je jako ballantinka, druhý jako vychlazená plzeň a třetí jako iron cezený přes chleba – to se ohlásí zlomená žebra a naštípnuté kosti a další zranění. Ale…

PŘEŽIL JSEM TO. JÁ TO PŘEŽIL. Dostal jsem se z tý zasraný roury živej!

(Živej? Dyť jsem mrtvej, nebo ne?)

Serotonin si dává páku s bolestí a každou sekundu vyhrává někdo jiný. Ostranski pár minut leží na zádech a střídavě šťastně chrchlá a střídavé skřípe zuby. Když se zvedá, má pohyby staříčka, který si večer nepřichystal vedle postele kbelík a musí se šourat do daleké kadibudky.

Vyhrabe se na nohy, opře se o válec a chladí si čelo. Válec má studený, slizký povrch, stejně nerovný jako (Co to bylo za zvuk? Nepohnul se ten slizák na zemi? Ne, to je blbost, ten už to nerozchodí) stěny potrubí. Vzpomínka na tu debilní rouru Ostranského probere.

Ústí sem dolů. K tomuhle válci.

Kam PŘESNĚ jsem se to dostal?

Do jakýho zařízení může vést potrubí, co rozřezává lidi? Do jakýho stroje asi tak padá naporcovaná lidská hmota? Uvažuj logicky.

Jenže přesně to se Ostranskému nechce. Moc dobře ví, co by ho napadlo, takže se na přemýšlení vykašle a začne ohmatávat prostor kolem sebe. Válec – odhadem o průměru asi metr a půl – vede horizontálně úzkou místností. Jak po něm Ostranski jede rukou, povrch válce se obloukem zvedá do kolmé stěny. Která zablokuje Ostranskému cestu. Ostranského napadne válec podlézt a pokračovat po druhé straně, ale sotva tam udělá pět kroků, stane se to samé. Podleze tedy zpátky, udělá dalších pět kroků…

Šroub.

To slovo se mu samo vynoří v hlavě. Není to válec, ale obrovský šroub. A je mu jasné, kde je.

Ale nedovolí vědomí, aby to vyslovilo. Musí si udržet klid a akceschopnost, takže si pravdu prostě nepřipustí.

Koneckonců, má s tím bohaté zkušenosti.

Do něčeho šlápne. Hlasitě to mlaskne. Zastaví se.

To něco je teplé a čvachtá to mezi prsty u nohou. Skloní se, aby to nabral rukou. A ve chvíli, kdy se sehne, ucítí ten notoricky známý pach, a ani nemusí hmotu mnout mezi prsty, aby nahmatal slepené vlasy, žmolky vnitřností, střepy kostí a kusy látky. Ví přesně, do čeho šlápl. Do něčího rozřezaného těla.

Tenhle maník neměl takovou kliku jako já a Kuffenbach. Toho nevylovili.

Nebo to může bejt ten slizák, co do roury zahučel s rumpálem.

Otře si dlaň o šroub a čvachtá skrz nešťastníkovo tělo. Maso ho hřeje do zubožených chodidel jako lázeňský pramen, dokonce má dojem, že se hýbe, hladivě se převaluje přes olámané nehty a vybízí ho, aby chvilku postál, možná se dokonce posadil… No tak, no tak.

Opět podleze válec a zjistí, že vidí obrys natažené ruky.

Někde před ním je světlo.

Chuť na odpočinek v masobahenních lázních zůstane za ním, nedočkavě klopýtá tmou. Ještě chvíli, a budu venku. Kolem poskakují tečky světla, chvějí se mu na nahém těle, mihotají na rukou jako šperky, hemží v rozkroku jako zlatavá syfilida. Vysekávají ze tmy stěny. Bylo by líp, kdyby to nedělaly, protože stěny jsou potažené krustou, kterou Ostranski viděl už v potrubí. Tapeta masa a šlach se leskne. Trčí z ní kusy končetin, výřezy obličejů, visí vnitřnosti. Zuby se třpytí jako vetkané perly. Puch Ostranskému vyplňuje ústa a nozdry, jako by se topil v teplé kaši. Snaží se nedýchat, snaží se nedívat. Má pocit, že vrstva na stěnách se hýbe. Že se vydouvá a smršťuje, mlaská a šustí, že se svaly proplétají a žíly uzlují.

To se ti jenom zdá. Nic takovýho se neděje. Nedívej se tam. Nevšímej si toho. Ještě chvíli, a budeš venku.

V šeru spatří konec místnosti: stěnu, do které někdo vyvrtal tolik kulatých otvorů, že vypadá spíš jako mříž s tlustými pruty. Skrz otvory proudí světlo. Ostranski proleze pod posledním závitem šroubu; na konci hřídele je nasazená čtyřramenná vrtule s břitvovitými hranami. Se zadrženým dechem se skrz ni protáhne. Mezi vrtulí a mříží je sotva dvacet centimetrů. Vmáčkne se tam. A jsem tady! Vzduch. Světlo. Svoboda. A všechny další úžasný sračky. Ještě chvíli, a budu venku.

Podívá se skrz jeden z otvorů, ale kromě zaprášeného továrního nádvoří nic nevidí. Pokouší se u krajů mříže nahmatat zvenku západku, něco takovýho tady přece bejt musí. Nic. Zkusí s mříží zalomcovat. Jako by se pokoušel poponést o pár metrů rasengardskou mešitu. Kurva!

Tohle nevypadá jako východ, člověče. Možná by ses měl vrátit a zkusit to druhou stranou – Kroky.

Zadrží dech, vytáhne prsty z otvorů. Doufá, že mu pomůže tma a že za mříží nebude vidět. Rozhodně nechce znovu přilákat pozornost slizáků s rozteklejma držkama, co rádi mluvěj o řezání nohou. To tedy ne, milá paní. To tady radši náš malej Adámek zůstane hezky sedět v koutě jako pěna. Vůbec vás nebude vyrušovat, on si bude číst ty svoje komiksy, viď, Adame? To je vám tak tiché dítě… Začíná se potit.

Kroky se blíží.

Hlas cosi zahuhlá.

Krůpěje potu Ostranskému tečou do očí, kloužou po nose a pleskají o zem. Větší kravál dělat nemůžeš?

Hlas se ozve znovu. Tentokrát blíž. Ostranski zachytí několik slov.

„… navrhuju, abysme na ně vlítli, než…“

Adrenalinový závislák Denis Vorošilov čuchá akci.

Ostranského zaplaví tak mohutná vlna úlevy, až se roztřese.

„Vy zmrdi!“ zařve. Přitiskne ústa k jednomu z otvorů. „Kde se kurva flákáte?“

Kroky se změní v dusot a už jsou tady, vbíhají do zorného pole a Ostranski ví, že nikdy v životě ty pořezané, blitkama namejkapované ksichty neviděl raději: žoviální masku Denise Vorošilova, magorsky sofistikovaný úsměv doktora Holofausta, kamenný výraz Martina Kuffenbacha i šok a ochromení v té důvěrně známé mladé tváři toho – kdo to do prdele je?

Aha, ten zobák. Lambert.

„Jste do prdele slepý? Tady jsem!“

Čtveřice zabrzdí před mříží. Holofaust a zobák táhnou něčí tělo.

„Ty vole,“ řekne Kuffenbach a Ostranski v jeho hlasu slyší téměř něco jako náznak emocí – jen nedokáže říct, jestli je to ulehčení, nebo popuzení. „Na co si to tady jako hraješ? Na dámu v nesnázích, kterou musej hrdinové zachraňovat?“

Ještě chvíli, a budu venku.

Všichni – až na Lamberta, který zírá do blba – si prohlížejí stěnu s kulatými otvory a hledají kliku, která by se dala zmáčknout, zámek, který by se dal vypáčit, panty, které by se daly vysadit. A nacházejí jen hladce zapuštěnou mříž.

„Musíte čumět pořádně,“ poučuje je zevnitř Ostranski. „Něco tam bejt musí.“ Jeho hlas zní absolutně přesvědčeně, jako tomu bývá u lidí, co v zájmu zachování duševního zdraví škrtli ze seznamu všechny nepřijatelné možnosti.

„Jediný, co vidíme, jsou hadi,“ pokrčí rameny Holofaust. „Hadi?“ zeptá se Ostranski. „V letadle?“

„Na kolejích.“

„To je rosa, vole.“

Vlastně to nejsou hadi. Jsou to tlusté nudle ze směsi masa a kostí. Visí z nejspodnějších kulatých otvorů a sesychají na pražcích.

Kuffenbachovi to dojde jako prvnímu.

Když Ostranski ty hady spatří, morek uvnitř kostí se mu promění v rampouch.

Teď už si nemůže nic nalhávat. Musí si přiznat, kde uvízl.

Ten obrázek mu naskočí před vnitřním zrakem bez matoucích obřích proporcí.

Mlýnek na maso.

13

„Takže teď se přepněte do turba, pánové. A bez prdele,“ říká a je rád, že se mu nechvěje hlas.

Slyší Kuffenbacha: „Holofaust a Lambert. Zajistěte prostor, ať nám nikdo nevpadne do zad. Perimetr čtyřicet metrů.“

Panika je zase jednou Ostranského dobrá kamarádka, vine se k němu, objímá ho, přejíždí mu studenými nehty po husí kůži a vůbec se k němu hezky má.

Kurvabože, ať jim to netrvá dlouho.

Slyší Kuffenbacha: „Lamberte?“

Zatne zuby do jazyka a čerstvá bolest ho jako vždy podivně uklidní.

„Lamberte, slyšíš mě?“

Tak co je?

Kuffenbach se dívá do Lambertových očí, které jako by se obracely dovnitř hlavy. Kluk ho nevnímá. „Posttraumatický šok,“ řekne Vorošilov.

„Tak to znám výbornej recept,“ řekne Kuffenbach a dá Lambertovi pěstí. Mladík si kecne na zadek, zamrká a z nosu se spustí červená. Zaskočeně se na Kuffenbacha podívá. Oči má stále zastřené, ale už tolik neplavou.

„Jdi. S. Holofaustem. Zajistit. Prostor,“ řekne mu Kuffenbach. „Rozumíš?“

Lambert váhavě přikývne. Kuffenbach mu pomůže na nohy. „Psycholog radí, pomáhá, informuje,“ poznamená Vorošilov. „Hoši,“ ozve se jim za zády Ostranského rozvážný hlas, ‚já vím, že máte ze zákona nárok na půlhodinovou přestávku, a ví bůh, že jsem ten poslední, kdo by vám upíral, abyste během ní vypustili trochu páry chlapským boxerským mačem, ale opravdu byste se na to protentokrát nemohli vysrat?“

Ten chlap snad nikdy neztrácí nervy, pomyslí si Kuffenbach a ukáže Vorošilovovi, aby šel zleva.

Prohledávají mříž centimetr po centimetru, zkoumají, jestli někde není západka nebo – „Tak co? Máte něco?“

– spínač nebo cokoliv, co předtím přehlédli a co by mohlo výpusť masomlejnu otevřít… Nic. „Nic.“

„Nic? Jak to do píči myslíš, že nic?“ rozběsní se justiční omyl a lomcuje mříží, takže podobnost je dokonalá. „Děláš si ze mě prdel nebo –“

„Drž hubu, Adame,“ řekne Kuffenbach a Ostranski kupodivu ztichne.

„No,“ řekne Vorošilov. „Ale jestli je to opravdu, ehm…“

„Masomlejn,“ doplní Kuffenbach, kterému nedojde, že Vorošilov to slovo vynechal z ohleduplnosti k Ostranskému.

„… musí tady bejt vstup pro údržbáře. Když se tam něco vzpříčí, když se to ucpe…“ To zní logicky. „A takovej přístup nebude dole, protože by se obsah vyvalil pokaždý ven, čili bysme měli hledat spíš nahoře a…“

Kuffenbach mlčky namíří ukazovák. Půl metru nad mříží, tři a půl od země: dvířka.

Když Ostranski vidí, jak jde Kuffenbach do dřepu a Vorošilov mu leze na ramena, má co dělat, aby se nedal do hysterického smíchu. Cirkus! Hurá! Ještě by měli mít takový ty pruhovaný trička a nalepený mrožáky a – Kuffenbach se postaví a horní část Vorošilovova trupu zmizí nad okrajem mříže. Nad Ostranským to zašramotí a on pro změnu pocítí neovladatelnou vděčnost – ty vole, člověk ve stresu, to je hotová emocionální horská dráha – a je rád, že nemá oblečení ani šrajtofli, protože v té chvíli by těm dvěma idiotům dal úplně všechno.

Jenže pak se ozve další zvuk a ten nezní jako šramocení. Spíš jako ohlušující skřípění. Jako když se dává do pohybu gigantický stroj.

Jestliže předtím Ostranského kostní morek zmrzl v rampouch, teď se mu krev v žilách změní v kapalný dusík.

Šroub – vlastně ne šroub, šnek – zavrže.

Sekací vrtule, která ho tlačí do zad, se pohne.

„Pánové?“ řekne Ostranski velice tichým a velice klidným hlasem. „Možná byste si mohli trošičku pospíšit.“

Vorošilov buší do zarezlé západky dvířek s takovými rozmachy, až má Kuffenbach strach, že mu spadne z ramenou – ale západka ne a ne povolit.

Vrzání nepromazaného stroje rve uši, země vibruje, vyhazuje do vzduchu prachovou mlhu, šupinky rzi víří, Vorošilovova chodidla klouzají po Kuffenbachových zpocených ramenech, Kuffenbach ho chytne za lýtka, taky by mohl zhubnout, a do obličeje se mu opře závan smrdutého vzduchu – šnek za mříží se roztáčí.

A západka nepovoluje.

Sekací vrtule mu pohladí záda.

Ještě chvíli, a budu venku, pomyslí si Ostranski a zavře oči.

„Otevři – se – ty – svině,“ vyráží Vorošilov do rytmu ran a pak pod sebou něco zahlédne a vydá zvuk, něco mezi začátkem dávení a indiánským pozdravem, a Kuffenbach se podívá taky a vidí, jak se kulaté otvory plní masem, první várka mletých hadů leze ven a Ostranski strašně zařve a nedává to smysl, je to něco jako Dělejte, už teče ten, co jsem do něj šlápnul a Vorošilov udeří do západky, jako by chtěl celou tu věž povalit, potrubí i s mlýnem, a Kuffenbach ztratí rovnováhu a padá dozadu, v poslední chvíli se chytne mříže a západka, ta zkurvená zasraná západka pořád drží.

Vrtule ho strouhá a šnek tlačí skrz mříž, slyší, jak mu praskají kosti a crčí krev a pomyslí si Ať za tohle může kdokoliv, přeju tomu hajzlovi, aby mu manželka byla nevěrná s výmarským ohařem krátkosrstým a hned na to No to je pěkný, copak tvoje poslední myšlenka nebude patřit manželce a synovi, a než se stačí zastydět, někdo ho chytne za ruce a rve vzhůru, a Ostranski se snaží pomáhat, odráží se nohama od mříže, a vrtule mu odřezává kůži ze zad, loupe ji v dlouhých pruzích jako kůru z pomeranče –

A najednou je Ostranski venku.

A Kuffenbach je oba pochopitelně neudrží a všichni se zřítí do jednoho propleteného homogruppensexu a šnek za mříží vztekle hlomozí a tlačí skrz síto masoslizové zbytky a Ostranski leží vespod na břiše a vychrchlává plíce a taky hrůzu a uvažuje, že by si strčil prst do krku. Kuffenbach a Vorošilov se mezitím postaví a Ostranski k nim zvedne oči a vidí, že se ty dvě nahý hovada šklebí (v Kuffenbachově případě je to spíš nepatrný posun obličejového svalstva), a nedokáže si pomoct, začne se šklebit taky.

„Gratuluju, přijímací rituál do našeho nuda klubu jsi zvládl,“ řekne Kuffenbach a Ostranski si pomyslí Jasně, právě jsi mi zachránil život, ale tyhle trapný vtipy si prosím tě příště strč do prdele a ví, že to bude v pořádku.

14

Vracejí se poklusem k tvorům, které nechali u výtahu. Vystřídali se: Grabowicze nesou Kuffenbach s Vorošilovem. Lukášovi před očima poskakují Ostranského záda, fábory kůže se třepetají kolem pruhů sedřeného masa.

Dělá mu potíže držet krok s ostatními. Mozek se sice po Kuffenbachově ráně probral z nejhoršího, ale s myšlenkami se dostavilo něco horšího než prvotní šok.

Je to černé a slizké a roluje mu to žaludek jako mokrý ručník, kroutí to kvasícími střevy a upíná srdce do svěráku a Lukas cítí, jak je jeho pokožka studená a lepkavá. Těžko se mu polyká a nohy se pletou. Je mu jasné, co se děje.

Posral ses, řekl mu na schodech před Grabowiczovým bytem Ostranski. Měl pravdu.

Strach na schodech byl něco jako malý, tvrdý golfový míček poskakující v útrobách. Teď tam má medicinbal. Nemůže dál, prostě nemůže, musí se zastavit. Zastaví se. Třesou se mu ruce. Ostatní cválají dál a nikdo si ani nevšiml, že s nimi neběží.

Klidně se na mě vykašlou. Nepatřím mezi ně, jsem jim ukradenej. Prostě mě tady nechají.

Dívá se, jak se vzdalují, a sebelítost klouže hladce hrdlem.

Kdyby tak mohl někam zalézt, schovat se, nasoukat do té přiblblé jezevčí nory z pohádky, co mu četla máma, když měl v pěti příušnice, stočit se do embryonální polohy a zavřít oči, určitě by se mu ulevilo, tím si je jistý. Aspoň trochu.

„Zobáku!“ řve Ostranski. „Si tam tláskáš bobše, nebo co? Jedu na ty nohy, kurva! Žádný timeouty!“

Ty kreténe, chce se Lukášovi zaječet, jdi do prdele se svojí gumáckou buzerací! Copak ti to ještě nedošlo? Nepochopil jsi, že tohle není náš svět? Copak to nevidíš? Každá molekula, každý zrníčko prachu, ten kov, ze kterýho je postavený potrubí a mlejn, to přece není žádnej kov, podívej se na něj pořádně, ty debile, všechno je tady cizí, už nejsme na Zemi, tohle je nějakej úplně jinej svět bůhví kolik světelnejch let od naší planety, jsme navěky ztracený někde v prdeli nekonečnýho vesmíru a ty mi budeš vykládat, že tě to neděsí, co, ty pokrytče? Chce se mu popadnout jednoho po druhém, třást s nimi a vřískat do těch tvrdáckých obličejů, aby jim to došlo a přestali řešit kraviny typu perimetr a musíme sehnat zbraně a někdo ten mlejn určitě slyšel, měli bysme odsud zmizet. Aby si to do prdele konečně uvědomili. Fajn.

Udělej to. Vyrvi jim to do ksichtů.

Ale to je nejdřív musíš doběhnout, ne?

Netuší jak, ale povede se mu znovu uvést nohy do pohybu.

Tvory najdou, kde je nechali. Už sebou necukají a nehrabají. Plazí se a zkoušejí vstát. Zlámou jim nohy, ruce a páteře. Snad je to zase na pár minut vyřídí.

Rozeberou si jejich oblečení. Páchne špínou a lepí se na tělo, ale nikdo to nekomentuje. Během oblékání dorazí udýchaný Lambert.

„Seš pravák?“ zeptá se ho Ostranski. Lambert, který si vyčerpaně sedá na bobek, vykulí oči. „Co?“

„Na takovou otázku snad umí odpovědět i vykuřbuřt jako ty, ne? Seš pravák?“

„Jo.“

„Tak počítej s tím, že jestli ještě jednou zůstaneš pozadu nebo uděláš něco podobnýho, zlomím ti prst. Na levý ruce, aby tě to neomezovalo. Kdo se odtrhne od skupiny, ohrožuje všechny ostatní, paznehte, rozumíš tomu?“

„Vy jste – běželi jste na mě trochu rychle,“ pokouší se o úsměv Lambert. „Sorr –“

„Sorry si namaž kolem řitního adventního věnce. Prostě už nikdy nic podobnýho neuděláš, jasný?“ Ostranski se odvrátí.

Lambert sklopí hlavu. Zpocené hnědé vlasy mu padají do čela. Kuffenbach ho pozoruje. Samozřejmě že má chuť se nováčka proti Ostranského buzeraci zastat – a jako velitel by to udělat měl –, ale neřekne ani slovo. Jonathanův syn mu lhal o výcviku i zkušenostech, to Kuffenbach poznal už na schodišti před Grabowiczovým bytem. Nikdy nestřílel na lidi, jenom na papírový terče, a to nás v tyhle situaci může přijít pěkně draho. Jediné řešení je šokový rychlokurz. Tedy pokud to Ostranski nepřežene. Mrtvý Lambert by se toho moc nenaučil. (Ale zase by nebrzdil.) Kuffenbach podá Lambertovi cár overalu, aby si ho ovinul kolem beder, a začne házet do obrovy fusekle hlínu. Když je ze třetiny plná, udělá na ní uzel a sáhne po druhé. Vorošilov najde u menšího tvora ještě jeden tesák. „Dej ho doktorovi. Ty si nech luk,“ řekne Kuffenbach. „A ty ovaž Adamovi záda.“

„Proč?“ zeptá se Holofaust.

„Proč? Protože se mi záda loupou víc, než kdybych strávil dva roky prázdnin na těch tvejch posranejch Seychelá –“

Holofaust Ostranskému vrazí dva prsty do mezižebří.

„Ty kundo!“

„Bolí?“

„Ne asi!“

„Bolí, jako bys měl zlámaný žebra? Což jsi před chvíli měl.“

Ostranski se ohmatává a vypadá vyjeveně. „Neříkejte, že jste si toho nevšimli,“ otočí ho Holofaust. Na Ostranského zádech, kde byly ještě před pěti minutami sedřeniny, se lesknou růžové pruhy čerstvých jizev. Kuffenbach sklopí zrak na své předloktí. Síť řezů z potrubí se nejen zajizvila, ale dokonce už mizí. Na díře pod žebry je tvrdý strup. Ostatní jsou na tom stejně. Kuffenbach během uplynulé čtvrthodiny možná postřehl, že bolest ustoupila a že má čím dál menší problémy s pohybem, ale naplno si to neuvědomil. Člověk si vždycky víc všímá, že ho něco začíná bolet, než když to přestává. Navíc taky nebyl moc čas se narcisticky zkoumat před zrcadlem, že jo?

Ostranski vytrhne Holofaustovi tesák a bez zaváhání si prořízne dlaň. „Super. Bolí to furt stejně,“ informuje. Natáhne ruku a nechá krev crčet do prachu.

Všichni sledují rudé kapky.

Krev přestane téct už po čtyřiceti sekundách.

„Ty vole – Wolverine,“ zamumlá si pro sebe Lambert.

Konsternovaně se dívají, jak se rána zavírá, potahuje strupem, růžoví a mizí.

„Co se to s náma sakra děje?“ zašeptá Ostranski. „Kde to kurva jsme?“

Holofaust neodpoví, jen protočí oči vzhůru. Kuffenbach na rozdíl od něj sleduje střechy budov už několik minut. Jsme tady pěkně na ráně. Musíme co nejrychleji vypadnout. Dohází hlínu do ponožky, utáhne uzel.

„Jediný logický vysvětlení je,“ řekne Vorošilov a omotává si kolem pasu uříznuté lano výtahu, „virtuální realita. Jako v tom filmu, jak tam Keanu Reeves dělal to nepovedený wire-fu. Jak se to – Teď si nevzpomenu na název, ale to je jedno.“

„Matrix,“ zahučí Lambert, ale nikdo mu nevěnuje pozornost.

„Aha. Tak ten jsem neviděl,“ podá mu Kuffenbach ponožku s hlínou. Z Lambertovy tváře vyčte zděšenou nevíru: Děda nezná Matrix!

„Hovno Matrix,“ řekne Ostranski. „Je to čistý šméčko, copak vám to nedošlo? Habaďůra. Divadýlko. Skrytá kamera, reality show, to je fuk. Nebo live snuff pro zasraný dekadentní multimilionáře, který nás co nevidět začnou zabíjet a započítávat si body.“

„Anebo klasická dickovská halucinace,“ řekne Kuffenbach.

„Peklo,“ prohlásí Holofaust. Stále zírá vzhůru. Kuffenbach si teprve teď všimne, že mu chybí umělé oko; pod obočím má jen fialovou jamku. „To nám stačil říct Grabowicz, než na něj spadnul slizák. Říkal, že jsme v pekle.“

„To je hodně nepravděpodobný,“ řekne Kuffenbach.

„To je romantická metafora,“ řekne Vorošilov.

„To je píčovina,“ řekne Ostranski.

A pak se všichni v jeden a ten samý okamžik podívají tam, co Holofaust. Na nebe.

Tak za prvé: nemá jednotnou barvu. Na západě je jedovatě oranžové, na východě temně rudé, na severu a na jihu žluté. Navíc po něm plují negativní zelenkavá oblaka. Ale to není nejdivnější.

Za druhé na něm není žádné slunce. Ale to není nejdivnější. Nejdivnější je ten zářící nápis: BŮH JE MÓDNÍ ŠTVANEC

Je křivý a z roztřepených okrajů písmen vlají cáry nebe. Jako by ho někdo vyryl tupou lžící. Až na to…

Až na to, že by ta lžíce musela být velká zhruba jako Apeninský poloostrov.

„Hm,“ řekne Ostranski.

Lukas odvrátí pohled jako první. Všimne si, že se mu zase třesou ruce. Já už nechci nic vidět. Chci pryč. Chci prostě a jednoduše pryč. Bohužel, když sklopí oči, uvidí nahého tvora. Škube se jim u nohou tak mocně, až z něj odstřikuje sliz. Copak jste neslyšeli? Už nechci nic vidět.

Pak si něčeho všimne.

Pokouší se zaostřit, ale jak se tvor svíjí, skáče to před očima. Chvíli váhá, potom se nadechne, a zatímco ostatní zírají na nebeský vzkaz, dřepne si k slizákovi. Tvor páchne žluklým pižmem, ze kterého trnou zuby. Když Lukášovi do tváře cáknou kapky teplého humusu, málem se znovu pozvrací. Ale nemýlil se. Něco tam opravdu je.

Na spodní straně čelisti má tvor vyřezanou sérii čísel a písmen. Někdo ji tam vyryl pečlivými verzálkami, a to před nějakou dobou, protože jizvy jsou skoro zahojené. Nejsou to magické znaky ani okultní symboly. Jen dvě normální arabské číslice a jedno normální příjmení: 68 KUBRICK.

68 KUBRICK? Nemělo by tam být spíš 666 KUBRICK? Jestli jsme opravdu v tom pekle? snaží se Lambert zahnat průzračný dotek děsu: Kdo mu to vyřezal do těla? A proč?

A co to znamená? Že tady někde pobíhá šedesát osm vraždících Stanleyů Kubricků, na které si člověk má dávat majzla?

Anebo…

Který film natočil Stanley v roce 1968? Lukas nemá páru.

Doktora Divnolásku? Mechanický pomeranč? Lolitu? Kdybych tu měl internet, IMDb to vyplivne během půlsekundy.

Jo, jenže wi-fi tady asi bude dost těžko, co?

Zaujme ho to tak, že na chvíli zapomene na strach – a někde vzadu v mozku mu kmitne, že možná tohle je ten trik, že takhle to dělají Kuffenbach a Ostranski, řeší konkrétní problémy a nezabývají se tím, co nemůžou ovlivnit. Což ho přivede k další otázce: Mám jim to ukázat?

A co vlastně?

Vždyť není jasné, co to je. A co hůř – působí to jako kravina. Už teď na sobě cítí jejich pohledy: Co to ten blbeček zase mektá…

Něco ho napadne. Nahne se nad druhého tvora, toho obra.

Na spodní straně čelisti nic nemá. Ani jinde na těle. Lukas se zklamaně vztyčí. Změna úhlu mu pomůže – nasměruje pohled do místa, jemuž se podvědomě vyhýbal. A tam ho uvidí. Tedy ten nápis.

Problém je, že obr sebou háže natolik, že to nejde přečíst.

A je jen jediný způsob, jak se dozvědět, co má do penisu vyřezáno.

To neudělám. To prostě neudělám. Nedotknu se ho. Každej člověk má svý meze a ty moje jsou tady. Tečka.

Zajímavý je, říká si Ostranski, že se zatím nikdo ani slovem nezmínil o tom, jak jsme zemřeli. O těch, co nás zabili. Co nás roztrhali na kusy. Že by nám tady vznikalo takový menší tabu? Odtrhne oči od oblohy.

Lukas otočí zpocenými prsty obrův penis. Je na něm vyryto: 94 STRACZYNSKI.

Joseph Michael Straczynski, proletí mu hlavou. Babylon 5. Vycházející hvězdy. Spider-Man. Co ten má společnýho s Kubri –

„Hej, zobáku! Co to tam děláš!“

Lukas sebou trhne a rychle vstává. Pozdě.

„Ty mu honíš péro?“

Všechny oči se k němu otočí.

„Já –,“ vypraví ze sebe Lukas. Cítí, jak rudne. Neumí to zastavit a nadává si, protože ví, že to budou brát jako přiznání viny nebo bůhvíco. No tak jim to řekni. Řekni jim to! Jinak si budou myslet – Řekni jim, na co jsi přišel. Dělej! „Já –,“ zopakuje.

Tak dělej, sakra! Promluv! Když nejsi schopnej to vysvětlit, obrať to aspoň do trapnýho fóru! Stejně tak dobře po sobě může chtít, aby zažongloval s Empire State Buildingem, sochou Svobody a dvěma nahnilými pomeranči. Dobře, řekni aspoň NĚCO!

To se mu podaří: „Já –,“ řekne.

Vždycky se domníval, že se na své tělo může celkem spolehnout. No, není to tak. Tělo ho opět nechalo na holičkách.

Kuffenbach od něj odvrátí zrak. „Na blbosti není čas.“

Výborně, pomyslí si Lukas. Právě jsi byl dekorován řádem čestného nekrofila.

Ostranski na něj upřeně zírá.

Kuffenbach řekne: „Někam schovejte ty dva. Vezměte Grabowicze. Padáme.“

15

Tovární haly se k sobě tisknou, jako by každou chvíli očekávaly útok agresivních rodinných domků. Ve vzduchu kolem nich cinkají vychladlé střepy šílenství. Haly nemají okna ani dveře, jen černé otvory. Vorošilov do nich občas nahlédne. Když pak pokračuje dál, má zmatený výraz a mumlá cosi o divných tavicích pecích.

Stěny jsou na první pohled z vlnitého plechu, ale když po nich Ostranski přejede rukou, zjistí, že to žádný plech není. Na to je povrch příliš nerovný, pružný s ostrými výstupky a jaksi nedefinovatelně kožnatý. Všechno je přikryto dekami prachu (ale ani jedna pavučina, všimne sí Ostranski) a polštáři nasládlého puchu. Působí to prázdným dojmem, jako by se ocitli na Zemi dávno předtím, než se v hlubinách oceánu zrodila prvotní buňka. V dobách, kdy na Zemi vládly nemilosrdné a dravé tovární komplexy. V soutěskách se válejí barely a převržené vozíky, vystavující popraskaná břicha na důkaz naprosté kapitulace. Lambert, který s Holofaustem nese Grabowicze, co chvíli zakopne o koleje číhající pod návějemi prachu a Ostranski se po něm co chvíli ohlédne. Při jednom ohlédnutí mu sklouzne pohled do dáli, kde se nad halami tyčí potrubí jako obří kloubové brčko s koncem v zelených oblacích.

Pocítí neurčité znepokojení, že od potrubí odcházejí. Je to jediné pouto s jejich světem. Až na to, že jestli je to peklo, stejně se nikdy nevrátíme, protože z pekla se lidi nevrace –

Tohle není peklo.

Je to zvrácená hra přiblblejch televizních dramaturgů, a až je najdu, udělám jim anální bleaching nehašenym vápnem. Postupují dál, mučivě pomalu, jak se Ostranskému zdá.

Postupujeme celkem rychle, pomyslí si Kuffenbach. Terén se mu líbí – ideální pro obranu malého týmu před útokem.

Nejdou v zástupu: Kuffenbach zvolil formaci pro boj v městské zástavbě; on a Ostranski na špici, Vorošilov je kryje lukem a šípy – kdykoliv si to Kuffenbach takhle řekne, má pocit neskutečna, jako by se propadl do mayovky – a uzavírá trojice Lambert, Grabowicz a doktor Holofaust, který zároveň dělá špérklapku.

Kuffenbach nemá hodinky, ale odhaduje, že jim to k plotu továrního komplexu trvá kolem hodiny a půl.

Slušný čas.

Za plotem je město.

Kdysi to muselo být rušné město (Lukas napočítá na hlavní ulici čtyři bary). Určitě svítilo a blikalo jako jukebox přisátý k továrnímu komplexu a taky vyhrávalo a na ulicích radostně pořvávali opilí dělníci – nebo kdo to v továrně pracoval – a dovozci chlastu se měli dobře a majitelé barů se měli dobře a majitelé heren se měli dobře a majitelé diskoték se měli dobře a krásné, porcelánově nalíčené kurvy se zahnědlými zuby se měly dobře a všichni vespolek se měli tak strašně dobře, že se jednoho dne sebrali a odešli a nechali město, ať si tady třeba chcípne.

A město si tady třeba chcíplo.

Protože to, na co Lukas zírá skrz tovární plot, je jenom kostra.

Kuffenbach vyřeže tesákem díru – jde to snadno, plot je ztrouchnivělý – a vstoupí do útrob mrtvoly jako první. Ostatní ho následují.

Lukas už při prvním kroku pocítí úzkost. V tomhle stavu bys pocítil úzkost i v KFC na Metro Chateau Rouge, přesvědčuje sám sebe, ale moc to nepomáhá. Vlastně vůbec. Přeběhnou od jednoho rohu k druhému, čekají na Kuffenbachův signál, přeběhnou dál. Noří se do mlčícího města hlouběji a hlouběji a Lukášův svíravý pocit sílí. Pálí ho jako exnutý panák kyseliny sírové, který se pomalu, ale jistě proleptává žaludeční stěnou.

A to je jeho nejmenší fyzický problém.

Lukase by nikdy nenapadlo, jak těžké je tělo středně rostlého, nijak zvlášť obézního člověka. Už po padesáti metrech mezi halami z něj pot jen lije a ruce na Grabowiczových zápěstích kloužou. Po dvou stech metrech se mu třesou všechny svaly na pažích, i ty, o kterých se domníval, že je povalováním u televizních seriálů dávno vymazal ze svalové mapy. U plotu odloží Grabowicze na zem, a když ho má znovu popadnout, málem ho neuzvedne. Při vstupu do města ho napadne, že si řekne o vystřídání, ale zavrhne to. Nesměj si myslet, že jsem měkkej. Momentálně je ten nápad stále na blacklistu, ale kdesi pod proudem myšlenek Lukas ví, že za deset minut mu bude jedno, že se před ostatními (zase) ztrapní, a zašeptá Holofaustovi Hele, není už náhodou čas, aby toho tuhoně taky chvilku tahal někdo jinej?

Ale teď tuhoně tahá on. A tahá ho níž a níž, až chudák mág drhne zády o zem a Holofaust se na Lukase otáčí a bradou ukazuje, aby ho přizvedl – což se Lukášovi na následujících deset sekund vždycky podaří.

A pak zničehonic žaludeční stěna rozežraná kyselinou praskne a úzkost se vyvalí ven a rozcákne se po celém těle. Prostředí Lukase prostoupí chladnými prsty. Zvětralé pseudoželezobetonové bary, naklánějící se do ulice jako padající ožralové. Kasina, jejichž průčelí s vytlučenými sloupy působí jako úsměvy kanadských hokejistů. Špína zažraná do žilnatých cihel, boule na omítkách, které evokují boláky. Židle, kterou někdo postavil doprostřed ulice a rozkopal v záchvatu běsu; musela provést něco strašlivého. Prostěradlo s černými skvrnami vlající na lampě veřejného osvětlení – Rorschach vyvěsil svou vlajku na znamení vlády nad městem. Od teď každý může vidět, co chce, a dělat, co chce. Talíře pokryté zaschlými zbytky jídla, mezi kterými Lukas s bušícím srdcem rozezná tvar lidské ledviny. Otřese se a málem Grabowicze pustí. A v té chvíli Vorošilov do něčeho šlápne.

Kuffenbach se podívá na Vorošilovovu nohu a vybaví se mu léto před čtyřiceti lety, kdy byl s rodiči u Baltu. Ucítí hořkou vůni moře, ucítí chuť soli na kšiltu čepice, kterou nesundával ani při potápění. Ale hlavně žahance medúz – a to, jak je porcoval plastovou lopatkou, když je vlny vyplavily na pláž.

Teď to bohužel zopakovat nemůže. Je dospělý. A nemá tak velkou lopatičku.

To, do čeho Vorošilov šlápl, je velké a slizké a beztvaré a po povrchu se převalují vlny měkkých kostí a vydouvají boule orgánů a vynořují krůpěje zubů a mlaská to a slintá a třese se a přelévá. A když na hladinu vystoupá želatinové oko a na opačném konci se rozchlípnou ústa a zabublá to Zabijte mě, Lukas Grabowicze definitivně upustí a nacpe si pěst do úst, aby nevydal ani hlásku.

„Jdeme,“ sykne Kuffenbach.

Vorošilov vyprostí nohu (Zabijte mě, zakloktá to ještě jednou), vyklepaný Lambert popadne Grabowicze a postupují dál.

Lukášovi někdo napěchoval do nohou vatu.

A do uší taky. Jako by byl zavřený v odhlučněném nahrávacím studiu a zvukař mu přes mikrofon dával pokyny: Fajn, začvachtej nohama v bahně… dobrý… pořádně ztěžka dýchej – hezky zřetelně, ať to mikrofon bere, jo, to je super… hele a teď ti do sluchátek pustíme jeden zvuk a ty hlasitě, jakože překvapeně vyjekneš, jo? Tak pozor… pouštím!

Zpoza rohu zazní kolísavý zvuk.

Bolestivý skřek dítěte.

Ostranski slyší, jak ten blbec za ním vyjekne, a vidí, jak Kuffenbach vztyčí pěst. Strne, stejně jako ostatní. Kuffenbach se krčí u rohu jednopatráku, hlavu natočenou do směru, odkud zvuk přišel. Nářek se neopakuje. Kuffenbach udělá další gesto: zalehnout a krýt se.

Pak Ostranskému ukáže pohledem na Lamberta. Ostranski se otočí. Lambert se klepe a ve tváři se mu mísí chuť zavrtat se do bahna s horečnatým Na co čekáme, rychle dopředu, někde tady blízko MUČEJ DĚTI! Ostranski se obrátí zpátky ke Kuffenbachovi a přikývne. Dám na něj bacha, neboj.

Při prvním náznaku, že se chystá k něčemu kreténskýmu, ho zpacifikuju.

Kuffenbachovi je jasné, jak se tohle bude muset udělat. Hodně pomalu.

Je možné, že tam před nimi někdo pro vlastní potěšení píchá kojence do břicha zavíracím špendlíkem (to kdysi četl v nějaké detektivce a netuší, proč se mu to vybavilo právě teď).

Je pravděpodobné, že před nimi někdo kroutí capartovi uchem, aby je vlákal do léčky (to zažil na vlastní kůži – koneckonců on sám to mastné ucho tenkrát svíral v prstech).

Je jisté, že mají jeden luk, dva tesáky a dvě ponožky naplněné hlínou.

Kuffenbach se pohybuje po milimetrech.

Ostranski sleduje, jak se Kuffenbach pomalu, pomalu, pomalinku plíží k rohu domu, zpoza kterého se ozvalo kvílení. Lambert cosi zamumlá, ale zřejmě to není nikomu určeno, pravděpodobně ani neví, že promluvil. Ostranski přemýšlí, jestli se o něj nemá postarat už teď, bylo by o problém míň, ale pak si řekne, že nejdřív se musí zjistit, o co jde.

Jako vždycky běží jeho myšlenky v izolovaném, se zbytkem mozku nespojeném kanálu. Ze před nimi někdo možná ubližuje dítěti, vidí jako čistě taktickou situaci, která nemá žádnou emocionální vazbu na fakt, že má doma pětiletého syna.

Jinak tahle práce dělat nejde. To byste zkratovali při třetí misi. Člověk to musí mít rozškatulkovaný.

Kuffenbach dorazí k rohu, vytáhne tesák a s mravenčí trpělivostí začne odškrabávat maltu ze spár mezi cihlami. Chce si vyrobit průhled, aby nemusel vystrkovat hlavu. Lambert za Ostranským zaskřípe zuby.

Minuty se vlečou jako důchodci vystupující z tramvaje.

Konečně Kuffenbach vyrýpe dost malty a přiloží oko k průhledu. Chvíli se nic neděje.

Hodně dlouhou chvíli se nic neděje.

Pak k nim Kuffenbach otočí hlavu. Ostranski se pokouší něco vyčíst z výrazu obličeje, ale to je pochopitelně marná snaha.

Kuffenbach začne signalizovat. Dva prsty mířící na oči. Vizuální kontakt. Ještě aby ne, po takovým sraní s maltou, myslí si Ostranski.

Zvednuté tři prsty pravé ruky. Jenom tři hajzlové, to jde. Hrana dlaně přejede po krku. Jsou tam mrtví. Podruhé. Hodně mrtvých.

A skrčený ukazovák překrytý palcem. Tak přece, pomyslí si Ostranski. Rukojmí.

Kuffenbach zatočí spirálovitě ukazovákem. Tým se shromáždí kolem velitele. Ale ještě než zacouvá, přiloží oko k vyhloubenému otvoru a zkontroluje situaci. Nezměnila se.

Uprostřed plácku trůní zrezivělá vana – osm krát osm metrů, nízký okraj; připomíná spíš obrovskou fotografickou misku. V jejím středu se tyčí hranice nahých těl. Muži i ženy. Pokrytí slizem, většinou bez hlav. To, co z lebek zůstalo, vykazuje známky zásahu automatickou zbraní.

Hranice se pohybuje.

Těla v ní se pohybují.

Není to šmátrání filmových zombií ani cukání posmrtných křečí – je to slepecké osahávání okolí, jsou to pokusy o vyproštění z propletence těl. Z neporušených hlav doléhá ke Kuffenbachovi škytavý pláč, sténání a blekotání.

Ve vaně se hemží děti; přikládají na hranici usekané lidské končetiny se smyslem pro skautskou symetrii. Jen škrtnout sirkou. Děti kupodivu nemají uťaté ruce (v Africe běžný způsob redukce nepřítelova budoucího kádru), věkový průměr je pět až osm let, i když Kuffenbach zahlédne i jedno sedmiměsíční – leze kolem vany. To zřejmě křičelo. Vzhledem k tomu, že má záda rozříznutá od krku až k zadku, mělo důvod. V řezu se bělají hrboly obratlů a okraje rány se rozvírají, jako by kůže byla kombinéza s rozepnutým zipem. Dítě nebrečí, chrčivě hýká a u nosu se mu kývá krvavá nudle. Během lezení naráží hlavou do zdobených nohou vany a do výpustní roury – tudy zřejmě vytéká to, co se ve vaně žárem mění v kapalinu. Kuffenbach si všimne, že na dolním okraji roury zatvrdla velká kapka. Hladká, černá; odráží světlo se zvláštním olejnatým leskem.

Během následujících dvou dní si na moment, kdy poprvé uviděl surový asfalt, několikrát vzpomene.

Na děti dohlížejí tři postavy v uniformách z černé kůže a se samopaly Beretta Model 12S s vyklopenými ramenními opěrkami.

Výška odhadem dva metry dvacet. Pokožka má hnědorudý odstín a je drsná a suchá. Oči malé, potažené bílou mžurkou a zapuštěné hluboko pod neandertálskými čely. V koutcích víček růžový hnis. Místo nosu dva mokře se chvějící tunely nozder. Zuby zbroušené do kanibalských špiček, černé jak živočišné uhlí. Z vrcholků hlav se vinou dvě kroucené trubice, pokryté zatvrdlými strupy, a teprve teď, když se Kuffenbach dívá podruhé, mu dojde, co to je – rohy. To si ze mě děláte srandu, ne? Kopyta nevidí žádná (mají kožené holinky), ocasy taky ne. Kuffenbach se sune zpátky. Má pocit, že viděl dost.

„Tak co?“ zašeptá Vorošilov, když se k nim Kuffenbach připojí.

„To musíte vidět sami,“ odpoví Kuffenbach. „Jděte po jednom. Ty ne,“ řekne Lambertovi.

Zobák má tolik drzosti, že se zatváří dotčeně. „Proč já ne?“

Když se Vorošilov vrací od rohu, mrká a vypadá, jako by mu někdo dal pěstí.

Jakmile se po krkolomné exhibici vrátí i Holofaust (výhled je dělaný pro pravé oko, takže si málem zlomí krk), řekne Kuffenbach: „Útok povedeme klasickým trojúhelníkem. Já půjdu zprava – od tý kůlny – Ostranski s Holofaustem zleva a Vorošilov pokryje lukostřelbou týl. Takže si beru Rejpala vpravo. Ostranski a Holofaust se postarají o Prófu u vany. Stydlín uprostřed je Vorošilovův, k tomu se nikdo z nás včas nedostane. Signál k útoku vydá Denis zásahem svýho muže. A samozřejmě se pokusí sundat i ostatní dva. Lambert hlídá Grabowicze. Dotazy?“

„Jeden mám,“ zašeptá Ostranski. „Jakej kurva útok?“

„Copak jsi nevidě –“

„Jo, viděl. Viděl jsem jasnou habadůrujak nás vylákat z díry. Větší doják už televizáci nemohli vybalit. Malý děti, který si připravujou hranici k upálení… ale no tak. A ty ubohý gumový masky těch jakože démonů – to ani nebudu komentovat.“

„Dokud,“ řekne Kuffenbach, „se nepodaří tuhle nebo jinou teorii potvrdit, myslím, že se musíme chovat, jako že kolem nás je realita.“

„Oukej,“ souhlasí Ostranski. „V tom případě reálně myslím, že útočit na ně je kravina. Zvlášť když neznáme celkovou situaci.“

„Celkovou situaci?“ opakuje Vorošilov. „Celkovou situaci? Jsou tam malý děti, to je celková situace.“

„Klasický dětský žoldáci. Takovejch už jsme viděli.“

„Tyhle nevypadají jako žoldáci.“

Ostranski zakroutí hlavou. „Nevíme, o co jde, nevíme, co to provádějí, nevíme, jestli někdo proti někomu bojuje, a jestli jo, tak kdo proti komu a jak jsou jednotlivý strany silný, nevíme, na území koho se právě nacházíme, nevíme, jaký tady platěj přírodní zákony. Po pravdě, přátelé, víme hovno tak výstavní, že bych se nebál ho strčit do vitríny v Louvrů. Navrhuju se do toho nemíchat, dokud nezjistíme víc.“

Z taktického hlediska má naprostou pravdu a Kuffenbach to velice dobře ví. Jenže támhle za rohem je deset, možná patnáct nevinnejch obětí, a jestli něco neuděláme, tak zřejmě za chvíli chcípnou. Trochu se mu uleví, když si všimne, že se Vorošilov a Lambert na Ostranského dívají jako na blázna. A Holofaust je také na jejich straně.

„Já chci samopal,“ řekne. „Tesák mě nebaví. Tesák mě nudí. Jako U2. Ty mě taky pěkně nuděj.“

„Konečně seriózní argument,“ přikývne Ostranski. „Tak počkáme, až to tady zabalej, budeme je sledovat a na vhodným místě je přepadneme ze zálohy a sapíky jim znárodníme. Ale to místo si vybereme my. Proboha, vždyť máme luk, šípy, žabikuchy a fusekle s hlínou – a oni beretty. Copak není jasný, jak to dopadne?“

Vysvětli mu, že v tyhle situaci nemá žádnej člověk se svědomím vlastně na vybranou. Argumentuj. Diskutuj s ním. Přesvědč ho.

„Jednou jsem vydal rozkaz a ten platí. Konec debaty,“ řekne Kuffenbach.

Velká chyba. Velká chyba, Martine, pomyslí si Ostranski. Za deset minut mi dáš za pravdu, ale to bude pozdě.

Čtyři roky jsi byl posranej z toho, že kdyby došlo k akci, rozhodneš se blbě.

„Na místa,“ řekne Kuffenbach. Právě se stalo.

„Provedu,“ odpoví Ostranski.

Dostat se na pozice jim trvá dvacet minut. Vorošilov mezitím vytáhne z toulce šípy a zapíchá je do země před sebe. Sleduje dění ve vaně. Hranice je zřejmě dostatečná, protože děti se k ní podle pokynů jedné z uniforem navzájem přivazují. Jejich devatenáct. Stydlín vytáhne zapalovač.

Vorošilov zkontroluje, jestli jsou Kuffenbach i Ostranski s Holofaustem připraveni. Zčistajasna se rozklepe adrenalinem – a během sekundy se zase zklidní. To je přesně ono.

To mi chybělo.

Nasadí první šíp.

A v tu chvíli to jde do háje.

Grabowicz se rozeřve: „UŠETŘETE NÁS, SLITUJTE SE NAD NÁMI, O MOCNÁ NADRASO!“

Hlavně démonských berett jdou nahoru už během otočky.

Zpoza kůlny vyletí Kuffenbach. Dělá tak dlouhé skoky, až to vypadá, že se nedotýká země. Spíš že surfuje na vzduchovém polštáři.

Vorošilov zdvíhá luk a napíná tětivu.

„BUDEME VÁM ODDANĚ –“

Kuffenbach už je za Rejpalovými zády. Než se rohatý obr stačí otočit, major mu zarazí tesák do ledvin. Tedy tam, kde by je měl člověk. Po rukojeť.

Hlaveň Prófova samopalu zaparkuje na Kuffenbachovi. Ukazovák se žlutým nehtem stiskne spoušť.

Kuffenbach dochází k názoru, že Rejpalovo tělo je lepší než kevlarová vesta.

„– SLOUŽIT –“

Drnkne první šíp. Proletí Prófovým bicepsem a přišpendlí mu paži k tělu. Nezdá se, že by to démonovi při střelbě na Kuffenbacha zvlášť vadilo.

Jebemtvojumať. Vorošilov vytrhne ze země druhý šíp.

A ještě je tu Stydlín.

Ten naštěstí vypálí Kuffenbachovým směrem jen čtyři projektily – pak se mu do krku zasekne hozený tesák. Doktor Holofaust to má prostě v ruce.

Vzápětí se na Stydlína vyřítí Ostranski – jako cisterna s dusíkatým hnojivem, které selhaly brzdy.

Stydlín se chytne za střenku trčící z krku. Obrátí se k Ostranskému a Holofaustovi. Vzhledem k muskulatuře mu nedělá problém udržet střílející berettu jednou rukou.

Ostranski sebou hodí na zem a dávku dostane Holofaust. Odletí dozadu v cákancích krve jako odstřižená loutka, kolem které vlají červené vodicí šňůry.

Stydlín skloní hlaveň k Ostranskému. A Ostranski se zašklebí. Přišel čas vyzkoušet, jestli mělo Záhrobní komando pravdu. Natře démona fuseklí plnou hlíny do rozkroku.

„– MŮŽEME VÁM BÝT VELMI UŽITEC –“ Lambert se vrhne na Grabowicze a zacpe mu ústa. Vorošilovův druhý šíp jde úplně mimo. Kuffenbach vytrhne Rejpalovi tesák z ledvin a zezadu mu podřízne krk.

Závěr Prófovy beretty se zasekne v zadní poloze. Prófa chce hmátnout pro náhradní zásobník, ale paži má probodnutou šípem. Udělá to pravačkou – křížem.

Což je ta sekunda, kterou Kuffenbach potřebuje, aby podříznutému Rejpalovi strhl samopal a namířil.

Grabowicz kousne Lamberta do ruky. Ten zařve ještě hlasitěji než Grabowicz. A Grabowicz se zase rozječí: „MÁME DŮVĚRNÉ INFORMACE –“

Dávka z Kuffenbachovy beretty roztrhne Prófovi hlavu. Jako když se páře pohovka. Pohovka, ve které hledáte dědictví po choromyslné tetičce. Až na to, že v pohovce najdete leda polyuretan – a ne žlutou nádivku, která démonovi vyrazí z hlavy.

Pokud tedy vaše teta nebyla fakt hodně choromyslná.

„– ZNALOSTI, KTERÉ –“

Stydlín po Ostranského ráně mezi nohy zaúpí a předkloní se. Ale stisknout spoušť stihne.

Tyč tepenné krve, která vyroste z Ostranského nohy, je lesklá a černá.

Ostranski jde k zemi.

„– DÁME PLNĚ DO VAŠICH –“

Hlaveň samopalu se zastaví nad Ostranského hrudí. Stydlín vycení zuby.

Je to poslední věc, kterou v životě udělá. Vorošilovův šíp mu vletí do ucha.

Démon se kácí obřadně jako budapešťská socha Stalina. Dojem kazí jen šíp trčící z hlavy, díky němuž vypadá spíš jako Steve Martin než Josef Vissarionovič.

Ostranski si svírá roztrženou tepnu, mezi prsty bublá krev. Vorošilov a Lambert běží k Holofaustovi. Kuffenbach k němu chce také vyrazit, ale jedno z dětí ho chytne za ruku. Otočí se. Je to pětiletá holčička s urousanými copánky. Vůbec není podobná jeho dceři, ale přesto má Kuffenbach najednou na jazyku divnou pachuť.

„To je v pořádku,“ řekne. „Už se nemusíš ničeho bát.“ Holčička mu prokousne ruku tak čistě, až o sebe cvaknou čelisti.

Výchovné pravidlo Děti se nebijí se vypaří jako Algida v tavící peci. Kuffenbach natáhne tomu harantovi takovou, že by trhla hlavou i dospělému.

S holčičkou to ani nehne.

A když se mu do druhé ruky zakousne pihovatý chlapeček a Kuffenbach chce zdvihnout paži a setřást ho a zjistí, že nemůže, protože mu na ni někdo přivázal zhruba tři sevillské katedrály, pochopí, že je něco strašně špatně.

Každé dítě váží nejmíň čtyři sta kilogramů.

I tak by si s jedním poradil. Dokonce i se dvěma.

Možná i se třemi.

Ale když se jich na vás vrhne sedm, ležíte najednou na zemi a nepamatujete si, jak k tomu došlo.

Nejhorší na tom je, že když je spatří takhle zblízka – trochu moc zblízka – vidí, že to nejsou žádní démoni. Jsou to prostě jenom děti. Až na to, že jejich kůže je popraskaná jako make-up klauna, který se pět měsíců neodlíčil.

Ale stejně jsou to jenom děti.

Ještě zahlédne, jak řvoucí Ostranski mizí pod těly capartů a jak další parta upaluje k Lambertovi, Vorošilovovi a Holofaustovi.

Kdesi vzadu Grabowicz huláká: „A TAK VÁS PROSÍM, ABYSTE NÁS UŠETŘILI, Ó MOCNÍ –“ A to je Kuffenbachův poslední vjem. Probere se až v koncentračním táboře.

16

Tentokrát k sobě Kuffenbach nepřichází pozvolna; realita ho třískne do obličeje, vletí do nosu a zatlačí oči dvanáct centimetrů do lebky. Smysly na něj vysypou nákladák faktů, jako by tělo bylo rekordér, který nahrává i v bezvědomí. Ihned ví, že je napresován v jednomístné kleci (kterou konstruktér navrhl na šířku a tloušťku průměrného člověka a pak z každé strany ubral dvacet centimetrů), že stejné klece, jedna vedle druhé, se táhnou do obou stran několikasetmetrového bungalovu, že ve všech se krčí nahé lidské postavy, že byl mimo zhruba dvě a půl hodiny, že už mu zase někdo sebral oblečení, že stojí po kotníky ve studených výkalech, že puch a dusno mají hustotu domácí hrachovky, že z jedné strany má Ostranského, z druhé Grabowicze a že po kousanci na levé ruce není ani památky. Žiju.

Opře se temenem o mříže a zavře oči. Fantastický.

Zase oči otevře a podívá se na Ostranského. Adam má čelo opřené o mříže, po průstřelu ve stehně ani památky. Zavřené oči. Ze spodního rtu visí slina. Kuffenbach do něj šťouchne.

„Já nespím,“ zavrčí Ostranski.

Kuffenbach si odchrchlá. „Co ostatní?“

„Taky nespěj.“

„Na to se neptám, vole.“

„Já jsem tady,“ ozve se Vorošilov ob tři klece.

„Doktor?“

„Támhle vzadu.“

„A Lambert?“

„Co?“ Vorošilov se rozhlédne. „Jo, toho jsem tady taky někde viděl.“

No výborně, všichni tvý lidi jsou v pořádku zajatý, to se nám ulevilo, zašveholí uvnitř Kuffenbacha jakýsi hlas. Má posměšnou dikci a chutná po sebemrskačství. To je ulehčení, vidět, že jsi je dostal brilantním velitelským rozhodnutím do průseru úplně všechny, co?

Jako kdyby ti to Adam neříkal.

Je to samozřejmě pravda, a asi proto Kuffenbach cítí, jak se v něm zvedá vztek. Je bílý jako sníh a sladký jako punčový dort.

Dobře. Dobře, dostal jsem nás do průseru. Vydal jsem špatnej rozkaz. Zachraňovat ty fakany byla chyba. Moje chyba.

Hele a nebyla náhodou taky chyba nechat se ukecat Adamem a jeho ženuškou a vzít tuhle zakázku? Možná ještě větší? dumá posměšný hlas.

Zvuk, který rozechvěje Kuffenbachovu spánkovou kost, připomíná zaskřípění zubů. Jo. Byla. Byla to větší chyba.

A taky moje. Já to vím, neboj. Je to moje odpovědnost. Já před ní neuhejbám. Vím, co klukům dlužím. Dostal jsem je do toho, dostanu je ven.

Nejdřív ze zajetí.

A pak z tohohle světa.

Posměšný hlas posměšně mlčí.

Ať už je to peklo, virtuální realita, halucinace, nebo posraná televizní hra, najdu způsob, jak se probourat ven a celou jednotku, do posledního ufňukanýho Lamberta, dotáhnu zpátky.

Tentokrát zaskřípe zuby doopravdy.

A tohle můžeš brát klidně jako slib.

„Jak je na tom doktor?“ zeptá se Kuffenbach po chvíli mlčení.

„Jak řípa,“ odpoví Vorošilov.

Vysvětli mi, jak je tohle kurva možný.

„Vysvětli mi, jak je tohle kurva možný,“ zopakuje Ostranski nahlas.

Kuffenbach pokrčí rameny. „Ptáš se jako mě?“

„To je fakt.“ Ostranski se otočí ke svému sousedovi. Zkroucený stařík připomíná slizem oplácanou zkorodovanou sochu. „Vysvětli mi, jak je tohle kurva možný.“

Socha se ani nepohne. „Jste tady první den, ne?“ odpoví pak dutým hlasem. „První den je nejlepší.“

„A kolikátej jsi tady ty?“ zeptá se Ostranski shrbených zad.

Nejdřív to vypadá, že se odpovědi nedočká, ale potom socha přece jen řekne: „Poslední. Druhej.“

„Hm a hele –,“ začne Ostranski, jenže dál se nedostane, protože ho přeruší Grabowicz.

„O co se jako snažíš?“ utrhne se na něj. „Copak to do tvýho krysího mozečku ještě neproniklo? Jsme v pekle.“

„No jasně,“ ušklíbne se Ostranski.

„Když ti nestačí, co jsi viděl, co takhle věřit odborníkům?“

„Jako tobě?“

„Jsem Nejvyšší kněz polského Chrámu církve Satanovy.“

„Cholera!“

„Pontifex maximus krakovské kongregace.“

„Hustý.“

„Jedna z klíčových postav východoevropské černokněžnické komunity. Můj rituál In Nomine Dei Nostri Satanáš Luciferi Excelsi byl vyhodnocen Radou Třinácti jako nejlepší obřad roku – třikrát za sebou!“

„Nejhustější.“

„Čili uznej, že o tom vím o něco málo víc než ty. A já říkám, že jsme v pekle, tečka.“

„Aha, takže nás teď čerti nastrkaj do kotlů s vařící vodou,“ zablábolí Ostranski. „To bude bahno, vole, už se fakt potřebuju vykoupat. Až se vrátím domů, nechci smrdět sírou. Manželka by mi udělala brajgl, kde jsem zase kalil.“

„Copak to nechápeš? Na Zemi už se nikdy nevrátíme.“

„Počkej, počkej,“ řekne Kuffenbach. „Musí existovat nějaká možnost –“

„Ne,“ přeruší ho Grabowicz. „Žádná možnost. Žádná výjimka. Seš mrtvej. Tvý pozemský tělo je nefunkční. Kam se chceš vracet? A hlavně jak? Potrubí je jednosměrný. To prostě nejde.“

„Musí být přece nějaká –“

„Prostě to nejde, ty demente, čemu na tom nerozumíš?“ zasyčí Grabowicz.

Chvíli je ticho. Je slyšet, jak ze staříka vedle Ostranského odkapává sliz. Zní to jako pleskání řídkého těsta. Z druhého konce bungalovu se ozývá pláč. Pak Grabowicz promluví – překvapivě tichým hlasem: „Omlouvám se. Já… Mám syna. Žije na statku na východě. Řekl bych…,“ Grabowicz si odkašle, „… že… se nějak nemůžu srovnat s tím, že už ho neuvidím.“

Lukasovu mysl, měkkou jako vyloupnutá ústřice, zasáhne Grabowiczova poslední věta jako rozjetý šinkansen. „Neuvidím?“ Nikdy?

To je přece blbost.

Ale někde hluboko cítí – ne, ví – že Grabowicz má pravdu.

A protože se stydí, dokonce i sám před sebou – jsem už velkej kluk, drsnej webdesignér, viděl jsem seriálů, že by se z toho TOBĚ uvařil mozek, ty nulo – zatlačí to slovo až dolů, na samou hranu geologických vrstev podvědomí.

Ale ono stejně vyplave.

(Mami?)

Ten pocit mu zmáčkne hrudník jako sádrový krunýř. Pocit, že mu někdo umřel. A přitom je to přesně obráceně, no není to legrační? Jo.

Jo, je to děsně legrační. Hlavně se nerozbreč.

Podívá se na Kuffenbacha a Ostranského, pak na Vorošilova a na doktora Holofausta.

Hlavně se prosím tě nerozbreč. Jestli jsi taková měkota, tak si to schovej na potom, pak si někam zalezeš a vyrveš se. Ale teď nebreč.

Ani jeden z jeho kolegů nevypadá, že by se ho Grabowiczovo prohlášení zvlášť dotklo. Kuffenbach zívá a Ostranski zkoumá špinavé nehty.

Asi nemají nikoho, komu na nich záleží.

Stejně jako nikoho takovýho od teď nemáš ani ty, kamaráde.

– co to mektáš, ty Poláku vyjebanej, že už Lýdii a Filipa nikdy neuvidím, já je miluju, víš, co to znamená, ty hovadoje to moje rodina, to je úplně nejvíc, tak co to je za zasraný kecy, ty lžeš, že jo, přiznej se, že lžeš, no jasně, lžeš, řekni to, nebo ti ten tvůj podebranej okultistickej ksicht rozšlapu, odvolej to, ty prolhanej polskej komouši, nebo ti předvedu koloskopii panzerfaustem –

– a co bys asi tak mohl dělat víc, hledal jsi je celou dobu, najal sis detektiva, ten našel stopu v Kanadě, a vůbec tohle je nesmysl, vždycky – VŽDYCKY – existuje výjimka z pravidla, nějakej způsob, jak se odsud dostat, nejdřív z tohohle zajetí a pak i ze samotnýho pekla, a na ten způsob se teď soustředíš, rozumíš, abys ho našel a dostal kluky i sebe pryč, a potom rozreješ Kanadu jako prase lanýžovou plantáž, dokud Marii a Kláru nenajdeš, jasně, dobře, a teď tu o sedmi trpaslících –

– stála u Johnova traileru a já si říkal, že vypadá divně křehce, ale jak jsem měl fofr, tak jsem se s ní pořádně nerozloučil, ale za to přece nemůžu, Martin mi řekl „Dávám ti jenom pět minut na sbalení a na rozloučení“ a já jsem samozřejmě chtěl daleko víc minut na rozloučení, ale panebože jak jsem mohl vědět, že je to naposledy, co ji –

Efektivní brutalita. Jako když vyšije.

Nikdo nic neříká. Nikdo nic neříká velmi dlouho. Mlčení se protahuje jako natahovaná guma; ovíjí Lukášův mozek jako škrtidlo. Svírá ruce kolem mříží a přeje si, aby už sakra někdo promluvil.

Těká po svých spolubojovnících pohledem: nehybné tváře, chladné oči. Nikde ani záchvěv lidské emoce. Lukase už poněkolikáté napadne, že ti maníci snad ani nepatří ke stejnému živočišnému druhu jako on.

Konečně se někdo ozve: Kuffenbach.

„Hm,“ řekne.

Ostranski se vysmrká na zem. Chlístne to. „Přesně tak. Myslíš na to samý, na co já?“

„Jak z tohohle lágru co nejrychlejc vymáznout. To je mise číslo jedna.“

„Aha, tak to ne – já myslel na to, že je tu docela fajn.“

„Fajn?“ zabublá Grabowicz.

„Když to vezmu jako tu dovolenou, co o ní furt blábolil Holofaust, tak to není zas tak špatný. Dokonce jsme každej dostali vlastní apartmá. I s WC.“ Výkaly Ostranskému zašplouchají kolem kotníků.

„A počasí nám zatím přeje,“ doplní Holofaust.

„A evidentně máme předplacenej zájezdovej program, kterej slibuje vzrušení, dobrodružství a exotiku,“ přidá se Vorošilov.

„Jako vytržení z nudy všedního života je to vlastně ideální.“

„Plus nikdo nikomu necpe do rozříznutýho ptáka rezavý mravence jako v Kongu. To bych viděl jako další pozitivum.“

„V podstatě si není na co stěžovat.“

„Je tu příjemně.“

„Pohoda.“

„Jo, jo, idylka.“

A zase vypukne ticho. Tentokrát o dost delší. A výmluvnější.

Kuffenbach zkusí roztáhnout mříže. Nejsou z kovu, ale z červenohnědé hmoty, která vypadá jako neopracovaný plast. Nepohnou se ani o milimetr. Kuffenbachovy svaly se boulí, tvář rudne, žíly nabíhají, ale je to marná snaha. To vidí všichni. Přesto nikdo nic neřekne.

Kuffenbach přestane lomcovat mřížemi a chvíli bagruje ve výkalech, aby zjistil, jak hluboko jsou pruty zapuštěné do země. Potom páčí závoru. Potom se pokouší rozebrat střechu.

Konečně toho nechá.

Ticho už není tíživé. Je měkké a hřeje a člověk se do něj může zabalit jako do flísové deky. A být rád, že nemusí situaci nijak komentovat.

Minuty odkapávají jedna za druhou. Slévají se do čtvrthodinových kaluží, vazkých a olejnatých. Světlo se posouvá bungalovem; v zapařeném puchu se vlní jako brokátové roucho.

Vorošilov usne. Panděro se mu boulí z klece: mříže ho značkují otlačenými pruhy. Ostranski dlouze krkne – zní to jako zakrákání obřího havrana. Holofaust se bezmyšlenkovitě škrábe v rozkroku. Lukas si mne oči.

Čtvrthodinové kaluže se rozlévají do hodin. Stíny mříží porcují zajatce na štráfky. Před klecemi víří mlhoviny prachu – rotující galaxie pampeliškového chmýří.

Vorošilov ve spánku zamlaská. Někdo vlevo to nevydrží a s rozpačitým mumláním se pod sebe vyprázdní.

Odpolední siesta.

A najednou jsou tady a mlátí obušky do mříží i do lidí za nimi a řvou Tak pohyb, kurva, pohyb a Nechrním, nečumím, jedu na to vstávání a podobně. Někteří jsou démoni, někteří normální lidé, kteří nejeví známky osliznutí, a někteří normální děti, které vypadají jako normální děti. Všichni mají šedočerné maskáče – standardní BDU s METRO vzorem.

Navařovaná tyč, která blokuje cely napříč bungalovem, vyjede ke stropu a všechny klece se otevřou, jako startovací boxy na dostizích, napadne Ostranského. Až na to, že tady se z boxů nevyřítí nadržení koně, ale popadají lidské trosky, které někdo omatlal žluklým medem.

A bachaři se do nich pustí obušky a pažbami schmeisserů a ingramů, mydlí je a hulákají a šlapou po prstech a kopou. Vyhánějí je z bungalovu.

Ostranski koutkem oka zahlédne, jak Lambert upadne (jak jinak, chcípáček) a jak ho zrzek v černém baretu nakopne s nezúčastněným výrazem do obličeje, ale to už je Ostranski vmáčknutý mezi důchodkyni s rozcuchanými šedivými vlasy a blondýnu ve slizovém skafandru, panebože, tiskne se na mě nahá sexy bloncka (a jenom trochu slizká!) a mně je to úplně fuk, pomyslí si Ostranski a dav kvílejících lidí ho nese pryč.

U otevřených lítaček stojí stráže a řežou vězně hlava nehlava, možná aby urychlili postup nebo aby si taky užili – i když na to vypadají dost otráveně.

Denní světlo zahučí Ostranskému v očích a je venku.

Po zádech řine pot a vzduch se lepí na obličej. Kuffenbach funí, jako kdyby mu někdo plácnul na tvář mokrý hadr a řekl A teď si dej pětistovku na čas. Páchnoucí těla do něj narážejí, lidé ječí a blekotají, křičí Já jsem nevěděl a Já jsem nechtěl a dost často někdo upadne a ostatní po něm šlapou. Půda mlaská pod chodidly a podle vůně je jasné, čím je nasáklá. Sedlá krev prosakuje Kuffenbachovi mezi prsty u nohou. Zatímco je dozorci ženou, snaží se rozhlížet.

Ze všech baráků bachaři vyhánějí podobné zoufalé existence. Převažují staří lidé, Asiati a černoši, ale jsou tu i děti. Vepředu probíhá selekce.

Démoni v bílých pláštích dělí zajatce do dvou proudů. Loví z davu mladší ročníky a na křik a pláč ordinují kopance. Vytipované vězně odvádějí k bungalovu bez stěn.

Kuffenbacha ani nikoho jiného z komanda nevyberou. Všichni zůstávají v hlavním proudu. Když je bachaři popohánějí kolem bungalovu bez stěn, Kuffenbach vidí, jak tam odděleným zajatcům odebírají krev. Štamgastům v klecích dávají pro změnu injekce.

Tyhle klece jsou jiné. Jsou užší a upravené tak, že vězňům trčí končetiny ven. Některé umožňují přístup i k zádům a hlavě – ale všechny mají společné jedno: vězni se v nich nemohou ani hnout.

Podél klecí chodí démoni v kožených řeznických zástěrách. Většinou pracují s kleštěmi. Kuffenbach to vidí zřetelně, jako pod lupou: tenké čelisti kleští zajedou pod nehet jako tříska. Scvaknou. Zapáčí. Lepivě to zapraská a nehet se odtrhne. Démon ho hodí do zásobníku a přejde k dalšímu prstu.

Jiní démoni zase nařezávají žiletkami kůži na zádech – opatrně a jemně, linky jsou tenké, jako když se šmiknete při holení. Démoni vezmou záhyb kůže, natáhnou ho od masa a probodnou háčkem. Kůži strhávají z vřískajících zajatců v pruzích – navíjejí je z těla na posuvný buben. Další démoni stříbrnými lžícemi vydloubávají oči. Další kombinačkami vyviklávají z dásní zuby.

Nejhorší je, že to nepůsobí jako mučení. Nikdo se sadisticky nepochechtává, nikdo si utrpení zajatců neužívá – spíš to vypadá, že démony křik a vzlykavé prosby unavují. Získané suroviny putují do dalšího přístřešku, kde se v obrovských barelech sublimují.

Ne, nepůsobí to jako mučení.

Spíš jako manufaktura.

Kuffenbach cítí, jak mu naskakuje husí kůže.

Démon, který se propracuje na konec klecí, se rozvalí ve zpuchřelém safari křesílku, zapálí si cigaretu a počká, až nehty, oči, zuby a pokožka zase dorostou.

A začne znova.

Víc Kuffenbach nevidí. Dozorci je ženou dál.

Až na místní buzerplac, kde se dav konečně zastaví a bachaři v něm začnou údery modelovat zástupy a řady.

Vpravo se krčí neomítnutá budova – Kuffenbach ji odhadne na strážnici. Dobře umístěná, palebný prostor vyčištěný, místo oken střílny, v případě vzpoury se dá bránit, dokud nedorazí posily – takové věci ho napadají automaticky. U brány je zaparkováno pět cisteren s oji, na nichž se houpají desítky malých chomoutů.

To nejsou chomouty, ale obojky, dojde Kuffenbachovi vzápětí. Takže je jasné, kdo ty cisterny tahá. Vidíš, ještě tě tady čeká skvělá kariéra. Vůl už jsi a teď budeš i tažnej.

Tábor je obehnán plotem z jakéhosi bambusu. Nahoře ostnatý drát, z něhož kapou zetlelé kusy masa. V rozích jednoduché strážní věže – spíš plošiny.

Nebude těžký se přes ten plot dostat, dívá se Kuffenbach. V noci, támhle za tím bungalovem, který je v šikovném úhlu od strážní věže. Nikde žádné reflektory…

… a nikde ani psi, ale je možný, že mají kotce za bungalovem, rozhlíží se Ostranski. Stačí sehnat něco, co se hodí přes ostnatý drát, a sajonára: mizíme v džungli.

Ne že by džungle vypadala lákavě.

Základní barva: černá. Kmeny oteklé boulemi, které se tu a tam pod kůrou pohnou. Liány spletené z oslintaných šlahounů, bochníky cizopasných hub. Plachty listů s vystouplými žílami. A nikde jediné zvíře. Nehybná páchnoucí stěna, z níž se valí horko.

Ostranskému to připomene jeden (oficiálně neexistující) zajatecký tábor v Čadu, kde je ještě za slavných starých časů Kuffenbachova komanda drželi jistí černí džentlmeni osm týdnů. Až na to, že tady to víc smrdí.

A taky tam neměli tu věc, která uzavírá čtvrtou stranu buzerplacu.

Vypadá to jako mechanické viktoriánské termitiště.

Tyčí se nad nimi jako pětipatrový dům. V úrovni přízemí trčí na všechny strany tlusté šlahouny. A co se týče hmoty, ze které je vyrobena… Tady končí veškerý sebeklam.

Mohli jste se dotýkat stěn továrních hal a sami před sebou předstírat, že vám nic nepřipomínají. Mohli jste se dívat na žilnaté cihly ve stěnách opuštěného města a peskovat se za asociace, které ve vás vyvolávají. Mohli jste si prohlížet mříže v bungalovu a dumat, z čeho asi jsou. Mohli jste se divit, co je to za podivný druh bambusu v plotě. Ale u viktoriánského termitiště s těmihle triky nic nepořídíte. Tam je to jasné na první pohled. Viktoriánské termitiště si na nic nehraje. Nic nepředstírá, nijak se nemaskuje. Hrdě staví na odiv, že je z lidského masa.

Kuffenbach od té věci nedokáže odtrhnout oči.

„Ty vole, to je tak trapná béčková kulisa…,“ slyší někde vlevo hučet Ostranského, ale moc ho nevnímá, protože všechny myšlenky okupuje ta věc. Těká pohledem po jednotlivých kusech masa, na okrajích jakoby roztavených a svařených k sobě, mechanicky je počítá, ale pořád se mu to plete, mozek není připravený na takový aritmetický úkol, a když se dostane ke třem (nebo čtyřem?) stovkám těl, nechá toho a dovolí pohledu, aby se jen tak třeštil.

Základním stavebním materiálem jsou trupy bez hlav, nohou a rukou. Všechny možné: černé, bílé, žluté, sádelnaté pupky, vysportované pekáče buchet, propadlá břicha bulimiček, tvarohově mastná záda, opálená záda se světlými proužky plavkových podprsenek, chlupatá záda, zarostlé medvědí hrudě, metroušsky vyholené hrudě, trčící dívčí ňadra, pohupující se tučná prsa i svrasklá a placatá s nateklými bradavkami, kompletní repertoár natěsnaný v jednom mokvajícím body puzzle. A nikde ani známka hniloby. Mezery jsou ucpané uťatýma rukama a nohama a sem tam se objeví i nějaká ta hlava s vypoulenýma očima. Rozhodně jeden z největších amputačních grupáčů, jakej jsem viděl.

Moc hezký, napadne ho mimoděk. To je tvoje reakce na něco takovýho? „Jeden z největších amputačních grupáčů?“ Ty jsi vážně citlivá bytost přetékající soucitem a empatií.

Ještě pořád nechápeš, proč od tebe Marie utekla? Nemohla by bejt tohle třeba… hm, já nevím… stopa?

Asi by se měl zastydět, ale místo toho se dostaví podivná podrážděnost. No a? Soucit a empatie prostě nejsou můj styl. Rád bych, ale nejsou. Je to něco, co se dá natrénovat? Asi ne, že jo? Tak mi vyliž valník.

Lukas se ten vjem snaží vstřebat. Bohužel nemá čím. Pohled na termitiště mu vymáčkl mozek z hlavy a v prázdné lebeční dutině vlají záclony potrhaných nervů. Zírá s vytřeštěnýma očima a opět není schopen jediného pohybu. Čili se není schopen zařadit do zástupu. A když k němu přijde démon a začne na něj řvát, neslyší a jenom vyvaleně sleduje, jak šedé rty odhrnují černé zuby. A když vidí, že se ho démon chystá udeřit samopalem do obličeje, nepokusí se uhnout a fascinovaně pozoruje, jak se odřená pažba blíží. A když je na všech čtyřech a plive úlomky zubů, užasle se dívá na krev crčící do bahna.

A když ho démon začne mlátit, nepokusí se schoulit a krýt si hlavu, ale spadne bradou do bláta a leží na břiše s roztaženýma rukama a nohama a nechá na sebe dopadat rány a jenom valí nemrkající oči před sebe.

Muž v řadě před ním má zezadu na lýtku vyřezáno 92 LAND1S.

Kuffenbach slyší, jak za ním démon kohosi masí a řve, ať vstane a zařadí se, ale nestihne se otočit. Před dav předstoupí postava v nažehlených maskáčích. Po jejím boku kráčí nakrátko ostříhaná černovláska v bílém plášti. Má zamyšlené oči a červené rty, které v bledé tváři působí jako otevřená rána. Dozorci zanechají mlácení a dalších důležitých činností a rozestoupí se kolem jakž takž vyrovnaného lidského stáda. Postava v nažehlených maskáčích si odkašle.

Je to zatím nejlidštěji působící démon, jakého Kuffenbach viděl. Jeho pokožka je světlá jako zaprášená slonovina a šedé, pobavené oči má větší než jeho soudruzi. U boku automat Walther MPL s upilovaným chráničem spouště, aby se mu tam vešel prst. Vysoké boty vláčně nakrémované. Na tváři téměř přátelský výraz.

Fešák.

Major Samuel A. Sytry má pocit dokonalé harmonie. Na jednu stranu si uvědomuje, jak je taková emoce zřídkavá, na stranu druhou mu připadá trochu legrační – protože k obzvláštní spokojenosti nemá důvod. Ano, po dlouhých letech ho povýšili na majora, ale na to si (stejně jako na všechny příjemné věci) velice rychle zvykl. Jasně, před chvílí si zasouložil s Danou, ale to také není nic neobvyklého. Podřízení ho poslouchají na slovo – přestože jeho původ není příliš, jak to říct, čistý? –, ale zároveň mu nepodlézají. Mají před sebou několik úkolů – což je dobře, protože se jeho muži díky tomu neflákají –, ale nejde o nic těžkého. Odpoledne je teplé, ale žádný pařák. Prostě všechno je tak akorát. Křehká soustava kapesních radostí. Přesně vybalancovaná rovnováha.

Dokonalá harmonie.

Usměje se – možná až přehnaně blahosklonně, ano, je si toho vědom, ale tentokrát si to povolí – a přehlédne osazenstvo koncentračního tábora, nastoupené před lisovačem. Tábor sice nejede na plnou kapacitu, ale že by měli podstav, to se také říct nedá. Další střípek dokonalé harmonie.

„Neberte si to osobně, asfalťáci,“ zazní nad oslizlými hlavami jeho hlas. „Když se blíží válka, je spotřeba vždycky vyšší. A měli byste být hrdí na to, že i vy můžete svým dílem přispět k našemu vítězství. Sám Industriální Kníže Ba’al Zebul po nás chce mimořádnou dodávku.“

Zašklebí se – ví, že to vypadá roztomile, alespoň Elizabeth mu to vždycky říkala. „Jistě, většině z vás je to fuk. Nedivím se vám. Ale chtěl bych říct jedno: já vámi nepohrdám –“ – lež jako věž – „– nevidím ve vás pouhý materiál –“ – lež jako věž číslo dvě – „jenom se snažím, abychom si to vzájemně ještě více neztěžovali. A musím říct, že si opravdu cením těch z vás –“ – to už nemá smysl počítat – „– kteří pochopili, že skrývat se oněch osmačtyřicet hodin někde v džungli nemá smysl, ušetřili nám práci a dostavili se dobrovolně. Díky.“ Sytry se otočí k McAleesové a luskne. „Můžete, kapitáne. A namíchejte je v poměru osmdesát procent zralejch ku dvaceti čerstvýho masa. Ať Kníže zase nepyskuje.“ Děkovačku vzal sice hopem, ale co – stejně jsou to jenom asfalťáci, ne? Můžou být ještě rádi, že pro ně má pár slov. Plukovník Raidžu ze severního tábora se s tím nemaže a lifruje je do lisovače rovnou z klecí. Tenhle přístup ale nemá Sytry rád. Pořádek musí být. Koncentrák bez pořádku… to je absurdita. A vyhláška O závěrečném proslovu motivačním, jenž asfalťáky předobře naladí a vzpurné nálady utiší je stále v platnosti, tak se musí dodržovat. Bez ohledu na to, jaká je to ptákovina.

A kromě toho se Sytry rád poslouchá.

„Vážení kolegové asfalťáci!“ zvýší kapitán McAleesová hlas. „Vyčkejte prosím, než odborný personál provede selekci. Jedinci vybraní pro první várku se budou řadit před lisovačem. Ty, které označíme pro další várky, poprosím o trpělivost. Lisovač je moderní typ Forte 3000 – půjde to rychle, nebojte. A ti, na které se dnes nedostane –“ McAleesová se zarazí a usměje. „Vlastně, vzhledem k velikosti mimořádné várky se dnes dostane na všechny.“

Sytry ani nepotřebuje Elizabeth, aby rozhodla, jestli Daně McAleesové úsměv sluší. Odpověď zní: rozhodně ano.

Je vlastně logické, že se k tomu upne. Když tím zaměstnává mozek, zabraňuje to Lukášovi myslet kde je, co se kolem děje, co s ním bude a hlavně co právě viděl. „Co to máš vyřezanýho na noze?“ zachraptí a vstává ze země.

Muž ho ignoruje. Lukas do něj zezadu šťouchne. „Co znamená 92 LANDIS?“ zakrákorá. „Odpověz.“

Muž stále nereaguje. Lukas ho popadne za rameno a zacloumá. Muž se nevzpírá, jeho svaly jsou jako z molitanu – a Lukas má na chvíli pocit, že je zpátky na škole a blbne s figurínou pro nácvik dýchání z úst do úst. „Jakej film natočil John Landis v devadesátým druhým, kurva?“ Hlas mu samotnému zní neadekvátně zoufale. „To nebyli Blues Brothers, že ne?“

Muž pootočí hlavu, rozlepí popraskané rty. Z nosu mu vyhrkne chuchvalec. „A On vstoupí opět do pekla,“ zablekotá. „Ale nebude vědět, kdo je, neboť bude věřit, že je obyčejným asfalťákem –“

Lukášovi na rameno dopadne ruka.

„Máš čas se vybavovat? Do lisovače.“ Lukas se dozorci pokusí vysmeknout, ale je to jako být lapen meziplanetárními gravitačními silami. Muže s Landisem na lýtku odvádějí také. K termitišti.

To Lukase probere.

Začne se v démonově sevření zmítat, snaží se vytrhnout. Chytá se okolních lidí, zapírá nohama v blátě, křičí. Ne že by mu to bylo něco platné. Jeho paty ryjí v bahně souběžné brázdy.

„Počkat,“ zastaví je před termitištěm dívka v bílém plášti. Lukas se přestane kroutit a zírá na ni jako na zjevení. „Říkalo se jenom dvacet procent novejch.“ Anděl, zachránil mě anděl, letí Lukasovi zpitomělé hlavou. Protože ona je anděl, to je jasný. Všimne si, jaké má krásné hnědé oči. Takové oči může mít jenom anděl.

Andělé nemají žádné oči, namítne paměť. A jsou vysocí dva a půl metru, mají kly, slintají a rvou lidem vnitřnosti z těla holýma rukama.

„Dělal problémy,“ objasňuje démon.

„Vážně?“ Dívka se na Lukase usměje. A stejně je to anděl. „Tak ho tam vraž.“

Vorošilov zahlédne, jak Lamberta pohltí dav před kuželem. Ohlédne se po Kuffenbachovi, ale ten zírá ke strážnici. Viděl to, nebo ne? Co budeme kurva dělat?

Termitiště ční k oblakům jako Mao Ce-tungův zhmotnělý sen. Lukas se topí v jeho stínu a nedokáže se nadechnout. Puch se tetelí jako silové pole.

Až na pár katatonických jedinců propadá první várka hysterii. Bachaři nezvládají. Na Lukase se ze všech stran tlačí ruce, ramena, prsa, po nártech dupají chodidla, z lidí crčí moč, Lukas v ní klouže, dvakrát dostane loktem do zubů, jakýsi stařec se na něj věší a vříská Já jsem nechtěl vnučka mě provokovala já za to nemůžu, táhne ho dolů a zpanikařený Lukas mu dá pěstí, až mu chrupne v zápěstí, stařík zmizí pod hladinou davu bez jediné bubliny. Kde je Kuffenbach, přece mě –

Termitiště se otevře.

Přední strana kuželu zapraská a rozhrne se – jako divadelní opona mlaskající slizem a krví. Kusy těl se po stranách deformují do dvacetimetrových faldů, textura se cuká, prsty zatínají, ústa idiotsky melou. Z hloubi skřípějí písty. Oslintaný otvor vydechne horkou tmu.

Když do něj bachaři začnou tlačit dav, nepřipomene to Kuffenbachovi hladové polykání – spíš porod puštěný pozpátku.

Mezi mizejícími hlavami se mihne známý obličej – Lambert – a Kuffenbachův mozek se zastaví uprostřed logistického skoku.

A pak dopadne na obě hemisféry a nějakým zázrakem se mu povede neztratit rovnováhu.

Lukas bojuje, rve se proti proudu, mlátí kolem sebe. A řve. „KUFFENBACHU! KURVA! JÁ –“ Jeho hlas není v ječení lidí a mlaskání termitiště vůbec slyšet.

Vorošilovovi se zdá, že špatně vidí. Myslí to vážně?

Kuffenbachův signál prsty svěšené ruky – tak, aby si bachař před ním ničeho nevšiml – je dobře viditelný. Co tím chce říct, že –

Kuffenbach to nenápadné gesto pro jistotu zopakuje, aby nedošlo k mýlce.

Tak jo, pomyslí si Vorošilov. Myslí to vážně.

Ostranského Kuffenbachův signál překvapí.

Na jednu stranu pocítí uspokojení (protože se Kuffenbach rozhodl, jak by se rozhodl on), na stranu druhou znepokojení (protože se Kuffenbach rozhodl, jak by se rozhodl on). Ale v tyhle situaci to jinak nejde. Výčitky necítí skoro žádné a – moment, jaký „skoro“? Vůbec žádný, jasný? VŮBEC žádný.

Kvůli tomu sráči? Ani náhodou.

Nenechají mě v tom, určitě mě v tom nenechají, letí Lukasovi hlavou, vždyť patřím do TÝMU, jo, moc jsem se zatím nepředvedl, ale patřím do TÝMU, nenechají mě v tom –

A pak na okamžik zahlédne průhledem mezi těly Ostranského. A i když se to na takovou vzdálenost zdá nepravděpodobné, jejich pohledy se protnou.

A Ostranski se zašklebí. A zamává mu.

Tma Lukase zalije jako vřící vodopád.

17

Nedělat nic, ať se děje cokoliv. Doktor Holofaust Kuffenbachův signál viděl úplně zřetelně. Jistě, pomyslí si. To je logické. Neriskovat tým kvůli jednomu hostujícímu amatérovi.

Dobře. Nedělat nic. Alespoň bude mít dobrý výhled na kužel; právě pohltil posledního člena první várky.

Říct, že Holofausta hora z člověčího masa fascinuje, by bylo hrubým eufemismem – Holofaust kužel doslova hltá očima. Je možné, aby existoval lepší příklad efektivně brutálního využití lidského těla?

Přesto se netěší na to, co uvidí: zčásti proto, že je mu Lamberta líto – jistě, byl to moula, ale sympatický moula. Zčásti proto, že Holofaust se snaží těšení ze svého života programově vymazat.

Díky těšení se lidé soustředí na nevelké časové intervaly v budoucnosti – a uniká jim přítomnost. Propásnou kontext. Propásnou vlastní život.

Tohle samozřejmě nahlas nikdy nevyslovil.

Přece nechce, aby o něm říkali, že je divnej.

Lisovač se uzavře. Parní píšťala zavyje.

Kuffenbach cítí, jak se mu svaly v těle napínají jako kabely ve schnoucím předpjatém betonu.

Ale zvládne to. Nepohne se ani o milimetr.

Lisovač začne pracovat.

Lukase zalehne sálající dusno. Drtí ho, mačká, Lukas lapá po dechu, sevřený mezi šílícími těly. Lokty se mu zarývají do žeber, po nohách tečou výkaly, všichni vřískají jako o život.

V temnotě nad nimi se dá cosi do pohybu.

Klapající a rachotící soustava mechanismů. Jede dolů.

Těla se zazmítají, jako kdyby do nich někdo pustil proud, uši zalehnou jekotem. Ale i přes něj Lukas slyší, jak nad ním syčí a funí písty, jak sviští rotující pily, jak nože sykavě prořezávají tmu. Čím dál blíž.

Hlavy pohladí závan rozhrnutého vzduchu.

Na ramenou zašimrají odstřižené vlasy.

Zvuk kuželem prostupuje – čvachtavě hlomozivý, a přitom hluboký, klesající k hranici infrazvuku (Holofaust ho odhadne na něco kolem dvaceti hertzů). Třese celým termitištěm. Špeky vibrují, ruce radostně mávají, prsa pleskají.

A škvírami mezi těly prosakuje krev; obkresluje torza červenou tuší.

Holofaust se předkloní. Krk napnutý, šíji strnulou. Vánoční cukroví, pomyslí si.

Čtyři bachaři našroubují na jeden ze šlahounů koncovku – podobnou výstupu mlýnu na maso, jen kruhové otvory mají plný střed. Nad koncovkou je na pružině zavěšená nažloutlá gilotina – zřejmě ze ztavených zubů. Co jsem říkal: Vánoční cukroví. Obří tvarovátko vánočního cukroví.

Pod infrazvukem se chvěje další zvuk: pláč lidí zevnitř. Kvílení. Bolestivý řev.

A lascivní mlaskání obrovského šlehače. A křupání, jako když hodíte otep větví do drtičky.

Z tvarovátka se tlačí první hadi rozmačkaného lidského masa.

Termitiště se rosí potem; třas ho vyklepává na hlavy čekajících vězňů. Déšť slaný jako slzy.

Konečně, pomyslí si Kuffenbach.

Trubice červenočerné hmoty se vlní z tvarovátka jako mastné vlasy. Na páce gilotiny se houpají tři děti – troje bosé nohy se dotknou země, odrazí, troje bosé nohy se dotknou země, odrazí, troje bosé nohy se dotknou země, odrazí, ostří sviští nahoru a dolů: na hromadu padají duté tyče o metrové délce. Želatinově se chvějí, ale tvar drží. Vypadají jako trubky.

Trubky?

TRUBKY?

Z Ostranského proti jeho vůli unikne uchechtnutí.

No výborně. Milióny filozofů se toho snažili domáknout. A nakonec na to přijde proslulej existencialista Jean-Paul Ostranski. Lidi jsou na světě proto, aby z nich po nich smrti mohly bejt udělaný trubky. To je smysl celýho lidskýho života: armatura.

Zřejmě to řekl nahlas, protože se k němu obrátí drobná babička. Je oslizlá tak mocně, že se Ostranski v prvním momentě lekne: bába otevře hubu a utopí se.

„To nejsou jen tak ledasjaké trubky, chlapče,“ zašeptá mu babička. „To jsou trubky pro rozvod krevního koncentrátu. Náš tábor je jedním ze dvou největších dodavatelů.“ Její hlas má tak smířený tón, až Ostranského zamrazí.

Později mu dojde, že někdy v té chvíli uvěřil, že je skutečně v pekle.

Konečně.

Bachař před ním po deseti minutách konečně odvrátí hlavu.

Od Kuffenbachovy paty vytryskne vějíř bahna.

Pěst dopadne za bachařovo ucho s dunivým plesknutím.

Ostranski to propásne – uslyší jenom ránu. Když se otočí, zahlédne kácejícího se bachaře a Kuffenbacha, jak sprintuje ke strážnici se samopalem v rukou.

Dýchá zhluboka a pravidelně, vítr studí na varlatech, bláto cáká na lýtka. Váha bachařova schmeisseru uklidňuje.

Vlevo zaštěká samopal. A další. Během tří sekund po něm pálí snad každý dozorce na buzeráku, bahno lítá, vězni padají, ale Kuffenbacha netrefí ani jednou.

Doufá, že nečekal příliš dlouho, doufá, že Lambert není mezi rozmačkanými a slisovanými. Doufá, že Ostranski s Vorošilovem neudělají žádnou kravinu.

Střílí v běhu, od boku.

„Nedělat nic, ať se děje cokoliv?“

Kravina. Blbost. Musíme mu pomoct. Sám přece nemá šanci.

Vorošilov se snaží zachytit Ostranského pohled.

Ne?

Ke strážnici zbývá pět metrů.

Ze stínu mezi budovou a garáží se vyloupne snědý bachař a napraží to do Kuffenbacha ze čtyř kroků. Trefí se třikrát, do ramene, boku a levého tricepsu.

Kuffenbach letí pozpátku do bahna.

Spoušť schmeisseru zmáčkne ještě ve vzduchu.

Šedočerná uniforma se rozeřve krví. Čmoud zavrávorá. Kuffenbach přistane v hnědém gejzíru, překulí se vzad a vyskočí na nohy. Vrhne se na bachaře.

Cáry krve a kůže za ním vlají jako rozedrané šaty.

Občas se to stává. Občas nějaký asfalťák zavyšiluje a hoši ho musí klepnout po hlavičce. Nic neobvyklého.

Bělovlasý asfalťák se ovšem vymyká.

Sytry sleduje, jak smete Dinga – jako kdyby ho sfouknul. V rychlých pohybech není ani náznak zoufalství nebo běsnivosti. Profesionální taran. Copak to tady máme? Známá dichotomie: pohrdavé přehlížení asfalťáků versus nastražená tykadla – nepropásnout vhodný talent. Asfalťák i Dingo zmizí ve stínu mezi strážnicí a garáží.

To už Sytry v běhu řve na Danu, aby vypnula lisovač – ať se nepřetlakuje – a na rotmistra Halfase, aby chlapi obklíčili strážnici – ať jim bělovlasáč nevyklouzne zadem.

Kromě buzerplacových hlídek se všechno, co má nohy a uniformu, valí ke strážnici.

Obklíčí ji během dvaceti sekund.

Sytry zalehne za bedny se spečeným lógrem. Vyhledá pohledem Danu. Ta zakroutí hlavou: asfalťák druhou stranou nevyběhl.

Je pořád v uličce.

Kuffenbach přirazí chrčícího čmouda ke zdi strážnice – druhou rukou ho šacuje. Pistole? No dobrý. Další pistole? No taky dobrý. A co nůž? Neříkej, že –

„Hej! Asfalťáku!“

Hlas toho démonského nažehlence v čisťounkých maskáčích a nakrémovaných botách.

Neříkej, že u sebe nemáš žádnej nůž –

„Když se okamžitě vzdáš, nedovolím dětem, aby tě mučily. Tedy ne moc dlouho a ne moc vynalézavě.“

Přeruší prohledávání a natočí hlavu za nažehlencovým hlasem.

„Mám lepší nápad,“ ozve se ze stínu. Sytryho překvapí, jak je asfalťákův hlas klidný. „Nasrat.“

Sytry vypadá tak zaskočeně, až McAleesové cukne v koutcích. „Co je zač?“ zahučí k ní.

„Podle mě jeden z těch šesti z Bagrationu.“

„Co vyřídili muškaře?“

„A Mathimovu hlídku. A taky…,“ Dana na sekundu zaváhá, „… zachránili Bobanův průzkum.“

„Hm,“ řekne Sytry.

„Co takhle vylézt ven – možná bychom si mohli promluvit,“ zavolá Nažehlenec.

„Hovno.“ Vulgarita Kuffenbacha uklidňuje. Zvláštní.

„Třeba bychom se mohli dohodnout. Pořád hledám nové talenty.“

„Pusť si SuperStar.“

Zakuckání. „Podívej… Schopnosti na místo dozorce máš, to je evidentní. A mně se shodou okolností jedno uvolnilo – po Dingovi.“ Čmoud u zdi zachroptí. „Pojď ven a můžeme to probrat.“

Kuffenbachovy myšlenky cvakají jedna přes druhou: kdybych se k Nažehlenci dostal aspoň na dva metry – „Ty si asi myslíš, že jsem vymaštěnej kokonaut,“ zařve v odpověď.

Dva metry by stačily –

Bolest z prostřeleného tricepsu jede žílami jako blesk po hromosvodu.

Zatímco na sebe pokřikují, Sytryho myšlenky křižují mozek: Proč zaútočil teď – to nebylo impulzivní – proč až při spuštění lisovače – chtěl, aby ho přikryl hluk – nesmysl – tak proč –

A najednou to má.

„Jestli do tří sekund nevylezeš,“ křikne do stínu, „nechám znovu zapnout lisovač.“ Ticho.

Pak: „Mám tvýho bachaře.“ Defenziva. Sytry se sebejistě usměje. „S tím si můžeš vytapetovat. Je to jenom asfalťák, a navíc neschopný.“

Ticho.

„Jak myslíš.“ Sytry si je jistý, že se neplete. Bělovlasáčse snaží zachránit někoho v lisovači. Klasický sebeobětovací trouba. „Zapínám lisovač – a tentokrát ho nechám jet až do konce. Ze všech, kdo v něm jsou, bude haše. Ze všech.“ Otočí se k Daně a otevře ústa.

„Jdu ven,“ ozve se ze stínu. „Promluvíme si.“

Ostranski tomu nemůže věřit: Co to ten vůl dělá? Lepkavý vánek k němu nese konverzaci od strážnice.

„Dobře, promluvíme si. Ale napřed vyhoď zbraně. Henryho i Dingův samopal. A Dingovy pistole. Obě. A potom pomalu vyjdi s rukama za hlavou a lehni si na břicho.“

„A pak si promluvíme?“

„Pak si promluvíme.“

„Mám tvoje slovo?“

„Máš moje slovo.“

„Dobře. Tady je samopal. Jeden –“ Vycákne bahno, jak do něj zbraň dopadne, „– druhý.“ Další vycáknutí. „A tady jsou ty pistole.“ Dvojí plesknutí. „A teď jdu ven.“

Ostranski vyhledá pohledem Vorošilova. Vidí, jak mu hicují lícní kosti – ani se toho adrenalinovýho závisláka nemusím ptát, co navrhuje.

Kuffenbach se nadechne. Nadechne se, až zabrní plíce a kyslík stoupne do hlavy jako absint. Kurva, jak já bych si dal panáka. Bolest v levém bicepsu sebou škube, jako by tam měl něco živého. Třeba štěně. Takové, jaké jsem chtěl dát Kláře k desátým narozeninám.

Dá ruce za hlavu a udělá první krok.

Sytry do poslední chvíle nevěří, že bělovlasý asfalťák vyleze.

Ale on vyleze.

Je vysoký, špinavý a trochu vrávorá. Levá paže se leskne krví, jako by měl navlečený rudý rukáv. Kráčí k Sytrymu a mrká očima do odpoledního světla.

Sytry si všimne, že jsou bledé a zvláštně bezvýrazné.

Nažehlenec ho rentgenuje zpod přivřených víček – s jednosměrným úsměvem. Kuffenbach si připadá víc nahý, než je. Jak jde, krev mu kape z lokte a značkuje trasu.

„Zastav,“ řekne Nažehlenec.

Ještě od něj nejsem dva metry.

„Neslyšel jsi? Zastav.“

Kuffenbach udělá další dva kroky.

„Zastav.“

Zastaví se.

„Lehni,“ poručí mu Nažehlenec.

Bachaři vstávají a míří na něj. Kuffenbach si klekne do bahna. Démoni k němu kráčejí – kůži kolem úst napjatou, trapézové svaly zatnuté. Vysoké boty mlaskají v rozměklé půdě. Od Kuffenbachových kolenou běží stín, hranatý jako stará pračka, která idiotsky mele jeden a ten samý program tak dlouho, až ji vyhodí na smeťák. Když si Kuffenbach lehá na břicho, jako by se do toho stínu potápěl.

„Rypákem do země. Dělej.“

Bláto je měkké a chladí rozpálený obličej.

Od Nažehlence je přesně pět metrů.

„V pořádku,“ ohlásí jeden z dozorců.

„Dobře,“ řekne Nažehlenec. „Rozstřílejte mu hlavu na kaši.“

18

Vorošilov stojí a nehýbá jediným svalem – dokonce ani nemrká. Ve chvíli, kdy čtyři bachaři obstoupí Kuffenbacha, uhne pohledem a všimne si, jak je Ostranski bledý. Nedělat nic, ať se děje cokoliv.

Na Kuffenbachově čele vyrazí pot. Kyslík se v plicních komůrkách trhá na viskózní molekuly.

Čtyři bachaři se nad ním tyčí jako ropné věže, dvě z každé strany. Hlaveň ingramu ho zastudí na zátylku jako rampouch. V hučící prázdnotě ani jedna myšlenka.

Uslyší cvaknutí přepínače režimu střelby. Z dávkou na jednotlivými ranami.

Stiskne zuby.

Zavře oči.

Grabowiczův výkřik přijde v poslední sekundě.

„Vaše blahorodí, ctihodnosti, lorde veliteli!“ Nejbližší bachař nakročí, ale než ho stačí srazit pažbou, Grabowicz zaječí: „Jsme ve službách markýze Astarotha!“

Bachař se zastaví a podívá se na Sytryho.

McAleesová se podívá na Sytryho. Dozorci se podívají na Sytryho. Vězni se podívají na Sytryho. Bělovlasý asfalťák zvedne hlavu a podívá se na Sytryho.

Nad táborem se rozprostře bzučivé ticho, rušené jen blekotáním jakési ženy, která už nemá mozkovou kapacitu, aby se na někoho dívala, natož na Sytryho.

„Odveďte je do mé kanceláře,“ řekne Sytry. „Oba.“

Budova strážnice: chodba, záchody, sprchy, kuchyňka, muniční sklad, výstrojní sklad, světnice pro odpočinek druhé směny (momentálně prázdná), kancelář velitele. Kancelář velitele: v každé stěně dvě střílny, pár kusů okopaného kancelářského nábytku, díky kterému místnost působí domáckým dojmem, žádné fotografie, žádné obrazy. Nažehlenec se usadí za psacím stolem; deska je potažená žlutou kůží. Kuffenbachovi připadá, že na její pokrytí muselo padnout celé Japonsko. Dívka v bílém plášti se o stůl nenucené opře pevným zadkem a odhrne si vlasy z čela. Vyhodí tlustého chlapečka, co sedí u střílny a kývá nohama: běž si hrát s kamarádama asfaltožerama. Nahého Kuffenbacha prohledají, jestli nemá v zadku raketomet, a instalují ke dveřím se dvěma bachaři. Vlevo démon, vpravo člověk. Musí si stoupnout na hadr, aby Nažehlencovi nezasvinil kancelář. Pořád z něj kape krev a bolest v tricepsu je ostrá jako nůž. Ke stoluje to šest metrů. Tam zaparkují Grabowicze plus třetího bachaře. Nažehlenec vytáhne Walther MPL a položí ho na stůl, na nádherně tetovaná záda člena jakuzy.

„Mluv,“ řekne.

Působí to teatrálně, ale Kuffenbach ví, že ta nejprimitivnější gesta mívají na vyslýchané nejlepší účinky. Ve stresovém stavu nebývá zajatec schopen nadhledu. Kuffenbach už viděl pár solidně trénovaných maníků, co po pár dnech bez jídla a pití, v zimě a s narušeným spánkovým režimem naletěli na trik s hodným/zlým poldou jako nejnaivnější bulící.

Ne že by to tady bylo třeba. Grabowicz odpovídá hbitě a snaživě.

„Markýz Astaroth se před třemi roky se mnou spojil a nabídl mi práci.“

„Nelž –“

„Promiňte, vaše lordstvo, vím, co chcete říct: k čemu by osobnost markýzova postavení potřebovala špinavého asfalťáka, když má jistě dost vlastních agentů vznešené krve? Jenže já nejsem jen tak nějaká nula. Jsem Dawid Grabowicz, nejvyšší kněz polského Chrámu církve Satanovy, pontifex maximus krakovské kongregace, jedna z klíčových postav východoevropské černokněžnické komunity. Můj rituál In Nomine Dei Nostri Satanáš Lucife –“

„Sklapni.“

„Jistě, pane.“

„A vrať se k otázce K čemu by osobnost markýzova postavení potřebovala špinavého asfaltáka, když má jistě dost vlastních agentů vznešené krve? A jestli i tentokrát tvoje odpověď urazí mou inteligenci, jsi během třiceti sekund v lisovači a tvůj bělovlasý kamarád s tebou.“

„Aby markýze nikdo nepodezříval.“

„Z čeho?“

„Že se angažuje v jisté záležitosti. Proto markýz nepoužil nikoho ze svých lifťáckých agentů.“

„O jakou záležitost šlo?“

„Měl jsem odletět do Hamptonu v New Jersey a něco tam vypátrat.“

„Co?“

„Knihu.“

Nažehlenec položí ruku na walthera. „Odpovídej větami rozvitými.“

„Promiňte, pane. Šlo o knihu s názvem Liber VI neboli Kniha šestá. Taktéž je známá pod názvem Kniha světla.“

Walther opustí desku stolu a vznese se do vzduchu. „Ta neexistuje.“

Grabowicz zesiná, ale řekne prostě: „Držel jsem ji v ruce.“

Walther nevystřelí. „Nesmysl. Ten prasák ji nikdy nedopsal.“

„Vaše ctihodnosti, On nebyl žádný pras –“ Grabowicz se kousne do jazyka a začne jinak. „On, největší interdimenzionální horolezec všech dob, souložník Šarlatové ženy, Aiwassův hlas, pán Devatenácti klíčů a Nejvyšší bratr Ordo Templi Orientis dopsal Knihu světla na jaře 1947 v Netherwoodu.“

„Ale prdlajs,“ vmísí se tmavovlasá dívka. „V té době už Crowley neudržel pero. Byl na tom dokonce tak špatně, že neudržel ani injekční stříkačku – a to je co říct.“

Nažehlenec cvakne pojistkou.

Kuffenbach zkříží ruce na prsou. Grabowiczovi zpod linie vlasů vyjedou tři kapky potu a závodí, která se dřív dostane k bradě. „P-pravost knihy jsem nezkoumal, ctihodnosti. Každopádně markýz věřil, že v knize jsou jisté informace.“

Nažehlenec mu stále míří na hlavu. „A sice?“

„Indicie, z nichž se dá vyvodit, na kterých místech Země v roce 1947 pobýval Lucifer a co se s ním potom stalo.“

Výstřel zaburácí místností jako salva z bitevní lodi Bismarck. V jeho ozvěně zanikne zadunění Grabowiczova těla o podlahu.

„Lucifer byl ve čtyřicátém sedmém už skoro rok po smrti, ty lháři,“ řekne Nažehlenec tiše. Zajistí automat, vrazí ho zpátky do pouzdra, šustivě si zamne suché dlaně, otevře ústa, aby pointoval, a Kuffenbach to rozjede.

19

Říká se tomu tlačná dýka a vypadá to jako boxer s čepelí. Nemá klasickou rukojeť, jen oblý kus oceli navařený v pravém úhlu. Ten kus sbalíte do pěsti jako klasický boxer – až na to, že vám mezi prostředníkem a prsteníčkem vykoukne krátké ostří. Čmoud ji měl ukrytou v přezce opasku a Kuffenbach si ji narval do průstřelu v tricepsu komplet celou. Patku pomazal krví, aby se neleskla, když držel ruce za hlavou.

Zatímco Grabowicz mele o Astarothovi, zkříží Kuffenbach ruce na prsou. Ukazovákem a prostředníkem zajede do rozchlíplé rány. Prsty se boří do masa, tlačí se mezi provazce svalů. Bolest rotuje a houká.

Nažehlenec zastrčí walthera do pouzdra.

Kuffenbach si vytrhne nůž z těla. Cákance krve vykreslí oblouk pohybu.

Pro svou délku není tlačná dýka příliš vhodná pro kontaktní souboje – životně důležitý orgán s ní zasáhnete jen stěží. Ale dá se poměrně dobře použít k útoku na krk.

Což Kuffenbach učiní.

Švihem otevře démonovi po své levici krční tepnu. Démon vytřeští oči. Zakdáká. Kuffenbach se nezastaví, pokračuje v otočce, pravá noha jde do vzduchu: uširo mavašigeri.

Druhý bachař je člověk – o hlavu menší než Kuffenbach. Major má v úmyslu rozdrtit mu kopem nosní přepážku, ale protože fyzička není, co bývala, nepodaří se mu dostat nohu dost vysoko.

Takže to dopadne ještě lépe. Trefí bachaře do ohryzku.

Bachař zahýká (zásadní otázka: jsou všichni dozorci imitátoři domácího zvířectva?) a nabere směr podlaha.

Démon mezitím klesá na kolena, mezi prsty mu bublá třpytivá čerň, z ramene se sesmekne samopal. Kuffenbach ho zachytí nártem nad podlahou, vykopne si ho do ruky, trhne závěrem.

Dívka skáče ze stolu, Nažehlenec má walthera napůl z pouzdra. Nejdál se dostal bachař u Grabowicze: hlaveň automatu má skoro zvednutou.

Kuffenbach míří démonovým ingramem na všechny a na nikoho. Nic neřekne, ale přesto všichni ztuhnou uprostřed pohybu. Kolektivní štronzo. Jako když pauznete film, abyste se přesvědčili, jestli Sharon ty kalhotky opravdu nemá. Tmavovlasá dívka se nehýbe. Nažehlenec se nehýbe. Bachař se nehýbe. Zastřelený Grabowicz se nehýbe. Kuffenbach se nehýbe.

Jediné, co se hýbe, je psací stůl. Letí přes celou kancelář.

Nažehlenec ho oběma nohama vykopl na Kuffenbacha.

Růžové a zlaté šlehance protnou prostor; Kuffenbachův ingram se rozeřve.

Třísky zavíří v chumelenici. Náboje.38 Super Auto nařezané křížem cupují stůl v letu – ale nestačí to. Stůl se rozlomí až při nárazu na bělovlasého asfalťáka. Asfalťáka to hodí na zeď. Zmizí pod troskami.

Sytry se vymrští ze židle. Walther mu skáče v ruce. Nasype do stolu celý zásobník. Dana je o dva kroky před ním. V ruce má Star Megastar a plášť jí vlaje.

Asfalťák vyjede zpod trosek po zádech. Jak klouže ve vlastní krvi, hlasitě to mlaská. Sytry po něm skočí, ale asfalťák je rychlejší: smykem zastaví u Dany a vleže jí zabodne hlaveň pod žebra. Dana bez mrknutí upustí pistoli.

A Sytry se zastaví uprostřed kroku.

Bělovlasý asfalťák to pochopí okamžitě. „Ale ale,“ řekne. „Láska je mocná čarodějka.“ Jak se zvedá z podlahy, jeho oči se potahují námrazou.

Nedělat.

Echo střelby ještě nedozní, a dozorci už se ženou ke strážnici. Nic.

Jedna ze střílen se rozbliká a zatlačí dozorce do bláta. Než stačí zformovat útočnou vlnu, někdo ze dveří vykopne bachaře s promáčknutým ohryzkem a telegrafickým vzkazem: „Mám rukojmí. Chci klíče od muničáku. Dávám vám pět minut.“

Dozorci bzučí jako dezorientované masařky.

Ostranski Kuffenbacha miluje.

Láska je mocná čarodějka? Co –

Sytry pomalu přemístí nakročenou nohu ze vzduchu na podlahu.

TO JE PŘECE ABSOLUTNÍ BLBOST.

Já přece Danu nemiluju. Jenom s ní píchám. Nic víc.

Já přece Danu nemiluju.

(Já přece nemiluju asfalťačku.)

Bělovlasý asfalťák trhne bradou směrem k Davisovi a ten bez protestů pouští samopal na zem a kope ho k němu. Pistoli též. Nůž taky. Dana řekne: „Já jinou zbraň nemám. Můžete mě prohledat,“ a Sytrym prokmitne uznání nad její chladnokrevností (ale to ještě neznamená, že ji miluju).

Bělovlasý asfalťák ji prohledá. Opravdu žádnou zbraň nemá.

Tak proto ten pocit dokonalé harmonie! napadne zčistajasna Sytryho. Blbost.

Protože jsi zamilovaný! Blbost. Nemiluju ji. Nemiluju asfalťačku.

Podříznutý bachař u dveří – Sytry si momentálně nemůže vzpomenout na jméno – dobublal do rigor mortis. Toho druhého asfalťák vykopl se vzkazem. Zbyl jenom on, Davis a Dana. Nikdo jiný ve strážnici není. Asfalťák sebere ze země Davisův nůž a podívá se na Sytryho. Protočí nůž třikrát v prstech – rychle a bezmyšlenkovitě. „Ruce,“ řekne Sytrymu a ukáže na stěnu. „Polož je na zeď. Pravou ruku dlaní dolů. Levou přilož na ni.“

Sytry se ani nepohne. Výraz v asfalťákově obličeji se nezmění, ale zarazí hlaveň ještě hlouběji do Danina břicha. „Pravou ruku dlaní dolů. Levou přilož na ni. Nebo tyhle svini rozsprejuju páteř po celým kanclu.“

Má nabito expanzním střelivem, vzpomene si Sytry.

A ve chvíli, kdy položí ruce na hrubou omítku a bělovlasý asfalťák se rozmáchne a vší silou mu přibodne ruce ke zdi, si Sytry konečně přizná, před čím jeho vědomí kličkovalo hezkých pár týdnů: že Danu McAleesovou zřejmě doopravdy miluje.

Do prdele.

Kuffenbach pohybem hlavně nažene dívku v bílém plášti a zbývajícího bachaře do rohu. Mrkne na Nažehlencovy hodinky. Blbečkům venku zbývají čtyři minuty.

Začne svlékat mrtvého démona.

Skrz dlaně mu prochází radioaktivní tyč jaderného reaktoru.

Skrz dlaně mu prochází kopí centuriona Longina. Soustřeď se na bolest.

Skrz dlaně mu prochází rudý meč Dartha Vadera.

Soustřeď se a ovládni ji. To zvládneš.

Sytry cítí, jak mu do očí tečou první kapky potu, dva osamělí jezdci, předzvěst blížícího se pelotonu.

Nevydáš ze sebe jediné zasténání. Nebudeš tu fňukat. Jako nějaký asfalťák.

Dívá se na probodnuté ruce. Krev se valí po omítce jako hustá tuš. Zvládneš to. Je to jenom bolest.

Asfalťák zničehonic vyšle levou střílnou dávku. Dozorci, kteří se snažili připlížit zadem, se kvapně stáhnou.

„Nikdy vám klíče nevydají,“ řekne Dana.

„Že by?“ Asfalťák zřejmě nemá náladu se bavit.

„Ani nemůžou – nemají je.“

„Že byste se v tomhle výjimečným případě neřídili standardníma vojenskýma postupama a klíče neměl ten, kdo má dozorčí službu?“

Daně po tváři cosi přeběhne (Údiv? Uznání? To je nesmysl – opovržení, jistě, určitě opovržení) a potom se ušklíbne. Musí se do toho trochu nutit.

Sytry by samozřejmě mohl snadno ruce ode zdi odtrhnout, mohl by skočit na asfalťáka a ukroutit mu hlavu – jenže během toho by ho asfalťák asi tak třicetkrát rozstřílel. Nebo Danu. V téhle rovnici nejde o sílu, ale o rychlost a Sytry nepochybuje, že ji má asfalťák velice dobře spočítanou.

Upírá pohled na zápěstí, kde má nové potápěčské hodinky Certina DS 3 se safírovým sklíčkem (limitovaná edice, takovejhle kousek je jedinej v celým pekle, šéfe, zapřísahal se lifťák, který mu je prodával).

Ozbrojený konvoj pravidelné inspekce koncentračních táborů by měl dorazit za deset minut.

Skrz dlaně mu prochází hladivý pramen lázeňského zřídla.

Kuffenbach se oblékne do démonových maskáčů. Sice smrdí, jsou zakrvácené, musí si vyrolovat rukávy, ale to jsou detaily. Aniž se otočí k rukojmím zády, prohledá kancelář.

Ve stole najde balíček pallmallek, a přestože už jedenáct let nekouří, okamžitě si zapálí. Nikotin chutná jako nahořklá atomovka.

Zatočí se mu hlava, ale vydrží a kouří dál, protože ví, že to za to stojí. A taky že jo.

S cigaretou v ústech pokračuje v hledání a ve skříni objeví poklad: podrobnou mapu okolí. Zabodne prst do křížku s nápisem Tábor Jih. You are here. V okolí jsou ještě dva tábory: Sever a Východ. K městu, kde je sebrali, je to odsud pět kilometrů. Město je označeno jako Bagration a leží na hranici s něčím, co se jmenuje Mathimovo Industriální Knížectví. Všechny tři tábory se pro změnu nacházejí na území Ba’al Zebulova Industriálního Knížectví. Na jihu se rozprostírá největší město, které na mapě je: Miltonia. Kuffenbach mapu složí a strčí do kapsy.

Ale ve skříni je ještě něco: plná láhev dvanáctileté Chivas Regal. Sáhne po ní stejně automaticky jako po cigaretách, a teprve když odšroubovává uzávěr, se zarazí.

Co to do prdele děláš?

Dávám si panáka. Samozřejmě jenom jednoho. Ne.

Ale no tak…, nehysterči, suchařípo. Víš sám, že jednoho zvládneš.

Jenom jednoho? Jasně, jednoho.

No, jednoho… To by snad… Vždyt si ho sakra zasloužím, ne?

Přesně. Kdyby si člověk po takovýmhle dni nedal aspoň jednoho (nebo dva) panáky, tak by žádnej (nebo tři) chlast ani nemusel existovat, no ne?

Sytry pozoruje bělovlasého asfalťáka, jak stojí u skříně. Otevřené dveře ho zakrývají, takže Sytry nevidí, co dělá.

Sytry se podívá na Danu. Opírá se o zeď s rukama v kapsách pláště.

Dveře skříně zívnou a odhalí, že asfalťák drží v ruce láhev a civí do prázdna – jako by se ji chystal otevřít a zamrzl uprostřed pohybu.

Co se mu stalo?

Asfalťák mrskne lahví do skříně a Sytrymu to dojde. Abstinující alkoholik.

V duchu se ušklíbne. Asfalťáci.

„Máte tady dlouhý lana?“ zeptá se asfalťák Dany hlasitě – jako by chtěl přehlušit řvoucí hudbu, kterou slyší jenom on. „A skoby, háky, takovýhle věci?“

Sytry v něm čte jako ve slabikáři: blbeček má v plánu vyškrábat se potrubím zpátky. Jestliže se předtím v duchu ušklíbl, teď se bez ohledu na bolest uchechtne.

„Ne,“ odpoví Dana. „Stejně by vám to na nic nebylo. Protože jestli chcete zkusit vylízt potrubím zpátky, tak –“

„Tak co?“

„Tak to je hovadina. Protože vám to bude trvat dýl než dva dny.“

„No a?“

Dana na něj zazírá. Pak se usměje. „Vy nevíte nic,“ konstatuje. „Vůbec nic.“

„Zasvěťte mě.“

Danino chování se nepostřehnutelně změní. Napjaté tělo povolí, úsměv se zacílí. „No, proti zaučování nováčků jsem nikdy nic neměla. Když mi dáte cigaretu…“

Sytry tu změnu postřehne. Kašli na to, Dano.

Asfalťák vyklepne pallmallku. Když Daně připaluje, přidrží si kapitánka jeho ruku oběma dlaněmi.

Kašli na to. Získávání důvěry, vyvolávání sympatií, náznakové flirtování… Na tyhle typy to nefunguje.

„Děkuju,“ vyfoukne Dana kouř. „Tak co byste chtěl vědět?“

„Všechno,“ odpoví asfalťák. „Mám teď zrovna náhodou tři minuty a devatenáct sekund čas.“

„Ohledně těch dvou dní je to jednoduchý,“ řekne dívka a usměje se na Kuffenbacha. Je opravdu velice sympatická. „Lidská duše není dělaná na to, aby mohla existovat v pekle. Po dvou dnech ztrácí soudržnost.“

Ví, že bude znít jako debil, ale musí se zeptat: „Duše?“

„No tohle,“ položí mu dívka dlaň na hruď. „Duše, životní energie, platonovský balík rozum, vůle a duch, esence jsoucna, zbytkové psychické reziduum, hoďte si na to termín podle toho, čemu věříte nebo nevěříte. Prostě to, co z vás zbude po smrti a co se přelije do záhrobí. Nebo jste myslel, že tohle,“ ruku má stále na jeho hrudi a Kuffenbach cítí, jak skrz maskáč hřeje, „je vaše tělo? Vypadá to jako tělo jenom proto, že duše si jinou podobu nedokáže představit.“

„A co se stane po dvou dnech?“

„Přesně po osmačtyřiceti hodinách dojde k nevratnému rozkladu. Přestanete držet tvar. Tak jako se roztečete. Stane se z vás taková,“ teprve teď dívka ruku z Kuffenbachovy hrudi stáhne, „medúza. Ale pořád vnímáte a cítíte. To je na tom asi nejhorší.“

„Jak dlouho tohle stadium trvá?“

„No…“ Dívka pokrčí rameny. „Přece –“

„Navěky,“ vyplivne Grabowicz chuchvalec krve a posadí se.

Kuffenbachovy reflexy jsou tak napružené, že ho málem znovu sundá. „Průstřel hlavy tady, koukám, není velkej problém, co?“

„Tady se zahojí skoro všechno.“ Dívka opět pokrčí rameny. „Což ale neznamená, že si na něm velitel nemůže zchladit žáhu.“

Grabowicz šlehne pohledem po Nažehlenci a na tváři se mu objeví komicky dotčený výraz. Ohmatá si zajizvenou ránu uprostřed čela. „Au,“ ohlásí.

„Samozřejmě to bolí. A utržená noha vám nenaroste. Ale jako že byste tady mohl podruhé umřít – to nehrozí. Na rozdíl od démonů, ty můžete zabít. Ale asfalťákovi rozstřelíte hlavu brokovnicí, a pořád se tady zbytek těla bude potácet.“

„Hm,“ řekne Kuffenbach. Vypáskuje z Nažehlencova walthera náboje a začne nařezávat špičky do kříže. „Takže abyste někoho definitivně zlikvidovali, musíte ho strčit do toho vašeho úžasnýho stroje tam venku a vyrobit z něj trubku.“

„Lisovač asfalťáky nelikviduje.“

„Tomu, že z někoho uděláte potrubí, říkáte teda jak?“ Myslí přitom na Lamberta pohřbeného v útrobách lisovače, natěsnaného mezi zpocená těla, čekajícího, až se stroj opět spustí a rozmačká ho na masokostní mazlavinu. Snad to ten kluk přežije, aniž se zcvokne. Že Kuffenbach nemůže odkrýt karty a přikázat, aby ho vytáhli, je malá násobilka. Použili by ho proti němu jako kontrarukojmí.

„Ti asfalťáci jsou přece pořád živí. I když jsou z nich součástky pro dušovod Družba.“ Dívka potáhne z pallmallky. „Jak jsem říkala: tady žijete navěky. Fór je v tom, že žijete jako rozteklá hromada slizu, nebo v podobě věcí, které z vás vyrobí: svazku trubek, třiceti cihel, plotu… Ale pořád vnímáte, každá část vašeho těla, ať je kdekoliv, cítí různý věci… Hlavně teda bolest. Trávit věčnost jako pneumatika terénního auta nebo vyzdívka tavicí pece asi nebude nic moc, řekla bych.“

Grabowicz, který vypadal, že neposlouchá, hlasitě polkne.

„Hm,“ řekne Kuffenbach. „A jak to, že se ty vyrobený věci po osmačtyřiceti hodinách taky neroztečou?“

„Protože se zpracovávají. Sublimací se z nich vytáhne to, čemu se říká krevní koncentrát. Tím se zakonzervují. A znehybní.“

„Hm,“ udělá znovu Kuffenbach. „Co všechno z lidí vyrábíte?“

„Všechno,“ řekne dívka. „Jako jak – všechno?“

„V pekle není žádná jiná surovina, žádný jiný energetický zdroj než lidi. Tohle – strážnice, skříně, stůl, oblečení, celý tábor – je vyrobené z lidí. Jasně, něco je vymazlenější a něco, jako třeba ten lisovač venku, jen tak halabala sdrátované. Někdy se z asfalťáků – teda z lidí – použijí konkrétní součástky, někdy se rozemelou vcelku, záleží na použití. Někdy se asfalt po sublimaci ještě taví, lisuje, drtí, transpolymerizuje, a někdy jen nahrubo oseká. Můžeme mu dát vlastnosti kovu i plastu – ale dělá se z něj prostě všechno.“

„Všechno určitě ne,“ Kuffenbach ukáže ingram. „Originál poznám.“

„Jo, jste dobrej.“ Dívčin ironický úsměv ustoupil jinému výrazu a teď se jen náznakem chvěje v koutcích a na spodním rtu. „Věci, který se nevyplatí vyrábět, dovážejí lifťáci. V případě zbraní jde asi i trochu o snobárnu.“

„Lifťáci?“

„Démoni, co pendlují mezi Zemí a peklem.“

„Takže je možný se odtud dostat zpátky na Zemi.“

„Jenom pokud jste démon.“

„Jako ty děti? Jako vy?“

„Ty děti nejsou démoni, to jsou normální mrtvé děti – akorát moc žerou surový asfalt, tak vypadají trochu divně. A to, jak se chovají… no, představte si, že je vám pět let a umřete. A dostanete se do tohohle prostředí. Neříkejte, že jste nikdy neslyšel o dětských žoldácích v Africe. No a já? Já jsem obyčejná asfalťačka.“ Dívka vypustí kouř nosem. Vytvoří jí před obličejem vlnící se závoj. „Ta samá méněcenná rasa co vy.“ Mrkne na něj.

„A jak jste tady dlouho?“

„Tři roky.“

„Neříkala jste náhodou něco o osmačtyřiceti hodinách, přes který vlak nejede?“

„To je fakt, nejede.“ Dívka si jazykem zaťuká na zuby. „Pokud nemáte svůj koktejl.“

„To znamená?“

„To znamená, že když někdo odpovědný při vašem příchodu do pekla usoudí, že byste mohl být užitečný, nechá vám namíchat takzvaný koktejl. Když ho pravidelně sosáte, můžete si tady vegetit, jak dlouho chcete.“

„Takže kolaborantka,“ řekne Kuffenbach.

„Pořád lepší než vyzdívka tavicí pece, ne?“ Dívka si dá posledního práska, hodí nedopalek na zem a zašlápne. „Ale můžu vás potěšit, moc kolaborantů tady není. Z těch stovek miliard lidí, co kdy zemřeli, takhle v pekle přežívá zhruba sedm miliónů. Ani ne celý New York.“

Kuffenbach se na ni podívá. „Ze stovek miliard? Blbost. Tolik lidí nikdy ani nežilo.“

„Jasně že ne – když počítáte jenom tenhle cyklus Země. Ale nezapomeňte, že jsou tady lidi i z předcházejících cyklů. Nebo snad myslíte, že tahle Země je první? Ale no tak.“

Jenže to ji Kuffenbach už neposlouchá. Ta otázka mu bzučí v hlavě jako oblouková lampa. A pak už ji v sobě nedokáže držet, otevře ústa a otázka mu vytryskne z hlavy v zářícím kuželi. „No dobře – ale proč?“

„Proč? Proč sem duše po smrti přicházejí? Protože někam se to, co za života hýbe vaším tělem, přelít musí. Protože zákon zachování energie platí i v metafyzice.“

„Ne,“ zakroutí Kuffenbach hlavou. „Myslel jsem, proč je to tady tak, jak to je. Proč z nás dělají věci. Proč jsme tady jenom jako surovina. A ještě ke všemu nezničitelná.“

„A, pán je filozof.“ Dívka se ušklíbne. „Barel ropy cestou do rafinérie medituje nad smyslem své existence. Co třeba proto, že tady to je peklo a my tu máme pykat? A nezničitelní jsme proto, abychom mohli pykat navěky?“

Kuffenbach na ni podmračeně civí. „Jo?“

Dívka pokrčí rameny. „Třeba. Já nevím. Nikdo asi neví. Tohle je jedna z teorií. Každý tady má nějakou teorii. Když lidi neznají smysl života, proč by měli znát smysl toho, co je po životě? Ale na férovku řečeno my, co jsme nebyli použitý, tohle zas tak moc neřešíme. Jsme rádi, že jsme rádi, každé dva dny poslušně chlemtáme koktejly a děláme, co našim vládcům na očích vidíme.“ Přeměří si Kuffenbacha vědoucím pohledem. „A vás právě teď napadlo, že si cvaknete z mých zásob. Na to zapomeňte. K ničemu by vám to nebylo. Každý asfalťák má svou vlastní recepturu, která se odvíjí od jeho duše a kterou nejdřív musí určit odborník.“ Dívá se Kuffenbachovi přímo do očí. „Jestli mi nevěříte, zkuste si namíchat koktejl sám. Suroviny jsou na světnici mužstva.“

„Možná to udělám.“

„Hodně štěstí. Ještě se to nikdy nikomu nepovedlo.“ Dívčiny oči jsou oříškově hnědé. Marie měla někdy žluté a někdy zelené, napadne Kuffenbacha nesmyslně. Měnilo se to podle světla a nálady. „Hele, vaše situace je jednoduchá: zemřel jste dopoledne?“

„Dneska ráno. V pět hodin a třináct minut.“

„Potrubím jste padal šest hodin. Teď je šestnáct dvacet jedna. Máte zhruba třicet sedm hodin, abyste si sehnal pána. A řekla bych,“ podrbe se dívka na kořeni nosu, „že jste nezačal nejlíp.“

Získávání důvěry a demoralizace holou pravdou, pomyslí si Sytry. Hezký. Ale to na něj taky fungovat nebude. Copak Dana nevidí, co je zač?

Jasně, je to jenom asfalťák – ale podceňovat ho by byla chyba. Ano, Sytry se svým způsobem považuje za bezpředsudečného.

Do té míry, do jaké velitel koncentračního tábora může být. „Pět minut pryč,“ řekne asfalťák. Což znamená, že inspekční konvoj pod velením podplukovníka Vanderbergerové dorazí přesně za pět minut.

Karen Vanderbergerová se podívá na své nové potápěčské hodinky Certina DS 3 se safírovým sklíčkem (limitovaná edice, jedinej kousek v celým pekle, madam, ubezpečoval ji lifťák, který jí je prodával). Do Sytryho tábora dorazí za šest minut.

Z tábora Sever do tábora Jih za dvaadvacet minut. To jde. Karen pamatuje doby, kdy to trvalo čtyři a půl hodiny. Je ráda, že se nemusí trmácet na bryčce tažené osmi páry bílých asfalťáků. Je ráda, že dostala od Industriálního Knížete Ba’al Zebula tenhle dárek. Nezapomenu, co jsi pro mě v Kasematech udělala, Karen, řekl jí.

Její první porsche.

Dva osmiválcové motory o obsahu čtyři a půl tisíce krychlových centimetrů plněné cévními turbodmychadly.

Zrychlení z nuly na sto během sedmi sekund. Náhon na všechna čtyři kola. Osmnáctipalcové větrané kotouče brzd z porcelánované zubní skloviny. Sklivcové světlomety, šlachová stabilizace podvozku, ostřikovače ze slzných kanálků, plicní airbag. Zaklápěcí dveře vyřezané z těla zápasníka sumo. Karoserie z tažených dětských jater. Černá barva (ráda by červenou, ale indiáni jsou nedostatkové zboží). Volant potažený Stevem McQueenem. Samozřejmě kožené sedačky. Jeden z dvaceti osmi vozů, které profesor Porsche v pekle vyrobil. A patří jenom jí.

Bohužel to nemůže moc rozpálit. Cesta prosekaná džunglí nestojí za nic. Její muži se kodrcají na korbě dýchavičného volkswagenu a ona na ně musí čekat. Takže jedu jak s hnojem.

Ale v poršákovi.

A s podplukovnickými frčkami.

Kdo by si pomyslel, že ta dvaatřicetiletá bruneta, která si jednoho slunného odpoledne vložila do úst hlaveň služební pistole, to po smrti dotáhne takhle daleko?

Bachaři se v závětří stále dohadují – diskuse nabrala na ostrosti a k Ostranskému lítají kusy vět jako to nemůžeme, Sytry by nás vykastroval a nejvyšší důstojník jsem tady momentálně já a já rozhoduju a vyliž mi prdel. Ostranski se přistihne, že s těmi pitomečky soucítí. Martin dokáže člověka vydusit.

Jako bryskní důkazní příloha k této myšlence zazní ze střílny: „Pět minut uplynulo.“

Dozorci se zahemží. Doteď všichni autoritativně pokřikovali, ale najednou o břímě odpovědnosti nikdo nestojí. Nakonec promluví nejvyšší důstojník jsem tady momentálně já: „Chceme hovořit s velitelem Sytrym. Abychom se ubezpečili, že je v pořádku.“

Oni to prostě nechápou, pomyslí si Ostranski. Tohle není vyjednávání.

Sytry sleduje, jak bělovlasý asfalťák u střílny mění zásobník a vyhlíží ven.

„Vidíte. Jednoduše vám ty klíče nedají,“ poznamená Dana. „Na to se majora Sytryho příliš bojí.“

„Právě proto mi je dají.“ Asfalťák se odvrátí od střílny. Jeho hlas Sytrymu náhle přijde až příliš nezúčastněný. „Než aby si vzali na triko, že jinak zabiju někoho, ke komu má pan velitel silný citový vztah.“

HAJZLE.

TY HAJZLE.

Prudkost pocitů Sytryho zaskočí – stejně jako jejich různorodost: zuřivost, ponížení, strach o Danu… Těkavý mix. Který exploduje okamžitě. Sytry odtrhává ruce ode zdi a vyráží.

Kuffenbach už na něj čeká.

20

Sleduje, jak Nažehlenec odtrhává ruce od stěny a hrdlo se mu stahuje do tvrdého uzlu. Jak mám bojovat s takovým obrem? bleskne Kuffenbachovi hlavou.

Vlastně zná jenom jediný způsob: styl Záhrobního komanda.

Nakopne Nažehlence vší silou do koulí.

Chvíli to vypadá, že to na Sytryho bude mít nějaký účinek. Ale jenom chvíli.

Jenže během té chvíle ho pažba ingramu zasáhne přímo nad kořen nosu. Rána, která by asfalťákovi vlomila kost do lebky, Sytrymu jen lehce cukne hlavou a rozdvojí vidění. Kancelář, Danu, bělovlasého asfalťáka – všechno vidí dvakrát.

Sytry se rozmáchne a zasáhne jednoho z bělovlasých asfalťáků pěstí. Kupodivu toho pravého.

Protivník odletí dva metry a vyrazí do omítky svou siluetu.

Ale než Sytry stačí mrknout, už se vrací. Nahrbený a se zavilým výrazem.

Do další rány ingramem dá Kuffenbach všechno.

Druhý úder Sytryho zpomalí. Třetí zastaví.

Dalších osmnáct pošle k zemi.

Kuffenbach přišlápne Nažehlenci krk a mlátí ho pažbou do ksichtu tak dlouho, dokud nepřipomíná zmuchlanou pizzu. S extra dávkou kečupu.

„Nezabíjejte ho,“ řekne dívka. Švenkne na ni pohledem. Je bledá, ale během souboje se nehnula z místa. Stejně jako vytřeštěný bachař.

„To nemám v úmyslu,“ řekne Kuffenbach. „Ještě ho potřebuju.“ Obličej i maskáč má zacákaný krví. „Ale nepotřebuju, aby se mi do toho teď pletl.“

„A když se nebude plést, tak to vidíte na happy end?“ Dívka se pokouší o úsměv; v bílém obličeji vypadá nevěrohodně.

Bojí se: logicky. Kuffenbach jí nechce ublížit. Nemá to nic společného s tím, že se mu líbí. Chápe, že se mu snažila dostat pod kůži; inteligencí, nadhledem, férovou hrou na pravdu. Jenže Kuffenbach taky ví, že musí bachaře přesvědčit, aby ho brali vážně. Jinak z toho kluky nedostane. Otázka je, jak daleko při přesvědčování bude muset zajít.

Nebo spíš: jak daleko dokážu zajít, ne? Nevinného člověka ještě nikdy nezabil. Tedy úmyslně.

Dívka se stále pokouší o ten vlastně-o-nic-nejde úsměv.

„Nevím,“ odpoví Kuffenbach po pravdě. Hodí Grabowiczovi ingram Hlídej je. Pokyne dívce Nažehlencovou zbraní Tak pojď.

Dveře strážnice se otevřou, bachaři ztichnou. Stojí v nich dívka v bílém plášti – a Kuffenbach v zákrytu za ní, aby nedal šanci snajperským pokusům. Pistoli jí tiskne na zátylek.

Dávej bacha, Martine, pomyslí si Ostranski. Jsou to hovada, ale zoufalý hovada.

„Budu počítat od pěti do jedný,“ oznámí Kuffenbach.

Bachaři hromadně zesinají. „Počkej,“ vyhrkne jeden z nich. „Můžeme se přece domluvit nějak jina –“

„Pět,“ řekne Kuffenbach.

Hlasy bachařů vybuchnou.

„Dej mu ten klíč, ty vole, do prdele, dělej –“

„Jestli se jí něco stane, Sytry nás sejme –“

„Čtyři,“ řekne Kuffenbach.

„Hovno – je s tou děvkou domluvenej, hrajou to na nás –“

„Tři.“

„Jestli ji oddělá, je schopnej pak zabít i Sytryho –“

„Nevystřelí, já se vsadím, o co chceš, že nevystřelí –“

„Dva,“ řekne Kuffenbach. Bledá dívka se roztřeseně nadechne. A všechno ztichne. Celý tábor zírá. Nikdo se nehýbe. Nikdo nevydá klíč.

„Jedna.“

Zelené mraky vypadají jako krupicová kaše prorostlá penicilinem.

„Nula,“ řekne Kuffenbach.

Karen Vanderbergerová se znovu podívá na hodinky. Už jsme tam měli být. Zkontroluje zpětné zrcátko. Co to dneska předvádíte? Achilla a želvu? Sice ví, že u volkswagenu hrozí při vyšší rychlosti samovolná demontáž, ale zkuste sedět v porsche a jet jenom šedesát kilometrů v hodině – a poznáte, co je to pravé peklo. To bude mít zase Sytry keců, že jedeme pozdě, pomyslí si.

Karen nemá Sytryho v lásce. Nejde o jeho chování moc si nevyskakuj, jsi jenom asfalťák, na to je zvyklá. Koneckonců Sytry začínal jako velitel čety pro likvidaci démonžerů – míšeneckých dětí, jejichž jedinou možnou potravou je maso démonů. Začít kariéru zabíjením nemluvňat, na to musíte mít žaludek (viď, Karen?). V Sytryho případě to ovšem není ani tak žaludek jako spíš zaťatá ambicióznost a přesvědčení, že celý svět je proti němu (protože jak jinak vysvětlíte, že se svými schopnostmi už dávno není nejmíň Bďalovým nejvyšším vojenským velitelem?). Co na něm ale Karen vadí nejvíc, je, jak polarizovaně vnímá všechny kolem sebe: buď jsi můj přítel, bratr jedné krve, pojď na mou hruď, nebo nepřítel na život a na smrt a udělám všechno, abych tě zadupal do země. Nikdy nic mezi.

Karen se diví, že jí nezvoní v uších jak na Velký pátek, protože Sytry o ní má určitě přednášku. O ní a její nedochvilnosti. Klidně by se vsadila, že ji teď drbe s tou jeho buchtou… jak se jenom jmenuje – no to je jedno. Chytrá holka – Karen se klidně vsadí, že během dvou měsíců se od Sytryho trhne. Má na víc. A není do Sytryho tak hotová jako on do ní.

Obličej Dany McAleesové je jako chvějící se orchidej.

Otevírá se pomalu. Okvětní plátky kůže a lebečních kostí se rozevírají a odhalují pestík explodující nosní přepážky. Ten vzápětí mizí v kašovité corolle šedorůžového mozku. To už je ale okvětí dokořán a Daniny myšlenky letí v hebkých cákáncích do všech stran. V jejich středu jiskřivě rotuje kulka dum dum.

Dana padne neexistujícím obličejem na práh strážnice.

Z pistole v Kuffenbachově ruce se kouří.

Bachaři zírají. Pootevřená ústa.

„Ještě pořád myslíte, že si dělám prdel?“ řekne Kuffenbach. Zachřestění: klíče, které mu hodí jeden z bachařů, chytí v letu.

21

Kuffenbach couvá do dveří strážnice, jeho ukazovák opíše trojitou elipsu – tým se shromáždí kolem velitele – a Ostranski, Vorošilov a Holofaust se dají do běhu.

Dívka bez obličeje hrabe zkřivenými prsty v bahně. Neskutečně hlasité MLASK MLASK MLASK.

Když všichni tři vletí do chodby a Holofaust zabouchne dveře, Kuffenbach po nich přejede ostrým, nevidoucím pohledem. Má pocit, jako by měl něco s očima, jako by nedokázal mrkat. V hlavě mu hoří tři slova – jasným, několik set kilometrů vysokým plamenem: Dostanu je odsud.

Cítí se zvláštně: hluboko dole se cosi odlomilo a nenávratně zmizelo v temnotě – jako kus odštípnutého zubu, který spolknete, jasně, nic velkého, jenom pár milimetrů, ale už vám ta část bude navždy chybět, a vy si nemůžete pomoci a jezdíte v té nezvyklé prázdnotě jazykem sem a tam.

Plameny hoří: Dostanu je odsud.

Slíbil jsem to, ne? Tak to taky dodržím.

(I kdyby se toho mělo odlomit a zmizet daleko víc?)

Má dojem, že se na něj Vorošilov i Holofaust dívají nějak divně, a málem jim řekne Co tak čumíte? Zničehonic si připadá jako Ostranski.

To je jedno. Připadej si, jak chceš. Dostanu je odsud.

Kuffenbach podá Vorošilovovi klíče od muničního skladu. „Zbraně, náboje, miny, plastiku, výstroj do džungle – všechno, co unese šest lidí.“ Hlas mu samotnému zní cize.

„Šest?“

„Ještě Grabowicz. Já mezitím připravím Nažehlence. Vy dva,“ kývne na Ostranského s Holofaustem, „si vezměte železo a vytáhněte Lamberta.“

Ostranski v první chvíli vypadá, jako by se chtěl zeptat Koho?

„Jo, Lamberta. Jasně,“ odkašle si.

„Potom oblíknout a do plný polní. Ale fofrem. Nažehlenec se furt díval na hodinky. Mám dojem, že nemáme moc času.“

Všichni bez dalšího slova vyrazí.

Dostanu je odsud.

Plameny duní a šlehají až na oběžnou dráhu.

Když Ostranski s Holofaustem vyskočí ze strážnice se samopaly v rukou, zjistí, že přestřelka s dozorci se nekoná. Mají jiné starosti.

Odprásknutí kapitánky v bílém plášti zafungovalo jako startér: vězni se vrhli na bachaře. Řev, střelba, chumly těl, oblouky krve vzpínající se k obloze, horečnaté oči. Ostranski si klestí cestu v davu dřevorubeckým grifem.

Paprsek světla se zakrojí do tmy. Olízne třesoucí se těla. A zmizí. A opět zazáří.

Lukášovi nejdřív nedojde, že se někdo snaží vypáčit vstup do termitiště. Měkký cíp se ohýbá, vysmekává a padá zpátky na místo. Paprsek opět blikne. Světlo cezené přes mřížoví lidských končetin. Povědomý hlas: „To nemá smysl, v tomhle masokombinátním humusu ho v životě nenajdeme –“

Holofaust Ostranského přeruší: „Támhle je. Pod tím dědou.“

Kužel vydechuje horko a puch v hutných vlnách. Uvnitř to vypadá jako v masovém hrobě: propletená nahá těla. V přítmí se lesknou špinavá lýtka, svrasklá chodidla, krůpěje slizu, šmouhy výkalů. Rotační nože zasekané do hlav, zuby kotoučových pil, oblemtané písty. Úplně vespod Lambertovy vytřeštěné oči.

Táhnou ho z klubka těl, sliz se táhne jako klíh, ženský ječák Mě taky vytáhněte mě taky bože mě taky, vzedmuté hlasy, ruce se natahují, někdo se Lambertovi zakousne do lýtka, zaberou a vytrhnou jim ho, v zubech zůstane pořádný flák masa, Lambert ani nehlesne.

První hlas: „Ježíšikriste, ten smrdí, to je humáč – Neblbni, Holofauste, nelez tam –“

Druhý hlas: „Chci se jenom podívat, jak to vevnitř funguje –“

První hlas: „Nemáme čas, neslyšel jsi Martina, ty hovado?“

Lukas mrká do světla: hrůza se dávno vypařila, zanechala Petriho misku mozku blýskavě prázdnou. Jeho končetiny jsou na jiných planetách, podlamují se, ohýbají. Necítí nic, jen otupění, jako by přes něj někdo přehodil těžký zimní kabát. Tady máš, ať nenastydneš. Chce se mu strašně spát. Všechno se točí. Oblaka praskají jako mýdlové bubliny.

Ostranski ho zvedne, oslizlého, poblitého, zakrváceného, téměř nezraněného.

Což se vzápětí, když mu Ostranski zlomí prst, mírně změní. „Varoval jsem tě.“

No konečně, pomyslí si Karen, když mine ceduli Pásmo Koncentrační tábor Jih, vstup pouze s povolením. K bráně zbývá slabá minuta.

Během těch dvaceti sekund, co ho svazují, si Sytry prohlíží jejich tváře. Asfalťáci mu vždycky připadali jeden jako druhý, ale tuhle šestici si chce zapamatovat za každou cenu.

Nakrátko ostříhaný tlusťoch s hladovým pohledem.

Hubený dlouhán se sarkastickým výrazem a přimhouřenýma očima.

Jednooký plešoun s nepříčetným úsměvem.

Asi dvacetiletý kluk, který všude překáží.

Dawid Grabowicz, nejvyšší kněz polského Chrámu církve Satanovy, pontifex maximus krakovské kongregace, jedna z klíčových postav východoevropské černokněžnické komunity.

A můj bělovlasý favorit.

Sytry plive krev, ale nepřestává je pozorovat. Nezdá se, že by jim to vadilo. Utahují uzly provazů z čerstvých žil.

Nechají ho ve zbrojním skladě sedět na zbývající munici a hubeňour rozvíjí zápalnou šňůru, na jejíž konec připevní cigaretu – improvizovaný doutnák se zpožděným časováním.

Najdu si vás.

Vás všechny si najdu.

Hubeňour zapálí doutnák. „Adios, buzerante.“

Osm set metrů od tábora už to Karen nevydrží a sešlápne plyn. Kašlu na to. Kčemu bych to porsche měla, kdybych se nemohla ani trochu projet?

Volkswagen ve zpětném zrcátku zmizí.

Utíkají od strážnice. Táborová mela pokročila: zbytky strážných se brání zády ke kuželu – dav je s výskotem trhá na kusy.

„K zemi!“ huláká Kuffenbach. „Všichni k zemi!“ Nikdo ho neposlouchá.

Stromy se rozetřou do abstraktních šmouh. Motor burácí jako deathmetalový frontman.

Zastavím smykem před strážnicí a ohodím toho blbečka od hlavy k patě.

Porsche se vřítí do poslední zatáčky.

V hlavě menší zemětřesení, Lukas se motá jako poslední, ve zlomeném prstu cuká bolest, velká polní tluče do zad, hazuka táhne k zemi. Něco skáče v rozvibrovaném mozku: „Co uděláme s ostatníma vězněma?“ zkouší překřičet ryk davu.

„Nic.“ Kuffenbach ani neotočí hlavu. Už jsou u brány. Holofaust a Vorošilov odmotávají řetěz.

Lukas se zastaví. „Nic? Jak to nic? To nejde! Musíme přece –“

„Co?“ Ostranski se na něj podívá. „Jak je chceš zvládnout? A co bys s nima dělal? Zejtra už jsou stejně všichni odepsaní – jako my. Jak jim chceš pomoct?“ Proběhne branou.

Tábor se před ní vyloupne jako hračka z kindervajíčka. Miniaturní idylka. Za plotem běsnící dav asfalťáků, řev, záblesky výstřelů. Co se to tam sakra – Několik bachařů v černých uniformách právě vybíhá z brány – a místo aby ji nechali otevřenou, tak ji ti blbci zase zavírají!

Karen se na ně řítí sto osmdesátkou.

Co je to za idioty?

Brzdné kotouče ze zubní skloviny zaberou.

„Musíme je přece zachrá –“ Lambertovu námitku přemaže ječení brzd. Černé auto míří ve vějířích bahna rovnou na ně.

Skáčou z cesty, ale není třeba: řidič to ubrzdí.

Zastaví dva metry od brány. Smykem. Ohodí je blátem od hlavy k patě.

Karen vyskočí z auta: „Co blbnete?“

„My?“ ozve se jeden z bachařů. Prohlíží si ji zúženýma očima. Buď si hraje na drsňáka, nebo je krátkozraký. Nebo obojí.

„Ne, Michelangelo, želví nindža,“ zabouchne porsche a kontroluje, jestli ho neškrábla. „Mohla jsem vás přejet.“

„Omlouváme se, madam,“ řekne ten největší. „Naše chyba.“

„No to máte sakra pravdu, že vaše chyba!“ Karen si ho přeměří. Černošedý maskáč bez distinkcí, bílé vlasy (i když pod nánosem bahna to skoro není poznat) a mluví bez obvyklé asfalťácké pokory. Karen je okamžitě nesympatický. Možná proto, že jí připomene bývalého manžela. „Vás neznám,“ řekne. „Vy jste tu novej?“

Kuffenbachův mozek šrotuje na plné obrátky. Uniformovaná tmavovláska se zelenýma očima je evidentně tou osobou, na kterou Nažehlenec čekal. Ergo ideální jazyk. Jenže je čas na výslech?

Vzhledem k tomu, že během třiceti sekund vyletí do vzduchu muniční sklad, tak asi ne.

Vzít ji s sebou a vytěžit potom je taky nesmysl. Už takhle je budou zdržovat Grabowicz s Lambertem.

Takže jedna dum dum kulka do hlavy to zřejmě řeší.

Od prvního pohledu mu není sympatická.

A přesto Kuffenbach váhá.

Nechápe proč. Mám snad důvod, proč nestřelit do kebule další neozbrojenou ženskou?

K čemu ta dramatická pauza? hučí v duchu Ostranski. Střel ji do ksichtu a padáme! Na co sakra čekáš?

„Jo, jsem tu novej,“ odpoví muž s bílými vlasy a namíří jí pistoli do obličeje. „Lehnout a ruce za hla –“

Karen se vrhne za porsche a karoserie zazvoní odraženými projektily: DZINK-DZINK-DZINKDZINKDZINK!

Ty debile, víš, kolik asfalťáků padne na jednu vrstvu laku? chce se jí zaječet, ale pistole, kterou má zničehonic v ruce, je lepší nápad.

„Na co si ta kráva hraj –“ Ostranski nedořekne, protože zpoza auťáku se zablýskne. O bránu škrtne kulka. Komando sebou hodí do bláta jako jeden muž. A ze zatáčky se vynoří nákladní auto plné démonů.

A kurva.

„Zobáku, bazuku!“ zaječí Ostranski a ten blbeček to kupodivu neposere a hodí mu odpalovací trubici. Ostranski poklekne a vyhoupne ji na rameno.

Zamíří na náklaďák.

Šofér volkswagenu vytřeští oči. Je mu jasné, že střele se na úzké cestě nevyhne. Stejně tak je mu jasné, že nestihne zpomalit a vyskočit. Zbývá jediná možnost.

Dupne na plyn.

Volkswagen poskočí a nabere rychlost. Ostranski nepanikaří a pečlivě míří. Maska vozu se v nitkovém kříži zvětšuje – už zaplňuje celé zorné pole.

Střílejstřílejstřílej – KLID.

Vydechne.

Palcem cvrnkne do tlačítka aktivace. A odpálí to.

V té samé sekundě vybuchne muniční sklad.

Tlaková vlna udeří Ostranského do zad a trhne odpalovačem přesně ve chvíli, kdy střela syčí z hlavně. Takže náklaďák netrefí.

Trefí porsche.

Karen se plazí ke stromům, když ji výbuch zatlačí do cesty jako klíč do bytařské modelíny a donutí spolykat asi osm litrů bahna. To je gratis, slečno, to vám posílaj ti pánové támhle v rohu.

Převalí se právě včas, aby spatřila, jak se nad vrcholky stromů vznese hořící porsche.

Nedokáže si pomoct, do očí ji vhrknou slzy. Jediná blbá věc, kterou jsem tady – Vymrští se s pistolí v ruce. To určitě udělal ten bělovlasej!

Vystartuje k postavám u brány.

Já toho hajzla zabiju!

Kuffenbach si vytře bahno z očí, ale ani pak nevěří tomu, co vidí:

Po cestě se na něj žene rozběsněná blátivá postava, které z ruky šlehá oheň – a nevšímá si, že právě proběhla pod letícím autem. Které se zvolna, jako sojčí pírko, ano, jako třítunové hořící sojčí pírko, snáší k zemi.

Porsche dopadne za blátivou postavu. Doprostřed cesty.

Kde do něj narazí volkswagen.

Karen letí ladným obloukem. Dalších osm litrů bahna.

Džungle se otřese nárazem, jako by nějaká velká věc nabourala do jiné velké věci, a kolem Lukase začnou pleskat pokroucené kusy plechu, které smrdí jako spálené maso. A střely.

Démoni skáčou z hořící korby volkswagenu a zahajují palbu.

Kuffenbach oběhne automobilovou vatru a vletí na démony z boku. Spolu s Vorošilovem je sevře do klasického téčka. Démoni jsou zřejmě otřeseni srážkou – nestíhají. Ale zase jich je třicet.

Když Kuffenbach zapadne za kmen stromu a mění zásobník, zařve na Holofausta, aby ošetřil Ostranského – zbytečně, Holofaust už u Ostranského je. Adam leží na zádech, kouří se z něj a obličej má spečený do černé masky: byl od porsche jenom tři metry.

Kuffenbach dorazí zásobník do pažby útočné pušky Steyr AUG Para a vrhne se proti démonům.

Na tohle celou dobu čekal:

Výbuchy, řev, střelba, automobilové havárie – nic z toho Vorošilov nevidí ani neslyší. Jako kdyby to byla jen zvuková kulisa, podobná té televizní, kterou si při sexu pouštěli s Olgou, aby přehlušili airbusy přistávající na letišti Domoděvovo.

Vorošilov leží na studené zemi a jediné, co vnímá, jsou siluety, které je zapotřebí přišpendlit v mířidlech. Předsazení zaměřuje instinktivně. Spoušť tiskne pozvolna, v rytmu zadržovaného a vypouštěného dechu – tak sladěně, že by mohl sloužit jako názorná pomůcka v Teráriu. Pálí jednotlivými ranami.

A přestože nemá v ruce svou oblíbenou odstřelovačskou opakovačku Mauser SP66, mizí siluety jedna za druhou.

Rozpité čáry zvuků, ryk pohybů. Uragán siločar a balistických drah, na jejichž koncích tryskance černé krve požírají světlo. Dunění v protržených ušních bubíncích, kterým proniká jen cinkání vyhazovaných nábojnic. Mozky v rozervaných hlavách, co vypadají jako kulinářské porno.

Adrenalin sviští tělem v neonových trubicích.

Démoni, kteří z Kuffenbachova pohledu zaschli v lepidle času, se otáčejí špatnými směry, opětují palbu do míst, kde dávno není – a pokud náhodou míří na Kuffenbacha, exploduje jim hlava. Na Vorošilova je spolehnutí.

Kuffenbach je kropí dlouhými dávkami a ocel se rozcakuje do širokého okolí. Proudy krve křižují scénu. Plamenná stěna hučí.

Všichni válí pogo.

Poslední démon se ukrývá na korbě tak dlouho, až začne hořet. Když skočí, Kuffenbach s Vorošilovem ho rozstřílejí ve vzduchu: tělo se v letu trhá. O zem pleskne flambovaná sekaná.

Ticho se vyvalí z džungle a zašlápne Kuffenbacha do bahna jako Godzilla. Tak to by bylo.

Vorošilov vstává a rozhlíží se. Osobák na krovkách, do něj zaklesnuté nákladní auto, rozervané mrtvoly démonů, z pobořené strážnice se valí plameny. Po cestě bublá krvavé bahno. To je ale bordel. Super. Zpoza aut vysprintuje Kuffenbach: „Pohyb!“

Za dvě minuty už se prosekávají džunglí.

Lukas s Holofaustem vlečou Ostranského. Jeho ruce si hodili přes ramena, nohy bubnují o kořeny. Lukas na něj občas pohlédne. Klimbající se hlava s ohořelými vlasy. Z úst vychází něco jako Blegbleblegble. Spečené cucky kůže, růžovočerné maso, nepřirozeně bílé zuby. Z vůně dobře propečeného stejku se Lukášovi zvedá žaludek.

Anebo spíš z toho, že část jeho mysli to Ostranskému přeje.

Kuffenbach se zastaví, Vorošilov se po něm ohlédne. Co se dě– Dvě gesta – Pokračujte v původním směru. Dohoním vás – a Kuffenbach se potopí do houští. Že by nás někdo sledoval? Vorošilov zajede pohledem za Grabowicze, který jako poslední funí s bágly munice. Nic.

Pokračují v původním směru, sekají mačetami, džungle se otírá o těla, chytá za oblečení a snaží se je zadržet. Nikam nechoďte. Zůstaňte. Bude nám tu fajn.

„Blegbleblegble,“ odpoví jí Ostranski za všechny.

Kuffenbach leží v antracitově matné trávě. Dusot komanda pohltil prales, všude je ticho. Vzduch pod korunami stromů je stojatý a smrdí jako lesní tůň, ke které se v životě nepřišlo napít jediné zvíře. Kuffenbach si uvědomí, že tu není, co z džunglí dělá největší peklo: hmyz. Zvláštním způsobem mu to chybí. Čeká.

Nikdo je nepronásleduje. Přestože měl dojem, že něco slyšel/viděl/cítil. Byl to jenom pocit.

V tichu slyší pouze jemné pukání, jak se mu zajizvují sluchovody.

Jenom pocit.

Pocit? Jako třeba ten, co máš teď? Že ti někdo stojí za zády? Otočí se.

V příšeří stojí silueta.

Kuffenbach na poslední chvíli zastaví ukazovák mačkající spoušť. Pozná ho.

Pozná ho, i když nemá pěšinku ve stříbrných vlasech, pozná ho, i když nemá naleštěné boty.

Má na sobě černou uniformu. A vypadá velmi spokojeně.

„Bravo, majore,“ řekne. „Nejjednodušší část máte za sebou.“

FLASHBACK

SLINTAJÍCÍ ANDĚLÉ

Kuffenbach vykopl dveře Grabowiczova bytu. Předsíní proletěl dvěma skoky.

V obývacím pokoji nábytek odstrkaný ke stěnám. Koberec srolovaný a na zemi narýsovaný pentagram. V něm chlápek v černém hábitu. V levé ruce nůž, v pravé brečící dítě.

Nestihl ani otočit hlavu.

Kuffenbach a Ostranski to do něj naprali v tu samou sekundu.

Ozval se zvuk, jako kdyby vypálily dvě velké školní flusačky (všichni měli tlumiče), a chlápka to odfouklo k protější zdi. Na tapetách se rozprskla krvavá hvězdice.

Potom vybuchla okna.

Dovnitř se vhoupli Vorošilov s Holofaustem. Dopadli do podřepů s připravenými hákáčky, holčička se rozječela, nezraněná, neškrábnutá. Černý otvor úst v bílé tváři. Kuffenbach k ní vykročil. Natáhl ruku v uklidňujícím gestu.

Úsvit vletěl do oken jako vodíková puma.

A najednou už v pokoji nebyli jenom Kuffenbachovi lidé, mrtvý satanista a vřískající dítě. Uprostřed pentagramu, nasvícený svítáním jako filmovým reflektorem, stál stříbrovlasý muž s lesklými botami.

A kolem něj postavy jako temné sochy.

Výška dva a půl metru. Holé hlavy, prázdné oční důlky. Křídla. Tak bílá, až přecházel zrak. Obývákem sněžilo peří.

Obličejové svaly se pod kůží vlnily jako červí farmy. Z klů kanuly křišťálové sliny.

Andělé.

První úder utrhl Kuffenbachovi obličej.

Vzápětí mu andělova pěst probourala hrudník jako koule na demolici budov. Zanořila se do plic.

Stejně jako většina lidí Kuffenbach o smrti nikdy doopravdy nepřemýšlel.

Teď už je pozdě s tím začínat.

Kolem srdce se sevřela ruka s ledovými nehty.

ČÁST TŘETÍ

POSLEDNÍCH PĚTADVACET HODIN

Pravím, že zatracená na milost boží přijati nebudou, nýbrž kteříž v pekle, a od tváři boží zavržení jsou, ti v hněvu božím a v nemilosti jeho na věčnost hořeti, zůstati, a setrvati musejí, neb jim žádná naděje k sproštění muk, a k přijetí zase milost boží pozůstavena není.

Historia o životu doktora Fausta, znamenitého čaroděje, též o zápiscích ďábelských a i čářích a hrozné smrti jeho

„Byly rozmístěny všechny geologické vrstvy. Na nebesích byl solární systém. Všechno bylo uvedeno do pohybu v poměrech oběžných drah, aby se astronomové o pět tisíc a něco let později nerozpakovali prohlásit, že Země je přibližně pět miliard let stará. Ta představa se mi nesmírně líbí,“ řekl Děvka. „Dalo by se říct, že svět je skvostně rozpracovaný dezinformační systém vypočítaný tak, aby nás přiměl věřit v evoluci a odchýlil nás od Boha. Ano, přesně tak bych to udělal já, kdybych byl Pán a nemohl důvěřovat Svému vlastnímu stvoření.“

Norman Mailer: Duch Děvky

22

Pokaždé, když Kenneth Blixt vstupuje do Satanova chrámu Kladiva, žaludek se mu scvrkne jako vyděšený láčkovec. Neměl by – po třiadvaceti letech ve službách Industriálního Knížete Ba’al Zebula by se Blixtovi neměl žaludek scvrkávat vůbec při ničem. Přesto to dělá.

Blixt se pověsí na kliku ve tvaru ženské paže – klika po něm chňapne a rozškrábne mu hřbet ruky zlatými nehty – a dveře zívnou.

Protáhne se dovnitř. V hlavní lodi je zima. Snaží se jít co nejrychleji a moc se nerozhlížet.

Tenké stěny a tlusté sloupy se vzpínají do výšky jednoho a půl kilometru. Podpírají sklípkovou klenbu z hladkého svalstva. Styl je pochopitelně flamboyantní – plameny se kroutí v přehnaných, ironických šlehancích. Fialy jsou vykrojené z černošského masa a zakončené originál pygmejskými poupaty. Břečťan a jahodník jsou vylisovány z krčních tepen. Archivolta z jazyků je granulována rozemletými nehty. V exedrách pózují John Belushi, Jan Pavel II. a Josef Mengele, každý s pláty cedrovaného svalstva voperovanými pod kůži, aby se nemohli pohnout. Sledují Blixta unavenýma očima; mají představovat bratry Marxovy. Mengelemu grouchovský doutník vysloveně sekne. Svatopeterská trojice se každý víkend mění: tento týden Peter Sellers, Peter Cushing a Peter Lorre. Pieta má podobu Chloe Jonesové polychromované kůží Matky Terezy. V náručí chová profesora Tolkiena osekaného do liliputa polepeného pubickými chlupy. Zřejmě má představovat falešnou modlu, hobita.

Aedas Malleus je nejambicióznější stavba, jakou Loys Van Boghem po smrti vyprojektoval.

Blixt kráčí lektorií a plivance pleskají napravo i nalevo. Jeden Blixta trefí do proplešatělého temene. Zvedne oči. Samozřejmě: Donald Pleasance. Marlon Brando nemá tak dobrou mušku. Chrličům je potřeba zase vytrhat slinné žlázy. Musím si udělat poznámku.

Za chórem otevře dveře do konferenčního sálu. Je dlouhý sto sedmdesát metrů a není v něm žádný nábytek – až na stůl o rozměrech wimbledonského kurtu a šest židlí. Na stole se nachází Industriální Kníže Ba’al Zebul.

Když Blixt vstoupí, Ba’al Zebul na něj pohlédne, aniž by pohnul hlavou. „Nuže?“

Z puchu natráveného masa a čerstvých výkalů se Blixtovi zvedne žaludek také úplně vždycky. Scvrkávání, zvedání… Ještě chvíli a bude si myslet, že s tím žaludkem něco má.

„Dorazila první zpráva, která incident alespoň rámcově přibližuje. Od podplukovníka Vanderbergerové.“

„Karen.“ Spolu se jménem skanou ze sosáku temně hnědé kapky.

„Podle ní je v táboře Jih, cituji, totální hyperbordel, konec citátu. Lágr je vypálen do základů. Útočníci nejdříve vyhodili do povětří hlavní budovu a požár se rozšířil. Démonští dozorci byli pobiti a lidští znehodnoceni vzbouřenými vězni.“ Nikdy neříká asfalťáky. Nenávidí to slovo. Nikdy o sobě nepřemýšlí jako o asfalťákovi. Je přece člověk. A žádný asfalťák. „Ti se pak rozprchli do širokého okolí.“

„Major Sytry?“

„Roztrhán na kusy při explozi strážnice.“

„Má štěstí, jinak bych ho nechal popravit. Dál?“

„Bylo zničeno přepravní vozidlo a zemřeli všichni členové inspekčního konvoje. A ze zvlášť invenčního řetězce vulgarit jsem vyrozuměl, že podplukovník Vanderbergerová přišla o porsche. Útočníci unikli.“

„Chudák Karen.“ Hnědé kapky se rozstřikují na bílém břiše dívky.

„Jistě, můj pane.“ Blixt rozepne diplomatku z bannikovaných očních víček. „Připravil jsem koncept dalšího postupu, jakož i –“

„Byli to vojáci toho zkurvence Mathima?“

„Podle dostupných informací to vypadá, že veškerou tu škodu nám způsobili,“ Blixt si odkašle, „lidé.“

„Absurdní. Musel to být Mathim. Nikdo jiný by se něčeho takového neodvážil. Kdy má dorazit sem do Tartaru?“

„K večeru. Bližší hodinu jeho doprovod neposkytl.“

„Nebyla náhodou v Sytryho dopoledním hlášení zmínka, že Mathimova hlídka napadla náš dětský oddíl v Bagrationu?“

„Ano, ale to byla démonská hlídka – a opakuji, v tomto případě prý šlo o lidi. A údajně,“ Blixt si znovu odkašle, „jich bylo pouze šest.“

Třecí pohyb Ba’al Zebulových nohou se zastaví. „Blixte.“ Hlas Knížete praská a bzučí. „Máš vysvětlení, proč mě obtěžuješ asfalťáckými městskými legendami? Pakliže ano, rád bych ho slyšel. Ihned.“

Blixt sklopí zrak. Na hřbetu své ruky vidí husí kůži. Když mám strach i při takovémhle rozhovoru, jak ode mě někdo může očekávat, že se budu chovat jako hrdina? „Říkala to Karen Vanderbergerová, můj pane. Speciálně na tohle jsem se ptal třikrát. Trvá na tom.“

Čeká. Sosák se houbovitě třese. Je porostlý tvrdými štětinami, občas z něj vypadne kožní žvanec. Blixt odvrátí oči a zadívá se z okna. Světlo stéká po střechách Tartaru jako med po plesnivých krajících. Blixt si přeje, aby za sebou mohl zavřít dveře služebního bytu a být zase sám s Violou.

„Karen je stoprocentní,“ řekne Ba’al Zebul. „Jestli někomu věřím, je to ona. Ale není možné, aby šest asfalťáků způsobilo jednotce démonských válečníků takové ztráty. Není to prostě možné.“

„Jistě, můj pane.“

„Od teď chci přesné informace – už žádnou tichou poštu, rozumíš, Blixte?“

„Ano, můj pane.“

„Ať z táborů Sever a Východ pošlou Karen dvě roty. Zajistí s nimi oblast, dohoní a zlikviduje útočníky. Má mé svolení překročit hranice knížectví. A do tábora vyšli zvláštního vyšetřovatele. S neomezenými pravomocemi. Včetně provádění okamžitých exekucí, bude-li to nezbytné.“

„Jistě, můj pane. Kontaktuji Nergala a –“

„Aktivuj Chorozona.“

Tentokrát se s husí kůží objeví i mírný třas rukou. Nebuď taková podělávka, napomene se Blixt. Chorozon nic neví. Ba’al Zebul nic neví. Nikdo nic neví. „Skvělá volba, pane.“

Složené oko ho pozoruje a Blixt vidí, jak se v každé ommatidii odráží jeho obličej. Dvě stovky bledých Blixtů. „Máš s tím problém, Blixte?“

„Samozřejmě že ne, pane.“

„Informovat mě budeš před Mathimovým příjezdem. Můžeš jít.“

Blixt se rituálně ukloní. „Virakam, můj pane.“

Industriální Kníže Ba’al Zebul už mu nevěnuje pozornost. Ze sacího ústrojí vyšplíchne dobrý půllitr hořce vonících slin, cákne na břicho dívky a začne ho rozleptávat. Dívka zasténá – Blixt netuší, jestli bolestí, nebo rozkoší. Ba’al Zebul je známý tím, že si vybírá divné typy.

Zatímco Kníže saje kašovitý obsah dívčina břicha, Blixt vycouvá z konferenčního sálu. Ze zápachu se mu točí hlava, ale jednu věc ví jistě. Existuje jediná věc horší než nechat se požírat šestimetrovou masařkou: třiadvacet let jí sloužit.

23

Jsi tak ostrý, jak ostrý je tvůj nůž. Základní poučka instruktora z Terária pro boj zblízka. Proč si na to teď vzpomněl?

Možná proto, že tenhle nůž je velice ostrý.

Možná proto, že tenhle nůž je momentálně přitlačený ke krku stříbrovlasého pána. Pán je přiražený zády ke stromu. Nohy se komíhají ve vzduchu. Pod bradou má Kuffenbachův loket, který ho drží patnáct centimetrů nad zemí. Nůž svírá Kuffenbach v druhé ruce. Zpod ostří se plazí stružka krve. Stříbrovlasý pán vypadá pobaveně. Kuffenbach taky. Oprava: přál by si vypadat pobaveně. Jako že to bere s frajerským nadhledem. Nad věcí. Prosté tak nějak cool. Ve skutečnosti ale moc dobře ví, že se tváří jako vždycky: jako by zakysle hloubal, jestli si má k snídani namazat na chleba štěrk, nebo mu bude stačit plátek skelné vaty.

„Všechno vyklop. Hned,“ říká stříbrovlasému pánovi. Nezní to pobaveně. Nezní to cool. Zní to, jako že když to stříbrovlasý pán nevyklopí, tak ho Kuffenbach podřízne.

Aspoň že to plní informační funkci.

„Ale jistě, samozřejmě.“ Stříbrovlasý pán je ochota sama. „Kde mám začít?“

„Krakovem. Co to mělo znamenat? A co tam dělali ti…“ To slovo Kuffenbachovi nejde přes rty.

„… andělé? Ty jsem tam přece přivedl proto, aby vás zabili.“

Být na Kuffenbachově místě někdo horkokrevnější, už by do trávy cákala červená & tepenní.

„Jak jinak bych vás sem dostal než smrtí při okultním rituálu?“ diví se pán. „Tohle byla nejlepší cesta. Doufám, že jste mi vděční.“

Kuffenbachův hlas zní, jako by si k snídani dal štěrk a k tomu skelnou vatu: „Vděční.“

„Ano, vděční. Díky tomu jste nespadli do hlavního potrubí v Tartaru jako všichni ostatní. Vyjeli jste v Bagrationu, kde se potrubí nepoužívá už… no, to bude šedesát… ano, šedesát let – když válka skončila, vrt vyschl, město se vylidnilo…“ Ostří pod Adamovým jablkem vrátí stříbrovlasého pána k tématu. „V Tartaru by vás rozemleli během dvou minut. Tam nepoužívají zastaralé řezačky a mlýny jako v Bagrationu. Je tam nejmodernější linka na zpracování asfaltu v celém pekle. A obsluhují ji profíci. S těmi byste si neporadili tak snadno jako s těmi chudáky u bagrationské odbočky.“

„Ty jsi na nás poslal taky ty?“

„Ale prosím vás, Martine. To byli bývalí muškaři, co po konci Zlaté éry zůstali paběrkovat v Bagrationu. Občas vylovili nějakého satanistu a vyměnili ho za přísady do svých koktejlů – ne moc často, podle toho, jak vypadali.“

„Takže koktejl si člověk může namíchat sám. A nepotřebuje specialistu.“

„Specialistu potřebujete – na stanovení receptury. Jakmile ji znáte, už si můžete koktejl míchat sám.“

„Zahřívací kolo,“ řekne Kuffenbach.

„Prosím?“

„To bylo zahřívací kolo. Teď přejdeme k hlavní otázce: jak se dostaneme zpátky na Zemi?“ Kuffenbachovým hlasem by se daly řezat podmořské lodní vraky. „A dej si na odpovědi záležet. Uvědom si, že jestli prohlásíš něco jako cesta zpátky neexistuje, k ničemu mi nejsi.“

„No… Všechno, co jste o cestě zpátky zatím asi slyšel, je pravda,“ řekne stříbrovlasý pán. „Je pravda, že potrubí je jednosměrné. Je pravda, že z pekla na Zemi může proniknout pouze démon. To všechno platí.“

„Ale vždycky je nějaká výjimka,“ řekne Kuffenbach.

„Luciferův soukromý výtah. Ekvivalent prezidentského červeného telefonu, privátní axis mundi. Problém je, že se dá otevřít pouze hlasem majitele.“

Kuffenbach ví, v čem je problém, ještě než to stříbrovlasý pán vysloví. „Lucifer už je šedesát let mrtvý.“

„Jistě. Podívejte, během Zlaté éry – tedy první a druhé světové války a sovětského kolektivizačního hladomoru mezi nimi – zažilo peklo neuvěřitelný rozmach. Potrubí se ucpávalo mrtvými, dokonce se musely otevřít dva vedlejší kanály: Barbarossa a Bagration. První světová deset miliónů mrtvých, hladomor čtyřicet miliónů, druhá světová padesát osm miliónů. Dokážete si to představit? Šílený hospodářský rozvoj. Asijští tygři hadr. Výroba šla nahoru o sedmdesát procent. Hlavně ve zbrojním průmyslu. Něco takového tady nikdo nepamatoval od poloviny čtrnáctého století – a tenkrát to bylo jenom pětadvacet miliónů. A navíc to vypadalo, že se Stalin chystá vrazit do Evropy a Truman to zmáčkne – další gigantická várka na obzoru. Což se nakonec nestalo a třicet miliónů Číňanů z Maova Velkého skoku byla slabá náplast. Nicméně není divu, že Lucifer chtěl po druhé světové využít potenciál, vzít Bariéru energetickým taranem a zaútočit na nebe. Zrušit zastaralou bipolaritu dobro/zlo.

Vybudovat jedinou říši. Bohužel všech šest Industriálních Knížat – tehdy obyčejných hrabat – mu zbaběle odepřelo poslušnost a nechalo ho zavraždit. Spiklenci si pak rozdělili peklo na šest Industriálních Knížectví. Zajímavé je –“ Kuffenbach mlčky přitlačí na nůž, stružka krve zesílí. „Máte pravdu, to je nepodstatné. Čili ve světle právě uvedených skutečností by se zdálo, že nápad s Luciferovým osobním výtahem je nerealizovatelný. Chyba. Pokud přijmete nabídku, kvůli níž jsem vás sem dopravil, poznáte, že to tak není.“

„Jistě,“ řekne Kuffenbach. „Jasně že ji přijímáme.“

„Prosím?“

„Říkám, že to bereme. Jdeme do toho. Natlač detaily, dědo, a my se na to vrhneme.“

Stříbrovlasý pán zamrká. „Že by ironie?“

„Proč myslíš?“

„Protože jsem měl pocit, že teď přijde ta část konverzace, kdy mi budete mávat nožem před obličejem a hulákat Svoji nabídku si strč do prdele, zasranej křiváku či Snad si nemyslíš, že po tom podrazu v Krakově pro tebe budeme ještě někdy pracovat.“

„Jo, je mi líto, že jsem tě zklamal. Syp detaily.“

„Majore. Nebudete se na mě zlobit, když řeknu, že tohle vám nežeru? Stačí se podívat na váš výraz. Jenže já vás zklamu: jestli se domníváte, že ze mě vytáhnete plán na cestu ven a pak mě potrestáte za můj ‚podraz‘, velice se mýlíte.“

„Ty detaily.“

„Jak chcete. Detaily: potřebuju tým na eskortu peklem. Tým špičkových profíků, kteří mají zkušenosti s bojem proti několikanásobně větší přesile a kteří ochrání markýze Astarotha na cestě k Luciferovu výtahu.“

Něco v Kuffenbachově mozku cvakne: markýz Astaroth – maník, pro kterého na Zemi pracoval Grabowicz.

„Markýz Astaroth,“ řekne stříbrovlasý pán, „býval Luciferovým strážcem pokladu. Má v držení jediný dochovaný záznam jeho hlasu. Když ho živého dopravíte z Miltonie do Tartaru na Hinnomský pahorek, otevře zaznamenaným hlasem výtah a pošle vás na Zemi.“

„A udělá to,“ řekne Kuffenbach, „protože nás platonicky miluje a chce nám nezištně pomoct.“

Pán nakrčí čelo. „Už zase ironie? Martine, Martine. Ne, jeho motiv je daleko pragmatičtější. Ano, výtah budete moci použít – ale až poté, co ho použije markýz. Vyjede s ním nahoru. Ne na Zemi, ale úplně nahoru. A úplně nahoře budou čekat ti, se kterými jste už měl čest.“

Kuffenbach má s tím slovem stále potíže.

„Andělé. Konkrétné serafové. Dvacet čtyři divizí.“

Skoro půl miliónu.

„Nebeský Overlord,“ pochopí Kuffenbach.

„Přesně. Invaze do pekla. On se konečně rozhodl vyčistit ten Augiášův bordel tady dole a začít znovu na zelené louce. Problém je,“ stříbrovlasý pán si povzdechne a zní to velmi autenticky – možná proto, že má stále nůž na krku a nohy patnáct centimetrů nad zemí, „že scénka s výtahem se musí odehrát už zítra – čili ve středu. A přesně v šest hodin večer. A když říkám přesně, tak myslím přesně – ne za sekundu šest nebo sekundu po šesté, ale na chlup v osmnáct nula nula.“

„Důvod?“

„Pominu, že – jak mi sdělil můj zdroj – bude zítra u Ba’al Zebula, pána Tartaru, zasedat vojenská rada šesti Industriálních Knížat, takže bude možné celé velení zničit jediným úderem. To je bonus, shoda okolností. Především jde o to… předpokládám, že jste nikdy neslyšel o Iamblichově sekundě.“

„Předpokládáš fakt dobře.“

„Iamblichos z Chalkidy žil na přelomu třetího a čtvrtého století vašeho letopočtu. Novoplatonec a hermetik. Zabýval se polyteistickou démonologickou fyzikou a rovnicemi vycházejícími z pythagorejské mystiky čísel. Ve svých tajných výpočtech předpověděl bod na časové ose, kdy se energetická rovnováha mezi sférami vychýlí výrazně ve prospěch jedné dimenze – ale na pouhou jednu sekundu.“

„Myslím, že pointu dokážu odhadnout.“

„Neberte to tak, že podceňuji asfalťákovskou inteligenci, Martine, ale raději to řeknu verzálkami: PODLE NEWTONOVY-STEINEROVY ROVNICE ONA SEKUNDA NASTANE ZÍTRA V OSMNÁCT NULA NULA. Jediný možný moment pro invazi. Výtah je už přes šedesát let zamčený: nahoře i dole. Přesně v osmnáct nula nula ho serafové odemknou nahoře – a vy dole. Což znamená, že vy a vaše komando máte od této chvíle přesně dvacet pět hodin a dvacet sedm minut, abyste markýze i s hlasovým záznamem dopravili k výtahu.“

„A k tomu On potřebuje nás? Není náhodou všemocnej?“

„Peklo má plnou autonomii. Zatím. Berte to jako tajnou operaci na nepřátelském území.“

„Hm. A co ten markýz? Bude spolupracovat?“

„Určitě. Neprodělá na tom.“

„Zrádce?“

„Moudrý muž. Pár takových se nás najde i tady. Bohužel nikdo, kdo zvládá eskortu. Kvůli tomu jsem musel importovat vás.“

„Kde se s ním setkáme?“

„V Miltonii. Grabowicz ví, jak se k markýzovi dostat. Proto jsem ho nechal zabít s vámi. A na tomto místě bych se vám, Martine, rád omluvil. Samozřejmě ne za to, že jsem vás zavraždil, ale za to, co jsem řekl před chvílí – že nejste pragmatický a že se mě, veden představou spravedlivé odplaty, pokusíte zlikvidovat. Mýlil jsem se ve vás.“

„Problém je,“ řekne Kuffenbach, odtáhne nůž a pustí stříbrovlasého pána na zem, „že první dojem bývá obvykle správný.“ Zvedne hlaveň steyru a namíří na srdce. Odcvakne pojistku nad spouští.

Stříbrovlasý pán si otře z krku krev. „Bravo. Dobrá lekce. Nikdy nepřeceňuj asfalťáka. Chcete říct důvod, proč mě nemůžete zabít?“

Kuffenbach nepotřebuje, aby mu to někdo říkal.

Děda je naše jediná šance, jak se odtud dostat ven.

„Cestou do Tartaru musíte překonat Záliv hlubokých očí. Bez mé lodi – se kterou na vás budu v bývalém přístavu Niflheim čekat zítra v půl dvanácté – se přes něj nikdy nepřeplavíte. Ověříte si to na každé mapě.“

Necháš ho, aby mu to prošlo? Že kluky poslal na popravu?

Vztek je jako hladina zatopeného lomu, láká, aby ji člověk prolomil šipkou a nechal se sevřít úlevným ledovým stiskem. Vábí hladkými vlnami pseudoracionálních argumentů.

Zabij ho. Nějak se z toho vysekáte. Určitě menší risk než se znova vydat do rukou křiváka. Zabij ho.

Děda představuje jediný známý nouzový východ. Zabít ho znamená hazardovat s osudem celého týmu.

Ostatní to pochopěj. Zabij ho.

Zabij ho.

„Neztrapňujte se, Martine.“ Stříbrovlasý pán se podívá na prsty od krve a olízne je. „Víte stejně dobře jako já, že vám to přebujelý smysl pro odpovědnost nedovolí.“

ZABIJ HO.

Kuffenbachovi cukne v obličeji; skloní hlaveň.

24

„Ti hajzlové nemají moc možností.“ Karen se nakloní nad mapu a zastrčí si vlhké pramínky vlasů za uši. „Přes západní hřeben se nedostanou – takže můžou jenom na východ nebo na jih, k Miltonii. Budeme postupovat po křídlech tudy, tudy a tudy,“ Karenin prst zanechá na mapě blátivé šmouhy, „a zezadu je budeme tlačit hlavní huntgrupou. Tím postupně odřízneme všechny únikový cesty, sevřeme je do kleští, obklíčíme a natlačíme k Funkční Maketě. Alsirat nepřejdou – a budou v prdeli. Pak se podle situace rozhodneme, jestli je nalákáme do záměrné léčky, nebo zvolíme čelní útok. Početní převahu na to máme.“ Před chvílí dorazila rota z koncentráku Sever, takže Karenin pronásledovací roj nyní čítá dvě stě dvacet vojáků. A to i když padesátku vyčlenila na chytání rozprchlých vězňů. „Navíc nám z Miltonie slíbili helikoptéru. Dotazy?“

„Není to,“ nadporučík Labaš, velitel roty z tábora Východ, zaváhá, „přehnané?“

„Přehnané?“

„Je jich přece pouze šest… a navíc asfalťáků. Nestačilo by za nimi vyslat dvě… dobře, čtyři družstva?“ A i to mi přijde moc, říká jeho výraz.

Karen k němu otočí hlavu. Bahno z ní kape na mapu kapkapkapkap. „Nadporučíku, vy jste je neviděl v akci – já jo. Ti hoši jsou profíci. Ten typ profíků, co tady nevídáme, protože z nich okamžitě vyrobíme travní hnojivo, třešňový sirup nebo chechtací figurky Daryla Van Horna. Takže se snažím neriskovat.“ To, co má na jazyku dál, radši spolkne: Necháváte žít jenom měkkejše a pragmatiky, co se dají snadno domestikovat – a pak vám přijde, že asfalťáci jsou neškodný. Místo toho řekne: „Dostala jsem přímý rozkaz od Industriálního Knížete Ba’al Zebula: chytit je a zlikvidovat. Nehodlám to posrat.“ A navíc mi ty svině zničily porsche a za to krutě zaplatěj. „A jestli si myslíte, že jdu na vrabce s kulometem, tak se mýlíte. Já na ně jdu s taktickou balistickou střelou.“

Otočí se k rotmistru Halfasovi. „Přiveďte psy.“

Mají: šest útočných pušek Steyr AUG Para, bazuku (tu teď nese Vorošilov) s poslední raketou, lehký kulomet Beretta M70/78, osm čézet pětasedmdesátek, čtyři nože, čtyři mačety, jeden bajonet, dva boxery, dvě polní lopatky, sedmdesát dva zásobníků nábojů 9 mm Parabellum a 5,56x45 mm M193, šest protipěchotních min, čtyři kilogramy tetrytolu. Sedm souprav pro čištění zbraní. Černošedé uniformy METRO BDU, osm tub maskovacího make-upu. Pětimetrová lana s různými druhy karabin, sedm metrů padákové šňůry. Základní zdravotnickou soupravu i tlakové obvazy.

Jejich vybavení pro boj v džungli je silně nedostačující.

Nemají: jídlo, vodu, léky, granáty – útočné ani slzné – dýmovnice, jakékoli komunikační zařízení, noktovizory, triedry, svítilny, gasmasky, kondomy (na nošení vody) a představu, jestli nabídku stříbrovlasého dědy přijmout, nebo ne.

Psi jsou dva: Boone a Muir. Když stojí na všech čtyřech, měří metr sedmdesát pět, když se vztyčí na zadní, dosáhnou do druhého patra. Jejich tlamy připomínají drapáky bagrů: do každé se vejdou dvě lidské hlavy (na Silvestra ověřeno žertovným pokusem). Řezáky a špičáky jsou odlité ze spánkových kostí, nejtvrdších částí lidského těla. Psovodi navíc zuby dobrušují importovaným japonským keramickým kamenem. Proto oběma psům vytrhli jazyky – permanentně si je rozřezávali. Tudíž nemohou mluvit. Což Daniel Boone i John Muir nesou dost těžce. Stát se po smrti psem, a ještě to nemoci okomentovat, to už je vážně moc. Jediný zvuk, kterého jsou schopni, je hýkavé Mu-hu-huá-huá.

Těla obou proslulých zálesáků byla použita z prostého důvodu: pes smontovaný z lidí nemůže stopovat pomocí čichu. Musí mít něco jiného. V tomto případě zrak a zkušenosti vycvičeného stopaře. Proto byly mozky i oči obou trapperů zachovány beze změny (až na všití třetího víčka, které odstraňuje z oka drobné nečistoty). Těla byla nafouknuta Kondakovovým transpolymerizačním procesem, ruce i nohy amputovány a na čtyři klouby nacvaknuty nohy Hannese Kolehmainena a Albína Stenroose (u Boona) a Abebeho Bikily a Emila Zátopka (u Muira) – samozřejmě s remasterovanými žíhanými vlákny a napumpovanými myofibrilami. Každá noha je teď dlouhá přes metr a půl a tlustá jako michelinka.

Jednoho psa má na starost šest psovodů, vždy tři a tři na každém konci véčkového vodítka. Míň démonů ho neudrží. Karen podrbe Boona za mastným uchem. Boone zavrtět ocasem nemůže (vykastrovali ho), tak alespoň vděčně zakoulí okem. „Mu-hu-huá-huá.“ Svaly se v obličeji smršťují jako uzlíky oživlého gobelínu.

„V pořádku. Odchod za pět minut,“ otočí se Karen.

„Připravte své muže na to, že půjdou rovnou do prdele!“ Zuhelnatělý plot se rozletí: Samuel A. Sytry v roztrhané uniformě a se silně psycho výrazem jím produsá, jako by tam ani nebyl.

Ztratil půl hodiny. Půl hodiny, během které mohl těch šest asfalťáků dohonit. Už mohli být dávno vyřízení. Roztrhaní na cáry. Rozstříknutí granátometem. Naporcovaní polní lopatkou. Rozšlapaní na bublající huspeninu. Tak si to Dana McAleesová zaslouží. To jí Sytry dluží. Že ho omráčil výbuch, ho neomlouvá. Ze přeletěl plot devítimetrovým obloukem a přistál na hlavě, ho neomlouvá. Ztratil půl hodiny. Třese se a není to chladem.

Nejsi při smyslech, tvrdí mu někdo.

Nevšímá si toho. Nevšímá si, v jakém stavuje tábor, nevšímá si zčernalých mrtvol svých mužů (je mezi nimi torzo Dany, ale toho si nevšímá taky), nevšímá si rot z tábora Sever. Rázuje ke skupince důstojníků, kteří se sklánějí nad mapou.

„No těbůh,“ řekne mu zabahněná tmavovláska. „Vy vypadáte.“

Nechápavě se na ni podívá.

Podplukovník Vanderbergerová, hlásí mu mozek; rytmicky v něm tepe. Není to vysloveně nepříjemné.

„I když po pravdě jsem čekala, že budete vypadat ještě hůř. Střeva kolem krku, nožičky v okruhu několika kilometrů a tak. Prý jste byl ve strážnici, když bouchla.“

To v něm vyvolá vzpomínku, nezřetelnou jako tvář v zamlženém zrcadle. Vlastní hlas nepoznává, zní chraptivě: „Spoutali mě. Ale použili provaz z nezralých žil, takže jsem ho roztáhl a vykroutil se.“ Má dojem, že se na něj důstojníci dívají divně. Proč jsem k nim vlastně chodil? Zrak mu padne na pouzdro u pasu vymydleného nadporučíka. Aha. Zbraň. Potřebuju zbraň.

„Majore…,“ odkašle si Vanderbergerová. „Chtěla bych vám říct, že je mi to líto.“

„Dobře.“ Sytry netuší, o čem to mluví.

„Je mi líto, co se stalo Daně McAleesové. Dokážu si představit, jak vám teď asi musí – Co to sakra děláte?“

Sytry kontroluje zásobník pistole, kterou vytrhl nadporučíkovi. Plný. Zbraň mám. Můžu vyrazit.

Vanderbergerová ho chytne za loket – což působí komicky, protože je o dvě hlavy menší. „Co tady šaškujete?“

„Musím za těmi asfalťáky.“

„V tomhle stavu?“

V jakém stavu?

„Jste v šoku. Čili jako vyšší důstojník vydávám rozkaz ‚serte na to‘.“

Brání mi, abych pomstil Danu. Je s nimi spolčená.

Sytry natáhne závěr a dostane náboj do komory. Zvedne ruku – a v té chvíli je všechny zakryje stín.

Vandebergerová Sytryho pustí a zašeptá: „Smůla. Měl jste sebou víc hodit.“

Z nebe se snáší zvláštní vyšetřovatel Chorozon.

25

Hlídka eskortuje Karen Vanderbergerovou ze stanu. Chorozon se kolébá za ní – navenek neohrabaně, ale ona ví, jakou dokáže vyvinout rychlost.

Další na řadě je Sytry. Stále vypadá omráčeně, i když jeho pohled už není tak děsivě mimózní. Karen se na něj podívá málem se sympatiemi. Ten hajzl se s tebou srát nebude, Sytry.

„Fantastické,“ řekne Chorozon. „Neuvěřitelné. Karen, smím ti říct, že to byl ten nejúžasnější výslech, jaký jsem kdy vedl? Vlastně to nebyl ani výslech – ale omračující splynutí dvou stejně naladěných duší!“

„No,“ odkašle si Karen, „jestli to byl tvůj první výslech za… Kolik let jsi strávil v díře? Dvacet? Tak to celkem chápu.“

Vyšetřovatelova ústa se pobaveně roztáhnou, takže Karen zahlédne většinu z dvaceti devíti jazyků. Rostou z horního patra, ze stěn, na mandlích, raší mezi zuby – a všechny sebou mrskají a stříkají sliny na světle fialové rty. „Třicet sedm. Třicet sedm úžasných let ničím nerušeného sebezkoumání. Dozvěděl jsem se o sobě fascinující věci. Nádherná zkušenost. Doporučoval bych to každému. I tobě, Karen.“

„Mně by stačilo patnáct minut. Já zas tak hluboká nejsem. Nadporučíku,“ křikne, „zvedněte svý muže. Vyrážíme!“

Přestože se Karen na Chorozona nedívá, ví, že ji pozoruje. Oči barvy roztaveného stříbra se pohybují pomalu jako dvě zfetované larvy. Ve stejném rytmu, v jakém se posouvají boule chapadel pod kůží nahého těla. Na rozdíl od běžných rohatců patří Chorozon k démonské šlechtě – takže je vzdělaný, dlouhověký a jediný svého druhu. „Teď jsi na řadě ty, Same. Těšíš se stejně jako já?“

Sytry se zvedne a jde. Jako cvičený pejsek, pomyslí si Karen. A já taky. Jak Chorozon píská, tak skáčeme. Ne že by se divila.

Tvorovi, který zabil Lucifera, se těžko odporuje.

Bez rozhodnutí o dalším postupu nemá smysl pokračovat dál – a probírat to za chůze neznámým terénem by nenavrhl ani nejzoufalejší amatér. Proto Kuffenbach – i když v něm všechno huláká Dostaň tým, jak nejdál můžeš! Za chvíli vám funěj na záda! – vyhlásí poradní pětiminutovku. Klasický formát: obranné trojúhelníkové postavení s Vorošilovem, Holofaustem a s ním samotným na vrcholcích.

„Nebrat. Ani náhodou. Nevěřím tomu gerontovi slizkýmu ani Guten Abend.“ Ostranski vypadá o dost líp. Hlas už nezní, jako by kouřil šedesátku chesterfieldek denně a spálené fleky porůstají růžovou kůží; ksicht jak harlekýnův kostým.

„Problém je ten limit, ty dva dny, po kterejch se údajně roztečeme. Nemáme čas se tady rozkoukávat a hledat vlastní cestu ven.“ Vorošilov by dědovi věřil – je jako obvykle pro riskantnější řešení.

„Chceš tý svini sednout znova na mucholapku? A to nemluvím o tom, že tentokrát je to dabl.“

„Dabl?“ Holofaustovi vrhá strom na tvář stín, takže není poznat, který důlek je prázdný – místo obou očí černé díry. Brousí polní lopatku.

„Že kromě děduly bysme museli ještě navíc důvěřovat tady tomu exempláři.“

„O co ti jako jde?“ Grabowicz by asi rád, aby to působilo drsně a namachrovaně, ale zní to jako kvílení nerda, kterému sebrali samolepku Spider-Mana.

„Jde mi o to, že seš satanistickej kozomrd.“

„Kterej podřezává malý děti,“ připomene Kuffenbach.

„Jo. Ti v top tenu důvěryhodnosti zrovna nebodujou.“

„Satanisti jsou ctihodní a vážení lidé!“

„Já kozomrdy taky nemám rád,“ prohlásí Holofaust. „Mají exotický pohlavní choroby. Orgány z jejich těl se špatně prodávaj.“

„Divili byste se, kolik význačných a respektovaných osobností uctívá Satana a praktikuje černou magii!“

„Marilynem Mansonem a Alanem Moorem těžko někoho ohromíš, bobečku.“

„Dokonce ani kanibalistický bufáče nechtěj brát jejich maso.“

„William Shatner, Steve Jobs, Steven Spielberg, Paulo Coelho, ABBA – všichni čtyři, Ed O’Neill, Stevie Wonder, Tom Wolfe, Dakota Fanningová, Monika Lewinská – o co jiného myslíte, že v Oválné pracovně šlo než o crowleyovskou sexuální magii? Brad Dourif, Jamie Oliver, šéfkuchař bez čepice, Tom Green, Winnie Mandelová, Bono, Jason Mewes, Ivan Lendl, J. K. Rowlingová, Jeffrey Jones – ne, moment, to je jenom obyčejný pedofil, Jason Priestley, Umberto Eco, Adam Sandler.“

„A Lance Armstrong,“ doplní doktor Holofaust.

„Uwe Boll,“ zamumlá Lambert.

„Tak dost,“ řekne Kuffenbach.

„Kromě toho – být satanista je tady výhoda.“

„Proč? Dostaneš věrnostní kupóny?“

„Kdo má informace? Kdo zná jménem všech devět set dvacet devět rodů démonů? Kdo zná osobně markýze Astarotha? Nechtěl jsem vám to takhle cpát pod nos, ale… Vážně si neuvědomujete, že beze mě se tady neobejdete?

Víte, jak dlouho praktikuju černou magii? Třicet let. Za tu dobu jsem se setkal s nejmíň dvaceti lifťákama. S další osmdesátkou démonů jsem komunikoval přes média. Mám kontakty, vím, kdo je kdo, kdo s kým peče, kdo se s kým nesnáší. Znám prostředí, hierarchii i vztahy. Možná vám nejdu pod nos – ostatně, abych byl upřímnej, vy mně taky ne – ale ani jeden nemáme bez toho druhého šanci. Vy potřebujete průvodce – a já ochranku.“

Dusné ticho. Které prolomí až Ostranski.

„Zasranej Mont Blanc keců. Dokaž to.“

„Co jako?“

„Že víš, kde najdeme markýze Astarotha. Řekni nám to.“ Ostranského lstivost omračuje. Retardovanější chovance mateřských škol.

„A k čemu bych vám potom asi byl?“

„To je fakt,“ řekne Kuffenbach. „Ale na druhou stranu má Adam pravdu v tom, že jsi zatím neřekl nic konkrétního. Takhle nás přesvědčíš dost těžko.“

Grabowicz se zakousne do nehtu.

„Dobře,“ procedí pak kolem kloubu, „pustím tohle: markýz Astaroth má v Miltonii pod falešným jménem letní sídlo, kam si nechává posílat děvky. Ale pod jakým jménem a kde to je, vám neřeknu. Teprve až mě do Miltonie bezpečně dopravíte.“

Podívají se na sebe.

„Nejhorší na tom je,“ konstatuje Ostranski nečekaně mírným tónem, „že jinej hint než tohohle tragéda nemáme.“

„É,“ řekne Lambert.

Napjatá vodítka drnčí jako kvarky v černé díře. Boone a Muir se derou kupředu, drtí vegetaci, vypoulené oči zaznamenávají každou stopu, každou odseknutou větev, každé zlomené stéblo; sliny se rozstřikují, svaly na maratónských nohách se vydouvají. Mu-hu-huá-huá.

Karen Vanderbergerová se prodírá mezi plachtami listů; lepí se na tvář jako tapeta. Není to zrovna nejtišší pronásledovací akce: dusot, praskot větví, polohlasé nadávky, cvakání psích zubů, všechno se nese džunglí na desítky metrů. Ale to je fuk – Karen vsadila na rychlost, ne na nenápadnost. Stejně by jí nikdy nedosáhla – tihle dvoumetroví hošani si prostě navykli na to, že každého asfalťáka převálcují jako buldozer. Dokonce si to chtěli hasit po vyšlapané stezce, jako by nevěděli, že to je ideální místo, kde může partyzánská jednotka nastražit léčku.

Alespoň že postupují rychle. K Funkční Maketě zbývá ani ne kilometr.

Funkční Maketu nechal postavit Lucifer – kdysi dávno, kdy Ba’al Zebulovo Industriální Knížectví ještě nebylo Ba’al Zebulovo Industriální Knížectví, ale pouhá experimentální zóna. A kdy se Lucifer zabýval myšlenkou, že by mezi dimenzemi opravdu postavil al-sirat, o němž se tak sugestivně píše v Koránu.

Jako obvykle z toho nic nebylo. A funkční maketa al-siratu zůstala pohřbená v džungli, zapomenutá, nepotřebná.

Až do dneška. Dnes Karen pomůže zastavit komando asfalťáků.

A Karen ho pak převálcuje. Jako buldozer. (To je za to porsche, hajzlové.)

„É?“ zopakuje Ostranski. „To je tvůj příspěvek do diskuse? Gratuluju, zklamal jsi moje i tak hodně nízký očekávání. Předpokládal jsem, že se zmůžeš aspoň na é-é.“

Lukas lituje, že vůbec otevřel pusu. Vyletělo to z něj, protože mu to už zase tlačí na mozek (protože je lepší myslet na kraviny než na páchnoucí tmu, ve které se lidi třesou a brečej a čekaj, až je to slisuje, vid?). V duchu těmi jmény a čísly otáčí jako kusy skládačky, přikládaje k sobě, přehazuje. A pořád nic.

68 KUBRICK, 94 STRACZYNSKI, 92 LANDIS.

Je blbost se o těch jménech zmiňovat. Nic to neznamená.

Copak, bojíš se, že zase budeš za blbečka? Anebo počkej, není to náhodou tak, že doufáš, že na to přijdeš sám? Že ty si v duchu maluješ, jak je všechny ohromíš, během sekundy se staneš respektovaným členem týmu a všichni tě budou plácat po zádech?

Cože? Ani náhodou, lže Lukas. Jak tě taková hovadina mohla napadnout?

„Ach, ty jsi takový pašák, Lukasi.“

„Nechápu, jak jsi to mohl vykoumat, Lukasi, já bych na to teda nepřišel!“

„Omlouváme se, že jsme se k tobě chovali jako k méněcennému debilovi, Lukasi, teď vidíme, jaký jsi ty vlastně borec!“

„É. Na těch zmetcích u potrubí,“ řekne Lukas, „který jsme zabi– é, poslali kokrhat do kompostu, a taky na jednom slizkým nechuťákovi v lágru bylo něco napsáno.“

„Co?“ podívá se na něj Ostranski. „Zde může být vaše reklama?“

„V-vyřezáno. Do masa. Jména: Kubricka, Landise a Straczynského plus nějaký čísla. Říkal jsem si – není divný, že právě tyhle jména? Teda jako, určitě je v tom systém.“ Bože, zním jako retard.

„Systém,“ řekne Kuffenbach. „Dobře. A co je to jako za lidi?“

„Režiséři – natočili Mechanickej pomeranč a Blues Brothers a Vesmírnou odyseu a – teda dva režiséři a jeden scenárista – hlavně komiksovej a televizní scenárista, Straczynski, napsal Babylon 5, což je v podstatě taková antiteze ke Star Treku, která –“

„Počkej,“ řekne Ostranski. „Brzdi, člověče, brzdi. Určitě ti došlo, že my se tedka musíme rozhodnout, co dál a že je to otázka života a smrti, jak se hezky psalo ve wallaceovkách.“

„J –“

„Nech mě domluvit. Určitě je ti taky jasný, že nás asi pronásledujou, takže jsme trochu v časový krizi. A ty nám v tyhle situaci začneš vyprávět o Star Treku, ty čuráku? Teda věděl jsem, že seš gigadebil, ale –“

Lukas ucítí na tvářích horko. „Já myslel…, že by to mohlo… stopa –“

„Stopa? Posral ses v kině při muzikálu? Do prdele, copak nedokážeš tu svoji nerdovskou dušičku ovládat ani –“

„Tak to by stačilo, Adame,“ řekne Kuffenbach. „Vyser se na to.“

Ostranski na něj zazírá. „Já? Já se na to mám vysrat?“

„Kdo jinej?“ zahučí Vorošilov.

„Ten kretén nás okrádá o cennej čas –“

„Ne víc než ty svejma kecama a Grabowicz přednáškou o postavení satanistů v dnešní společnosti. Dobře,“ otočí se Kuffenbach k rudě planoucímu Lukasovi. „Říkáš, že je to stopa. Jaká stopa? K čemu by nás podle tebe mohla dovést? Nebo nám v tyhle chvíli pomoct? Chápej, já se ptám jako člověk, kterej ví o popkultuře ryzí hovno. Vysvětli mi to. Stručně.“

„Nevím,“ řekne Lukas.

„To bylo hodně stručně.“

„A-akorát mi to přišlo prostě divný a myslel jsem… myslel jsem, že to něco to… znamená. Důležitýho teda.“ Nahlas to zní tak blbě, že Lukase napadne Kristepane, Ostranski má pravdu, jsou to fakt jenom výbubly mý nerdovský dušičky. A ta myšlenka ho definitivně vyšle na dráhu nejistého blábolení. „Když bysme… který filmy kterej rok… kdo z nich… jako to… a to by… jako vodítko… jsem myslel. Mi přišlo.“

„Hm,“ řekne Kuffenbach. „Jo tak. Chápu. Teda asi. Hele, oceňuju, že se snažíš pomoct, a jestli tě zase něco napadne, tak rozhodně chci, abys to řekl. Jasný?“ Lukas má matný pocit, že kýve. „Jenom,“ Kuffenbach zaváhá, „jenom si příště vyber moment, kdy nebudeme v tak akutním presu, jo?“

Lukas znovu přikývne. Nedokáže se přinutit, aby se na někoho z komanda podíval. Místo toho zatvrzele upírá pohled na polštář mechu. A ty ses bál, že budeš za blbečka. Ha. Ha.

„Dobře. Uzavřeme to.“ Kuffenbach se vysmrká do trávy. „Hlasujeme. Kdo je pro, abysme přijali dědovu nabídku, a kdo je proti.“

Ostranski a doktor Holofaust jsou proti, Grabowicz, Vorošilov, Lambert a Kuffenbach pro.

„Tím je to vyřešený,“ řekne Kuffenbach. „Další úkol je jasnej: dostat se do Miltonie a zkontaktovat markýze Astarotha. Podle mapy před sebou máme zhruba patnáct kilometrů a ještě musíme přebrodit nějakou řeku nebo co to je. A času teda fakt moc nemáme.“

Ve chvíli, kdy se zvedají, jim do otevření Luciferova výtahu zbývá dvacet pět hodin a čtyři minuty.

26

Z Lukase se řine pot. Jazyk se lepí na patro a šaty na tělo. Nevyčerpává ho rychlost – komando naštěstí neběží – ale hmotnost: velká polní váží přes třicet kilo. Což je asi o dvacet kilo víc než Lukas dokáže nést. (Na to, že má nejmenší náklad, raději ani nemyslí.)

Samozřejmě je poslední. Dokonce i Grabowicz ho předhonil. Všimne si, že se po něm Ostranski už zase ohlíží, ale je tak vyřízený, že je mu to jedno. Na chvíli se zastavit. Vydechnout. Jenom na dvacet sekund.

Hovno. Zatne zuby do jazyka.

Tak aspoň na deset sekund.

Ne.

Ani na dvacet, ani na deset, ani na pět. A ne kvůli tomu, aby udělal dojem na kolegy z týmu – to je hodně naivní představa – ale kvůli sobě, protože… Proč?

Tak se nad tím zahloubá, že si ani nevšimne, že zastavil. Do prdele.

Dobře, tak na pět sekund.

Opře se rukou o strom, předkloní se, chrchlá, plive, třpytky hlenů pleskají do trávy a –

– ostrý dotek zubů, dlaň se propadne do kmene, něco se do ní zakousne a Lukas se podívá a volnou rukou si ucpe ústa, aby ztlumil zaječení, protože –

– jeho ruka vězí po zápěstí v kmeni a Lukášův zpitomělý mozek vříská kously mě úvodní titulky z Rocky Horror Picture Show, ale není to Patricia Quinnová, je to ten strom, do ruky se mu zakusuje ten strom, v černé kůře se rozevírají šedé rty, do trávy cákají sliny a Lukášova krev. A po celém kmeni se otvírají další a další ústa a cení nepřirozeně bílé řezáky a vyplazují jazyky a už to není Rocky Horror Picture Show, jsou to loga Rolling Stones na LSD a strom ožil a další stromy taky a na kmenech pulzují žíly a na listech prosvítá krajkoví nervů a Lukášovi dojde, že se tu z lidí dělá opravdu úplně všechno, a (Asfaltová džungle, režie John Huston) rve ruku ze stromu, ale nejde to, pomůže si druhou a vytrhne paži ze stromu a stočené spony zkrvavené kůže rolují vzduchem, a protože si nezacpává ústa –

– tak se jeho skřek zatne do stěny džungle jako obouruční sekera.

Výkřik. Vepředu. Nedaleko.

„Pusťte psy,“ zašeptá Karen.

Cvaknutí karabin má stejný efekt jako odpálení dvojitého katapultu.

Zničehonic není pro Lukase pohyb s třicetikilovým báglem problém. Řítí se vpřed, prodírá křovím, zakopává o kořeny. Grabowicze předhonil, dotahuje Vorošilova. Džungle mu před očima poskakuje a vlní se, v pokousané pravačce rezavě žhne – důkaz, že se mu to nezdálo. Větve ho bičují do obličeje a chytají za rukávy, ale teď už to není pouhý dojem, teď ví, že jsou živé. Uvnitř jeho lebky kdosi bez nadechnutí ječí.

Boone a Muir se valí jako dva panzery na speedu. Mastná těla se ženou nejkratší cestou a prorážejí do džungle tunely. Kmeny se míhají jako laťky plotu. Země duní. Oči lezou z důlků. Frustrace křepčí. Šílenství jódluje. Svalstvo pumpuje jako soustava pístů.

Ze chřtánů nevychází jediný zvuk.

Teď už běží všichni.

Lukas si nevšiml, kdy se k němu ostatní přidali – je příliš zaměstnaný kličkováním mezi kmeny. Každý strom ho chce kousnout. Nebo tak mu to aspoň připadá.

Kuffenbachova velká polní zmizí; velitel se zanořil do hustého křoví. Po Lukasově boku pádí Ostranski, steyr v rukou, oči zúžené, tvář napjatou a podivně prázdnou. Za nimi Vorošilovovo dusání. A praskání a otřesy, jako by tam někdo pořádal World Rozběsněný Nosorožec Rallye.

A Lukasovi konečně dojde, proč všichni utíkají, něco nás pronásleduje jako Bobba Fett Millenium Falcon – Vrhne se do křoví, v němž zmizel Kuffenbach, a profičí jím jako vypálený šrapnel.

Podaří se mu zastavit na milimetr přesně na okraji propasti. Kamínky, které uvolnil, v letu teskně zachřestí. „Do prdele,“ zasípe vedle něj Ostranski. Dál není kam jít. Jsou v pasti.

Boone a Muir už neběží; letí plavnými třímetrovými skoky, osmero nohou se při každém dopadu boří do půdy po kotníky. Provazce slin za nimi vlají jako běsnivý bublifuk.

Spíš než propast je to kaňon se strmými stěnami, ostrý zářez do zemské kůry. K protějšímu okraji je to dvě stě metrů, a když se Lukas nakloní a zašilhá dolů, zjistí, že na dno nedohlédne. Udělá se mu mdlo a náhle má nohy nějak moc lehké a hlavu nějak moc těžkou a má pocit, že se převažuje a –

– a Vorošilov se vyřítí z křoví, neubrzdí to, zatápe pravou nohou v prázdnu, zamává rukama a Lukas ho bez přemýšlení chytne za řemen a trhne zpátky.

Vorošilov klopýtne, ale podaří se mu nekecnout si na zadek.

„Dík,“ zafuní.

V džungli praskají větve a otřásá se země. Čím dál hlasitěji. „A teď jako co?“ zeptá se klidně Holofaust. „Zkusíme ten most?“

Most? Lukas zapátrá pohledem a pochopí, proč ho přehlédl. Proti světlu je téměř neviditelný.

Most se skládá ze tří souběžných strun. Žádný pilíř nebo opora, jen tři vlasové rovnoběžky. Mezi strunami jsou třiceticentimetrové mezery. Každá struna má šířku zhruba čtvrt milimetru.

„No jestli jsi provazochodec se železnejma chodidlama –“ Zbytek Ostranského odpovědi zanikne v praskotu lámaných větví. Ať už se na ně valí cokoliv, bude to tu za pár sekund.

Kuffenbach se rozhlédne. Nikde žádná úniková cesta.

Praskot se blíží.

Kuffenbach se otočí čelem k džungli. Jeho tvář je jako obvykle naprosto bez výrazu.

Rozkročí se na samotném okraji kaňonu a zvedne steyr.

Ostranski vycení zuby a napodobí ho. Holofaust tasí polní lopatku. Vorošilov si vysadí na rameno bazuku.

Hluk sílí.

Lukas skrz podrážky cítí, jak se chvěje země. Do propasti za jeho zády se sype hlína. Všichni stojí nehybně jako sochy na Velikonočním ostrově.

Dusot je ohlušující. Zbývá posledních pár metrů. Za křovím se setmí: dvě velké siluety.

Lukas namíří třesoucí se hlaveň.

Z džungle vystřelí cosi rozmazaného, obrovského a slintajícího a zakousne se mu to do prsou.

27

PŘÍLOHA: Záznam výslechu majora Samuela A. Sytryho, velitele koncentračního tábora Jih, uskutečněného zvláštním vyšetřovatelem s exekuční pravomocí.

Originál: Jeho Excelence, Industriální Kníže Ba’al Zebul.

První kopie: director operacionum Kenneth Blixt.

Další kopie: ne.

Důvěrné.

Otázka: No není to nádhera, Same? Není to krása? Co říkáš?

Odpověď: Krása?

Otázka: Přece že si spolu můžeme konečně od srdce promluvit. Vyměnit si názory na dech beroucí situaci, která zde nastala. Už se nemůžu dočkat, co mi budeš vyprávět. Tolik jsem toho o tobě slyšel.

Odpověď: Vážně? A co?

Otázka: Ha ha ha, dostal jsi mě. Ty jsi ale lišák! Úžasné! Dobře, ve skutečnosti to byla jediná věta, kterou tě charakterizoval ředitel Kenneth Blixt, když mi předával pověřovací listiny – ale byla to věta, která se mi navždy vryla do paměti a prodchla mě slavnostním očekáváním: Sytry je ambiciózní náfuka, co si nepřipouští chyby – a navíc se v poslední době podezřele bratříčkuje s asfalťáky. Páni, pomyslel jsem si, jaká to zajímavá bytost musí ten Samuel A. Sytry být! A vskutku – nemýlil jsem se! Ty jsi tak zajímavý, Same! Kdyby se tu zčistajasna objevil původní masochistický Ježíš K. a žadonil, abychom ho zbičovali a přitloukli na kříž, nemohl by být zajímavější než ty!

Odpověď: Cože? Kdo to o mně řekl? Blixt? Ten při plešlej hajz –

Otázka: Fenomenální. Úžasné rozhořčení. Jak působivě jsi zvýšil hlas! Dokonce jsi i zrudl. Nádhera. Emoce ryzí jako nevybroušený diamant Koh-i-noor. Kaju se, že musím tvůj působivý výstup přerušit otázkou, zdali je na tom něco pravdy.

Odpověď: Že jsem ambiciózní náfuka?

Otázka: Ha ha ha. No to jsme tady asi všichni, že? Ne, že se v poslední době podezřele bratříčkuješ s asfalťáky.

Odpověď: Není to pravda.

Otázka: Já jsem si to myslel. Sprosté a hnusné – i když svým způsobem interesantní – pomluvy, že?

Odpověď: Ano.

Otázka: Musím se přiznat, že ve skutečnosti to Blixt neřekl, Same. Znám ho sice velmi krátce, ale nepřijde mi, že by si něco podobného dovolil. Vymyslel jsem si to.

Odpověď: Aha.

Otázka: Nezeptáš se proč?

Odpověď: Nezeptám. To je… všechno?

Otázka: Proč, někam pospícháš? Máš snad něco v plánu?

Odpověď: Ne.

Otázka: Právě. Kam bys chodil, když si tu tak hezky povídáme. S tak drásavou otevřenosti, že? Když jsi právě radikálně odmítl podezřeni, že bys byl snad asfaltomil, že ano?

Odpověď: Ano.

Otázka: Podle statistik, které mám k dispozici, je v koncentračních táborech mezi dozorci v průměru třicet osm procent asfalťáků. Ve tvém táboře je to šedesát dva procent. A dva z asfalťáků dokonce zastávali velící funkce.

Odpověď: Měli jsme podstav a z Miltonie nám nemohli poslat nové důstojníky, takže jsem musel –

Otázka: Předtím, než asfalťáky zpracuješ, si s nimi údajně povídáš a uklidňuješ je.

Odpověď: Jen plním vyhlášku O proslovu motivač –

Otázka: Udržuješ – nebo lépe řečeno udržoval jsi – čilé sexuální kontakty s asfalťačkou McAleesovou.

(pauza)

Odpověď: Ano.

Otázka: Ach, Same, příteli. Neuniklo mi, že ve chvíli, kdy jsem zmínil McAleesovou, ses opět podíval na hodinky. Vážně nemáš nic v plánu?

Odpověď: Ne.

Otázka: Skvěle! Nuže, všechny tyto indicie pochopitelně vedou k otázce, jestli jsi nebyl s oním, cituji z výpovědi svědkyně, „bělovlasým asfalťákem“, nějakým způsobem dohodnutý.

Odpověď: Cože?

Otázka: Byl?

Odpověď: Já – já že jsem byl dohodnutéj s tim zmrdem? S póvlem z asfalťácký lůzy, bejvalym alkoholikem, hajzlem, co mi zabil –

Otázka: – s tvorem, kterého jsi přátelsky pozval do kanceláře a skryt před zraky ostatních s ním hovořil o kdovíčem?

Odpověď: Musel jsem je přece vyslechnout! Tvrdili, že pracují pro markýze Astarotha! A markýz je známý disident a oportunista! Nedávno mu kontrašpionáž zmrazila bankovní konta! Nechtěl jsem nic zanedbat a –

Otázka: Opět ty emoce. Řeknu ti, Same, je to neuvěřitelný zážitek, tě pozorovat. Jak démantově zářící duha klenoucí se na nebi citového blankytu. Svírá se mi hrdlo a tají dech. A je mi líto, že tu duhu musím roztříštit, ale není zbytí: nemusíš se rozčilovat, Same. Já ti věřím.

Odpověď: C– Věříš?

Otázka: Ano. Na základě všech známých faktů věřím, že jsi s oním bělovlasým asfalťákem nebyl domluvený. Že to byla čistě jenom chyba. Že jsi byl natolik ovlivněn svými city k McAleesové, že jsi nedokázal správně vyhodnotit krizovou situaci a učinil jsi sérii špatných rozhodnutí – což v konečném důsledku znamenalo naprosté zničení subdodavatelského komplexu, známého též jako tábor Jih.

Odpověď: Protestu –

Otázka: Víš, Same, i když se známe jen krátce, mám takový intenzivní pocit, že ty a já jsme v podstatě stejní. Hledači výjimečných zážitků. A jsem proto hrozně rád – co rád, já se přímo zalykám blahem –, že ti ho smím dopřát. Služba!

Odpověď: To nemůžeš. Nemůžeš mě degradovat. Nemůžeš mě zavřít do vězení. Nebyla to moje chyba. Poslouchej. Poslouchej: ten bělovlasej asfalťák je úplně jinej než –

Otázka: Někdo za tuto katastrofu musí nést odpovědnost, Same.

Odpověď: Chápu. Je mi to jasný. Je mi to úplně jasný. Můžeš se přetrhnout, jen abys Ba’al Zebulovi dokázal, že si vybral správně. Aktivoval tě po třiceti sedmi letech a ty se mu teď snažíš co nejhorlivěji dodat nějaký výsledky. Padni komu padni. Ale to ti nevyjde. Nemůžeš –

Otázka: Někdo za tuto katastrofu musí nést odpovědnost. Ten někdo jsi logicky ty.

Odpověď: Na majora mě povýšili teprve nedávno, nemůžeš –

Otázka: Služba. Odveďte ho a popravte. Děkuji.

KONEC ZÁZNAMU

Lukas pluje nad kaňonem.

Negativní oblaka se sunou po obloze jako svaz bitevních lodí. Vánek mění pot v námrazu. Pes ho drží v tlamě.

A zároveň patami brzdí, aby nepřepadl přes okraj kaňonu; od noh se táhnou čtyři hluboké rýhy. Druhý pes se stále vznáší uprostřed skoku. Od začátku útoku neuplynula ani sekunda.

Ostranski si uvědomuje jediné: z džungle vyrazily dva Chřtány. Metrové, rozostřené, hladové. Rozevřené jícny, které nemají nikdy dost.

Zbývá jediné: nakrmit je oblíbenou pochoutkou domácích mazlíčků.

Olovem.

Vorošilovovi přelétne přes tvář stín plachtícího monstra.

Z Ostranského steyru vytryskne plamen.

Holofaust sevře polní lopatku oběma rukama a rozmáchne se.

Druhý pes dopadne přímo na Kuffenbacha.

Boonovi se do těla zasekne polní lopatka. Stále ještě brzdí a snaží se nespadnout do kaňonu, navíc má v tlamě toho mlaďocha. Takže se nemůže otočit. Jednooký muž začne Boonovi lopatkou párat bok. Boone slyší trhání kůže, slyší, jak chlístá krev, křupají žebra, mlaskají vnitřnosti.

Taky jak se jednooký muž zalyká smíchem.

Na Kuffenbacha někdo hodil Cheopsovu pyramidu: tíha tvora mu vyrazí dech, svět se během sekundy smrskne na růžový chřtán, který mu roste před očima. Jako obrovská plynová maska, kterou mu někdo navléká na obličej. Kuffenbach se snaží vyprostit steyr.

Vorošilov shodí z ramene bazuku – na blízko nejde použít. Exploze by je všechny smetla dolů. Tasí bajonet.

Holofaust páčí lopatku oběma rukama, obličej zbrocený stříkající krví. Už rozpáral bok až ke kyčli. Vnitřnosti se tlačí ven, lesklé a jásavě červené. Pes na to nijak nereaguje.

I když přece: vypadá to, že se chystá otočit.

Ale ještě předtím otvírá tlamu, aby vyplivl Lamberta do propasti.

Vorošilov se kolem Holofausta mihne jako rozpitá šmouha.

Lukas cítí, jak se psí tlama otvírá. Cítí, jak se na něj věší gravitace. Nedokáže nic udělat. Jeho paralyzovaný mozek dokonce ani nenapadne, že něco dělat může. Zbraň upustil před několika desetiletími.

Zavře oči.

Bolest, která mu projede hrudníkem, je tak nečekaná, že je zase hodně rychle vytřeští.

Vorošilov s rozmachem zabodne bajonet do psí hlavy a přišpendlí Lamberta v tlamě.

Kdyby byl Boone démon, byl by vyřízený. Bajonet prošel lebkou, mozkem a horním patrem úst. Jenže Boone je asfalťák. Takže to nestačí.

Pes zavíří v bleskové otočce a Vorošilov odletí. Plachtí tři metry, dopadne na obličej a jede po něm dalších pět.

Pes se rozkročí na okraji propasti. A podívá se na Holofausta. Přibodnutý Lambert mu visí z tlamy jako aportovaný tetřev.

Doktor se zachechtá a vrhne se na něj.

Kuffenbach konečně vyprostí steyr. Opře hlaveň o psův krk. Zmáčkne spoušť.

Kdyby byl Muir démon, byl by vyřízený. Dávka projde hrdlem, dolní čelistí a utrhne spodní okraj lebky. Jenže Muir je asfalťák.

Takže to nestačí.

Pes se zahryzne Kuffenbachovi do boku. Bolest vyšplouchne k obloze, krev zaječí v žilách. Kuffenbach zařičí. Steyr naprázdno cvakne.

Ostranski popadne bazuku.

Použije ji jako kyj. Čas sofístikovanosti skončil.

Muir kopne levou přední a ta podivná trubka, s níž ho hubený asfalťák mlátí, letí do propasti. Současně se Muir po útočníkovi ožene hlavou, ale čelisti cvaknou naprázdno: asfalťák stačil uskočit.

Muirovy oči se na něj zafixují. Asfalťák rozhodí prázdnýma rukama a couvne. Stojí na samém okraji kaňonu. Sáhne pro nůž. Vycení zuby. „Tak pojď.“

„Mu-hu-huá-huá,“ zahýká Muir a nahrbí se ke skoku.

Holofaust nemá šanci.

Pes ho nabere rukojetí bodáku jako nosorožec rohem. Rukojeť protrhne Holofaustovi žaludeční stěnu.

Obluda trhne hlavou a rozpáře břicho. Holofaust vyprskne růžovou pěnu.

Vorošilov se vrací. Z tváře mu vlaje sedřená kůže a v každé ruce má čézetu. Vypadá, že nemá moc dobrou náladu. Anebo má. Těžko říct. Z toho obličeje toho fakt moc nezůstalo.

Holofaust dopadne na kolena; zvrací krev. Jednou rukou si drží břicho, druhou šmátrá po čézetě. Vystřelit už nestačí.

Se psem se totiž utrhne okraj břehu. Padá do propasti v explozi hlíny a černých kořenů. I s Lambertem.

Holofaust skočí. Nebo spíš klopýtne a sekne sebou na odervaný okraj propasti.

Každopádně tu ruku zachytí na poslední chvíli.

Problém je, že k ruce patří Lambert. A k Lambertovi je bajonetem přišpendlený dvoumetrákový pes.

A to je na jednoho Holofausta s vyhřezlými střevy trochu moc.

Lambertova ruka začne klouzat.

Je to jako ve snu. Jako ve snu sleduje Lukas svou volnou ruku, jak omotává prsty okolo rukojeti. Vytrhne bajonet.

Pes je tak zaskočený, že nestačí stisknout čelisti. Zakoulí očima, zahrabe všema čtyřma nohama (na jednu nekonečně dlouhou sekundu to vypadá, že se mu povede vyběhnout po stěně nahoru) a pak začne v oblaku prachu sjíždět do kaňonu.

Muir skočí.

Ostranski se vrhne do propasti.

Střely z Vorošilovových čézet nakopnou bestii uprostřed skoku. Dokonalá souhra.

Monstrum dopadne přesně na most.

Zvuk, který se ozve, připomíná zaševelení větru v korunách podzimních stromů.

Most rozřízne Muira na tři části. Čistě jako cirkulárka. MU-HU-HUÁ-HUÁ.

Kuffenbach rve nahoru Ostranského, který visí za kořeny pod okrajem propasti. Vorošilov přiskočí a pomůže mu. Dostanou Adama na břeh ve stejném momentě, kdy Holofaust vytáhne Lamberta.

„Čoklové bez vodítka a bez náhubku,“ řekne Ostranski. „Ty vole, asi napíšu na magistrát fakt hodně rozhořčenej dopis.“ Rozvalí se v zakrvácené trávě.

28

„Hlaste stav.“

„Sedřenej obličej, pár dalších odřenin a pohmožděnin,“ řekne Vorošilov. „Jinak dobrý.“

„Rozsáhlá perforace břišní krajiny,“ vychrchlá Holofaust. Křivě se usměje. „Jinak do-dobrý.“

„Já… uh… mám… napůl ukousnutý prsa,“ oznámí Lambert.

„Těžce pošramocený sebevědomí,“ řekne Ostranski. „Ale jinak dobrý. A ty?“

Kuffenbach neodpoví; místo toho se zeptá: „Kde je Grabowicz?“

Všichni se po sobě podívají.

„Do prdele,“ zamumlá Ostranski. Vorošilov vyskočí. „Nemůže být daleko.“

A taky není. Mezi stromy se vztyčí pomačkaná postava. „To bylo… fantastický,“ vydechne Grabowicz.

„Jo, díky za recenzi,“ odpoví Ostranski. „A taky za pomoc, hovado.“

„Ne, já myslím ty psy,“ řekne Grabowicz. „Byli fantastický. O ničem takovým jsem nikdy neslyšel. Všimli jste si, jak –“

„Vorošilov půjde na východ,“ přeruší ho Kuffenbach. „Ostranski na sever.“ Zkusí se posadit, ale nepodaří se mu to. Z rozervaného boku klokotá krev. Vleže vytáhne ze záňadří mapu a ztuhlými prsty ji rozkládá. „Jak hodně seš v prdeli?“ zeptá se Holofausta.

Doktor, který si právě čistí ulepená střeva od stébel, se na něj podívá.

„Tohle se nezatáhne za pět minut,“ řekne Vorošilov. „Ani to tvoje, Martine.“ Ostranski roztrhne balíček s tlakovými obvazy a dřepne si ke Kuffenbachovi.

„Tak jo,“ procedí Kuffenbach. Ve tváři mu škube, jak Ostranski stahuje ránu. „Takže jenom Ostranski a Vorošilov. To bude muset na bleskovej průzkum stačit.“

„Protože tohle byl jenom předvoj,“ přikývne Vorošilov.

„Jo. Jdou na nás. Musíme zjistit, z kterýho směru přicházejí a kolik jich je.“

„Jasný.“ Ostranski zasvorkuje konec fáče a vstane. „Dělej, Denisi.“ Oba bez dalšího slova shodí přebytečnou zátěž, nabijí steyry a zmizí v džungli.

Kuffenbach se převalí na druhý bok. Zafuní do země; zvedne se obláček prachu. Začne se plazit k bagáži.

„Já ti pomůžu,“ řekne Lukas. Bandáž, kterou mu na hrudi vyrobil Holofaust, sice pálí jako rozžhavená plotna, ale pohled na plazícího se Kuffenbacha v něm vzbudí chuť něco dělat (když už jsem byl při útoku těch bestií na prd).

Kuffenbach ani neotočí hlavu. „Bude rychlejší, když mi tady nebudeš překážet.“

Lukas ucítí v ústech náznak hořké pachuti.

Tak si trhni nohou.

Cestou zpátky zavrávorá. Tak. Teď tady dokonce omdlím. Seknu sebou a všichni přiběhnou a budou se starat, co mi je, a říkat, že kdyby věděli, jak na tom jsem, byli by na mě hodnější. Ale to bude pozdě. Budu omdlelej. Já jim ukážu.

Trochu si tu infantilní sebelítost vychutnává – a zároveň se ji pokouší zatlačit zpátky do emocionálního centra mozku. Pokud teda něco takovýho existuje. Na wikipedii o tom nic nepíšou. Sveze se vedle Grabowicze.

Holofaust sedí na okraji džungle na improvizované hlídce: opřený o kmen, steyr v klíně. Hlavu má skloněnou a dívá se na obnažené břicho, kde se s mučivou pomalostí hrudkuje strup. Copak ho to nebolí? pomyslí si Lukas – a pak uvidí kapky potu na Holofaustově bradě a zbělelé prsty zaťaté do hlíny.

„Pst.“

Lukas otočí hlavu. Grabowicz se na něj nedívá, zabývá se utahováním jakési přezky, ale přesto není pochyb, že zvuk vyšel z jeho úst. Dlouhé vlasy mu padají do obličeje. Lukas si všimne, že má nad lícními kostmi několik drobných jizev.

„Nedívej se na mě,“ sykne Grabowicz koutkem úst. „Koukej na druhou stranu. Ať nás neviděj spolu mluvit.“

Lukas sice neví, o co jde – jako obvykle –, ale poslechne. „Co se děje?“ zasyčí také koutkem úst a připadá si při tom jako ve lendeightonovce s Michaelem Cainem.

„Co by se dělo? Nic. Nic se neděje,“ zamumlá Grabowicz. „Jenom tak kecáme.“

Traviny šustí a ostřice řeže.

Ostranski se pohybuje skoro neslyšně. Prosmýkává se tím, čemu se říká sekundární džungle. Občas zapracuje mačetou. Postupuje souběžně se stezkou vedoucí od mostu. Kdyby na ně někdo u stezky (nejlogičtějším místě) chystal záměrnou nebo tečkovou léčku, dostane se mu do zad.

Traviny šustí, ostřice řeže.

Klouže po okolí krátkozrakýma očima; prales se mu jeví jako kopie z páté véháesky. Štěstí, že v džungli není zrak rozhodující. Asi dvakrát ho přepadne záchvat kašle: zrudne, naběhnou mu svaly na krku a vystoupí slzy do očí – ale nevydá ani hlásku. Vzpomene si na jednoho maníka, kterému v Bolívii ustřelili palici, protože si při průzkumu nahlas uprdl. Tady se prdění neozývá. Ani nic jiného. Žádné chraplání rádia (jakou vlastně používají komunikaci?), žádný šepot, žádné cvaknutí natahovaného závěru.

Traviny šustí.

Klika, že je celá džungle uplácaná z lidí, napadne ho mimoděk. Pomocí infra nás nenajdou ani za živýho boha. Ostřice řeže.

Ostranski se prudce zastaví. A sakra.

„Ty s nima nejsi dlouho, co?“ cedí Grabowicz zkřiveným koutkem úst.

„Proč myslíš?“ zahučí Lukas.

„No, už na první pohled nepůsobíš…,“ Grabowicz pečlivě volí slova, „… tupě jako oni. Je vidět, že máš něco v hlavě. Že nejsi pologramotnej vojáček, kterej bez přemýšlení udělá, co mu velitel přikáže.“

Lukase se to bůhvíproč dotkne. „No tak to ses spletl. Náhodou jsem s nima zažil pár krutopřísnejch akcí.“

„Jo?“

„No jasně! Třeba v Afghánistánu – tam to bylo extra drsný. Postříleli jsme tam tři sta, čtyři sta ručníkařů. Brutal. Krvavá lázeň. Samozřejmě o tom nesmím mluvit, protože to byla přísně tajná akce. Poslala nás tam CIA, jestli víš, jak to myslím.“ Lukas významně přimhouří oko. „Anebo… nás vysadili ve Francii, abysme vystříleli zámek s německejma vojenskejma papalášema. To byla hodně hustá kulajda. A v Anglii jsme měli odprásknout ministerskýho předsedu – jenže ten hajzl si pořídil dvojníka. Nebo jsme jednou chránili takovou vesnici proti nájezdům desperátů. Ale to nás ještě bylo sedm.“ To přehnal; vrátí se raději na začátek. „Prostě jsem s těmahle chlapama prošel peklem. Dal bych za ně ruku do ohně, jsme jako jedno tvrdý, jizvama posetý, bojem zocelený tělo, rozumíš. Jo, nezasvěcenýmu se může zdát, že mnou jakože pohrdaj a dávají mi to sežrat – ale to je jenom taková drsná chlapácká sranda, chápej. Ve skutečnosti si mě vážej a berou mě jako cennýho člena týmu.“

„Fakt?“

Chvíli je ticho.

„Ne,“ řekne Lukas. „Jasně že ne. Přece nejsi blbej, ne?“

„Ne, myslím, že nejsem,“ zamumlá Grabowicz. Odmlčí se. „Díky za upřímnost. Je dobrý vědět, že ještě nejseš naočkovanej jejich simplicitní doktrínou.“

„Jak to?“

„Protože se dokážeš rozhodovat samostatně. Dokážeš zvolit alternativy nezávisle na ideologii. Zvážit eventuální výhodný spojenectví. Nebo se doopravdy domníváš, že se někdo může v pěti lidech postavit celýmu peklu a přežít?“

Vážně mi říká, co si myslím, že mi říká? „O čem to tady,“ sykne Lukas, „vlastně mluvíme?“

Grabowicz se neznatelně usměje. „O ničem. Prostě jenom tak kecáme.“

Vorošilov nepřinese dobré zprávy.

„Válej se na nás dva týmy. Každej tak padesát bigošů. Z větší části démoni, ale viděl jsem i kolaboranty. Jedna skupina postupuje ze severoseverovýchodu, druhá z východoseverovýchodu. Střeleckou parádou při likvidaci čoklů jsme je dobře nasměrovali. Dorazí tak za patnáct minut. Blbý je, že jsou roztažený do šířky, čili kolem nich neproklouzneme.“

„Dobře.“ Kuffenbach se zamračí na mapu. „Jestli nás z východu odřízly dvě skupiny – budeme jim říkat Měsíčník a Větrník –, dá se předpokládat, že ten, kdo to řídí, není úplnej idiot. A že na nás ze západu jde nějakej Slunečník.“

Lambert a Grabowicz dřepí vedle sebe a sledují Kuffenbachův špinavý nehet, jak jede po vrstevnicích.

„Pokud chceme projít – tudy, po okraji kaňonu –, musíme vyrazit okamžitě. Protože během šesti sedmi minut se kruh uzavře a budeme obklíčený.“

„Ostranski se ještě nevrátil?“ zeptá se Vorošilov. Holofaust zakroutí hlavou.

„Jenže,“ pokračuje Kuffenbach, „je tady další problém: když se pokusíme obejít kaňon, ať už z jedny, nebo z druhý strany, ztratíme odhadem nejmíň osm hodin. Můžeme si to dovolit?“

Je to řečnická otázka. Do otevření Luciferova výtahu zbývá jen dvacet čtyři hodin a třicet osm minut. „Musíme přejít most,“ řekne Kuffenbach.

Zešílel, napadne Lukase. Posttraumatický šok. Ztráta krve. Stáří. Přílišná odpovědnost. To je jedno, co z toho. Normálně blábolí.

Kuffenbach normálně blábolí dál a vysvětlí jim, jak by se dal přejít most. Teoreticky.

Za další čtyři minuty dorazí Ostranski. A nepřinese dobré zprávy.

„Jde jich na nás asi sedmdesát. Blíží se ze severu, podél stezky k mostu. ETA tak pět minut.“

„To už je čtvrtá skupina,“ řekne Vorošilov.

„Čili Děd Vševěd,“ přikývne Kuffenbach.

Ostranski netuší, o co jde, ale neptá se. „Vede ji ta buchta, co jsme jí odepsali auto.“

„Hm,“ řekne Kuffenbach. „Takže nám zbývá pět minut. Až sem Děd Vševěd dorazí, budeme akorát uprostřed mostu. Dost nevýhodná pozice.“

„Ale nic jinýho dělat nemůžeme. Nebo jo?“ zeptá se Grabowicz.

Lambert zakroutí hlavou. Ostranski otevře ústa, ale nechce být ten, kdo to vysloví, takže to maskuje zívnutím. Holofaust studuje strup. Vorošilov si trhá střapce odumřelé kůže z obličeje.

„No,“ řekne Kuffenbach.

Všichni se na něj podívají: Ostranski s úšklebkem, Vorošilov dychtivě, Grabowicz nervózně, Holofaust pobaveně, Lambert vyděšeně.

Kuffenbach si strčí do úst nezapálenou cigaretu. „Jedno slovo: protiúder.“

„To je šílenství!“ vybuchne Grabowicz. „Choromyslnej nápad! Šest lidí proti dvěma stovkám démonů? Úplná magořina!“

„Jenom na první pohled.“ Kuffenbach mluví tiše. „Nebudeme útočit proti dvěma stovkám – vysvačíme jenom Děda Vševěda. To bude stačit. Viděli jsme, že nemají zkušenosti s guerillovou taktikou. Víme, že jsou to neopatrný, samolibý kreténi. A na rozdíl od nich máme výhodu regenerace zranění. Tohle všechno hraje pro nás. Mohli bysme jim způsobit takový ztráty, že bysme od nich měli až do Miltonie pokoj. A to už stojí za úvahu.“

Grabowiczovi dojdou slova. „To… to… nemůžeš myslet vážně.“ Rozhlédne se po výrazech ostatních členů komanda. „Vy jste normální psychopati!“

Ostranski se zazubí: „To ti došlo teprve teď?“

Natáhne závěr kulometu. Zní to jako rozjařené tlesknutí.

29

Kuffenbach se snaží vnímat bolest v boku jako něco abstraktního, jako by mu do těla vystřeloval proud neutrální síly. Snaží se soustředit, kde to cítí, a ne co cítí. Tenhle trik obvykle zabírá. Dnes ne.

Sune se žilnatou kostřavou a skřípe zuby.

To nebylo moc chytrý. Umístit se na nejdůležitější post, když jsi na tom takhle. Co když tady sebou sekneš? Nebo nebudeš dostatečně rychlej? Co když kvůli tobě půjde celá akce do prdele?

Záda má mokrá, jako by vylezl ze sprchy.

Ale kulový. Zvládnu to. Jako vždycky.

Za třicet osm sekund má příležitost to dokázat: narazí na člena nepřátelského průzkumného oddílu.

To zvládne, myslí si Vorošilov. Zranění se tady hojí rychle. A tohle už dělal miliónkrát. Není se čeho bát.

Mířidla má nastavená. Cvičně přejíždí z jednoho stromu na druhý, aby měl představu o změně úhlu. Kožnaté listy mu jedou nad zářezem hledí jako širokoúhlý přírodopisný film.

Průzkumník je démon. Hubený, zakrslý (to znamená Kuffenbachova vzrůstu), s rudýma očima. Při postupu dělá slušný randál.

Kuffenbach se nadechne. To zvládnu, pomyslí si ještě jednou a zvedne se mezi žlábkovitými listy. Padákovou šňůru drží ve stylu Specnazu napnutou oběma rukama.

To nezvládne, myslí si Ostranski. Leží u stezky a má hroznou chuť si utrhnout stéblo a začít žvýkat. (I když to by byl vlastně kanibalismus, ne?)

Proč ten debil nevybral radši mě?

Nohy bubnují o zem a do trávy crčí moč. Kuffenbach drží oba konce padákové šňůry a táhne je do protilehlých směrů. Smyčku démonovi hodil kolem krku ukázkově: šroubovitým pohybem přes hlavu, aby se konce vzadu překřížily. Amatéři nahazují provaz tak, jak ho drží v ruce – a pak musí táhnout rukama k sobě a do toho člověk nemůže dát plnou sílu.

Kuffenbach netuší, jak tuhé má takový démon krční svaly, takže pořádně zabere. Protivník sebou hází, pokouší se mu dát temenem hlavičku, ale tyhle triky Kuffenbach zná. Zaklání se a zvedá ho ze země, aby na šňůře zařízlé do krku spočívala co největší váha.

A drží.

Netrvá to dlouho. Když uloží démona do trávy, pro jistotu mu ještě podřízne krk. Pár stoprocentně uškrcených, co se po pár minutách probralo a vpadlo škrticí do zad, už tu bylo.

Že právě v téhle chvíli Kuffenbachovi vpadnou do zad další dva členové průzkumného oddílu, je fakt k naštvání.

Kuffenbach se vrhne do houští. Jeden z démonů bez přemýšlení vypálí. Výstřel zaburácí džunglí jako hrom.

A je to tady, pomyslí si Ostranski.

Karen Vanderbergerová strne. Výstřel zazněl blízko, dvacet, třicet metrů. Šel od stezky. Karen zastaví démony, kteří chtějí vyrazit.

„Jen žádný spěch,“ zasyčí. „Roztáhněte se do rojnice. Postupujte v klidu. Promyšleně. Ať si nenaběhnem.“ A přesně tak pokračují. V klidu. Promyšleně.

Pár sekund bičování větvemi a Kuffenbach je na stezce. Kde se musí zastavit.

Bolest v boku překonává všechny rozměry a intenzity. Zařezává se jako zubní vrtačka do obnaženého nervu, ječí, hvízdá, plní ústa odfrézovanou sklovinou. Kuffenbach se předkloní, sípe, plive. Sliny mají temně rudou barvu. Hlava se točí.

Ohlédne se k lesu. Průzkumníci se z něj nevynoří.

Vynoří se z něj někdo jiný.

Karen rozhrne větve a vstoupí na stezku. V klidu. Promyšle– Karen vytřeští oči. Je to ten bělovlasej asfalťák, co mi zničil poršáka?!

V další sekundě se s řevem řítí po cestě se štěkající pistolí v ruce.

V klidu a promyšleně.

Kuffenbach zamrká.

Vypadá to, že se na něj valí čtyřicet démonů se střílející ženskou v čele.

Na to se dá reagovat jen jediným způsobem. Kuffenbach vyplivne krvavou slinu a sevře pevněji steyr.

A uteče.

30

Sytryho vedou k jedinému bungalovu, který zůstal stát. Částečně. Ze zčernalých trosek stoupá dým; trčí na kraji tábora jako bezdomovcův chrup. Poslední zeď v koncentráku, u které je možné někoho popravit.

Jinak se tu samozřejmě nepopravuje – k takovému mrhání materiálem nebyl nikdy důvod. Sytry má tu čest být první osobou v dějinách tábora Jih, která bude postavena ke zdi. Nedá se říct, že by z toho měl radost.

Ale nedá se ani říct, že by ho to štvalo.

Je naprosto otupělý. Místo mozku má betonový kvádr, do něhož marně buší sbíječky emocí a paniky. A přitom všechno vnímá ostře a jasně, s nenormálně silným smyslem pro detail. Zvláštní kombinace: necítí nic, ale hlavu má napěchovanou fotoalbem makrozáběrů. Sežehnutá stébla u paty bungalovu, obal od liftovaných čokoládových sušenek, které si někdo rychle nacpal do úst před střídáním stráží, větve za plotem, co se natahují v efektně zuboženém gestu profesionálního žebráka.

A někde vzadu studený pocit, jako když spolknete příliš velké sousto polárkového dortu: Tohle všechno vidím naposledy.

Ten pocit je tak absurdní, že v Sytrym nevyvolává žádnou reakci. Může si tu větu prohlížet, jak dlouho chce, pitvat jednotlivá slova, ale její význam je tak neskutečný, že ho citem nikdy nepochopí.

Možná je to tak dobře.

„Ke zdi, hajzle.“ Rotmistr Halfas se k němu od vynesení rozsudku chová dost jinak. Je jedním ze tří bachařů, kteří pogrom na stráže přežili. Schoval se v Boonově boudě.

Sytry dojde ke zdi. Zvedne se vítr a načechrá spáleniště.

Saze víří vzduchem jako písmena, která uletěla z knih a teď jsou na cestě do bájných bibliofilních krajin.

Sytry ten vítr cítí na tváři: je vlahý a příjemný.

Stačí sto dvacet metrů a Kuffenbach má dost.

Kolem uší mu syčí střely, za zády řev a dupot Děda Vševěda, pokouší se to ignorovat a vymáčknout ze sebe maximum. Plíce hoří Eliášovým ohněm, těmi zvláštními vitriolovými pablesky, které s každým nádechem šlehají výš a výš. Hvízdavě lapá po dechu. Přes stezku mu někdo promítá červená kola. V boku někdo jiný pracuje s montážní rozbrušovačkou a docela mu to jde. Kuffenbach zakopává čím dál častěji. Neohlíží se, protože má strach, že pronásledovatelé jsou pár metrů za ním.

Chce běžet rychleji, ale nejde to.

Idiote.

Proč jsi místo sebe neposlal Adama? Další zakopnutí.

Zvykl si sám sobě přidělovat nejriskantnější úkoly tak automaticky, že si ani nevšiml chvíle, kdy na to přestal stačit. Moment.

Zranění přece nerozhoduje. Fyzická nerozhoduje. Jsem po smrti. Nemám tělo. Není důvod, aby mě trápily problémy skoropadesátiletýho páprdy, kterej se snaží držet krok s mladšíma klukama.

Je to jenom v mý hlavě.

Bezva.

Tak si to z ní vyraz. Teď hned. Určitě to bude hroznějednoduchý.

Klopýtá dál. Řev za ním sílí. Riskne to a otočí se.

To snad není pravda! zabouří Karen v hlavě tympán. On si ze mě dělá srandu!

Bělovlasý asfalťák si kluše pohodovým během, jako by se vypravil do džungle na odpolední jogging, a ještě má tolik drzosti, že se posměšně ohlíží přes rameno!

Karen v běhu dorazí do pistole nový zásobník.

Zamíří a vystřelí.

Projektil Kuffenbachovi proletí levým předloktím. Najednou mu nedělá problémy zrychlit. Všechno je otázka motivace.

Když Karen vidí, jak bělovlasý asfalťák přidává, vybičuje všechny síly. Sprintuje tak, že nechá peloton za sebou – vojáci přestávají střílet, aby ji nezasáhli – ale ten bělovlasej zmetek náskok ještě zvyšuje!

Karen se zastaví. Rozkročí se a popadne pistoli oběma rukama. Zadrží dech. Asfalťák nabíhá do zatáčky. Ještě sekundu a zmizí z dostřelu.

Muška pistole se ustálí na jeho zádech. Karenin ukazovák kmitne.

Houkne výstřel. Asfalťák zavrávorá. Klopýtavě proběhne zatáčkou a ohyb ho zakryje.

Karen má dojem, že se zasmála. Rozeběhne se. Proletí zatáčkou a tam –

Doprdele –

Zařve dávka. Karen odletí do lesa. Její krev ostříkne stromy a zanechá na nich značku turistické stezky smrti.

Od úpatí zdi běží rozervaná prasklina. Sytrymu připomíná bránu do jiné dimenze. V hlavě se mu rozpíná chaos a tlačí zevnitř na lebku. Slyší, jak mu buší ve spánkových kostech. Jak dlouho může trvat, než mi exploduje hlava?

Za jeho zády zarachotí natahované závěry.

Už moc dlouho ne.

„K palbě připravit.“

Sytry se zhluboka nadechne. Kolik takových nádechů ještě stihne? Dva? Nebo dokonce tři? „Zamířit.“

Karen vletí mezi stromy jako akrobat vystřelený z cirkusového děla. Zapraskání větví, dopad těla, vůně trávy. Stromy se nad ní zatočí a před očima vyroste roztřepený kmen. Stačí si uvědomit, že to není kmen, ale proud krve, tryskající jí z prsou a –

Dopadne na ni tma, dusivá jako molitan a těžká jako Chanel číslo pět.

Démoni proběhnou zatáčkou. Ti, co běží první, vyheknou. Uprostřed stezky stojí Kuffenbach s namířeným steyrem. Neřekne ani slovo.

Předposlední nádech. Sytry couvne ode zdi. Očima nepřestává sledovat prasklinu. Je to moc zajímavá prasklina.

Je to nejzajímavější prasklina, jakou Sytry v životě viděl. „Pal.“

Kuffenbach vystřelí. Vorošilov vystřelí. Ostranski vystřelí. Popravčí četa vystřelí.

31

Sytry skočí do praskliny a veškerou vahou stočtyřicetikilového těla probourá zeď.

Kuffenbachovo komando pumpuje do Děda Vševěda olovo ze tří stran. Kulomet duní.

Démoni se mění v roztrhanou masu, z níž cáká krev – nacucaná houba, kterou někdo rytmicky mačká. Obranné výstřely jsou chaotické a sporadické.

Kuffenbach stojí uprostřed cesty, Ostranski a Vorošilov leží v křoví po stranách – v ostrém úhlu, aby se nezasáhli navzájem. Rozmístění jak z taktických skript důstojnické školy: „smrtící zóna“ vytvořená za zatáčkou, Kuffenbach jako jednočlenná přehradní skupina, Vorošilov a Ostranski s kulometem v roli přepadových skupin s ideálním úhlem palby. Vyprazdňují zásobníky rekordní rychlostí; řev steyrů a beretty se valí džunglí jako obrovská koule. Stezka vybuchuje, bahno lítá do tří metrů, stromy se trhají jako želé.

Nábojnice tryskají v jiskřivých fontánách.

Čtyřmi slovy záměrná léčka s návnadou. Jedním slovem jatka.

Sytry proletí skrz stěnu. Ve víru kostěmašového zdiva dopadne na spáleniště.

Popravčí četa chrlí střelivo, zeď za Sytrym se rozpadá, kulky vyrážejí do omítky souhvězdí průstřelů. Sytry nemá ani škrábnutí. Zázrak. Slyší Halfase, jak řve na vojáky ať tu zeďkurva oběhnou!

Sytryho dělí od plotu už jen protilehlá stěna bungalovu.

Proběhne jí se skloněnou hlavou.

Na rozdíl od Ostranského a Kuffenbacha nekropí Vorošilov nepřítele dávkami. Střílí jednotlivými ranami. 1 v té rychlosti si dokáže vybírat.

Distinkce na maskáčích v tom chaosu sice nejsou moc viditelné (klika, že si je ti volové nepřelepili sucháčemjako se to normálně dělá), ale stačí to. Vorošilov neměl nikdy nic společného se slavnou vietnamskou operací Fénix, ale její princip mu vždycky přišel naprosto logický: jako první postřílet důstojníky a poddůstojníky.

Ve zběsilém tempu odškrtává jednoho gumáka za druhým, mezi výstřely nejsou žádné pauzy, všechno je rychlé a pomalé zároveň, svaly ztuhly a současně se chvějí, žhne to a chladí, adrenalin tančí a zpívá – a Vorošilov náhle ví, že by tenhle pocit nevyměnil ani za pět filmů s Johnem Cusackem.

Možná za šest.

Ze čtyřicítky démonů zbývá naživu patnáct, když Dědu Vševědovi přijde na pomoc Slunečník.

Padesát démonů a kolaborantů zaútočí ze dvou směrů. A Ostranskému dojdou náboje do kulometu.

Úlomky cihel se okolo Sytryho vznášejí jako orbitální smetí. Střelba burácí, země vibruje dusotem, rotmistr Halfas se řevem domáhá posil.

Sytry na nic nečeká a sápe se přes plot.

Démoni a lidé se valí z džungle ve vlnách. Kuffenbach se pevněji rozkročí; rve ze sumky zásobník. Předposlední.

Na cestu skočí Ostranski. „Co blbneš?“ řve na Kuffenbacha. „Zdrháme!“

Hodí nepotřebným kulometem po nejbližších démonech a vyrazí po stezce k mostu. Vorošilov je dva metry za ním.

Ostnatý drát se Sytrymu zakrojí do dlaní, proč jsem kurva nařizoval, aby ho nad plotem natahovali, to jsem byl zase jednou iniciativní debil, krev crčí mezi prsty, projektily vykousávají ze stromů odštěpky.

Odrazí se od vršku plotu, proletí nad drátem, a jak se nad ním protáčí, zahlédne naposledy svůj koncentrační tábor, pobořený a spálený, ale je mu to jedno, dokonce nemyslí ani na Danu –

Dopadne do trávy a zmizí v džungli.

Chvíli běží všichni tři vedle sebe, ale pak se Kuffenbach začne propadávat dozadu. Někde na pozadí bušícího dechu zaznamená, že Vorošilov má taky problémy: přestože se na svou tloušťku pohybuje překvapivě mrštně, maratóny nejsou jeho oblíbená disciplína.

Bolest a adrenalin se smíchaly do steroidu, který tlakuje v žilách: jen díky němu je Kuffenbach ještě v pohybu. Otázka je jak dlouho.

Kovová chuť v ulepených ústech.

Vydrž.

Skrz stromy prosvítá okraj kaňonu. Slunečník se řítí deset metrů za nimi. A dotahuje.

Útvar, který se za třemi prchajícími asfalťáky hrne, nemá žádného velitele, žádnou organizaci, žádnou strukturu. Má jen touhu chytit to, co uniká. Chytit hubeňoura, tlusťocha a tu svini s bílejma vlasama a rozsápat je. Motorem je slepá zuřivost; stržená brzda opatrnosti se válí v prachu cesty.

A proč taky ne? Co se může stát?

Je nás hodně. A oni jsou jenom tři. A před nimi je al-sirat. Nemají kam utéct.

Dav zavyje – je to něco mezi hladovým řevem a hyením zachechtáním.

Roztomilý zvuk, pomyslí si doktor Holofaust.

Kuffenbachovi z toho zvuku zmrzne pot na zádech. Před pronásledovateli má náskok pět kroků. Naštěstí nestřílejí, protože cestou vyplácali zásobníky a při pokusech přebít v běhu akorát tak rozsypali náboje po cestě.

Kuffenbach se blíží k okraji kaňonu. Hlasitě chrčí. Oči mu plavou v potu. Ostranského ani Vorošilova nikde nevidí.

K mostu zbývá dvacet kroků.

Sytry se motá mezi stromy, odráží se od nich jako pinballová kulička. Běží a neví kam. Nemyslí na to, že se musí dostat co nejdál od tábora, než se po jeho stopě vypraví Chorozon. Běží, protože je mu jasná jedna věc.

Musí najít bělovlasého asfalťáka. A jeho kumpány.

Musí je najít.

Musí je najít.

Musí je najít.

A zničit.

Zvláštní, jak ty nejjednodušší touhy dodávají nejvíce sil. Všechno je otázka motivace.

Deset kroků od mostu se Kuffenbach odrazí a skočí do lesa. Přistane Vorošilovovi na zádech. Odkulí se a přikryje si rukama hlavu.

Vojáci v čele mají tolik soudnosti, že je Kuffenbachovo chování zarazí. Začnou brzdit.

Drát natažený přes cestu jim v brzdění pomůže. Dav sebou trhne, jako by narazil do zdi. Drát zazpívá vysoké cé.

Pět směrových tříštivých min Claymore exploduje.

Do davu vystřelí tisíc sedm set padesát ocelových kuliček.

Jako kdybyste zapnuli obří mixér.

Šedesát tři démonů a příslušníků lidské rasy se během sekundy změní v oblak kostní tříště a pudinkově vláčného masa. Stromy se ohnou pod fackou rudohnědé spršky. Čvachtnutí je slyšet na kilometry daleko.

Neefektivní brutalita.

32

Ticho imploduje.

Přeživší démony dorazí Holofaust krátkými dávkami.

Staccato jeho steyru všechny probere. Lambert si klekne a pozvrací Ostranskému nohu. Ten to kupodivu nijak nekomentuje.

Udýchaný Kuffenbach se zvedne. Vypadá, jako by mu někdo na hlavu vylil kýbl jatečních splašků. Za uchem má místo cigarety frajersky zastrčený žvanec mozku. „Adam a Denis – perimetr!“ zasípe. „Z východu na nás jdou Měsíčník a Větrník. Ostatní do práce. Máme tak osm minut.“

Vorošilov s Ostranským zmizí, Holofaust a Grabowicz začnou třídit rozmašírovaná těla. „Hlavně ruce a trupy,“ loví Holofaust. „Jo, třeba tohle. Užasnej eskont. Trup je nejmasivnější část a ruce se budou samovolně zachytávat.“ Vybírají hýbající se kusy, hážou je Kuffenbachovi a ten je váže dohromady. Když mu dojdou lana, používá liány a střeva démonů. Lidská ne. Moc sebou mrskají; dělají se na nich špatně uzly.

Kuffenbach si všimne, že Lambert se byl opět vyzvracet, ale přesto se snaží pomáhat. Z toho kluka nakonec možná něco bude. Tak za pět šest let.

Ale mít tohle jako první akci, to mu fakt nezávidím. Kdyby Kuffenbach nebyl po běhu tak vyčerpaný, možná by mu Lamberta bylo i líto. Ale teď na to fakt nemá sílu.

Krevní kejda se vsakuje do stezky; ve čvachtanici se svíjejí končetiny a orgány. Na hladině se houpe špinavě růžová pěna. Stromy klapají zuby a sliní.

Stihnou to. Ve chvíli, kdy se Ostranski s Vorošilovem vrátí, je všechno hotovo.

„Kdo bude mít tu čest jít první?“ ptá se Ostranski.

Kuffenbach rachtá v batohu. „Já.“

„A nebylo by lepší…, kdyby šel někdo jinej?“ Ostranski se na Kuffenbacha nedívá, vypadá to, že je zcela zaujat rovnáním popruhů velké polní. „Copak se ti z tý slízaný smetany už nedělá blbě?“

Kuffenbach viditelně zaváhá. Ostatní se mlčky dívají. Nikdo se k Ostranskému nepřidá – ale nikdo taky velitele nepodpoří. Kuffenbach se poškrábe na tváři.

Pak vstane a všichni uslyší, jak mu zapraskají kolena. „No dobře,“ řekne. „Tak padej.“

Ostranski zabere za lana a vstoupí na most.

Po prvních pár metrech je Lukášovi jasné, že to nezvládnou. Přesněji řečeno, že on to nezvládne.

Most je široký šedesát centimetrů – teoreticky. Prakticky ho tvoří tři čtvrtmilimetrové struny zavěšené v neodhadnutelné výšce.

Právě ta výška je Lukášův největší problém. Hlava se mu točila už na kraji, ale to nebylo nic proti tomu, co se děje na mostě. Někdo mu předplatil stovku jízd na řetízkovém kolotoči. Děs je svěrací kazajka vonící škrobem: udělej prudší pohyb, ztratíš rovnováhu a spadneš. Stěny kaňonu svírají úhel, který opticky prodlužuje hloubku. Do které spadneš. Ubíhající polopřímky se protínají kdesi dole v šeru. Do kterého spadneš. Sice nedokáže odhadnout v jaké je výšce, ale určitě jsou to nejméně dva kilometry. Zvracel by, kdyby měl co.

Vítr mu lomcuje tělem, nadouvá kongo. Límec ho fackuje. Chodidla brní: doslova cítí, jak ho gravitace omotává těžkými chapadly, jak ho propast vtahuje, vcucává ho jako tatooinský Sarlacc.

Přesto se sune vpřed. Pomalu jako lenochod po mozkové obrně, ale sune. V tomhle stavu by mu dělala problémy i normální chůze – natož to, co vyžaduje Kuffenbachův plán.

Kuffenbach z lidských trupů, končetin a několika těsnících hlav svázal něco jako vory. Čtyři tlusté, kroutící se, úpějící (řy hlavy tam neměli dávat) vory. Na každém stojí dva členové komanda – s výjimkou prvního, který je neobsazený. Ten Ostranski vždy posune o metr dopředu, s Kuffenbachem na něj přestoupí, Kuffenbach přitáhne vor, na němž stáli, na ten zase přestoupí Holofaust s Grabowiczem, přitáhnou ten, na němž… a tak dál, až po Vorošilova s Lukášem, kteří přitáhnou poslední vor. Načež si všichni postoupí o vor dozadu. A znova. Vor po voru, metr po metru.

Struny se pochopitelně prořezávají masem jako margarínem. Jenže Kuffenbach použil nejodolnější materiál, jaký v pekle existuje. A než se struny stačí prořezat skrz, rány v trupech a končetinách se jizví a zatahují. Samozřejmě je nutné vor při každém posunutí nadzvednout a natočit trochu jinak, aby na struny přilehl neporušenou částí.

Lukas se pokouší myslet na něco jiného, jen ne na nekonečno pod sebou. Uvažuje, jak komicky to musí působit: šest maníků na balících z lidských těl. Klidně by to mohla být performance absurdního divadla – nebo live verze plošinovky z atárka. Musíme vypadat pěkně trapně, hloubá se zatnutými zuby, a vůbec ne cool. A přitom žoldáci přece mají být cool, ne?

A jestli ne… TAK PROČ JSEM DO TOHO PROBOHA ŠEL?

Jsou ve třetině mostu, když Ostranskému konečně dojde, co mu to připomíná: Filipovu hru s autíčky. Vzpomínka mu sevře hrdlo – a podivně ho uklidní. Jako by se díky tomu Filipovi o něco přiblížil.

Jsou v polovině mostu, když po nich někdo začne střílet.

Slunečník a Měsíčník dorazili.

Nepřítel nespustí zuřivou kulometnou palbu: jsou to jednotlivé, uvážlivé rány střelců, kteří vědí, že jim terče nikam neutečou a že není třeba spěchat. Dávají si na čas. Pečlivě míří. Jako na střelnici.

Jako první to koupí Kuffenbach.

Vorošilov uslyší Kuffenbachovo zachroptění a koutkem oka zahlédne, jak se majorovi rozcákne koleno a jak zavrávorá. Vorošilov zasype břeh dávkou. Ne že by někoho viděl. Ale náhoda je blbec.

V momentě, kdy mu další projektil proletí rukou, se to potvrdí.

Kolem Kuffenbacha všechno zavíří, most, stěny kaňonu, kobercový vzorek džungle, obloha s nápisem BUH JE MÓDNÍ ŠTVANEC, strašlivá bolest v noze, všechno jsou to fotky nalepené na losovacím bubnu, který někdo roztočil. Cítí, jak se jeho tělo pohybuje, a v náhlé hrůze si uvědomí, že neví jakým směrem, zamává rukama, aby se něčeho chytil, ale mezi prsty mu proteče jenom vzduch.

To už je mu jasné, že padá.

Ostranski se otočí ve chvíli, kdy se Kuffenbach vydává na cestu do hlubin.

Kuffenbach padá po hlavě, kolem obličeje mu projede struna a bok voru – něčí oko zírá zpoza pečlivě zašněrované boty – ušní bubínky zalehnou větrem.

Letí.

Na tváři ucítí tlak obrovského prostoru. Něco jako když vstoupíte do sportovní haly nebo gotického chrámu.

Kdyby mu hlava už dávno nerotovala jako zběsilá, teď by se zatočila stoprocentně.

Ostranski má dojem, že natáhl ruku a zařval Chyť se, Martine, ale Kuffenbach jako by neslyšel – a potom je najednou z mostu pryč a Ostranski se vrhne dopředu. Vor pod ním podjede a struna mu rozkrojí dlaň.

Hrábne druhou rukou pod most.

Kuffenbachův kotník zachytí v poslední sekundě a čistou náhodou.

Kuffenbachovi trvá několik sekund, než si uvědomí, že se pád zastavil. Kýve se hlavou dolů, a i když třeští oči sebevíc, ani takhle dno propasti nevidí. Třeba ani dno nemá a já budu jenom padat. Navěky. Zničehonic mu ta představa přijde lákavá.

Krev z prostřeleného kolena mu crčí do obličeje. Ostře voní a je sladká a je jí pro všechny dost, dej si, na, tady máš, chtěl sis cvaknout, tak si pořádně přihni, vole, chutná ti to, co, chutná, ty starej ožralo? Kuffenbach prská a bublá, povede se mu natáhnout ruce, zatne břišní svaly, přitáhne se, pokouší se chytit Ostranského druhé ruky, kterou mu –

– Ostranski nepodává.

A čím bych se asi držel, ty vole? A střelba sílí.

Kuffenbach váží přes sto kilo. Ostranski cítí, jak ho to táhne do hlubin.

Fyzicky i psychicky.

Je vytrčený do prostoru celou horní polovinou těla, drží se jen jednou rukou, vor pod ním se kroutí a snaží se ho shodit, Ostranski se převažuje, spadnu, doprdele, dyť spadnu, otočí hlavu, zařve na Grabowicze, aby ho kurva podržel, a v té chvíli se…

S dokonalým načasováním…

Nad vrcholky stromů objeví vrtulník.

V Lukášových očích je to nejnádhernější vrtulník na světě. Nevidí křivý rám svařený ze stehenních kostí, nevidí listy vrtule neobratně vylisované z vyztužených šlach, nevidí hák na laně z vlasů, hrbolatou kabinu vyfouknutou ze zeskelnatělé chrupavky, nic z toho Lukas nevnímá, vidí jen nejkrásnější vrtulník na světě, který zachrání Lukase, Kuffenbacha, Grabowicze, všechny, dokonce možná i Ostranského.

„Tady!“ vykřikne Lukas a zamává. „Tady jsme!“

Nejkrásnější vrtulník na světě po nich začne střílet.

Vorošilov a Holofaust se pokoušejí opětovat střelbu. Bez šance.

Z nebe chlístá olovo, Grabowicz ječí, krčí se a nejeví nejmenší chuť chytit Ostranského, který se zvolna převažuje. To nezvládnu, uvědomí si Ostranski ve zmražené sekundě, v níž je ta myšlenka navěky zatavená jako moucha v jantaru. Spadnu s Kuffenbachem.

Pusť ho.

Ostranski ví, kdo to řekl. Není to žádné jeho druhé já, žádný hlas znějící v lebce, když se člověk dohaduje sám se sebou. Řekl to Adam Ostranski. Ten pravý Adam Ostranski, o jehož existenci nikdo neví (i když Lýdie možná tuší), který se celou dobu skrývá v bunkru navenek prezentovaného charakteru a zásad.

Stejně ho nezachráníš.

Pusť ho.

Kuffenbach visí na Ostranského ruce, rudne námahou (a krví, i když ta stříká čím dál méně, jak se koleno hojí), dlaně má rozřezané na kost, snaží se něčeho zachytit, něčeho na spodku voru, jenže za co zatáhne, to se uvolní, Kuffenbach hmatá znovu a znovu, se zarputilostí člověka, který si odmítá připustit situaci. Totiž že ho Ostranski neudrží.

Cítí, jak Adamova ruka povoluje.

Pusť ho.

Neslyší rychlopalné burácení, neslyší Grabowiczovo ječení, neslyší svist črtaných balistických drah. Jako kdyby někdo stiskl MUTE. Je úplně sám, v němém vesmíru, kde promlouvá pravý Adam Ostranski, který ví vždycky všechno nejlíp a sakra dobře se vyzná v tlačenici.

Pusť ho.

Jenže tentokrát je na ten hlas Ostranski připravený. Je zbytečný, abyste to odsrali oba. Nemusíš spadnout. Ostranski věděl, že se ozve. Přece se zná. Ví, co je zač. A stejně tak ví, že Kuffenbacha nepustí.

Ostranského stisk povoluje a Kuffenbach učiní poslední pokus se něčeho chytit. Neúspěšně.

Helikoptéra na ně nalétává širokým obloukem. Kulomet duní v rytmu Motorhead.

„Do prdele!“

Když se objevila helikoptéra z Miltonie a zahájila palbu, projelo oběma skupinami na břehu zadostiučinění. Konečně to těm zasranejm asfalíákům někdo ukáže. Jenže když helikoptéra při otočce zasype dávkou i okraj propasti, nálada se změní. Ty dementi z Miltonie místo asfalťáků rozstřílej nás! Skupiny se kvapně stahují z pozic. Přežít dnešní masakr a pak to koupit od vlastní letecké podpory – to už by vážně nebyla sranda.

Už to vážně není sranda.

Vrtulník se zavěsí nad mostem. Palba trhá vory, kulky jiskří o most, olověný liják houstne. Holofaust to schytá dvakrát. Vorošilov jednou. Ani jeden nepřestává střílet. Grabowicz to dostane dvakrát, Lambert ani jednou. Ani jeden nepřestává ječet.

Do propasti prší krev.

To já jsem Martina ukecal, aby tenhle zasranej kšeft vzal, odříkává v duchu Ostranski. Udělal to kvůli mně. Chcípnul kvůli mně.

Takže ho jednoduše nepustím. A ty si můžeš klidně kecat, co chceš. Tentokrát tě neposlechnu.

Jo? A když se nevrátíš, o Lýdii a Filipa se postará kdo?

Ostranski neodpoví.

Pusť tu ruku, Adame. Teď hned.

Ostranski ruku nepustí.

Převáží se a padá za Kuffenbachem.

Grabowicz sklopí vyvalené oči právě včas, aby zahlédl, jak Ostranski mizí z mostu.

Ostrá bolest Ostranskému projede celým tělem a rozprskne se v lebce. Něco – – ho táhne vzhůru – Grabowicz. To je Grabowicz!

Ježíši Kriste Grabowiczi ty seš bůh já tě miluju ty Poláku jeden omlouvám se za toho kozomrda omlouvám se za všechno co jsem ti řekl omlouvám se všem já už takovej nebudu přísahám budu milej budu slušnej budu myslet víc na druhý než na sebe přísahám –

Není to Grabowicz. Je to hák, který se Ostranskému zasekl do těla.

To už tady bylo.

Lukas zvedne pohled – a uvidí Ostranského s Kuffenbachem, jak se vynořují zpod mostu. Vznášejí se a důstojně stoupají a první reakce Lukášova ohlušeného a záhrobním balastem zblblého mozku je: ty vole – nanebevzetí!

Pak si všimne háku z helikoptéry a jeho mozek se idiotsky rozesměje a ne a ne přestat.

V momentě, kdy se Kuffenbachovy podrážky ocitnou nad jedním z vorů, se Ostranského ruka přece jen rozevře.

To brzo.

Kuffenbach dopadne na vor, vlhce to čvachtne, vor poklesne, z řezů se vyvalí krev, Kuffenbach strne, ale má štěstí: vor se nerozpadne. Klika.

V téže sekundě dostane Grabowicz zásah do hlavy.

Náboj 7,62x51 mm NATO Grabowiczovi urve levou polovinu lebky. Pravá polovina, postříkaná krví a mozkem, stačí ještě zablemcat jazykem a zakoulet okem. Grabowicz se nakloní a padá.

Kuffenbach ho chytí.

Grabowiczovi podjedou nohy.

Respektive mu pod nohama ujede vor. Takže se Kuffenbachovi vysmekne a dopadne na odkryté struny mostu.

Levá ruka odpadne čistým řezem.

Prostřední struna se zakrojí Grabowiczovi do rozkroku, s chirurgickou přesností oddělí varlata a rozpůlí penis, zadrnká na žebra, jako když jedete klackem po laťkovém plotě, rozkrojí Adamovo jablko a začistí zbytek hlavy.

Pravá struna se spokojí s pravou paží a kusem nohy.

Jak Grabowicz propadává mostem, jeví se Kuffenbachovým vytřeštěným očím jako rozkládací model z kabinetu anatomie.

Vorošilov nemá tušení, co se za jeho zády děje. A ani ho to nezajímá. Zajímá ho jediné: trefit ten zasranej vrtulník.

Jeho střely cinkají o rám helikoptéry, praskají o ližiny, to je všechno děsně fajn, ale důležitou část stroje nebo pilota se Vorošilovovi nedaří zasáhnout. A to sis myslel, že jsi docela dobrej střelec, že jo? Zatne zuby.

Grabowicz pořád žije. Zatímco propadává mostem jako kráječem na knedlíky, žije.

A levá část, ta bez rukou a s jednou nohou, se v posledním návalu zmatených reflexů pokusí o záchranu. A protože nemá nic, čím by se zachytila, chňapne po prostřední struně zuby.

Není to dobrý nápad.

Struna Grabowiczovi odřízne horní čelist, nos, sežvýkne zbývající oko a vyjede z temene olepená šedou hmotou. Obě části hlavy se od sebe s jemným puknutím oddělí a poroučí se.

Stejně jako Grabowicz.

Při pádu do propasti kolem sebe části Grabowiczova těla rotují jako miniaturní sluneční systém.

Přestože si Lukas myslel, že vyzvracel úplně všechno, vyrazí z něj sprška hořkých žaludečních šťáv. Snáší se za Grabowiczem jako výmluvný epitaf.

Hák z Ostranského zad se vytrhne – respektive je vytrhnut rukou kopilota, který vtáhne Ostranského do vrtulníku. Ostranski se na něj s řevem vrhne.

V Kuffenbachově hlavě se tříští dva proudy; jako když otevřete zdymadla a srazí se dvě vodní masy. Jedna duní Spusť ten hák, ty vrtulníkovej sráči, dělej, vytáhni mě za Adamem a uvidíš to disco a druhá řve Ser na to, musíš se postarat o zbytek týmu, dostaň je zase do pohybu, nesmíš je v tom nechat, Adama už nezachráníš, dělej, na co čekáš –

Ostranski drapne kopilota za vlasy – oba piloti jsou lidé, démon by se do kabiny nevešel – a začne mu mlátit hlavou o řídicí pult, dá do toho veškeré své chaotické emoce, cítí nadlidskou sílu a zuřivost. Helikoptéra se ve vzduchu houpe, kopilot mu šátrá rukama po obličeji, po ústech, zkouší zarazit Ostranskému prsty do očí, jen dva prstíčky tam strčíme a hned zase půjdeme, Ostranski scvakne čelisti, nasrat, jezinko, chřoustne to jako bramborový lupínek a Ostranski má najednou v puse dva prsty, chutná to fakt zajímavě, solvina s příchutí strojního oleje, specialita šéfkuchaře. Kopilot vřeští, Ostranski si všimne, že je to mladý kluk, možná mladší než Lambert, pak zahlédne pohyb a pilot za kniplem tasí mausera a Ostranski má akorát tak čas vyplivnout ty prsty.

Kuffenbach se otočí k Lambertovi a Holofaustovi, aby vykřikl první rozkaz – a uvidí Vorošilova.

Vorošilova, který doráží zásobník, zvedá steyr k rameni, ve tváři soustředěný výraz zenbuddhistického mnicha. Působí dojmem, že vnímá nepatrný výsek toho, co se děje, jenom nějaký svůj problém, a všechno ostatní odrušil. Než stačí Kuffenbach zařvat, Vorošilov zamíří a vystřelí.

Ostranski se pokusí o nemožné: vrhne se na pilota, i když je mu jasné, že to nemůže stihnout. Bůhvíproč ví, že pilotův mauser je nabitý hydrašoky a že mu první rána upálí hlavu. Mauser Model 90 Compact na něj míří jako ukazovák přísného učitele dějepisu a Ostranski mu letí vstříc a pilotův prst na spoušti bělá.

Vorošilovova kulka prorazí kokpit nad otáčkoměrem. Vyrobí v něm kráter s hvězdicovými prasklinami. A pokračuje kabinou.

V letu se otáčí.

Proletí nad zamaštěnou rukojetí kolektivu.

O osmnáct centimetrů mine ve vzduchu zatuhnutého Ostranského.

Zašustí o blond strniště na pilotově bradě.

Vnoří se do krku centimetr a půl nad ohryzkem.

Roztrhne infrahyoidní svaly, zdemoluje venu jugularis externu a zaboří se do páteře.

Krátce řečeno Vorošilovova kulka ten krk roztrhne jak hada.

Pilotovi upadne hlava.

Ostranski narazí do pilota a ten mu dá hlavičku, tak ty se chceš prát, blonďáku? Vzápětí si Ostranski uvědomí, že mu blondýn dal hlavičku doslova: Ostranski ji drží v ruce. Jako díky za dárek, ale co já s tím? Vyhodí ji z okna. Snad se blonďák neurazí, že opovrhl jeho dárkem.

Blonďák se neurazí. Bezhlavé tělo se zhroutí na knipl cykliky a Ostranski ho popadne, jenže –

Jenže to už padají.

Vorošilov skloní steyr. Dostal jsem ho. Jenom naprostej borec může sestřelit vrtulník. Selektivní opona vyjede nahoru. Vorošilov zamrká. Helikoptéra se překlopí a padá. Přímo na skupinu na mostě.

Jenom naprostej blbec může sestřelit vrtulník.

Ostranski vykopne bezhlavého rytíře z vrtulníku a zabere za cykliku, ale je pozdě.

Helikoptéra dopadne na most. Čtyřicet centimetrů za Lukase.

Most se ani nezachvěje. Pohltí náraz bez sebemenšího otřesu, co je to za materiál, proletí Vorošilovovi hlavou, a vzápětí se mu naskytne pohled, který se nevídá každý den.

Helikoptéra se začne propadat mostem.

Jako kdyby zajížděla do drtičky. Hluk trhá vzduch na cáry: stroj řve jako raněný mamut a tluče vzduch dodělávající vrtulí.

Gumošlachová podlážka v kabině se nafoukne, rozchlípne: vyjede z ní mostní struna a studeně se zatřpytí. Ostranski se nemůže hnout – ohnutý pedál mu přimáčkl nohu, zmítá se v pilotním křesle, to snad není pravda, do prdele dělej, UHRYZEJ SI TU POSRANOU NOHU, struna je od nohy pět centimetrů, čtyři centimetry, tři, dva, jeden, pleskne rozkrojená podrážka, Ostranski zavyje a noha je venku, rozříznutá, holá, struna žvýká prázdnou botu s ponožkou, Ostranski se vrhne z kabiny, před sebou vidí civějícího Lamberta, nečum, pomoz mi, natáhne k němu ruku a v tom ho něco stáhne zpátky.

Lukas na tu scénu zírá jako příslovečný králík na příslovečnou krajtu: z rozpadajícího se vrtulníku vyrazí Ostranski a se zuřivým výrazem se sápe Lukášovi po hrdle, chce mě zabít, to je jasný – když vtom ho za nohu popadne čísi ruka a vtáhne ho zpátky.

Ostranski zařve.

Zmobilizuje v proděravělém, potlučeném a adrenalinem syčícím těle poslední zbytky sil a vyrve se z krájené helikoptéry. Slyší, jak se kabina za jeho zády mění v mačkanou papírovou kouli.

Bohužel má těch sil až příliš.

Protože se svým tělem vytrhne z vrtulníku i kopilota.

Lukas vidí, jak Ostranski v poslední sekundě vyskočí z praskající bubliny kokpitu. Vidí, jak mu na noze visí mladík s ukousnutými prsty. Vidí, jak oba padají. To všechno vidí.

Dívání, to by Lukášovi šlo.

Ostranski se zachytí Lambertova voru. A okamžitě je mu jasné, že dva lidi neudrží. To leda tenkrát, před pár minutama, kdy jsem bejval ještě jura a frajersky jsem držel Kuffenbacha jednou rukou. Ostranski se podívá na Lamberta, který se nad ním tyčí jako Lotova žena. Kluk mu vrátí pohled s výrazem kataleptického imbecila. Hovado. Ostranskému nemusí nikdo vykládat, že nemá smysl po tom pitomečkovi chtít, aby ho vytáhl nahoru. Otevře ústa a řekne pomalu a zřetelně, jako by nevlál nad propastí a jako by mu ani trochu neklouzaly ruce: „Ustřel hajzlovi, co na mně visí, palici. Hned.“

Lukas na Ostranského civí.

Jeho hlava je pustá Sahara, kde vítr odfoukává písek z kostí zemřelých myšlenek. Lukas civí.

Udělej to. Ta myšlenka vyskočí z písku jako nindža ukrytý pod maskovací rohoží. Pohni rukou. Vytas pistoli.

Ustřel hajzlovi, co na Ostranském visí, palici. Hned. Lukasova ruka se pohne. Lukasova ruka tasí pistoli. Lukasova ruka namíří.

Ostranski cítí, že mu zbývá sekunda, maximálně sekunda a půl. A Lambert nad ním nehybně stojí s pistolí v ruce. NA CO KURVA ČEKÁŠ?

Dělej!

Zmáčkni to! Ježíši Kriste, zmáčkni to! Poslední součástky helikoptéry projdou mostem. Rozčtvrcený stroj zahájí fragmentovaný přistávací manévr.

Lukas míří mladíkovi pistolí do obličeje.

Dívá se na něj. A mladík se dívá na Lukase; Lukas vidí, jak se mu na čele chvěje pot a jak mu jektají zuby. Lukas to slyší i přes hučící vítr.

Střílej.

Lukas si všimne, že mladík – přestože vypadá mladší než on sám – začíná plešatět. Skrz koudelovité vlasy prosvítá bílá kůže.

Střílej.

Nemůžu, uvědomí si Lukas překvapeně. Nedokážu to. To poznání chutná zvláštně. Nedokážu to. Nedokážu někoho chladnokrevně střelit do ksichtu. Každej má svý limity. Když to neuděláš, Ostranski chcípne.

Z nevábných hlubin se vynoří oslizlé No a? No a? Jaký no a? Nenecháš ho přece chcípnout. Nejsi malichernej debil. Je to tvůj parťák v týmu. Střílej. STŘÍLEJ.

Lukas se nadechne. STŘÍLEJ!

Lukas zvýší tlak prstu na spoušti. Práskne výstřel.

Koudelovité vlasy zmizí. Spolu s vrchlíkem lebky. Jako by někdo sfouknul pěnu z piva. Ruce povolí a mladík se propadne do prázdna. Mozek v letu roluje z hlavy jako odvíjený záchodový papír.

Udělal jsem to, pomyslí si Lukas. Panebože. Odprásknul jsem ho. Odkrágloval jsem ho. Vysvačil jsem ho. Zachránil jsem Ostranského. Dokázal jsem to.

Jsem plnoprávnej člen Kuffenbachova komanda.

Podívá se na svou ruku s pistolí. Nepohnula se. Z hlavně se nekouří. Nevyletěla žádná nábojnice. A prst pořád tlačí na spoušť.

Otočí se a spatří Kuffenbacha, jak sklání kouřící hlaveň steyru.

Vorošilov se kolem Lukase protlačí a vytáhne Ostranského na most.

Za dalších čtrnáct minut jsou na druhém břehu.

33

Tohle město není jako žena. Je jako plastický chirurg.

Specialista, který si oblékne zástěru z kožených střech – jen trochu zacákanou stíny mrakodrapů – a rozloží blyštivá náměstí jako sterilizované tácy. Jeho ruka ve vrzající smogové rukavici přejíždí nad skalpely ostrých zatáček a karetami továrních komínů. Funkcionalistická čtvrť se leskne pravými úhly Kocherových háků, chrám Kladiva se ježí na kopci jako krabice přeplněná peány. Na Hinnomském pahorku opaleskují nádrže pro krevní koncentrát jako narkotizační bomby s isofluoranem. A uprostřed toho všeho se vzpíná potrubí jako liposukční odsávačka.

Plastický chirurg. Plastický chirurg, který operuje jenom sám sebe.

Nejdřív si fikne oční víčka, tukové prolapsy rolet vyjedou nahoru a ulice se rozzáří výlohami: otevřou se dokořán bary exkluzivní (Asfalťákům vstup zakázán) i méně exkluzivní (Švorcákům vstup zakázán), ruční i šlapací kasina, restaurace (Dnešní menu: Maur na šalotce s francouzskou omáčkou a grilovanou panenkou), otrokářské burzy i akvária bordelů.

Pak si chirurg přišije k hlavě boltce vojenských táborů a tisíce démonů, co mají ten den vycházku, se vyvalí do ulic jako řeka ušního mazu. Dojde i na facelifting; po městě se s dutým praskáním rozsvěcují neony, aby obyvatelům předvedly hladkou tvář města, která nemá nic společného se zatrpklým denním obličejem. Do rtů si chirurg vstříkne kolagen a rozevře je, aby zapěl ze všech reproduktorů ve městě: Devo, Michael Jackson, Army of Lovers, Bazykina Twins, pro penzisty Black Sabbath.

A ve finále si zvýší sex-appeal nízkými cenami asfaltovice (pálí se ze skupiny AB) a absencí policie. To jsou dva gelové prsní implantáty od firmy Polytech Silimed, trčící pár ultimativních zbraní, kterými přiláká všechny démony v okruhu několika set kilometrů.

Jediné, k čemu se nedostane, je abdominoplastika: čtvrť Stará Halja, jeho břicho, zůstává měkké, rozbředlé, plné stryjí, překrývajících se kožních řas a zpocených záhybů tuku. Vysoce nechutné.

Proto sem Kenneth Blixt míří.

Za Luciferových dob tu sídlila kolonie praktofyziků, inženýrů, optiků a mechaniků. Každý asfalťák s technickým talentem a dobrou pověstí tu po smrti mohl dostat druhou šanci. Někteří ji využili a dnes šéfují továrním provozům v Ocelovém městě, jiní ji spálili a litují toho v podobě oslizlých oken peepshow. Dřív to tady myšlenkově vřelo a z úzkých oken létaly zběsilé nápady na nové samohyby, samolety a zbraňové systémy – ale to už je dávno. Teď jsou klikaté uličky temné, jen občas na chodník šplíchne světlo, když se v okně poodhrne deka a osvětlí figury postávající na nárožích. Ve vzduchuje cítit pižmo, laciná voda po holení a slaný testosteron. Padá soumrak.

Příšeří Blixtovi vyhovuje. Přestože sem chodí čtvrtým rokem, pořád se stydí.

Ale stejně sem chodí dál. Protože musí. Protože jiné řešení nezná.

A přitom stačí, aby Ba’al Zebul pojal jenom stín podezření, aby jednou nechal svého ředitele operací sledovat… A všechno bude v háji.

Blixt si otře čelo kapesníkem z rozžvýkaných eskymáckých vlasů.

Klid. Ba’al Zebul nic neví. Chorozon nic neví. Nikdo nic neví.

Blixt si dává pozor, aby zašel do uličky, kde ještě nikdy nebyl. Ne že by na tom záleželo, osazenstvo Staré Halji se mění velice rychle. Další důvod, proč chodit právě sem.

„Hej,“ ozve se ze stínu. Blixt se otočí. Ve výklenku se pohne mohutná postava. Blixt se snaží zaostřit, ale oči ještě nepřivykly šeru.

Někdo v domě pootevře dveře a vyhřezlý pruh světla poskytne Blixtovi dostatek informací: dvoumetrový démon mužského pohlaví, exotický tmavohnědý typ se šlachovitým tělem, úzkými rameny a čerstvě nalakovanými rohy. Na tváři pokus o manga make-up, křiklavá rtěnka, nalepené řasy. Síťové punčochy, jehly a minisukně bez kalhotek: pod dolním lemem se kývá hadicovitý penis. Prostitut se pokouší o co nejvyšší tenor, ale s démonskými hlasivkami je to marná snaha: „Máš zájem?“

A jako vždycky – i když sám sebe přesvědčuje, že to dělá s maximálním odporem a jen proto, že musí – pocítí Blixt vzrušení.

„Ano,“ řekne. „Mám zájem.“

Probere ji pleskání impregnované kůže ve větru. V první chvíli netuší, kde je. Pak si vzpomene na bělovlasého asfalťáka, na dávku, která ji odhodila do lesa, na sloup krve, který vyrazil z hrudi. Ruka automaticky vyletí vzhůru. Pod klíční kostí nahmatá zkrabacený kráter jizvy.

„Měla by sis to vychutnat plnými doušky, Karen,“ ozve se z šera. „Smrtelná zranění, která jsou pouhými lapáliemi – to je požehnání, které by vašemu druhu nemělo nikdy zevšednět.“

Ten hlas zná. Karen zamžourá do soumraku, uvidí tající skvrny světla na celtě a ucítí sladký puch hniloby a polostráveného lidského masa. Zná i tu vůni. Náhle je úplně vzhůru a civí do příšeří stanu, kde se rýsuje neforemná postava. Chorozon sedí v nohách postele.

„Díval jsem se, jak spíš, Karen. Bizarní zážitek. Tak uklidňující, tak smířlivý. A přitom jistým způsobem znepokojující. Zvláštní.“

Uvědomí si, že je od pasu nahoru nahá – tedy doufá, že jen od pasu nahoru – a vytáhne si deku ke krku. Ne že by byla stydlivka, navíc před asexuálním Chorozonem: ale zaplaví ji nepříjemný pocit sdílené intimity, jako by souložila před domácím zvířátkem nebo tak něco. „Kde…,“ odkašle si, „… kde to jsem?“ V ústech má pachuť, jako by žvýkala latexovou matraci.

„Opět tábor Jih.“

„Jak…“

„Vyslal jsem zdravotníky, aby se ujistili, že mezi mrtvými neleží zranění. Našli tě pár metrů od stezky. Šli po krvi na stromech.“

Jako obvykle si po procitnutí připadá jako omámená. Jako by měla problém pochopit i nejjednodušší věci. „Mezi mrtvými? Mezi jakými mrtvými?“

„Tvá slavná trestná výprava,“ řekne Chorozon. „Těch šest asfalťáků ji zmasakrovalo. Zmasakrovalo a zmizelo.“

Pocit snového omámení trvá. Třeba ještě spím. „Zmasakro –“

„Zbytek tvých lidí je chtěl pronásledovat. Za al-siratem ztratili stopu.“

Skrz clonu omámení jí začíná docházet, co to znamená. „To je průser.“

„Soucítím s tebou, Karen. Ani netušíš jak.“

„To je mi prd platný!“ vyletí z ní, až se sama trochu lekne.

„Cítila by ses lépe, kdyby ses dozvěděla, že nejsi sama, kdo má, hm, expresivně řečeno, průser?“

„Jak to?“

„Utekl mi Sytry.“

„Cože?“

„Poslal jsem ho na popravu – a on utekl. Vyslal jsem za ním pár strážců, ale nic nenašli. Podle jeho chování při výslechu odhaduji, že vyrazil za těmi asfalťáky.“

„Pomstít McAleesovou,“ hlesne Karen.

„Ano.“

Je to zvláštní pocit, myslet na majora Samuela A. Sytryho jako na někoho, kdo je schopen intenzivního citu. Bezprostředně po výbuchu přičítala Karen jeho chování šoku, ale… Možná to nebyla jenom obyčejná zamilovanost.

Že by Velká & Pravá Láska?

„Je to vlastně k popukání,“ poznamená Chorozon. „Oba jsme dnes potřebovali u Knížete zabodovat a oba jsme si poměrně spektakulárně nabili hubu.“

Karen potřese hlavou. Je stále jako praštěná. Myšlenky jí v mozku chřestí jako písmenka v sáčku na scrabble.

Démon se zavrtí na posteli, Karen slyší, jak v něm žbluňkají chapadla a přesouvají se vnitřnosti. „Přiznám se, že se těším, co Kníže řekne. Být vydán napospas jeho hněvu bude silná zkušenost. Sice nikterak nová, ale…“

Tak moment: „Ty jsi mu to ještě neoznámil?“

„Nikoliv.“

„Proč?“

Neodpoví.

Snaží se mi něco naznačit? To snad ne. Přece mi nenabízí… Ne, to je nesmysl.

Problém je, že se nemůže natvrdo zeptat. Nemůže přece říct Nehlásil jsi to Knížeti, protože se chceš dohodnout? Klasická protislužba? Když ve svým hlášení dosvědčím, že jsi neudělal žádnou chybu, podržíš ve svým hlášení ty mě? Vzhledem k tomu, co o Chorozonových praktikách slyšela, je to nejspíš past – když se Karen zeptá, obratem ji práskne Knížeti. A je vyřízená. Ale nejsem vyřízená tak jako tak?

Jestli to není past… Může na tom vydělat. Takže jak se rozhodneš, Karen?

„Mám tomu rozumět tak, že mi nabízíš klasickou protislužbu? Když podržím já tebe, podržíš ty mě?“

„Fantastické!“ nadchne se Chorozon. Jeho úsměv odhalí dobrou třetinu jazyků. „Lhaní v hlášení, zatajování pravdy před Knížetem, dokonce něco jako malé spiknutí – a já mám možnost být u vzniku? Nádhera! Věděl jsem, že nejsi tak nudná, jak mi všichni tvrdili, Karen.“ Vstane z postele, zmačkané blány křídel se s praskáním rovnají. „Všichni mi říkali: za Karen dáme ruku do ohně. Nejloajálnější člověk na knížecím dvoře. Nikdy Knížeti nelže. Klidně za něj položí život – ostatně, jednou už to málem udělala. Ale já tušil, že pravda bude jiná. Daleko zajímavější. Nemohu se dočkat, až se o ni s Knížetem podělím.“

Byla to past. Do prdele.

„Jo, to udělej,“ vydoluje Karen úsměv s prošlou záruční lhůtou. „Knížete drby z důstojnický kantýny určitě hrozně zajímají. Zvlášť z úst vyšetřovatele, kterýmu právě zdrhnul odsouzenec. Bonzáctvím si ohromně pomůžeš.“

Chorozon odhrne celtu a otočí se. „Ty jsi tak neuvěřitelně bystrá, Karen! Ano, máš naprostou pravdu. Proto také nestačí, když Sytryho jenom zase dopadnu. Teď už musím vyřešit všechny aspekty tohoto monumentálního selhání a dokázat, že na mě Kníže spoléhá právem. Čili musím dostat i ty asfalťáky.“

„Ale ti jsou mí!“ ujede Karen. Nemůže mi přece vyfouknout jedinou věc, kterou si to můžu vyžehlit –

„Sama jsi to velice inteligentně řekla, Karen: jsem zvláštní vyšetřovatel. Kompetence pro mě mnoho neznamenají. Samozřejmě jestli chceš, můžeš se za asfalťáky klidně pinožit dál. Ale jen pokud toužíš zakusit onen opojný pocit zbytečné práce.“

Jsem vyřízená, pomyslí si znovu Karen.

Chorozon se na ni ještě jednou usměje. Asi deset jazyků prokmitne ven a olízne fialové rty. A Karen naprosto nevhodně napadne, jaký by s ním asi byl orální sex. Zhnuseně tu myšlenku zažene; zůstane po ní slizká stopa.

Stejně jako po Chorozonovi. Celta se plácá ve větru.

Vyřízená, a ještě k tomu nadržená.

Úžasná kombinace.

Jako by z Lukase něco spadlo. Tlak v žaludku povolil, závaží v mozku zmizelo. Už se nemusí hlídat, aby neplácl něco nevhodného, snažit se, aby ho brali vážně. Už nemusí doufat, že ho jednou přijmou mezi sebe. Scénkou na mostě se odepsal. Ukázal, že na to nemá. Ze mě prostě žoldák nikdy nebude. A není to vlastně úleva? Vědět to jistě?

No, po pravdě… Ne. Právě přišel o něco, o čem snil od svých dvanácti. Kdybych dostal příležitost… – to byla celé roky jeho mantra.

Lukas se přistihne, že si přeje, aby před třemi týdny Kuffenbachovi neotevřel. Nebylo by to lepší? Dál tloustnout u maminky? Prožívat dobrodružství jen prostřednictvím Jossova geniálního umu? A hýčkat si přesvědčení, že kdybych dostal příležitost, vyklube se ze mě tvrdej frajer a supercool zabiják?

Člověk přece o sobě musí mít nějaký iluze – jinak by se sebou vůbec nemohl žít, ne?

To bude tím, jak mluvěj, napadne ho zčistajasna. Nezapadl jsem mezi ně, protože nemluvím jako oni. Oni totiž mluvěj úplně blbě! (Okrajem vědomí se kmitne otázka, jakou řečí se tady vlastně mluví – není to angličtina, francouzština, němčina ani polština, a přesto si všichni rozumějí.) Jasně, mluvěj blbě! Kdo to kdy viděl, aby vojáci říkali nadřízenýma „útočit na ně je chujovina“ nebo se navzájem oslovovali „ty kundo“ či „to si namaž kolem řitního věnce“. Vojáci přece mluvěj úplně jinak. Říkají „z levého křídla na nás útočí nepřítel, seržante, přejděte do protiútoku – a vyřiďte chlapcům, že jsem na ně hrdý“ a „spolehněte se, budu krýt ústup naší jednotky do posledního náboje, pane!“ a „ještě bych vám chtěl říct, pane – kchkch – že jste ten zatraceně nejlepší velitel, pod kterým jsem měl tu čest sloužit – kchkch – bože, proč je mi taková zima?“ Tak mluví vojáci. Lukas to ví naprosto jistě. Četl to v military knížkách a viděl to ve válečných filmech. Mluvěj úplně blbě. Proto jsem nezapadl do týmu. A ne proto, že bych byl sra –

Tak dost. Dost. Mysli na něco jinýho.

Třeba: Jakej film natočil Stanley Kubrick v roce 1968? A John Landis v roce 1992?

To nemá cenu. I kdybych si vybavil kompletní filmografie, rok nedám.

Dobře, jinak. Otázka: Co mají Stanley a John společnýho? (Jako každý Opravdový Fanoušek svým idolům Lukas pochopitelně tyká – má s nimi přece daleko důvěrnější vztah než obyčejný konzument.) A druhá otázka: Proč seš proboha takovej srab?

Lukas odvrátí myšlenky od přitažlivě sebemrskačské zóny jen s velkými obtížemi. Nic. Chorobnej perfekcionista, kterej je vzývanej jako filmařská modla, a rozjívenej drtič komediálních polokulťáren nemají společnýho nic. (Jo, to seš. Nic. Taková malá posraná nicka.)

Co třeba, že oba natočili horor? Stanley Osvícení, John Americkýho vlkodlaka v Londýně a Nevinnou krev. Lukas na chvíli zapomene na výčitky. Nevystupoval v těch hororech náhodou Satan? Nebo démoni? Teda kromě všech těch upírů, vlkodlaků a maniaků se sekerama?

Z důvodu, který nedokáže pojmenovat, se Lukase zmocní pocit, že je to strašné důležité. Nehrál Stanley v nějaký landisovce? John je přece posedlej obsazováním režisérů do malejch rolí: Terry Gilliam, Sam Raimi, Frank Oz, George Lucas, Steven Spielberg –

To je ono! Steven hrál v Blues Brothers a pak natočil A. I. – Umělou inteligenci podle Stanleyho!

Našel jsem propojení!

Klíčem je Steven Spielberg!

STEVEN SPIELBERG JE SATAN!

Jenom škoda, že to úžasné zjištění nemůže nikomu říct.

Tohle už přece všichni dávno vědí.

Po třech a půl hodinách vyhlásí Kuffenbach odpočinek. Lambert se svalí jako podťatý; krusta krve a vnitřností zakřupe. Kuffenbach a Holofaust na sobě podobnou vrstvu mají také – vedlejší efekt vázání vorů. Při každém pohybu to praská, drolí se a páchne jako rozříznuté prase na sluníčku.

Tma je téměř úplná, jen na obloze řeřaví slogan o módním štvanci. Žádné hvězdy. Se světelnými podmínkami se změnil i vzduch: je hutnější a chutná ostře a kovově. Jako by mělo pršet, pomyslí si Kuffenbach. Zformuje tábořiště. Tradiční trojúhelník s hlídkami na vrcholech. Džungle prořídla; houští ubylo, tráva už nesahá nad hlavu, kmeny jsou útlejší a mají větší rozestupy – nepřítele by viděli na několik desítek metrů.

Tráva šustí, jak se všichni usazují na určených místech. Pak zavládne ticho, rušené jen Lambertovým funěním. Komando sedí ve tmě, pot pod oblečením zasychá a napětí se odpařuje v psychedelicky barevných vlnách. Kuffenbach se opře o pružnou kůru. Strom mu přejede po krku drsným jazykem, ale Kuffenbach se ani nehne. V duchu vidí formace démonů, které právě teď postupují nocí: nekonečné zástupy pekelných armád, co se valí džunglí, proudí ze všech stran a svírají skupinku pěti lidí do neprodyšného obklíčení. A jak postupují blíž a blíž, smyčka se utahuje, kruh zmenšuje, až nakonec zbude jen tahle mýtina, poslední prázdná bublina v démonské mase – a pět postav v jejím středu, co se marně brání, opřeno zády jeden o druhého, rameno na rameni, Kuffenbach skoro cítí pot a střelný prach a slyší výstřely, jak jeho muži zbytečně pálí do rohatého oceánu, který se valí odevšad… Kuffenbach zamrká a vší silou tu představu zažene. Strom mu olízne ucho.

„Dobře, tak já to řeknu první,“ prolomí mlčení Ostranski. „Zas až tak dobrý, jak jsme si rochnili v koncentráku, to tady není. Po pravdě řečeno, jsem trochu zklamanej.“

„Jo, ta procházka po mostě byla organizačně nezvládnutá,“ přikývne Vorošilov. „Průvodce se moc nepředvedl.“

„Mně se jeho závěrečnej rozklad líbil,“ namítne Holofaust.

„Už jsem viděl lepší triky,“ mávne Vorošilov rukou. „Dokonce i když jsme točili Wanted.“

„Ty… ty jsi točil Wanted?“ zeptá se Lambert. „S Timurem? S Morganem? Podle Markova komiksu?“ S úctou na Vorošilova valí oči.

„Jo. Dobrá pruda. Hlavně když ta kráva Jolieová prohlásila, že se do Prahy už nevrátí, a celej plac se musel stěhovat do Států. Ale hotovej film jsem neviděl. Taky proč, že jo.“

Lambert na Vorošilova zírá a vypadá jako kněz, kterému právě ateista plivl do mešního vína.

„O tom já ale nemluvím,“ připomene se Ostranski.

„Tak o čem mluvíš?“

„Že mě zklamal nevyužitej potenciál.“

„Jak to myslíš?“ zeptá se Kuffenbach.

„Hele, dejme tomu, že jsme doopravdy v pekle. Máš tady všechny hajzly, co kdy umřeli. Víš, co by se s nima všechno dalo dělat? Víš, jaká by tu mohla bejt prča? Mohl bys vykolíkovat válečný pole, vycvičit jednotky a pustit proti sobě Napoleona a Hitlera – nebo ještě líp Sun Cu a von Clausewitze. Mohl bys dát Eiffelovi materiál na padesát věží, ať něco vymyslí. Mohl bys nechat Goebbelse navrhnout reklamní kampaň na dámský vložky. Mohl bys Shakespearovi pustit filmy Davida Lynche a Quentina Tarantina a pak ho nechat napsat Othella 2: Jagovo buznobraní. Mohl bys Johna D. MacDonalda donutit, aby dokončil Černou hranici pro McGeeho. Mohl bys nechat Marxe šéfovat finančáku, Mozarta dělat beatbox a de Honnecourta vynalézat asfalťácký perpetuum mobile. Takový možnosti! Takovejch lidí! A co s nima ty debilové provedli? Udělali z nich potrubí. A baráky. A stromy. Tomu se říká fantazie.“

„Ale to je přece logický,“ řekne Kuffenbach.

„Jestli bereš výskyt neinvenční demence jako logickej, tak jo.“

„Martin podle mě myslí, že je to logický z pohledu démonů,“ vloží se do toho Vorošilov. „Díváš se na to moc jako člověk. Démonům jsou přece všechny tyhle věci u prdele. Nezajímaje Shakespeare, Hitler ani John D. MacDonald – stejně jako tebe nezajímá duševní život mravenců. Pro ně jsme jenom matroš.“

„A kromě toho,“ upozorní Holofaust, „tady Shakespeare není.“

„Myslíš, že je nesmrtelnej, žije na Zemi a píše inkognito Ošklivku Betty?“

„Ne, chci říct: proč by měl skončit v pekle? Za co?“

„Kámo, ty seš mimo,“ odplivne si Ostranski. „Myslíš, že jsou tady lidi, který si to zasloužej? Co třeba tady náš posránek,“ kývne k Lambertovi, „kdy udělal tak strašnýho, že je tu s náma? Navíc – nezapomněl jsi náhodou, jak vypadali andělé? Představ si, jak asi vypadá nebe, a zeptej se sám sebe, jestli do něčeho takovýho lidi choděj za odměnu.“

„Jakej by v tom ale pak byl systém? Kde je teda ta odměna za to, že se budeš celej život chovat vzorně?“

„Žádná odměna není, pochopitelně,“ usměje se Ostranski. „Není a nikdy nebyla. Klidně můžeš bejt celej život zmrd, a přesto na konci shrábneš jackpot, a můžeš bejt ten nejvybělenější slušňáček, a stejně ti na konci rozvěsej střeva po kolotoči. Protože i když peklo a nebe existujou, ten takzvanej systém je prostě furt jenom pohádka, která má držet lidi na uzdě. Člověk by se přece měl chovat slušně kvůli sobě samotnýmu. Aby mu ze sebe nebylo na blití. A ne proto, že mu někdo mává před nosem posmrtnou mrkvičkou.“

Nastane ticho, ve kterém všichni zmateně přemýšlejí, jestli Ostranski náhodou neřekl něco rozumného.

„No mně teda ze sebe momentálně na blití trochu je,“ zamumlá pak Vorošilov. Tak tiše, že ho ostatní skoro neslyší.

Kuffenbach k němu obrátí hlavu. „Proč?“

„Sliboval jsem Olze, že koupíme barák. Že se usadíme.“

„Rodina, děti a podobný radioaktivní svinstva,“ zahučí Holofaust.

„Jo. Peníze jsme na to měli už pár let – ale já to furt odkládal. Ještě tuhle zakázku, ještě tuhle… Rozumnejch důvodů jsem měl vagóny, ale pravda je taková, že jsem prostě nechtěl, strašně jsem nechtěl. Jako kdyby tím měl skončit život. Pořád jsem čekal, že přijde něco, co…“

„A přišel Martin.“

„A přišel Martin. A já byl v tý chvíli tak rád, tak bez sebe štěstím, to si neumíte představit. Vytlemenej jak lečo. A pak jsem chcípnul a Olgu jsem tam nechal a ty vole, teprve tady jsem si uvědomil, teprve tady jsem pochopil, že –“

„Denisi?“

Vorošilov se zarazí uprostřed věty. „No?“

„Drž hubu.“

Vorošilov se otočí celým tělem, aby se na Ostranského podíval. „Cože?“

„Sorry, ale jako tvůj kámoš tě musím zastavit. Než tady vybleješ tak krutý sentimentální sračky, že se za to pozdějc budeš stydět.“

Odmlka, kdy se na Vorošilova nikdo nedívá. Nad hlavami jim zní skřípění, jak o sebe stromy třou větvemi. Do trávy mží kůra.

„Díky,“ řekne potom Vorošilov. Projede si rukama vlasy. „Omlouvám se všem, asi jsem nějak –“

„Myslíš, že se necejtíme stejně, ty vole?“ přeruší ho Ostranski. „Jasně že cejtíme. Všichni. Každej z nás tam nahoře někoho má. A přesně kvůli tomu se musíme vrátit. Nežvanit o tom, ale prostě se vrátit.“

A Kuffenbach toho má tak akorát. Tady se musí řešit důležité věci, a ne blafat o kravinách. Vstane. „Udělám s Adamem menší severní průzkum, jestli se někdo neblíží.“ Nechce nechat nic náhodě. A hlavně si musí s Ostranským promluvit o samotě.

„Řekl bych, že si asi nechceš pokecat o tom, že je kozomrd naplátkovanej a my nemáme páru, pod jakým aliasem má markýz Astaroth v Miltonii barák,“ řekne Ostranski, když se vzdálí do dostatečné vzdálenosti.

„Ne.“

„Protože další postup je celkem jasnej.“

„Jo.“

„Takže chceš mluvit o Lambertovi?“

„Jo.“

„Hele, ohrožuje celej tým. Víš, co bys měl udělat, abys eliminoval riziko.“

„Vzít Holofaustovu lopatku, naporcovat ho a zakopat?“

„Například.“

„Jo, to by bylo rozumný.“

„To by bylo.“

„Lambert je součástí týmu,“ řekne Kuffenbach. „I když nepotřebnou součástí. A členy mýho týmu nikdo porcovat nebude.“

„Místo nepotřebnou součástí dej nebezpečnou. Nejde o to, že někde postává a čučí jak vycpanej mravenečník – on překáží. Kdyby na tom mostě neblokoval výhled, ty nebo Denis byste mě zahlídli a pomohli mi.“

„Stejně jsme ti pomohli.“

„Měl jsem kliku. Příště kliku mít nemusím. A navíc nás při přesunech děsně zpomaluje.“

„Tak mu poneseme velkou polní.“

„A teď vážně, jo?“

„Dobře, vážně: že je v týmu, je moje chyba. Já jsem uvěřil Jonathanovejm báchorkám o tom, jakej je synátor borec, a já –“

„Panebože.“

„Co?“

„Už se na to konečně vyser. Je to moje chyba, je to moje chyba. Ty seš normálně psychopat, vole. Víš, co o tobě říkala Lýdie? Že seš nejdementnější průsečík samuraje a flagelanta, jakej kdy viděla.“

Kuffenbach mírně zbledne. „Tvoje manželka by možná měla přestat strkat nos do toho, po čem její hovno.“

„No jo, to jí říkám furt,“ přikývne Ostranski. „Což ale nic nemění na tom, že má dost často pravdu.“

„Hele, Adame,“ řekne Kuffenbach. „Nehraj to na mě.“

„Co jako?“

„Nezapomeň, že tě znám.“

„Jo? Na jaký číslo právě myslím?“

„Sedmdesát čtyři.“

„Hajzle.“

„Vím, jak uvažuješ. Takže rovnou říkám: nech toho kluka bejt. Jasně, normálně dusit ho můžeš, ale něco zkus, a uvidíš.“

„Uznej – nebylo by fajn, kdyby na sebe někdo vzal odpovědnost a zbavil nás rizikovýho faktoru? Když je velitel měkkejš?“

„Je to člen týmu. Něco mu udělej a já něco udělám tobě.“

„A pak že nemáš smysl pro humor.“

„Kriste, Adame. Je to jenom vyplesklej skoropuberťák. Představ si na jeho místě Filipa za patnáct let.“

„Jenže takhle uvažovat nesmíš. Musíš to držet rozškatulkovaný.“

„Co?“

„Ale nic.“

Rozprší se. Kapky kolem nich sviští jako miniaturní letecké pumy. Bombardují listy, pleskají do chlupatého mechu. Kuffenbach zvrátí hlavu a nastaví tvář. Slyší, jak déšť šumí v korunách stromů; je to tak důvěrně známý zvuk, až mu naskočí husí kůže. Stromy vržou větvemi a vyplazují jazyky. Kůra se svrašťuje v obličejových ticích, místo suku se tu a tam vypoulí oko.

Déšť je teplý a páchne děsivou povědomostí. Přesto Kuffenbachovi trvá téměř čtyři sekundy, než si uvědomí, že to není voda.

Krev.

Pokrčí rameny. Jak jinak.

Karen se umyje a převlékne do čisté uniformy. Vyjde před stan a zadívá se na noční nebe: Spodní kus ŠTVANCE zakrývají mraky – na jihu prší. Nikdy tuhle část pekla neměla ráda. Luciferova experimentální zóna. Tady postavil Funkční Maketu, tady se pokoušel z asfalťáků uplácat stromy a zkusit, jestli se budou množit alespoň takhle, tady se pokoušel vytvořit lokální ekosystém. Nic z toho samozřejmě nefungovalo.

Karen vydá několik zbytečných rozkazů a naváže spojení se skupinou, která se pokouší najít stopy šesti asfalťáků: nic.

Karen ví, že by měla něco dělat. Pokud chce uniknout vyšetřovací komisi a vojenskému soudu, musí okamžitě vyvinout nějakou aktivitu. Třeba odhadnout sektory, kde by asfalťáci teď mohli být, a postříkat je ze vzduchu krevním koncentrátem – džungle ožije a rozdrtí je. (Karen samozřejmě chápe, jak je to naivní plán: na tohle by zásoby z miltonijských nádrží nestačily, musela by dopravit koncentrát z Tartaru – a to by jí nikdy neschválili.) Každopádně něco by dělat měla, ale… Jako by jí najednou bylo všechno jedno. Stejně na tom nezáleží. Chorozonovi nemůžu konkurovat. Odletěl už přede dvěma hodinami.

Vztek na šestici asfalťáků se vypařil. Což je zvláštní – vždyť ji ten bělovlasý postřelil, neměl by vztek naopak kulminovat? Určitě měl. Ale místo toho zmizel a nic ho nenahradilo. Karen netuší proč. Přece už jsem byla v daleko horších situacích – tak co se to se mnou děje?

Jde vlhkou trávou podél plotu a občas se ho dotkne konečky prstů, jako by se každých dvacet sekund potřebovala ujistit, že existuje. Prsty kloužou po ohlazených kostech.

U trosek bungalovu C nalezne dozorčího: jakéhosi bachaře, který s dalšími dvěma vojáky obhlíží díry, co ve zdivu zanechal Sytry, a mudruje No jo, to je ta fórová kyčelní kaše, vole, myslej, že když z toho uplácaj barák, že jim to vydrží, vole, ale hlavně že, vole, šetřej, vole.

„Rotmistře?“

Bachař předvede poněkud laxní pozor ve stylu seš sice podplukovník, ale pořád jenom asfalťák, tak víš, co mi můžeš. Šňůry zacinkají. „Podplukovníku, hlásím, že během mé služby se nic zvláštního –“

Karen to odmávne. „Pohov. Kde… kde jsou těla dozorců, kteří to schytali při vzpouře?“

Rotmistr (Halfas, vzpomene si Karen na jeho jméno) ukáže do tmy. „Už jsme je rozdělili. Démony zejtra ráno odvezou na hřbitov do Miltonie. Asfalťáci jsou u lisovače, připravený k recyklaci. Dali jsme na ně plachtu, kdyby začalo pršet.“

„Děkuju, rotmistře,“ řekne Karen a vydá se k lisovací – aniž sama ví proč.

Když tam dojde, vidí ve tmě jen siluety: tyčící se masa stroje, neforemná hromada těl. Překvapí ji, jak je vysoká. Slyší šustění, jak se asfalťáci v haldě pohybují. Jako obří pavouci. Odhrne plachtu a rozsvítí tužkovou baterku. V úzkém paprsku se zalesknou potrhané tváře, vyvaleně mrkající oči, špinavá chodidla, do černá spálená kůže, kosti trčící ze zlomenin. K šustění se přidá mumlání. Těla ji slyší a vidí. Mumlání sílí.

Co tady vlastně dělám?

Pomalu hromadu obchází. Dana McAleesová leží vespod. Karen pozná rukáv kdysi bílého lékařského pláště a útlou ruku s nakrátko ostříhanými nehty. Okraje průstřelu se zatáhly a uhladily, ale místo obličeje zůstal jen trychtýř. Ve světle baterky se mastně třpytí.

Karen přidřepne. Mumlání se jí vznáší kolem hlavy jako aura. Dotkne se nehybné dlaně.

A Dana se chytí její ruky, popadne ji se zoufalou naléhavostí a sevře takovou silou, až Karen zbělají klouby.

Karen naprosto nečekaně vhrknou do očí slzy. Zaskočí ji to. Vždyť jsem ji ani neznala. Jen jedna ze statistek v Karenině posmrtné existenci. Souložnice jiného statisty, kterým Karen pohrdala. Jenže teď, když ji Dana drží za ruku, si Karen uvědomí, že už to neplatí. A to není dobře. Když je někdo ve vašich očích debil, měl by debilem zůstat. Pochopením se věci zesložiťují. Za chvíli ještě začnu porovnávat svoji situaci se Sytryho a začnu se stydět, že jsem se chtěla pomstít za blbý porsche.

Cítí, jak jí do těla z Daniny ruky cosi proudí. Nebo si to jenom namlouvá? Na tom nezáleží. Důležité je, že Karen ví, co to je: vztek na ty asfalťáky. Proudí dlaní. Napíná žíly. Tepe v hlavě. Zaplňuje prázdno.

Skoro se jí uleví.

Když zvedá hlavu a otírá si rukávem obličej, proletí mozkem kacířská myšlenka, že ty slzy třeba nejsou reakce na to, co se stalo nějaké Daně McAleesové a nějakému Sytrymu – že to má možná něco společného s Malým Lewisem –

Stop. Tady se zastav. O tom nechceš přemýšlet.

„Rotmistře Halfasi?“ zavolá Karen do tmy.

„Ano?“ ozve se z dálky.

„Spojte se s posádkou v Miltonii, ať pro mě okamžitě pošlou helikoptéru!“

U bungalovu C rozvážně blikne konec cigarety. „Rozkaz, podplukovníku.“

„Ale hned!“ křikne Karen.

Dana jí svírá ruku silným stiskem, který se Karen bojí přerušit. Co kdyby to, co cítí, zase zmizelo?

„To je ovšem slaďoučkej bejvák,“ prohlásí prostitut a pohodí na křeslo kabelku z falešné indiánské kůže (na hnědo přebarvený Ukrajinec, odhadne Blixt). „Ty musíš bejt velký zvíře, brouku.“

„Zas tak velké ne,“ pýří se Blixt a snaží se nedívat na penis pleskající o stehna. „Dáš si něco k pití?“

„Johnnieho bez, jestli tam máš, lásko.“

Jde mu nalít Walkera (destiláty z evropských sci-fi autorů jsou v pekle nejoblíbenější) a démon si mezitím prohlíží jednoduché, ale elegantní vybavení pokoje v afroamerickém stylu (značka iKKKea). Kouká, co by mohl ukrást, všimne si Blixt, když mu nese whiskovku s fousatým kyberchodcem. Všichni jsou stejní.

„Ď.“ Démon převezme sklenici. „Kuřba je za pět, anál za dvacet. Za patnáct, jestli to budeš chtít do prdele ode mě. Pissing a kaviár do huby za deset. A pokud bys chtěl jenom vyhonit, sfoukli bysme to za tři.“ Naoko lhostejně se od Blixta odvrací, aby mu poskytl čas na rozmyšlenou. Částečně to dělá proto, že ho chce nalákat na křivku kostnaté zadnice pod minisukní, částečně se chce podívat na Picassovo plátno Venom versus Carnage: Maximum Venomage, které visí nad krbem; jedna z nejlepších věcí, kterou Pablo pro Ba’al Zebula namaloval.

„Tedy, to je skutečně lákavé menu,“ říká Blixt a vráží démonovi nůž do ledvin. Prostitut vyprskne do sklenice krev. Černá barva vybuchne v alkoholu jako bombička inkoustu.

Blixt vytrhne nůž z rány a bodne ještě jednou. Aještě jednou. A když se démon otočí, nechápavé oči vykulené jako zašlé skleněnky, přetne mu švihem krkavici. Čistý řez. Má v tom praxi. Krev narýsuje ve vzduchu černou duhu.

Démon padne na kolena v síťovaných punčochách, až to zaduní. Ale nevzdává se. Pustí sklenici, převrhne stojací lampu a pokouší se dosáhnout na kabelku. Jestli tam má paralyzér nebo kasr, to se Blixt nedozví, protože si na prostituta sedne a zasadí mu nožem čtrnáct ran do zad.

Démon pořád žije.

Kope a hází sebou a jeho nalakované nehty skřípou po parketách. Blixt se mu nesnaží přetnout míchu – ví, že než by přepižlal páteř, bylo by ráno – a vrazí mu znovu nůž do krku. Tentokrát ze strany a až po rukojeť. Ostří projede krkem a napne kůži na druhé straně.

Jehlové podpatky přestanou bušit do podlahy. Démon povolí. Svalstvo změkne v hadrovou vycpávku.

Blixt sedí a zhluboka oddechuje. Hranou ruky si otře pot z horního rtu, automaticky přihladí přehazovačku. Tak to bychom měli. Vzrušení, které v něm jiskřilo cestou ze Staré Halji, vyšumí v téměř postkoitálním obláčku. Vytrhne nůž z krku, krev líně zabublá a inkeruje parkety. No a teď –

„Tati?“

Blixt se otočí. Ve dveřích dětského pokoje stojí Viola a dívá se na něj. Je bosá a oblečená do pyžama s hopsajícími králíčky, které by většina slečen v jejím věku – už čtyři roky – odvrhla jako příliš infantilní.

„Vzbudil jsem tě?“

Zamračí se na něj. „Jo.“

„Tak to se omlouvám.“ Blixt vstane z démona. „Ale stejně bys musela vstávat.“ Ukáže na mrtvé tělo. „Máš tady jídlo.“

Viola nakrčí nos. „Zase buzna.“

„Neškleb se. Buzny jsou zdravý.“

„Když mně nechutnaj.“

„Jsou zdravý na oči a je v nich hodně vlákniny.“

„Ale jsou hnusný.“

Vtom ti odporovat nebudu, holka, pomyslí si Blixt. V tom tedy ne. Ale bezdomovci jsou ještě hnusnější. A navíc děsně smrděj a nejdou s tebou tak ochotně do bytu. A v jiných sociálních skupinách by nám soustavné mizení osob neprocházelo tak hladce, víš?

„Neodmlouvej a jez.“

Viola vyšpulí pusu. „Ne.“

Tak já se tady snažím, ještě vybírám nějakého, který není moc tučný, a slečinka –

„Já chci čokoládu,“ prohlásí Viola.

„Čokoládu nedostaneš,“ odsekne Blixt. Je ještě celý roztřesený a cítí, jak se to v něm začíná vařit.

„Tak aspoň démonský miminko. Uděláme si ho na grilu s hranolkama.“

Přestože si Blixt sliboval, že se bude ovládat, nevydrží to: „A kde bych ho asi sebral, prosím tě? To se mám vloupat do porodnice? Nebo lézt okny do démonských bytů a krást děti z kolíbek? Jak si to vůbec představuješ? Kdo si myslíš, že jsem?“

Vidí, jak se jí zalesknou oči a z nosu vyhrkne nudle – neklamná známka blížícího se pláče – a okamžitě se zastydí. Může snad za to, že se narodila, jaká se narodila?

„Nechtěl jsem na tebe křičet,“ řekne. „Pojď sem.“ Viola k němu přicape, šlápne přitom do démonovy krve. Blixt dceru obejme a pocuchá vlasy. Zaboří mu tvář do zacákané košile. Blixt má zničehonic v krku knedlík – a současně si uvědomí pach čerstvé krve a udělá se mu nevolno. Ale možná je to z toho známého pocitu. Že jsou v pasti. Že jiné řešení neexistuje.

Vážně?

Nesčetněkrát si pohrával s myšlenkou jít za Knížetem. „Víte, moje dcera je míšenka… ano, manželka byla démonka… utekla od nás, když bylo Viole třináct měsíců… a ona, Viola, moje dcera, je démonžer, víte? Myslíte, že byste nemohl… kvůli těm třiadvaceti letům, co pro vás věrně… že byste nemohl udělat výjimku?“ Pokaždé ten nápad zavrhl. Ví přesně, co by mu Ba’al Zebul řekl. Žádné výjimky. A v případě démonžerů už vůbec. Podřadná rasa, která se živí vyšším vývojovým druhem? „Blixte, ty jsi zešílel.“ Během deseti minut by na Violu nastoupila likvidační četa. Taková, v jaké si udělal jméno ten hajzl Sytry.

„Omlouvám se,“ řekne. „Sněz dneska aspoň mozeček, ano? Ten máš přece ráda.“

Viola přikývne do košile a rozmaže si krev po obličeji.

„Dojdu pro kladivo,“ usměje se Blixt.

Rány na dveře zatřesou celým bytem. „Garda Industriálního Knížete Ba’al Zebula! Otevři, Blixte!“

Otec i dcera zatuhnou.

Déšť ustal. Heslo BŮH JE MÓDNÍ ŠTVANEC pableskuje na sametově se vlnícím nebi. Mezi stromy kape.

Miltonia je větší, než čekali. Nemá pevný tvar, je neforemná a roztahaná – jako rozšlápnutá kobliha, z níž marmeláda vystříkla na všechny strany, a ne pouze injektážním otvorem. Pozorují město z přilehlého kopce a dolaďují noční make-up. Ulice ospale hlomozí. Moc toho vidět není – potřebovali by noktovizor (a Ostranski brýle).

Než se zvednou, odepne Kuffenbach Lambertovi od velké polní jeden ruksak a beze slova si ho hodí na záda. Ostranski udělá s povzdechem totéž. Zahájí sestup.

Zbývá devatenáct hodin a padesát dva minut.

„Otevři, Blixte! Víme, že jsi doma!“ Mlácení do dveří sílí. Blixt ten hlas zná: poručík Danochar. To není dobré. Ba’al Zebul ho používá pro špinavou práci. Danochar je dvouapůlmetrový řízek, co neustále pořvává, každému tyká a vůbec se chová jako největší buran – možná až přehnaně. Skoro jako by se snažil zamaskovat inteligenci.

Blixtovy myšlenky klopýtají jedna přes druhou: Poslal ho Ba’al Zebul – Sledoval mě – Violo by byla jednoznačně horší varianta.

Nebo o ničem nemá ani tušení a –

Blixt se rozhlédne. V tom případě se to brzy dozví.

Mrtvola prostituta zabírá třetinu obýváku. Někam ho odtáhnout – Nesmysl. Krev je úplně všude. Důkladný úklid bude trvat nejméně dvě hodiny.

„Otevři, kurva!“ Danochar začne do dveří kopat. Ještě třicet sekund a vyrazí je. Soukromí asfalťáků? Nebuďte k smíchu.

Co mám dělat?

Blixt se nerozhodně pohne ke dveřím.

„Tatí,“ kníkne Viola. Stojí uprostřed obýváku, bosýma nohama přešlapuje v louži krve – ale zřejmě to nevnímá. Pyžamo s králíčky působí v téhle chvíli dost podivně.

Co mám dělat?

Blixt položí ruku na kliku. Cítí, jak se pod údery chvěje. Nebo mu tak tluče srdce? Nadechne se.

Studenými prsty si zapne sako, aby nebyla vidět zakrvácená košile, a otevře dveře. Respektive pootevře. Jen na půl metru – a výhled zatarasí tělem. A zhasne. „Co se děje, poručíku?“ zeptá se tak ostře, jak je schopen.

Danochar se právě chystal znovu udeřit do dveří a málem Blixta praští do obličeje. Na poslední chvíli pěst zastaví. Uchechtne se. Je tu s dalším démonem v uniformě Ba’al Zebulovy Gardy. „Si tam mastíš brko, Blixte, nebo co?“ zeptá se přátelsky.

„Dcera má horečky,“ odpoví Blixt. „Musím se o ni starat. Co je?“

„Horečky, jo?“ zeptá se Danochar. „No jo, vono to teď řádí. Damkina je minulej tejden měla taky.“ Blixt si vzpomene, že Danochar má dvě dcery. „Musel jsem jí zmáčknout takový akupunkový body, tady na zádech a –“

„Díky za radu, já to zvládnu,“ ujistí ho Blixt. Musí to ukončit co nejrychleji; jeho nervy dlouho nevydrží. Nikdy nebyl běžec na dlouhou trať. Tedy kromě zabíjení houmlesáků a prostitutů – to zdatně zvládám už čtyři roky. Natlačí se do dveří, aby vyplnil každý centimetr.

„Možná bych mohl pomoct i tvý dceři. Když mě pustíš dovnitř, já ty akupunkový body –“

„Moje dcera je míšenka, poručíku. Pochybuji, že na ni zabírá to samé co na neposkvrněnou rasu.“

„Ale zkusit bysme to mohli. Ne? Nebo tomu snad něco brání?“ Zdá se mu to, nebo se na něj Danochar dívá podezřívavě?

„Právě usnula.“ Za zády uslyší hlasité zamlaskání bosé nohy v krvi: Viola ťape do svého pokoje. Slyšeli to, nebo ne?

„Neříkal si, že si nemoh otevřít, protože si byl u ní?“

Ne, teď už se mu to nezdá: Danochar ho rentgenuje pohledem. Není divu – Blixt si dokáže představit, jak podezřele asi vypadá, rádoby nenuceně vtlačený do škvíry pootevřených dveří. Za jeho zády další zamlaskání bosé nohy. Tentokrát hodně hlasité. Zvýší hlas: „Zrovna jsem ji uspával. A doufám, že se mi to povedlo, i když jste mi tak vehementně bušili do dveří. Nebo jste do nich i kopali?“ Slabý náznak ofenzívy, na víc se nezmůže.

„Sme tě chtěli vzbudit. Sme mysleli, že chrníš.“ Bez stínu omluvy.

„Ne, nespím. Tak co se děje? Předpokládám, že je to akutní.“

„No to je.“ Danochar šmejdí zrakem v šeru nad Blixtovou hlavou. „Přišla zpráva od Chorozona. Těch šest asfalťáků, co je Vanderbergerová honila, vyrubalo u al-siratu dvě roty a zdejchlo se směr Miltonia.“

„Cože?“ Blixt se na chvíli zapomene tisknout ke dveřím. „To je absurdní.“

„No v tom případě chce bejt Chorozon druhej Ionesco, protože depeši označil jako Neprodleně doručit Knížeti.“

Blixtovi běží mozek na plné obrátky, takže si ani nevšimne, že ostentativnímu primitivovi Danocharovi právě ujelo, že zná Ioneska.

„Co na to Jeho Excelence?“

„Nic.“

„Nic?“

„Ještě to neví.“

„Neví?“

„Si myslíš, že sem debil, Blixte?“ zazubí se démon. „Že mu zrovna já chci přinýst takovouhle zprávu? A zrovna teď?“

„Proč ne zrovna –,“ začne Blixt, ale vzápětí mu to dojde. Večerní příjezd Industriálního Knížete Mathima na zítřejší knížecí radu. Ba’al Zebul s ním má na dnešek naplánované „neformální setkání“. Teď už bude zřejmě ve stavu, kdy by mu špatnou zprávu chtěl přinést pouze sebevrah.

„Jen si to hezky vyžer, Blixte,“ usmívá se Danochar. „Od čeho tu seš? Pěkně za ním naklusej a –“

„Dobře,“ skočí mu Blixt do řeči. „Rád to udělám.“

Danocharův úsměv zmizí. „He?“

„Bude mi potěšením tu zprávu doručit, poručíku.“ Hlavně je dostat od Violy. „Mějte strpení, jen se obléknu.“

„Seš oblečenej.“

„Do něčeho vhodnějšího… pro tuto příležitost.“ Panebože, to je zase nesmysl. „Hned to bude.“

„Moment, to nás jako ani nepozveš –“

„Ne,“ řekne Blixt a přibouchne jim dveře před nosem.

34

Bývalému královéhradeckému biskupovi Janu Liškovi, ThLic, místopředsedovi komise Justicia et Pax České biskupské konference a apoštolskému administrátorovi litoměřické diecéze, se v pekle líbí.

Dobře ví, jak to zní, proto si tento pocit zpravidla nechává pro sebe. Ale teď, když sám kráčí chladnou miltonijskou nocí, si klidně přizná, že je tu šťastný.

Celou církevní kariéru strávil v Čechách. A ta země nemá pověst nejsekularizovanějšího evropského státu pro nic za nic. Na rovinu řečeno, ke konci života už Jana Lišku z toho agresivního, všeprostupujícího ateismu zmáhala únava.

Zato tady? Těžko byste tu našli někoho, kdo nevěří v peklo.

Jistě, i zde lze potkat takové, co melou něco o interdimenzionálních energetických kanálech a parazitním paralelním vesmíru, ale ty Jan Liška vždy umlčí prostou argumentací: Jestliže někteří lidé přijdou do nebe a jiní do pekla, co to znamená? Že je někdo musí třídit na hříšníky a nehříšníky. A jestli je někdo třídí, musí to dělat podle jasně daného seznamu hříchů. A pakliže existuje seznam hříchů, který stojí nad našimi subjektivními pohledy, znamená to, že dobro a zlo skutečně existují, nezávisle na našich názorech na to, co dobro a zlo je a co není. Což znamená, že postmoderní pojetí morálky jako soustavy individuálních hodnotových měřítek co? Neplatí.

Na tomto místě se oponent většinou pokusí narušit řetězec neúprosné logiky otázkou, co v tom případě v pekle dělá královéhradecký biskup, aha? A tím nahraje Janu Liškovi na závěrečný smeč: Protože jsem pochopitelně v sakristii prznil ministranty vykřikne vítězoslavně – a oponent pokořeně prchá z kolbiště.

Jana Lišku zkrátka blaží pomyšlení, že duchovní systém, kterému zasvětil život, se nakonec ukázal jako fungující. Toto je peklo. Tady lidé pykají za své hříchy. A tak to má být. Jan Liška si nadhodí vrzající postroj, na němž táhne vozík, a zajde v upřímnosti ještě dál: přizná si, že se mu líbí i atmosféra, která tu vládne. Lidé, kteří nebyli použiti, jsou pokorní, poddajní a vděční. Pryč je agresivita, prostopášnost, rozmařilost a velkohubá sebestřednost. Už žádná arogance. Zádně násilí. Žádný vulgární sex. Jan Liška se usmívá do tmy.

Pak se usmívat přestane.

Protože ze stínů se vynoří pět lidských postav s namířenými samopaly a jedna štěkne: „Hej, dědo, kde tady najdeme nejluxusnější bordel?“

Helikoptéra se žene nad tušenými vrcholky stromů a Karen neztrácí čas. Energie, kterou jí nabila Dana, v ní drnčí jako servomotor. Místo aby zírala dolů a marně pátrala po šesti asfalťácích, naklání se k řídicímu pultu, na němž je navařena hlava mladé blondýny (jestli se ptáte proč právě mladé blondýny, evidentně nic netušíte o složitých zákoutích vojenské duše). Blondýna otevírá ústa a chrčí. Vyrazí ze sebe několik vyseknutých slabik. Zakloktá jazykem.

„Slyšíme se?“ zeptá se Karen; snaží se překřičet burácení rotoru.

„Slyšíme,“ odpoví blondýna mužským hlasem.

„Tady podplukovník Karen Vanderbergerová, inspekce vojenských zařízení Ba’al Zebulova Industriálního Knížectví.“

„Plukovník Carreau, velitelství pozemních sil Miltonie,“ odtuší blondýna.

„Plukovníku, přeskočím úvodní kecy: co se stalo v táboře Jih, už asi víte.“

„Jistě.“ Hlas plukovníka Carreaua nezmění intonaci – zůstává klidný až flegmatický. „Už jsem přišel o jednu helikoptéru.“

„Je vám určitě známo, že jsem byla Jeho Excelencí pověřena dopadením pachatelů sabotáže.“

„Ano.“

„Mám pro vás novinku: ti hajzlové míří do Miltonie.“

„Vskutku.“ V Carreauově hlase se objeví asi takové vzrušení, jako by se právě dozvěděl o novém druhu důchodového připojištění.

„Jo, vskutku. Kolik… Jakejma silama přesně v Miltonii disponujete, plukovníku?“

„V současnosti se tu nacházejí dva prapory pozemního vojska, tedy osm set mužů, a jedna tanková brigáda, tedy dva tisíce mužů a osmdesát pět strojů.“

„Fajn. Tímto okamžikem nad nima přebírám velení.“

To je moc i na Carreaua. „Prosím?“

„Vy jste mě neslyšel? Blbne spojení, nebo co?“

„Už to tak vypadá. Měl jsem dojem, že jste říkala, že přebíráte velení nad celou miltonijskou posádkou.“

„Jo, to jsem říkala.“

„Už zase blbne spojení.“

„Chystáte se mi dělat problémy, Carreau?“

„Dovolíte mi otázku?“

„Sem s ní.“

„Co vás vede k tak bizarnímu prohlášení? Bahenní horečka? Záchvat schizofrenie? Láhev Jelcina vyžahnutá nalačno?“

Karen si olízne popraskané rty. „Přímé pověření Jeho Excelence,“ zalže plynule. „Jestli mi nevěříte, můžete si to u něj ověřit.“

Ticho rušené jen krkáním blondýny, které má imitovat praskání rádiových interferencí.

Karen položí ruce na stehna a otře si zpocené dlaně. Pilot helikoptéry po ní zašilhá. Carreau Knížeti nezavolá. Neodváží se. Karen v odrazu vidí, jak je bledá.

A když jo?

„Jaké jsou rozkazy?“ zeptá se Carreau.

„Vyhlaste BoPo, první stupeň. Uzavřete Miltonii. Neprodyšně. Obsaďte všechny přístupový cesty, všechny strategický body. Asfalťáci se nesměj dostat do města.“

„A pokud v něm už jsou?“

„Tak se nesměj dostat ven. Další rozkazy vydám po přistání, to znamená…,“ podívá se na pilota: Za patnáct minut, ukáže, „… za patnáct minut. Nějaký otázky?“

„Ne,“ řekne blondýna.

„V tom případě konec. Pusťte se do toho.“

„Provedu.“ Blondýna ztuhne s pootevřenými ústy.

Karen se zvrátí do sedačky. Tak a je to. Rubikon byl přeplaván. Sice poněkud neelegantní čubičkou, ale byl. Není cesty zpět. Teď už ji neuchrání ani její protekční postavení. Jestli ty asfalťáky nedostane, nebude žádná degradace ani vyšetřovací komise – rovnou popravčí četa. Udělá se jí mdlo. V ústech má sucho a točí se jí hlava.

„Nemáte tady lékárničku?“ zeptá se. Pilot ukáže palcem.

Zatímco se Karen hrabe v rachtající piksle, na obzoru začnou pomrkávat světla Miltonie.

Blixt stojí před posledními dveřmi.

Bezpečnostními kruhy Ba’al Zebulových komnat prošel lehce jako gilotina krkem Ludvíka Šestnáctého – provázen šklebícím se Danocharem a nevěřícnými pohledy bodyguardů.

Posledními dveřmi prosakuje hluk; plačtivé skřeky vpletené do hrdelních chrochtů. Dveře jsou potažené kůží – výřezy s nejnádhernějšími mapami nevus flammeus. Blixt ví, že se této kožní chorobě lidově říká oheň. Zbytečná informace, která uvízla v závitech jako naplavený kal.

Má dojem, že kůže pulzuje v rytmu tlumených zvuků. Jako by se rudé skvrny hemangiomů přelévaly, rozpojovaly, splývaly. Jako by vytvářely písmena. Vzkazy.

NECHOĎ TAM.

VÍ VŠECHNO. VŠECHNO O TOBĚ. VŠECHNO O VIOLE. NECHOĎ TAM.

Blixt polkne. Desky s Chorozonovou zprávou se mu lepí k dlaním. Proč zrovna já musím být zbabělec?

Danochar nic neříká a Blixt je mu za to vděčný.

Natáhne ruku a stiskne kliku.

„Blixte,“ řekne Danochar.

„Ano?“ Neotočí hlavu. Jestli z něj vypadne další jízlivej fórek, začnu řvát.

„Drž se.“

Blixt vypustí z plic zadržovaný vzduch; dech rozhrne černé chloupky na dveřích. Vstoupí.

A jediným pohledem zjistí, že je to přesně tak špatné, jak si představoval.

Chlastačka je v plném proudu.

Obě Industriální Knížata se válejí všude možně: Ba’al Zebul leze po stropě, sosák omatlaný vnitřnostmi, Mathim je natažený přes dlaždice, postel s nebesy, dlaždice, sekretář, dlaždice, čalouněné křeslo a dlaždice. Hlavový konec má podepřený misníkem a souká do něj stařenku nacucanou čistým etylalkoholem. Stařence tečou z nosu hleny, z úst krev a z očí slzy; žaludeční šťávy jí rozpouštějí nohy. Další nahé flašky se třesou v base, hystericky brebentí a líh jim crčí z vydrhnutých genitálií. Obsluhu obstarává šest sexy servírek vyparáděných podle posledního výkřiku módy, takzvaného otevřeného stylu: předloktí i holeně zlomené do pravých úhlů, z otevřených ran eroticky vykukují kosti. Roznášení nápojů (nebo spíš jejich přivádění) a vlastně i sama chůze je díky tomu výzvou, ale řekněme si to otevřeně (ha ha) – nikdo je k tomu nenutí. Každý asfalťák má právo svobodné volby: buď si nechá každou půlhodinu lámat ruce a nohy (a bude si do ran sypat sůl z opaskových solniček) nebo může zvolit perspektivní kariéru několika metrů dálnice E666.

Ba’al Zebul i Mathim mají dost. Dá se to poznat snadno: přestali se oslovovat květnatými oficiálními tituly a přešli na můj bratře. Vzájemná řevnivost lety přerostla v plnohodnotnou nenávist – a to nejen díky Ba’al Zebulově holedbání, že to byl jeho, Ba’al Zebulův agent, kdo spáchal atentát na Lucifera, a že mu díky tomu připadlo hlavní město. Není divu, že si obě Knížata po Mathimově příjezdu padla do náruče (obrazně: zkuste si představit objetí obří masařky a dvousettunového červa a pochopíte, proč setrvávají u verbálních zdravic) a uspořádala pitku ve stylu sovětského politbyra. Cílem je protivníka ožrat, nechat alkohol otupit ostražitost a pak z toho vytřískat, co se dá. V této chvíli jsou oba opilí, vydráždění a stabilní jako příslovečná láhev nitroglycerínu. Ani už nevnímají potlačované úpění servírek.

Jestli existuje horší situace pro sdělení špatné zprávy, tak bych ji strašně rád viděl, pomyslí si Blixt a nadechne se. Nepatrně mu přitom zadrkotají zuby.

„Můj pane, věřte, že marně hledám dostatečně kajícná slova –,“ spustí vybroušeně servilním tónem, ale Ba’al Zebul ho přeruší: „Co ode mě chceš?“

„Pokorně žádám o svolení, abych vám mohl –“

„Co chci? Ptáš se, co od tebe chci?“ zahuhlá Mathim. S plným ústním otvorem se mu špatně mluví – háčky a zuby se boří do babiččiných faldů. Působí to dojmem, jako by stařence navlékal těsný spacák. „Říkám ti to stále dokola, můj bratře. Chci, abys uznal, že je to dobrý nápad.“

„Je to dobrý nápad,“ uzná Ba’al Zebul.

„No konečn –“

„Na někoho tvého rozhledu a inteligence. To je dokonce geniální nápad. Ale bráno objektivně je to intelektuálně vazký pšouk obecního idiota. Můj bratře.“

Problém s Ba’al Zebulem je, že díky složeným očím nemusí nikdy hýbat hlavou. Blixt tudíž často tápe, na koho se právě dívá. Jako třeba teď. „Omlouvám se, můj pane,“ zadrmolí, „měl jsem zato, že ve své neskonalé dobrotě hovoříte ke mn –“

„Je to dobrý nápad,“ chrochtá Mathim. „Neotřelý, efektivní a pragmatický.“

„Nikoliv: nedomyšlený, liberální a nebezpečný. Takový je. A asfaltomilský.“ Ba’al Zebulův hlas je rozmazaný.

„Můj pane, snažně vás prosím za odpuštění, že vstupuji do tak zásadního rozhovoru, ale mám aktuální zprá –“

„Ne, dovolím si nesouhlasit, můj bratře. Se vší úctou se domnívám, že tvou mysl prorostl zkostnatělý konzervatismus a brání ti vidět věci bez ideologických přívlastků.“

„Můj pane, odpusťte, ale je to velmi naléhav –“

„Abys poznal, že založit v armádě asfalťácké sbory je čirá idiocie, nepotřebuješ bystrou mysl, můj bratře. Stačí mozek donošeného kojence. Který evidentně nepatří do tvé – jinak velmi působivé – fyzické výbavy.“

„Můj pane, dovol –“

„Můj bratře, že se blíží válka, je snad jasné každému. Že nevíme, kdy a kde máme očekávat Jeho první úder, na věci nic nemění. Že je v této situaci třeba odhodit předsudky a uvažovat neortodoxně, je doufám premisa, která nějakým zázrakem pronikla i skrz impozantní valy tvé ignorance.“

„Můj pan –“

„Protože jsi schopen dohlédnout jen k nejbližší láhvi, nemohu po tobě chtít, abys viděl za horizont několika příštích let, neřku-li desetiletí, ale zkus pochopit toto: nabrat asfalťáky do armády je absolutně nepřijatelné. Je to první krok k integraci.“

„Přeháníš.“

„První krok k rovnoprávnosti.“

„Asfalťáci běžně fungují na úřednických postech i v represivních složkách, nosí zbraně, dělají bachaře, muškaře – a ty mi tu tvrdíš, že formální výměna distinkcí na jejich uniformách nastartuje bouřlivou revoluci? Můj bratře, nepřekvapilo by mě, kdyby ses každý večer díval pod postel, zdali se tam neskrývá On. A navíc, odpusť, že ti tak netaktně připomínám tvou nedůslednost, ale nebyl jsi to ty, kdo jmenoval asfalťačku Vanderbergerovou podplukovníkem v řádné armádě? A to jen díky takové lapálii, že ti zachránila život? Tak o čem se tu vlastně bavíme?“

„Můj pane, dorazila zpráva od Chorozona.“

„Rozdíl mezi ojedinělou výjimkou a přenastavením systému snad dokážou zaznamenat i tvé mozkové receptory – stejně jako rozdíl mezi bachařem a vojákem. Věznit, týrat a mučit soukmenovce je přirozenou vlastností asfalťácké podrasy. Ale něčeho jako boje či dokonce obětování se za vznešený cíl nejsou schopni.“

„Chorozonova zpráva zní: Osoby odpovědné za zničení tábora Jih vyhladily dvě roty trestné výpravy Karen Vanderbergerové a pokračují směrem na Miltonii.“

„Můj bratře, logika vždy byla jednou z tvých slabých stránek. Ale zapřísahám tě, pokus se soustředit a sleduj tento elementární řetězec: a) víme, že nebe zaútočí, b) bude potřeba kanonfutr, c) máme nejideálnější kanonfutr všech dob. Kontrolní otázka: naše reakce d) bude? Podle tebe ignorování zdrojů, které máme k dispozici? Můj bratře, věř, že za dobrý kanadský žertík bych dal svůj doktorát z helmintologie, ale nezdá se ti, že obětovat osud celé dimenze je trochu nabubřelé?“

Ba’al Zebul dýchne Blixtovi do tváře. Blixt nezaznamenal pohyb, jeden moment byl Kníže na stropě, druhý má jeho makadla před obličejem. Žilnatý sosák, tlustý jako Schwarzeneggerova noha, se chvěje tři centimetry od Blixtova nosu. Teplý výdech vnitřností a fekálií mu učeše přehazovačku dozadu. Mozaika očních ommatidií se třpytí jako hypnotizérův medailon.

Ba’al Zebul švihne přední nohou.

Úder míří doprostřed Blixtova obličeje, ale v posledním útržku sekundy si to Kníže rozmyslí, změní směr pohybu a rána utrhne hlavu vedlestojící servírce.

Blond koule se odrazí ode zdi; ještě ani nedopadne na podlahu, když se druhá noha zanoří do břicha další servírky a rozpáře ho odzdola nahoru. Střeva vyhrknou v mlaskavém propletenci. Třetí servírka ztratí nervy, zavříská a Ba’al Zebul ji do otevřených úst narve třetí nohu. Končetina roztrhne rty a probourá se hlavou. Suché křupnutí lebky: krev a mozek bahnitě vzdechnou.

Ozve se něco mezi krkáním, dávením a hýkáním rypouše sloního. Vychází to z Mathima. Stará paní v jeho ústech se zmítá jako bójka na rozbouřeném moři. Blixtovi chvíli trvá, než mu dojde, že se Mathim směje.

Pot, který Blixtovi klouže po čele, je zkapalněný strach. Blixt se ho neodvažuje setřít, aby to rozběsněný Ba’al Zebul nevzal jako provokaci. Bleskne mu hlavou, jestli to neměl naservírovat uhlazeněji, použít víc termínů jako promyšlená strategie našich jednotek nebo statisticky zanedbatelné ztráty… Ale to by stejně nepomohlo. Ba’al Zebul není idiot.

Mathim se přestane smát. Servírka se snaží nacpat si střeva do břišní dutiny a zároveň se při odchodu klanět. Se zlámanými končetinami jí nejde ani jedno. Její bezhlavou parťačku táhnou kolegyně k východu.

Ba’al Zebul vytrhne třetí servírce nohu z hlavy a ta upadne a pokouší se po čtyřech odlézt. Vráží při tom do nábytku. Hlasivky jí huhňavě drnčí omluvami, do otevřených zlomenin kape mozek a slzy.

„Blixte,“ pronese Ba’al Zebul tiše. Stojí rozkročený uprostřed pokoje, lesklý a obrovský, obludné uzly svalů se pod chitinem dmou.

Blixt otevře ústa. „M-m-m-m –“ Spolkne vzduchovou bublinu. „M-můj pane?“

„Jméno velitele posádky Miltonie.“

„Plukovník Carreau, můj pane. Okamžitě se s ním spojím a vyřídím mu –“

„Ne.“

Blixt si olízne suché rty. „Ne?“

„Ne. Chci s ním mluvit sám. Během dvou minut. Zařiďte“

„Virakam, můj pane!“ Blixt se žene ke dveřím; rozráží servírky na všechny strany jako potlučené kuželky.

Špehýrka cvakne, do noci vytryskne žlutý pohled.

Chvíli se nic neděje. Pak se zpoza dveří ozve nevěřícný démonský hlas. „Tohle má bejt jako kurva co?“

Vorošilov, Lambert a Holofaust stojí na chodníku a připadají si jako tři paka. Vorošilov otevře ústa, i když netuší, co z něj vypadne, ale Holofaust ho předběhne: „My jsme koledníci.“

„Cože?“

„Slyšeli jsme, že u vás máte nějaká děvčata, a rádi bychom je ztloukli vánočkovitě svázanými větvemi. A byli za to obdarováni folklórně nazdobenými chladírenskými produkty.“

Žlutý pohled se zostří. „Vy ste ožralý nebo co. Víte vůbec, kam se dobejváte? Sem nemaj asfalťáci přístup.“

Špehýrka má daleko do strohosti vězeňských průhledů: je rokokově zdobená, vytvarovaná do podoby přátelsky rozchlíplé vulvy.

Holofaust kopne do dveří. „Hody hody doprovody, hajzle! Ve jménu Ježichova zombievstání! Otevři! Gestapo!“

„Vy ste se snad úplně posra-,“ začne démon – a pak jeho žlutý pohled zčistajasna ze špehýrky zmizí a nahradí ho jiný, zelený. „Heslo.“

„IDDQD.“

„V našem případě spíš IDBEHOLDV, ne? Hoši, hoši, vy máte děsnou kliku, že jsem pověstnej svojí tolerancí.“ Zámky zarachotí, dveře vrznou, Ostranski zve úslužným gestem dál. „Ale jako co se týče triviálního úkolu držet pozornost ochranky u předních dveří, zatímco drsňáci proniknou do objektu zadem, bylo to tak nanejvýš za čtyři minus, doktore.“

„Sakra, to mi zas fotr nařeže hadicí od plynu,“ zamumlá Holofaust, když vstupuje do nejluxusnějšího bordelu v Miltonii.

Po mrazivém větru nad propastí, dusné džungli a krvavém dešti působí na Lukase klimatizované foyer bordelu jako balzám. Na kterém je ovšem něco divného. Jenže co? Vinylové tapety v barvě bordó, lakové paravany, koberec s tak dlouhým chlupem, až má Lukas dojem, že se vlní jak stepní tráva, ambientní lampy, v jejichž trubicích levitují modré žloutky, to vše vstřebá Lukas okamžitě – stejně jako zaznamená tělo bodyguarda, kterého během rozhovoru s Holofaustem Ostranski zezadu uzemnil pažbou, a Kuffenbacha, který míří na strážce číslo dvě. To celé Lukas obsáhne jediným mžikem oka.

Zbývající čas může tudíž věnovat civění na kurvy.

Kurvy jsou štíhlé, věcné, rafinované, pobavené, ohebné, dlouhovlasé, krátkovlasé, holohlavé, hubené, tlusté, ordinérní, nevinné, vulgární, teatrální, mahagonové, sofistikované, maniodepresivní, rozesmáté, upjaté, vyzývavé, zasněné, ostražité, lascivní, sečtělé, debilní, podrazácké, ukecané, submisivní, nenávistné, vtipné, rozespalé, pobožné, zfetované, zručné, vztahovačné, opotřebované, kamarádské, hysterické, cynické, rozeapené, mateřské, zasmušilé, suverénní, chaotické, hádavé, hravé, empatické, urážlivé, spiklenecké, optimistické, znuděné, vděčné, staromilské, chichotavé, nedůvěřivé, sentimentální, hladké, kluzké, voňavé, líné, egoistické, čistotné, pevné, nezletilé, dětinské, snobské, shovívavé, osamělé, hladové, otevřené, nepochopitelné, blízké a nekonečně vzdálené.

Čili to Lukášovi nějakou dobu trvá, než je všechny prostuduje. Jejich tu asi čtyřicet a nejsou mezi nimi žádné démonky. Současně s tím Lukášovi dojde, co je na hale divného: není v ní jediná věc vyrobená z lidí. Všechno originál import ze Země. Těžká snobárna.

Lukas tuší, že by měl asi na prostitutky čučet nějak decentněji, ale nedokáže si pomoci. Některé kousky k sobě Lukášův pohled doslova přimagnetují – pětiletým šlapkám se naopak snaží vyhnout. Takže nedokáže říct, ve které chvíli přesně Kuffenbach povalí bodyguarda na zem a kdy mu Ostranski mačetou utne ruku.

Démonův řev Lukášovu pozornost zase plně obnoví. Dokonce zachytí i takové nuance jako Kuffenbachův výraz.

„Co to do prdele děláš?“ oboří se major na Ostranského.

„Vyslýchám.“

„Vyslýcháš? Takhle? Hele, brzdi, jo?“

Ostranski se ke Kuffenbachovi otočí. Ohrnutý ret se mu odchlipuje od zubů jako psovi. „Jasně, Martine, jasně. Přibrzdíme. Zpomalíme na předepsanou rychlost. Dáme hochovi vydechnout. Ať si skočí na svačinku, hodí šlofíka. Máme přece času dost, ne?“

„Jenom říkám, že tohle nebylo nutný. Vyklopil by nám to dobrovolně.“ Zatímco se dohadují, sáhne démon zdravou rukou do kapsy.

Lukas jako ve snách udělá dva kroky a paralyzér mu z ruky vykopne. Kuffenbach na to nijak nezareaguje, ale Ostranski Lukasovi poděkuje pokývnutím. „Vidíš?“ obrátí se na Kuffenbacha. „Ještě si z nás dělá kozy. Kdepak, přísnost musí bejt. Víš, co mu useknu teď?“

„Vzhledem k tvejm výslechovejm metodám… Hlavu?“

„Něco důležitějšího.“ Ostranski ušmikne bodyguardovi knoflík u kalhot a sešlápne nohavice.

„Tak už mu řekni, kde ten seznam klientů máte. Tohle ti za to přece nestojí,“ nakloní se Kuffenbach. „On ti toho ptáka fakt usekne, v tom já mu nezabráním.“

„Chlapec zřejmě touží po rozsahu tři a půl oktávy,“ poznamená Ostranski. „Operní kariéra, alt i soprán v jednom, kdo by to nebral?“ Rozmáchne se.

Na Lukase zapůsobí, jak Ostranski i Kuffenbach hladce vklouzli do rolí hodného a zlého policajta. Ani se nemuseli domlouvat pohledem.

„On ti ho klidně usekne, chápeš to? Přece se nenecháš vykastrovat kvůli takový ptákovině.“

Ostranski zkusmo švihne mačetou. „Ty vole, nejsem si jistej, jestli se trefím.“

„V prvním patře,“ zachraptí démon. „Naproti schodům. V kanclu u šéfky. Tam jsou záznamy.“

„Hodnej.“ Ostranski vší silou nakopne démona do obličeje. Křupne a čvachtne to zároveň.

„A to bylo jako za co?“ ozve se Vorošilov.

„Za všechny ty holky tady,“ odpoví Ostranski přes rameno – trochu příliš pohotově, připadá Lukasovi. „Nebo máš snad o chování pasáků nějaký iluze?“

Kuffenbach už mezitím míří ke schodům: „Denisi, doktore: vchody. Nebude nám to s Adamem trvat dlouho.“

Ostranski odcákne krev z mačety a vyrazí za ním.

Lukasovi se zdá, že nejde, ale vznáší se na mihotavém obláčku čtyřiceti obdivných ženských pohledů.

Vrtulník nasadí na přistání; Karen vidí, že Carreau už čeká na ploše miltonijského letiště. Stojí tam s ním dva démoni.

Pocit, že má hlavu plnou helia, je zpátky. Jenže teď už je na vycouvání pozdě.

Na všechno je pozdě – na jiné alternativy, na promyšlení příštích tahů. Jediné, co Karen může udělat, je ladně vyskočit z vrtulníku, stisknout plukovníku Carreauovi pravici a lhát, až se budou Alpy zelenat.

Pilot přitáhne cykliku a ubere výkon. Carreau sleduje přistávací manévr s nehybným výrazem v plochém obličeji. Na rozdíl od většiny démonů si nechává růst licousy – chlupy mu odstávají od hlavy jako houští radarových antén. Karen zachytí jeho pohled a pokusí se o úsměv. Carreau nehne brvou.

Vrtulník dosedne na zem. Karen z něj ladně vyskočí, stiskne Carreauovi pravici a opře se do toho: „Plukovník Carreau? Vanderbergerová. Tak jak to vypadá? Uzavřeli jste město? Všechny výpadovky i letiště? A co? V oukeji? Nějaký stopy po uprchlících? Nezapomeňte, že na nich Ba’al Zebulovi hodně záleží – koneckonců jinak by nepřistoupil k tak mimořádnýmu opatření a nejmenoval mě dočasnou velitelkou miltonijský posádky.“ Nějak moc mluví. Zkusmo se kousne do jazyka. Trochu to pomůže.

Carreau na ni civí očima barvy opršelého čediče. „Jistě,“ řekne. „Cokoliv si Kníže přeje.“

„Výborně, plukovníku. Jen tak dál a časem se určitě dočkáte Ba’al Zebulovy zasloužený pozornosti.“

„O tom nepochybuji. Ale mezitím, podplukovníku Vanderbergerová, myslíte, že byste mohla jít se mnou?“

Karenino srdce přeskočí jeden úder. „Kam?“

Zdá se mi to, nebo se pousmál?

„Na štáb, pochopitelně. Nebo odkud byste chtěla akci řídit?“

„Aha.“ Karen švenkne pohledem na dva vojáky za plukovníkem. V nečitelném zírání svému šéfovi zdatně sekundují. „Na štáb. Jasně. No tak jdeme.“

Carreau bez dalšího slova vyrazí k malým krabicoidním domkům. Karen šlape za ním. Carreauovy gorily ji nenásledují v předpisovém odstupu, ale zařadí se vedle ní, každá z jedné strany.

Když dojdou k jednomu z domků, Carreau před Karen galantně otevře. Krátká chodba s prošoupaným morkolinem. „Tudy,“ ukáže Carreau na schody vedoucí dolů.

Podzemní chodba je zašlejší než ta v přízemí: u stěn se válejí kostry přepravek a prorezlé várnice. Nápisy na dveřích: SKLAD MATERIÁLU WZK 0301, HLAVNÍ VENTIL PRO CH a ČISTICÍ PROSTŘEDKY (KLÍČ U DOZORČÍHO). Carreau se co chvíli otáčí, aby se přesvědčil, jestli je Karen za ním.

„Už tam budeme,“ říká.

V kanceláři šéfové bordelu se nacházejí nejen záznamy o klientech, ale i sama šéfová.

Dřepí za psacím stolem z leštěného ořechu, ruce na podložce klidné a nehybné. Evidentně Kuffenbacha s Ostranským očekává.

Přestože není Číňanka, má na sobě čchi-pao z červeného hedvábí. Ofina nad inteligentníma očima je zastřižená tak ostře, že by člověku při líbání mohla useknout nos. Žádná rtěnka. Oční stíny ohnivě žlutorudé, lak na nehtech pro změnu rudý krvavě. Na rtech se chvěje odlesk nadřazeného úsměvu. Věk: devět let.

Ostranského to vyhodí z tempa, ale Kuffenbach nezaváhá – je jako stroj: „Pod jakým jménem si u tebe markýz Astaroth objednává holky? Na jakou adresu mu je posíláš? No? Sypej!“

Ostranski chytne dech. „Ale Martine – musíš startovat tak zostra? Někam vlítnout bez pozdravu a začít štěkat? Jestli chceš, aby lidi spolupracovali, chovej se slušněji.“

Ani jeden nezaznamená, že si role hodného a zlého policajta prohodili – jeli tuhle výslechovou abecedu tolikrát, že o tom nepřemýšlejí.

„Ke každýmu se chovám tak, jak si to zaslouží,“ vrčí Kuffenbach. „A jestli to tahle malá svině okamžitě nevybalí, pozná, že se umím chovat daleko hůř.“

„Hele, umravni se, jo? Tenhle tón přece není nutný. Tady malá dáma bude určitě ráda spolupracovat. Viď?“

„Jo. Ale jenom když dostanu Barbie Paleontoložku,“ zakomíhá devítiletá bordelmamá bosýma nohama. „Nebo Barbie Lady. S lordem Kenem. Ve fraku a s cylindrem.“

„Fajn. Jako zálohu můžeš dostat monokl.“ Kuffenbach sbalí ruku v pěst a nakročí ke stolu.

„Počkej moment.“ Ostranski ho čapne za loket. „Dej jí ještě šanci. Tahle malá slečna nevypadá hloupě. Určitě pochopí situaci a bude rozumná.“

„Já jsem rozumná. Já jsem velká,“ informuje je dítě za psacím stolem. „Mně už je osm.“ Ukáže jim to na prstech. „Ale vám nic neřeknu, protože jste hnusný strejdové. Hlavně tenhle,“ ukáže červeně nalakovaným nehtem na Kuffenbacha. „To je bubák.“

„Tak a dost.“ Kuffenbach vytrhne Ostranskému ulepenou mačetu.

„Uklidni se, prosím tě –“

„Já toho vydržím hodně –“

„– jdi se vydejchat za dveře –“

„– nehnu ani brvou, když mi říkají, jakej jsem debil, sráč a notor –“

„– a my se to tady mezitím pokusíme rozumně vyřešit –“

„– ale nikdo, nikdo, mi nebude říkat bubák!“

Bordelmamá se usměje. „Dobře, tak jsme se pobavili,“ řekne zcela věcným, dospělým tónem, „a teď k byznysu, ne?“ Hodný a zlý policajt si vymění pohledy; Ostranski založí ruce na hrudi, Kuffenbach pleskne mačetou naplocho o stůl.

„Spusť.“

„Samozřejmě že vím, pod jakým jménem má markýz Astaroth v Miltonii vilu, a samozřejmě že znám adresu – stejně jako ji znají všechny ostatní lepší bordely. A samozřejmě že vám ji ráda věnuji.“ Bordelmamá vytáhne ze zásuvky lístek papíru a posune ho po psací podložce ke Kuffenbachovi. „Není to daleko. Děvčata dole vám vysvětlí cestu.“

Kuffenbach lístek nepřevezme. Ostranski si přejede dlaní po šustící bradě – vousy a vlasy rostou ještě několik dní po smrti. „Cejtíš to?“

„Jo.“

„Trochu to smrdí, co?“

„Trochu.“

Nenalíčené rty opět zvlní úsměv. „Jestli to má být otázka, proč vám tak nezištně vycházím vstříc, když je podstatou mé profese neposkytovat služby zdarma, mileráda ji zodpovím. Není to proto, že se mi děvčata od markýze pravidelně vracejí poškozená a já je pak musím prodávat na součástky – to je prostě riziko podnikání. Je to proto, co jsem o vás slyšela.“

„Jo? A co jste slyšela?“ Kuffenbach si neuvědomí, že začal dítěti vykat.

„Například jsem slyšela, jak jste srovnali se zemí jeden z Ba’al Zebulových koncentráků. A také jsem slyšela, jak jste tý kolaborantský svini Vanderbergerový vyhladili půlku armády.“

„Koukám, že drby se tu šíří stejně rychle jako na Zemi.“

Úsměv se změní v zachichotání tak holčičkovské, až Kuffenbachovi přejede mráz po zádech. „Hoši, vy nemáte představu, jaké to je, tady žít – myslím tím žít v roli věcí. Stejně jako nemáte představu o dopadu toho, čeho jste se dopustili. Touhle dobou o vás vědí všichni asfalťáci v pekle. A naprostá většina udělá cokoliv, aby vám pomohla. Smiřte se s tím – staly se z vás rockové hvězdy.“

„Rockový hvězdy si nabouchej do análního vrtu,“ navrhne Ostranski. „My tady nezakládáme Rolling Stones. My se chceme vrátit zpátky na Zemi.“

Bordelmamá zaťuká rudými nehty na leštěný ořech. „Milánku, ty očividně nechápeš, jaká tu panuje atmosféra. Já jsem zemřela, když mi bylo osm – a v pekle jsem tři sta čtyřicet dva let. Osmdesát let jako zabiják v dětských komandech, dvě stě šedesát jako kurva. Za tu dobu se asfalťáci o ozbrojený odpor pokusili třikrát. Pouze třikrát. A pokaždé neúspěšně. Vy,“ bordelmamá zvedne ruku ke rtům a Kuffenbach se lekne, že si začne cumlat palec – ale ona jen skousne nehet na ukazováčku, „jste první, kdo má výsledky. Vám by se to snad i mohlo podařit. Ne proto, že jste hrdinové, jak si myslí mí soukmenovci. Dokonce ani ne proto, že jste bojem ostřílení profíci. Ale proto, že jste dostatečně bezohlední. Když na to přijde, dokážete být stejný svině jako oni.“

„Chápu dobře, že svině je novej borec? zeptá se Ostranski Kuffenbacha.

„Pointa je, že vy na to prostě máte. Máte na to, abyste asfalťáky konečně osvobodili.“

Kuffenbach shrábne ze stolu lístek a zastrčí ho do kapsy. „Jenže na to my sereme, děvče.“

Holčičí smích opět zacinká. „Jo, to si myslíte. Ale nakonec nebudete mít na výběr. To mi věřte.“

Kuffenbach začíná být z celé konverzace podrážděný. A trochu nervózní. „Díky za adresu. Na shledanou.“

„Ještě moment,“ zastaví je bordelmamá na cestě ke dveřím. „Když už jste tu…, neměli byste zájem o menší rychlovku?

Pochopitelně grátis. Děvčata budou poctěná. Alespoň budou mít jednou o čem vyprávět.“ Bordelmamá mrkne. „A já si to po vašem vítězství vyberu i s úroky, o tom nepochybujte.“

Kuffenbach s Ostranským se na sebe podívají.

Kuffenbach se ani nemusí ptát, co si jeho parťák myslí. „No…, kdyby to byla hodně rychlá rychlovka…,“ začne Ostranski.

Kuffenbach ho chce utnout, ale pak ho zradí vlastní tělo. A najednou mu připadá, že to není úplně špatný nápad. Zaváhá – a Ostranski po tom okamžitě skočí. „Nejde o nás, Martine, jde o kluky. Bylo by to pro ně super uvolnění. Po tom všem. Lambert by mohl hlídat – stejně je asi buzna a kundu nepotřebuje. A naví– Jo a zabírám si ty zrzavý trojčata!“

Bordelmamá se zubí –

– v Kuffenbachově mozku to tepe: hladká kůže, vlasy padající v těžkých vlnách, prohnutá záda, bílá, růžová – Kuffenbach si povzdechne. „Ne.“

Ostranski nevypadá ani překvapeně, ani naštvaně – asi stejně nevěřil, že by k něčemu tak úžasnému mohlo dojít. Prohrábne si deštěm slepené vlasy. „V tom případě odsud kurva co nejrychlejc vymázněme. Protože hladovej cukrovkář v perníkový chaloupce není dobrá konstelace.“

Vypadnou z kanceláře a mračno sexuální frustrace se za nimi táhne jako syčící roj.

Zbývá osmnáct hodin a padesát osm minut.

Carreau otevře dveře a pokyne: „Prosím.“

Karen vejde a – to je překvapení – není to štáb. Je to výslechová místnost bez oken. Carreau vstoupí za ní a zamkne dveře; gorily nechá hlídat na chodbě.

„Čtyři minuty před vaším příletem volal Ba’al Zebul,“ řekne. „Byl poměrně překvapený, když jsem mu sdělil, že vás jmenoval dočasným velitelem Miltonie. Tudíž vás teď na jeho přímý rozkaz zatýkám. Předejte mi služební zbraň. O vašem dalším osudu rozhodne zvláštní vyšetřovatel Nergal, kterého sem Kníže vyslal.“

Karen zavrávorá a spadne na něj.

Carreau se ji nepokusí zachytit. Spíš se snaží uhnout.

Příliš pomalu.

Karenina paže se jí samotné jeví jako světelná šmouha, gesto rozmáznuté přes půlku fotografie, několik fází pohybu slitých do jedné skvrny. Dokonce v té rychlosti ani nevidí, co má v ruce – je to jen blýskavé cosi na konci svištící paže.

Dvacetimililitrová injekční stříkačka, kterou v helikoptéře sebrala z lékárničky, se zabodne pod Carreauovu spodní čelist.

Klika: trefí krční tepnu.

Carreauova pěst Karen nabere pod bradu – ale než ji zvedák vynese na balistickou dráhu, stačí stisknout píst.

Midazolam vletí do Carreauova těla jako blizzard. Zaduní v tepně, a jak se praskavě žene krevním řečištěm, zanechává za sebou žíly zamrzlé do sítě skleněných nití.

Karen po Carreauově ráně plachtí obloukem přes celou místnost. Hodně vysokým obloukem: v nejvyšším bodě rozkřápne temenem žárovku. V očích jí jiskří jako cartoonové postavičce a lebkou rezonuje echo scvaknutých zubů.

Přistane zády na stole, udělá kotoul vzad a dopadne na betokašovou podlahu.

Carreau potácivě vyrazí ke dveřím.

Karen prokmitne pod stolem, dojede k plukovníkovi po břiše a chytne ho za nohu. Za tenhle chvat by ji bojový instruktor po zadku nepoplácal, ale to je teď Karen fuk. Chytne, drží, nepouští.

Carreau dusá ke dveřím a vleče ji za sebou. Karen visi na nohavici a poprvé si přeje, aby vážila alespoň dvě stě kilo. Carreau se trefí klíčem do zámku – napodruhé, ale trefí. Odemkne.

Sáhne po klice. Mine.

Karen cítí, jak svaly na noze cukají, jak Carreau zápasí s účinkem benzodiazepinu. Sáhne po klice podruhé. Zase mine.

Carreauovy oči se vyvracejí dovnitř hlavy, víčka se třepetají, na bradu vyhrknou sliny. Ale nevzdává to. Sáhne po klice potřetí.

Měla jsem mu šlehnout větší dávku – ale kolik uspávacího sajrajtu je na dvouačtvrtmetrovou obludu dost?

Třetí sáhnutí Carreau nedokončí. Strne s rukou tři milimetry od kliky – a pak se pozpátku zřítí. Je to taková rána, až Karen slyší, jak nad nimi praskají ranveje.

„Pomoc!“ vykřikne a v následující sekundě do místnosti vletí gorily s tasenými automaty. Světlo z chodby se rozcákne po podlaze.

Karen klečí u plukovníka a rozepíná mu uniformu. „Nevím, co se stalo, najednou omdlel –“ Při rozepínání ohrne límec, aby zakryla vpich na krku. Injekční stříkačku má pod pravým kolenem.

Jedna z goril ji popadne za rameno a celkem nešetrně od plukovníka odtrhne. Z očí pod kromaňonským čelem by vyčetl podezření i sociální dyslektik. Karen se při pohybu podaří odkopnout stříkačku do kouta.

Druhý op jí namíří na hlavu.

„Přestaň šaškovat a zavolej doktora!“ zakřičí na něj Karen.

Démon zaváhá, ale stále jí míří mezi oči. První gorila zvedne Carreauovu bezvládnou ruku a zkusí mu tep.

„Vždyť vám tady chcípne! Proberte se, kurva!“ Karen přiskočí ke gorile a bez ohledu na namířenou zbraň jí vrazí facku. „Slyšeli jste snad, jak Carreau uznal, že novej velitel posádky jsem já, ne? Takže můj první příkaz zní: okamžitě pro plukovníka Carreaua zajistěte lékařský ošetření!“ Riskuje: kdyby náhodou zaslechli něco z Carreauovy konverzace s Ba’al Zebulem… Kdyby před nimi plukovník něco utrousil… Karen vychází z toho, že je Carreau přibral jenom jako zásobní svaly.

A z toho, že ví, jaký tón na takovéhle existence platí. „Jestli se jeden z vás v příští sekundě nedá do pohybu, přísahám, že se postarám, abyste si to před vojenským soudem pěkně odsrali!“

Gorila číslo jedna skloní automat. Gorila číslo dvě se otočí a vysprintuje na chodbu.

O sedm minut později je plukovník Carreau zapsán do stavu na letištní ambulanci – v komatózním stavu a se zatím neznámou diagnózou.

O dalších jedenáct minut později se Karen ujme funkce velitele miltonijské posádky a přebere pod velení dva prapory pozemního vojska a jednu tankovou brigádu.

35

Vila markýze Astarotha není ani tak vila jako spíš letohrádek. Třípatrový dům potřísněný rokokem se rozmachuje dvojitým schodištěm, balustráda se hemží štukovými volutami jako nacucanými pijavicemi. Celkový dojem: zmutované svatební šaty, co sežraly nevěstu, ženicha, svědka s prstýnky a celý kostel. A teď dřepí uprostřed pětihektarové zahrady, krkají a čekají na další chod.

Kuffenbach ví, jaký je nejlepší postup. Nejmíň čtyři hodiny objekt monitorovat. Zjistit, kolik se v něm přibližně nachází obyvatel. Určit, kde jsou slepá místa a slabé body v obraně. Tiše se infiltrovat a nožem a garotou vyčistit jednu místnost po druhé – dokud nenajdou markýze a neujistí se, že to není past.

Někdy si nejlepší postup prostě nemůžete dovolit.

„Zaútočíme okamžitě,“ zašeptá Kuffenbach. „Jdeme jižní stěnou. Signál vydá Adam. Tím, že ji odstřelí. Dovnitř jdu já a Adam. Holofaust je záloha. Ty, Denisi, si vezmeš přístupovou cestu. Lukas tě bude krýt od jižní zdi. Vyřiď to ostatním.“

Kuffenbachovi nikdo nemusí připomínat, že Grabowicz zahulákal markýzovo jméno před celým táborem: pravděpodobnost, že to jejich pronásledovatelům někdo nepráskl, je mizivá. Čili tu budou každou chvíli.

Pokud už na nás nečekají.

Vorošilov se odplazí a Kuffenbach s Ostranským zůstanou sami. Mazlavá noc kolem nich proudí jako bahno.

„Tak co ty na to? Je to léčka?“ zamumlá Ostranski. „Poslala nás šéfkurva do pasti?“

„Je to možný. S tím nic nenaděláme.“ Kuffenbach na svého přítele pohlédne. „Tvůj názor?“

„I když riskuju, že budu za naivního kořena,“ řekne Ostranski, „já jí věřím.“

Já vlastně asi taky, uvědomí si s mírným znepokojením Kuffenbach. Divný. Ohlédne se: kluci jsou na pozicích.

„Martine,“ řekne Ostranski.

„No?“

„Co si myslíš o tom, co říkala? Že nakonec stejně budeme muset všechny osvobodit, ať chceme, nebo ne?“

Kuffenbach neodpoví hned. Co mu na to mám kurva říct? Že přesně z týhle volby mám strašáka? Střelit kvůli klukům do hlavy kolaborantskou vojandu je jedna věc, ale obětovat kvůli nim desetitisíce – „Myslím, že je to kravina.“

Ostranski si povzdechne. „Já taky.“ Popadne brašnu s tetrytolem a přikrčeně se rozeběhne k letohrádku.

Přestože zemřela v osmi a v pekle vegetuje dlouhých tři sta čtyřicet dva let, něco takového madam Vanessa De Grantová, šéfová nejluxusnějšího bordelu v Miltonii, ještě nezažila.

Leží na podlaze kanceláře s roztaženýma nohama a koberec pod zadkem má nasáklý jako houbu. Cítí, jak se jí třesou vnitřní strany stehen. Slyší svůj rychlý dech.

Na psacím stole z leštěného ořechu trůní krtinec jejího tlustého střeva. Dvanáctník, lačník a kyčelník rozházené po místnosti. Na lampě se klimbá havajský věnec tenkých střev. Stěny osprejované výstřiky krve. Mezi roztaženýma nohama se jí pohupuje splasklý šedý pytel – vyvržený žaludek.

Ještě nikdy nezažila takovou bolest.

„Asfalťáci, kteří zemřeli v raném věku, mě vždycky okouzlovali,“ naváže Chorozon. „Přicházejí sem duševně nehotoví a s pozoruhodnou perspektivou, že se nikdy nestanou plně rozvinutými jedinci. Neboť proces zrání se navěky zastavil. Nádherně ironickým kontrapunktem ovšem je, že tu na ně útočí vjemy, zážitky a zkušenosti, které jejich nevyvinuté mozečky musí zpracovat a promítnout do modelínově měkoučkých psychik. A musím přiznat, že se mi až tají dech nad tím, jak to vždy končí tím samým výsledkem.“ Chorozon mlaskne. „Stanou se z nich zrůdy.“

Vanessa zasténá. Cítí, jak jí Chorozonova strupatá chapadla rejdí uvnitř podbřišnice.

„Ach, křemíková monolitičnosti nemilosrdné logiky! Jistě, jak jinak se mohou extrémní zkušenosti vpálit do nehotového ega, když dominantními znaky dítěte jsou sobectví, nelítostnost a absolutní nedostatek empatie? Proto jsou dětská komanda tak efektivní. Ano, jistě se ptáš, má sladká Vanesso, co se touto klopýtavou pseudoúvahou snažím naznačit. Pochopitelně to, že od tebe neočekávám normální reakci. Ale zkus se, úpěnlivě tě prosím, alespoň letmo zamyslet: jestliže ti připadala extrakce orgánů skrze vagínu nepohodlná – přestože pochvu máš vzhledem ke své profesi kromobyčejně elastickou –, do jak značných hlubin bolesti se asi vydáš, až ti je stejnou cestou začnu cpát zpátky?“ Chorozonovým úsměvem prokmitne pár jazyků. „Přičemž se nehodlám omezit pouze na orgány. Ano, už nyní z mlhy mé žírné představivosti vystupuje pár předmětů, u nichž bude zajímavé sledovat, jestli se do tvé vulvy vejdou. Bylo by jistě podceňováním tvé inteligence připomínat, že čin, kterým to můžeš zastavit, je ohromujícím způsobem prostý. Stačí říct, na jakou adresu jsi je poslala.“

Bolest projíždí tělem v rezavých, drásavých vlnách. Je to, jako kdyby jí někdo bodal do rozkroku dranžírovacím nožem. Dětské tělo se chvěje. Rudé nehty se zatínají do koberce. Šéfce bordelu se nakonec podaří zklidnit jektající, červeně orámované zuby natolik, aby vyšetřovateli odpověděla.

„Vyser si oko, kreténe.“

Jako by nevěděla, že nakonec stejně promluví. Jako všichni.

Ostranski připevní na zeď tetrytolovou nálož a aktivuje rozbušku. Jak se od trhaviny sune s detonátorem v ruce, napadne ho, jaká je škoda, že nemají granáty: po explozi by je naházeli dovnitř a bylo by vymalováno. Minimální riziko.

Ale pak na to zapomene a nemyslí na nic. Hlavu má prázdnou a čistou – jako vždycky těsně před akcí. Škoda, bleskne mu, že se v tomhle stavu nedá prožít celý život.

Jakej život? Jsi po smrti.

Odpálí to.

Lukas zakusí nefalšované cinefilní déjá vu: na zlomek sekundy si připadá jako ve finále Vesmírných kanibalů nebo Rocky Horror Picture Show.

Protože to vypadá, že ten barák fakt odletí do vesmíru.

Okna zadrnčí. Chorozon vzhlédne.

Lukas se žene dýmem, cihlový prach vrže v zubech, je všude, zahalil zahradu oranžovou mlhou, šumí do trávy. Před Lukášem běží Kuffenbach, víří prach do spirál – jako vrtulník v prvním Rambovi –a s hučivým VŽUM vletí do otvoru ve zdi a Ostranski – VŽUM – za ním.

Čtyři poslední skoky: Lukas se přitiskne vedle otvoru. Z druhé strany klečí doktor Holofaust. Prach proměnil hrdlo ve struhadlo a zevnitř se ozve Kuffenbachův řev „Záloha jeden!“ a Holofaust na nic nečeká a vrhá se do díry.

Okenní tabulky zadrnčí. A tříští se. Když jimi Chorozon prolétává. Když míří za ozvěnou výbuchu.

Kuffenbach s Ostranským nenarazili na odpor – Holofausta potřebují, protože markýzova pracovna je tak nepřehledná, že ji ve dvou nedokážou zajistit.

Správný postup by byl rozstřílet nábytek. Respektive kusy, za kterými (ve kterých) by se mohl ukrývat protivník.

A hned potom prostřílet stěny. Jenže na standardní operační proces mají málo munice.

Takže to musí zmáknout postaru.

Vizuální kontrola zabere ve třech přesně osmnáct sekund.

„Čisto!“ křikne Ostranski.

„Čisto!“ křikne Holofaust.

Z pokoje vedou dvoje dveře.

Kryjí se navzájem; vpadnou do těch bližších. Chodba.

„Mám tady hlášení,“ otočí se operátor. „Szandorova ulice. Sousedi slyšeli něco jako výbuch.“

„Mám tam poslat hlídku?“ vyskakuje poručík.

„Ne,“ řekne Karen. „Hlídku ne.“

Jediný obyvatel letohrádku se nachází v ložnici – podle zákona schválnosti v poslední místnosti, kterou Kuffenbach s Ostranským prohledávají. Leží na posteli zdobené nádhernými řezbami (při druhém pohledu Ostranski zjistí, že jsou to lidské obličeje vpletené do sebe), má na sobě žluté hedvábné pyžamo a v rukou brokovnici. Je malý. A hnije. Ustřelil si brokovnicí obličej.

Ložnice je tónovaná do tlumeně burgundské – kromě zdi za postelí, která je tónována do šedožlutého odstínu rozprsklého mozku.

Ostranski na to zírá a cítí, jak mu začíná cukat levé oko.

Markýz Astaroth si upálil palici.

Naše cesta domů právě skončila.

„Amatér,“ utrousí Kuffenbach.

„Amatér? Mně teda přijde, že svý problémy s každodenním holením vyřešil profesionálně,“ odpoví nepřítomně Ostranski. Kuffenbach si všimne, že si mne levé oko.

„Ne, myslím amatér, kdo tuhle sebevraždu inscenoval,“ řekne Kuffenbach. „Vždyť ten chudák by v tyhle pozici ani nedosáhl na spoušť.“

„Třeba použil oblíbenej samovražednej trik zmáčknu ji palcem u nohy“ navrhne Ostranski, ale pak na mrtvého zaostří a zjistí, že má trepky. „Cože? V botách do postele?“ řekne mrtvole. „Ty prase.“

„Sejf,“ připomene Kuffenbach. „Záznam s Luciferovým hlasem bude nejspíš v sejfu.“

A pak se ozve ten zvuk.

Jak se prach usazuje a oči si zvykají na přítmí, vidí Lukas čím dál víc: v otvoru se začínají rýsovat obrysy knihoven. Vzácné tisky pableskují zlatou ražbou. Je tu ušák tak pohodlný, že byste se v něm mohli na pár let hibernovat, je tu stojánek na dýmky, je tu psací stůl. A na psacím stole zaklapnutý notebook.

Lukas zadrží dech.

K jeho prospěchu budiž připsáno, že první myšlenkou není Ha, na harddisku by mohly být filmy, pomocí nichž vyřeším Velkou kubrickovsko-landisovsko-straczynského záhadu – jako první mu naskočí, že v notebooku budou adresy, kontakty, prostě informace, které jim pomůžou. To s těmi filmy ho napadne až za dlouhé dvě sekundy.

Notebook je od něj jen pár metrů.

Lukas si olízne rty a rozhlédne se.

Zvuk je tlumený a vypadá to, že vychází zpoza celostěnného zrcadla.

„Sejf!“ řekne Ostranski.

„Odkdy sejf volá o pomoc?“ zeptá se Kuffenbach. „To je volání o pomoc?“

„Nepřekvapuje mě, že jsi to nepoznal. K volání o pomoc seš standardně hluchej.“

„Od tebe to sedí.“ Ostranski se žene k zrcadlu.

„Hlavně ho prosím tě neprokopni jako posledně.“

„Jasně že ne,“ přikývne Ostranski a napálí do zrcadla dávku.

Zrcadlo se otevře jako skleněná Krakatoa. Vyzvrátí do pokoje uragán střepů – ale oba si kryjí oči a prodejna slepeckých pomůcek zase přijde o kšeft. Za zrcadlem jsou dveře. Kuffenbach je vykopne.

Vzápětí do ložnice parakotoulem vletí Holofaust. Když zjistí, že protivníkem, na kterého se střílelo, bylo zrcadlo, řekne: „Au.“ Z kolen mu trčí zabodané střepy.

Do markýzovy tajné místnosti vstoupí všichni tři společně.

Přestože se z letohrádku ozývá střelba a tříštění skla, Vorošilov neotočí hlavu. Dobře si uvědomuje, že jeho selektivní vidění je požehnáním i prokletím zároveň – ale neodvažuje se s tím něco dělat. Třeba by pak už nebyl tak rychlý. Z příjezdové cesty nespustí oči ani na sekundu.

Pocit, že za ním někdo stojí a rozmachuje se k úderu, ho ovšem zasáhne s tak děsivou jistotou, že tu hlavu přece jen otočí.

Pochopitelně za ním nikdo nestojí. Začínám blbnout.

V dálce vidí Lamberta, jak se u letohrádku rozhlíží na všechny strany. Klid – mlaďoch tě kryje. Kdyby se k tobě někdo blížil, vystřelí. Nebo aspoň zavříská.

Vorošilov se otočí a znovu sroste se svou zbraní.

Lukas se naposledy rozhlédne a vleze do markýzovy pracovny. Popadnu notebook a hned se vrátím. Z pozice nebudu pryč ani dvacet sekund.

Markýzova tajná místnost za zrcadlem vypadá jako Batmanova jeskyně šmrncnutá sado maso salónem. Okovy, řetězy, na ramínkách spandexové kostýmy: spidermanovský s devítiocasou kočkou z pavučin, supermanovský s „S“ na vyklápěcím poklopci, batmanovský s opaskem plným vnitrovaginálních ježků bez klece, submisivní daredevilovský se zaslepenýma očima a desítky dalších. Na stole ve tvaru obří mince připoutaná cca patnáctiletá dívka v kostýmu Harley Quinnové. Podle toho, že je přivázaná za vlastní šlachy vytahané ze zápěstí a kotníků, Ostranski usoudí, že tady bylo veselo. Dívka vyráží zoufalé mumlavé zvuky – v ústech má ostnatou bat-hrušku. „Žádnej sejf,“ konstatuje Kuffenbach.

„Tomuhle říkáš volání po pomoc?“ ukáže Ostranski na dívku. „Sorry, ale to je u mě mumly mumly, a ne volání o pomoc.“

„Empatie. To je to, co ti chybí.“ Kuffenbach rozvazuje dívce roubík.

„Cože? Mně že chybí empatie? Mně, nejněžnější a nejcitlivější květině ve známém vesmír– Hele, proč jí sundáváš ten roubík? Ser na ni, padáme pryč.“

Kuffenbach se na Ostranského podívá. „Ty seš ale blbec.“ Jemně se snaží vyjmout dívce z úst bat-hrušku, aniž by jí ještě víc potrhal jazyk. „Může nám přece říct, kde je sejf.“

Lukas popadne notebook – klasické háendpéčko – a obrátí se k odchodu. Něco ho zastaví.

Eh. No jasně. Notebook je zapojený do nabíječky.

Lukas ji chce odpojit, ale pak ho napadne, že by ji měl vzít s sebou. Zatáhne za šňůru. Samozřejmě to nejde.

Lukas se spustí na všechny čtyři, vleze pod stůl a začne hledat zásuvku.

„Haheh heh hahy hehi,“ řekne dívka, jen co ji Kuffenbach zbaví roubíku. Jazyk má jako plátek ementálu; dírami tečou sliny a krev.

„Páni,“ žasne Ostranski. „To je opravdu cenná informace. Haheh heh hahy hehi. To jsme přesně potřebovali vědět! Ty vole, to je taková katarze, že mi tečou slzy jako hrachy, hele,“ upozorňuje Kuffenbacha.

„Co kdybys místo žvástů prohledal pracovnu?“ dostane se mu odpovědi. „Jestli třeba není sejf tam? A rychle? Během minuty odsud padáme.“

„První rozumnej nápad,“ praví Ostranski a zmizí.

„Haheh heh hahy hehi,“ opakuje dívka. „Myslím, že říká Nahej šéf vlaky nesní podotkne doktor Holofaust.

Kuffenbach po něm loupne očima, vytáhne nůž a odřízne dívce šlachy, kterými je připoutaná. Dorostou. Rány v jazyku se zatahují před očima.

„Haheh heh hahy hehi.“

Na výslovnosti to ale není vidět.

„Ale proč?“ pídí se doktor Holofaust. „Proč nahej šéf vlaky nesní? Nechutnají mu? Nebo se předtím přecpal nákladákama?“

„Huj hohej,“ ukazuje dívka kamsi do kouta.

„Fuj – hokej,“ tlumočí Holofaust.

„Vem jí to prosím tě,“ řekne Kuffenbach, a aniž by čekal, až Holofaust popadne pouzdro s ampulemi koktejlu, hodí si holčinu do náruče a nese ji pryč.

Když dívka v ložnici uvidí postavu s ustřeleným obličejem, vydá divný zvuk a pokusí se na mrtvolu plivnout (přičemž Kuffenbachovi ještě víc znečistí uniformu).

„Hahrahej hráči!“

Člověk by skoro řekl, že markýze neměla ráda.

Známý pocit: nevíte, jestli něco slyšíte, nebo jestli se vám to jenom zdá.

Vorošilov má chvílemi dojem, že se opravdu jedná o vzdálené hučení, chvílemi zase, že je to jenom dunění krve v uších.

Ale nejhorší na tom je pocit, že ten zvuk moc dobře zná.

A když se k tomu přidá další známý pocit, že za vámi někdo stojí a rozpřahuje se je to už vysloveně na psychárnu.

Klid. Hlídá mě Lambert. Vorošilov se neotočí.

Takže ho ostří v levém rameni poněkud zaskočí.

Lukas prohrabuje kabely a snaží se přijít na to, který patří k nabíječce. Zatímco tvrďáci nahoře bojujou s pekelnejma démonama, pan Lambert zápasí s elektrickejma spotřebičema. Konečně ho najde.

Když se štrachá zpod stolu, čeká na něj pár zablácených kanad. Ani ho to nepřekvapí. Proč by mi měla vyjít třeba jedna jediná věc?

Nepřekvapí ho ani to, že kanady patří Ostranskému. V ústech má najednou lepkavo.

„Mohla by ses, degenerovaná kapko dementova žluklýho ejakulátu,“ řekne Ostranski, „alespoň symbolicky pokusit o vysvětle –“

Řev ze zahrady mu přetrhne nit.

Ostranski proletí dírou a vyryje do anglického trávníku brutální přistávací dráhu; od bot lítají rozervané drny. Situaci obsáhne jediným krátkozrakým pohledem: Vorošilov přišpendlený k zemi, nad ním rozkročená postava, mávající mačetou nebo bůh ví čím (nebyla by krása, kdyby se konflikty odehrávaly ve vzdálenosti vyhovující i osobám s mírným očním defektem?).

Oční defekt, nebo ne, Ostranski střílí v běhu a od boku.

Olověný proud útočníka roztočí a švihne s ním o zem. Zvedá se okamžitě, jako by neschytal patnáct střel, ale jenom nejapně uklouzl po banánové slupce. Ostranski už vidí, že to není démon, ale člověk – Asiat v montérkách – a další dávkou se ho nesnaží zabít, ale imobilizovat. Když vypálí, jsou jeho pohyby klidné – přestože se uvnitř třese vzteky. Kdo to říkal? Kdo říkal, že Lambert udělá průser? Kotník na útočníkově levé noze se rozprskne. Číňan (nebo Vietnamec?) sebou podruhé sekne. Tentokrát už nevstane – a spíš než odhodlání mu chybí chodidlo. JÁ to říkal! JÁ TO KURVA ŘÍKAL, MARTINE!

Ostranski u rákosníka brzdí – další zdevastovaný trávník – a plní mu lebku olověnou nádivkou. Žluťáka to sice vyřadí jen na pár minut, ale Ostranski si momentálně představuje, že je to Lambertova hlava. Mimochodem Lambert, který běžel celou dobu za ním, iniciativně (a zbytečně) odkopne z Číňanova (Vietnamcova) dosahu mačetu. Až na to, že to není mačeta, jak teď Ostranski vidí, ale zlověstně naostřená motyčka.

Ostranski se otočí ke svíjejícímu se Vorošilovovi a prudce mu vytrhne z ramene zahradnické nůžky, kterými byl připíchnut k zemi. „Zasraný milovníci kytiček,“ mrskne s nimi do trávy.

„To je loajalita otroka,“ poznamená Lambert a Ostranski má co dělat, aby ty nůžky nevzal a nezarazil mu je do ksichtu. Raději se na něj ani nedívá.

Vorošilov si cpe do díry v rameni utržený kus látky. Ostranského mimoděk napadne, že soustředěnost, která Rusovi v očích svítí, není tak úplně normální. Denisova slova to vzápětí potvrdí: „Slyšíte to?“

„Co?“ ozvou se Ostranski s Lambertem zároveň, jako kdyby to byla kabaretní scénka, kterou si týdny nacvičovali – což Ostranského namíchne ještě víc. Uvědomuje si, že se právě dostal do stavu, kdy ho vytočí každá blbost, ale nedokáže si pomoct. Silou se pokouší uklidnit.

„Ten zvuk,“ zasípe Vorošilov. „Slyšíte ho?“

„Slyším kulový,“ řekne Ostranski. Lambert zakroutí hlavou.

„Jste na hovno. Oba.“ Vorošilov si dopěchuje provizorní obvaz, překulí se na břicho a přitáhne si útočnou pušku. „Mazejte zpátky.“

Ostranski se nadechuje, aby řekl Přestaň machrovat, já tě tady vystřídám, ale pak se zarazí. Jsem snad jeho chůva, nebo co? Odtáhne zahradníka z Denisovy blízkosti a štěkne na Lamberta. Vracejí se k letohrádku a Ostranski cítí, jak vztek povoluje. Jenže místo něj se tělem šíří cosi jiného. Je to studené a zpočátku to nemá tvar. Ale čím blíže jsou markýzově lusthausu, tím konkrétnější obrysy to dostává. Jako kdyby mu uvnitř někdo stavěl sněhuláka. (Filip. Filip umí stavět super sněhuláky.)

Ostranski ví, co to je. Rozhodnutí.

„M-můžu to vysvětlit,“ vypraví ze sebe Lambert.

„Super,“ řekne Ostranski a prostrčí ho kravinami, za které není vidět. „Vysvětlíš mi to tady.“ Seru na tebe, Martine. Nůž tasí levou rukou a drží ho u těla, aby ho Lambert neviděl.

„To ten notebook,“ vyhrkne Lukas, sotva se za ním Ostranski prodere. Tos to vyjasnil. Nebylo by úžasný, kdybys aspoň jednou nemluvil jako Rain Man? „Já jsem nechtěl opustit pozici, za to může ten notebook.“ Ještě lepší. Lukas čeká, že Ostranski řekne něco jako Jasně, chápu, notebook tě ovládá telepatickejma paprskama, že jo? –, ale on mu místo toho položí ruku na rameno. Čímž Lukase totálně vyděsí.

„Podívej, Lamb– Lukasi,“ volí pečlivě slova. „Jmenuješ se Lukas, ne?“ Lukas přikývne. „Kdyby ses takhle choval v jiný situaci, normálně bych ti rozbil držku. A dusil bych tě čtyřiadvacet hodin denně. A kdybys to vydržel, za pár měsíců bysme šli na pivo a všechno by bylo v pohodě. No anebo taky ne. Ale o to tady nejde. Rozumíš?“ Lukas nerozumí, ale znovu přikývne. „Jenže protože je situace takhle posraně extrémní, já v podstatě nemám jinou –“ Ostranski se odmlčí.

On se mi chce omluvit! dojde Lukášovi jako úderem blesku. Chce se mi omluvit za všechno to hovadský chování, kterým si na mně odmazával! Proto vypadá, jako že se k něčemu rozhoduje a furt se mu do toho nechce! Chystá se k omluvě!

„Sereš mě. Fakt neuvěřitelně mě sereš,“ dostane ze sebe Ostranski. Jeho ruka spočívá nad Lukášovou klíční kostí – palcem se opírá o hrdlo, což Lukase nutí, aby držel hlavu zpříma a krk napjatý. „Ale věř mi, že tohle bych nikdy neudělal, kdyb –“ Ostranski opět přeruší svůj monolog – tentokrát dokonce v polovině slova.

Neměl bych taky něco říct?

„Odpouštím ti, Adame,“ pronese Lukas slavnostně. „A musím říct, že si toho cením. Takovejhle přístup, to vyžaduje celýho chlapa, a jestli tě to uklidní, máš moje plný –“

„Drž hubu!“ zasyčí Ostranski a Lukášovi dojde, že desátník přestal mluvit, protože se snaží zachytit zvuk. „Slyšíš to?“

Co? „Co?“

Lukas pozoruje, jak se výraz jeho parťáka mění. Není to hezký pohled.

„Do píči.“ Ostranski se vrhne do křovin. ‚Vem Vorošilova a dostaň ho k západnímu plotu!“ zakřičí ještě přes rameno.

„Proč?“ volá za ním Lukas. „Co se děje?“

Ale Ostranski ho neposlouchá. Uhání dlouhými skoky k letohrádku, vráží nůž do pouzdra a řve: „Martine! Doktore! Mizíme, do prdele! Kurva, někdo na nás poslal tanky!“

Ostranski venku cosi huláká, ale Kuffenbach mu nerozumí. „Cože?“ volá a dává pozor, aby nezakopl o kabely, které nějaký pitomec vytahal zpod stolu.

„Hele, notebook,“ řekne Holofaust. „Beru ho.“

„Nezapomeň na nabíječku.“

V otvoru se objeví Ostranského tvář. „Jste hluchý? Tanky!“ zařve.

„A co sejf? Prohledal jsi pracovnu?“ zařve na něj na oplátku Kuffenbach.

„Háhnej hejf hady heni,“ řekne dívka v jeho náručí a tentokrát to zní natolik srozumitelně, že Kuffenbachova střeva sevřou ledová klepeta. Jako kdyby se mu pod žaludkem utábořil robot z dětských komiksů. „Žádnej sejf tady není,“ zopakuje dívka s téměř dokonalou artikulací.

„Jak to, že tady žádnej sejf není? Kam si dával markýz cenný věci?“

Dívka na Kuffenbacha pohlédne. Má nejkontrastnější oči, jaké kdy viděl: šedou duhovku s lehkým tónováním do modra, jako neprůstřelné sklo pancéřového vozu, a uprostřed antracitovou zřítelnici, kapesní černou díru, schopnou přitáhnout veškerou mužskou populaci v okruhu několika kilometrů a navždy ji uskladnit na dně slastné gravitační kapsy.

„Astaroth byl přece Luciferův strážce pokladu,“ řekne dívka. „Všechno je v bance.“

ČÁST ČTVRTÁ

MALÁ BANKOVNÍ LOUPEŽ

Někdy si myslím, že jsem dobrá duše, jindy, že jsem lump. Škoda, že se nedovedu přesně rozhodnout pro jedno, abych věděl, jak se zachovat.

Donald E. Westlake: Jak nevyloupit banku

J. Edgar Hoover: Myslím, že jste svou zradu poměrně jasně vymezil. Myslím, že si neuvědomujete, jak hluboce jste s nimi propojen.

Kemper Boyd: Daří se mi vše oddělovat do různých škatulek, pane.

James Ellroy: Bulvární Amerika

36

Jako krasohled v epileptikově ruce.

Myšlenky v Alicině hlavě se přesýpají, tříští, jedna přes druhou, lezou po sobě, svíjejí se a proplétají v nikým neorganizovaném gruppensexu, sirény vřískají, emoce lítají ode zdi ke zdi: jednu sekundu má chuť se nepříčetně hihňat, druhou se jí chce brečet. Držení normálního výrazu ji stojí veškeré síly.

Běžná hysterická reakce, ševelí kdosi.

Jedinou omluvou je, že už přestala doufat v záchranu. V průběhu posledního dne se smířila s tím, že se v markýzově komiksovém S/M hnízdečku lásky pomalu a bolestivě rozteče, zatímco její koktejl bude pouhé dva metry od ní. Takže když tam vtrhli tihle asfalťáci a začali ji odvazovat od stolu, nedokázala pochopit, co se děje. Do určité míry jí to stále ještě nedošlo. Skrz krasohled přicházejí zvuky a obrazy, na které se snaží reagovat, říct jim, co potřebují, ale to je jenom reflex. Ten chlápek s bílými vlasy ji pořád drží v náručí a Alice je mu za to až trapně vděčná.

Hlava jí lítá ze strany na stranu, jak její zachránce běží zahradou, ale jí to nevadí. Zavře oči, ucho přitisknuté k jeho hrudi, do tváře jí dře maskáč naškrobený krví. Slyší srdce, které sebou škube, jako by mělo každou chvíli vybuchnout.

Zmatek v její hlavě hasne zvolna jako světla v kině.

37

Úderná jednotka zaútočí ze všech stran. Démoni v kuklách vykopávají dveře, proskakují okny, spouštějí se na lanech. Štěkavé útržky povelů. Nad hlavami řvou stíny vrtulníků. Kužely světlometů vypalují do omítky klouzavé cejchy. Tým, který do markýzova letohrádku vpadne hlavním vchodem, vede Karen osobně. Strop haly podpírají sochy bohyně Vítězství ze Samothráky a Pád Sharon C. McAuliffeové z nebes, vyřezané z layerovaného svalstva. Zezadu i z boku výkřiky Čisto! Čisto! Čist „Kontakt!“

Karen se otočí a chytí do mířidel svého Tanfoglio Baby Combat postavu na schodech. „Nestřílet!“ křikne. Pozná ho okamžitě; silueta polorozteklé homole se nedá splést.

„Markýz je nahoře,“ oznámí Chorozon, zatímco sestupuje.

„Tuhej?“

„Jak prkno.“ Když vyšetřovatel Karen míjí, ani na ni nepohlédne, a jí dojde, co chybí: žádná extaticky vyšperkovaná souvětí, žádný hedonistický entuziasmus, žádné poznámky typu Když budeš takhle úžasně pomalá, nikdy svou kariéru nezachráníš, Karen. Chorozon je bez sebe vzteky. „Je po něm,“ řekne. „A můj sen, jak markýzovi zakroutím krkem, je nenávratně v prdeli.“

Démoni z úderné jednotky se rozestoupí. Chorozon odkráčí hlavním vchodem a zanechá za sebou Karen, které nad hlavou mokře pukají mýdlové otazníky. Co mi do prdele zase uniká? Do této chvíle netušila, že se Astaroth s Chorozonem znali.

„Dům je prázdný,“ hlásí velitel komanda. „Teda až na markýzovu mrtvolu. Ale venku jsme našli zahradníka s půlkou hlavy.“

„Když mu zrestaurujeme ústní dutinu a navaříme jazyk, možná bude schopen vypovídat,“ vmísí se poručík.

„Snažíte se mi říct, že jsou fuč?“ Karen by se nedivila, kdyby její hlas zněl celkem nebezpečně.

„Nemohli se dostat daleko. Celou čtvrť jsme hermeticky uzavřeli. Jsou v pasti.“

„Podplukovníku Vanderbergerová!“ Hlas jakéhosi rotmistra z vrcholu schodiště. „Tohle byste asi měla vidět.“

To, co by měla vidět, není rozkládající se markýz ve žlutém pyžamu, ale jeho soukromá sexuální svatyně. „Roztomilé,“ zhodnotí to Karen, ale vzápětí jí dojde, že ji zavolali kvůli krvavým skvrnám na oltáři. „Někdo tady byl přivázaný. A asfalťáci ho vzali s sebou.“

„To by mohla být stopa,“ odváží se konstatovat poručík. „Škoda že nemáme ponětí, kdo to mohl být.“

„Kolik je v Miltonii bordelů?“ zeptá se Karen. „Myslíte –“

„Něco kolem šedesáti,“ skočí poručíkovi do řeči velitel komanda. „Ale počítám i čtvrtou cenovou skupinu.“

„Tu můžeme vzhledem k markýzovu postavení vynechat. Těch opravdu prvoligových je kolik?“

„Ne víc než deset.“

„Vyčleňte na to muže. Ať zjistí, kdo markýzovi dodal poslední děvku. Chci její – nebo jeho – jméno. Chci její – jeho – kamarády, chci všechny známé. Chci profil.“ Karen přejede konečky prstů po oltáři. „Ti asfalťáci se tu nevyznají. Je možný, že jim dotyčná osoba poslouží jako průvodce. V tom případě se obrátí na někoho, koho zná.“

„Provedu.“

„Ještě moment. Současně s tím – Říkal jste, že máme uzavřenou celou čtvrť?“

„Ano, podplukovníku.“

„Začněte ji prohledávat. Dveře po dveřích. Dům po domu. Byt po bytu.“

Poručík několikrát otevře a zavře ústa. Bezradně pohlédne na velitele komanda. „Ve čtvrti bydlí mnoho vysoce postavených démonů,“ vypraví ze sebe. „A je poměrně pozdě, za čtvrt hodiny bude půlnoc. Nezpochybňuju váš rozkaz, ale doufám, že si uvědomujete…“

Že na to jako asfalťák nemám právo? Že si na mě vysoce postavení démoni budou stěžovat u Ba’al Zebula? Že to může být konec mý kariéry?

Karen se usměje. Protože nemá co ztratit, zakouší pocit, který v pekle ještě neochutnala: absolutní svobodu.

„Pusťte se do toho.“

Na kverulantství a dohadování je ta nejhorší možná chvíle, ale to Ostranskému nevadí. V běhu je přesvědčuje, že se tý holce a jejím přiblblejm známejm, nějakejm zasranejm kolaborantům, nedá věřit, že by buchtě měli rozmašírovat palici, pohodit ji u popelnic a pak se z obklíčení prostřílet. Ostranského podpoří doktor Holofaust, který tvrdí, že dívčin nahý šéf odmítá jíst vlakové soupravy, a kdo to kdy slyšel, aby pravý gurmán, hodný toho jména, opovrhoval železnicí, a že určitě nejí ani městskou hromadnou dopravu a že je mu to děvče vůbec tuze podezřelé. Kuffenbach má co dělat, aby jim nedal pěstí. Veteránská otrlost vůči stresovým situacím je sice fajn, ale vedlejší příznaky jsou někdy na zabití. Utne to tím nejrychlejším způsobem, jaký zná:

Hlasování dopadne tři dva pro dívčin návrh.

Dům je o pět ulic dál. Muž, který na smluvené zaklepání otevře, má pleš, oslizlou zástěru a oči barvy vychlazeného žabince. Nikdo mu nemusí nic vysvětlovat – stačí jeden pohled na figury v zakrvácených maskáčích, a už je cpe dovnitř.

Vede je dlouhou chodbou, která Kuffenbachovi připomene bungalov bez stěn v koncentračním táboře. Až na to, že tady nejsou celá těla, ale jenom hlavy. Stovky uřezaných lidských hlav. Na stojanech. Každá má ústa zafixovaná dokořán zubařským pružinovým otvíračem. Mezi klipsnami se mrskají rozstříhané jazyky jako chapadla chobotniček. Později se Kuffenbach dozví, že se nacházejí v jedné z mnoha tisícovek specializovaných subdodavatelských farem, které zásobují výrobce konkrétními částmi asfalťáckých těl. V tomto případě jazyky. Personál sklízí úrodu několikrát denně – a pochopitelně z jazyka vystřihne jen natolik velkou část, aby zase dorostl.

Kuffenbach kráčí podél plantáže a hlavy na něj koulejí očima a chrčí.

Dojdou do expedice, zavřou dveře a dívka plešouna obejme. Ten to překvapeně opětuje (a jen tak mimochodem zanechá na jejím zadku mastné otisky). Pak si potřese upadanou rukou se všemi členy komanda. Jistěže o nich slyšel. Kdo by neslyšel o pěti maniacích, co zbourali koncentrační tábor, vyhladili šest démonských divizí a sestřelili dvě letky bojových vrtulníků?

„Čtvrť je obklíčená,“ oznámí dívka. „Musíme je dostat pryč.“

Muž si je změří pohledem. „Musej se převlíct. A umejt.“

To má logiku: nejenže rozervané uniformy nejsou vrcholem nenápadnosti, ale díky vrstvě zaschlé krve je Kuffenbachovo komando snadno identifikovatelné i po čichu.

Zatímco muž hledá nějaké oblečení, dívka prozradí, že to není šéf miltonijského odboje, protože asfalťáci nic jako odboj nemají – jde prostě o skupinu lidí, co nejsou tak posraní jako ostatní. Dívka pro ně pracuje nejtradičnějším způsobem: zásobuje je informacemi, které vytáhne z klientů během postkoitální žvanivosti. Dívka dále vysvětlí, že jazyková farma patří démonskému měšťanovi, který jezdí na kontrolu jednou týdně – odtud problém nehrozí. Kromě plešouna tu dělá unaveně vyhlížející šedovlasá žena, muž se skobovitým nosem a šestileté dítě. Kuffenbachovi neunikne, že dítě přestane pracovat, všude za nimi chodí a civí. Jde s nimi dokonce i do sprch, což Kuffenbach považuje za neadekvátní. Plešoun ho ubezpečí, že se nemusí bát: tohle dítě je normální mrtvé dítě. Nemá za sebou minulost v dětských komandech ani to není míšenec, potomek muže a démonky. (Lidské ženy tu děti mít nemohou, jsou neplodné.) Ostatně míšenci se stejně nevyskytují moc často – každý pátý se totiž narodí jako démonžer a je okamžitě zlikvidován. Tohle dítě si nějaká démonská rodina vytáhla z potrubí coby domácího mazlíčka, a když je přestalo bavit, uvázali ho v lese. Citlivky: neměli žaludek, aby ho recyklovali v domácím lisovací.

Když se po sprše převlékají do čistých oděvů (bílé overaly a vaťáky), plešounův kolega se skobovitým nosem to nevydrží: „Umyli jste se, hardy jste dostali a teď koukejte vypadnout!“ Jeho hlas zní agresivně a prosebně zároveň. Plešoun se ho snaží odtáhnout, ale skoba se nedá zpacifikovat tak snadno. „To si neuvědomujete, jakýmu nás vystavujete nebezpečí? Nechte nás kurva na pokoji! Nám do vašich her na vojáčky nic není! My jsme tady spokojený!“ Dívce se podaří skobu vykormidlovat do garáže a tam ho s plešounem chlácholí.

„Bratr Orlí zoban nás práskne,“ poznamená Holofaust.

Vorošilov: „Postarám se o něj.“

Kuffenbach zakroutí hlavou. Nejpragmatičtější řešení nepřipadá v úvahu. „Nemůžeme lidem, co nám pomáhají, porcovat kámoše. To bysme se daleko nedostali.“ Že má skoba pravdu, neřeší – nemáme na výběr, tak co s tím?

Plešoun s dívkou se vrátí. „Provezeme vás v dodávce zadem.“

Kuffenbach přikývne. „Díky.“

„Jeden z našich lidí dělá domovníka v nepoužívaným výletním sídle za městem. Tam vás schováme a během dne se vám pokusíme sehnat koktejly. Nebude to jednoduchý, ale pár nápadů mám.“

Kuffenbach periferním viděním zaznamená, jak se po sobě kluci podívají. Plešoun si toho také všimne. „Víte, co to jsou koktejly, ne? Bez nich jste namydlený. Jakmile je budete mít, můžeme počkat, až to opadne – a přitom naplánovat, jak obsadíme Miltonii.“

Nejmíň potisící si Kuffenbach přeje, aby měl v týmu někoho, kdo dokáže nepříjemné věci sdělovat diplomaticky. A ne jako on: „My nemáme v plánu obsazovat Miltonii.“

Plešoun vypadá překvapeně: „Miltonia je ze strategickýho hlediska přece ideální začátek, ne? Budeme držet hlavní přístup k Tartaru plus se nám otevře cesta na sever, k Mathimovu knížectví. Navíc z osvobozenejch koncentráků získáme dost rekrutů.“

Kuffenbach větu Jenže nám je nějaká revoluce u prdele na poslední chvíli spolkne. Místo toho řekne: „Máme jiný plány.“

„Snad nechcete vlítnout na tu banku?“ promluví dívka. „To by totiž bylo v téhle situaci šílenství.“

Kuffenbach ji probodne pohledem. Přesně tohle tady nemělo zaznít: jestli na tyhle farmáře démoni přijdou, dostanou z nich, kam měl Kuffenbach & spol, namířeno.

Plešounovy žabincové oči se o pár desítek stupňů ochladí. „Můžu se zeptat, jestli ty vaše jiný plány,“ jeho hlas má nádech kousavosti, „nějak pomůžou lidem v pekle?“

„To víš, že pomůžou,“ ubezpečí ho Ostranski. „A jak. Akorát ti je nemůžeme prozradit, protože jsou strašně tajný, víš.“

„Ne,“ odpoví Kuffenbach. „Řekl bych, že nepomůžou.“ V duchu si předříkává: Dal jsem slib, že odsud kluky dostanu. A na všechno ostatní seru. Slova mají gumovitou příchuť pouťového pendreku.

Plešoun přikývne. Žabinec v očích zamrzl do špinavého ledu.

Ostranski jakoby bezmyšlenkovitě spustí ruku na pažbu steyru. Holofaust palcem uvolní poutko nože. Vorošilov se nahrbí.

„Aspoň jsi mi to řekl na férovku.“ Plešoun se odvrátí a vrazí ruce do kapes. „Co je to za banku?“

„Miltonijská městská Gigabanka,“ odpoví dívka. „Ta v centru.“

„To se posrali.“

„Moje slova. Teda skoro.“

„Do tý se v životě nedostanou. To je šílenství.“

„Moje slova.“

Plešoun projde do garáže a otevře zadní dveře dodávky. „Ale tohle je fakt naposledy, co někomu pomáhám v sebevraždě.“

Vanessa De Grantová sevře nůž oběma rukama, nadechne se a vší silou si ho vrazí do břicha.

A začne párat. Řez vede šikmo zdola nahoru, ke spodnímu okraji hrudního koše. Netuší, zda to bude fungovat – ale ví, že vagínou si vnitřnosti cpát zpátky do těla nehodlá.

V momentě, kdy do rozříznutého břicha pěchuje první orgán, explodují dveře.

„Tuky ťuk,“ řekne Chorozon.

Zvuk, který Vanessa vydá, připomíná kníknutí pískomila před análně-speleologickou expedicí.

Než nastoupí do farmářské dodávky, dítě, které za nimi všude chodilo, je poprosí o autogram. Kuffenbach se mu podepíše poněkud nevrle, Vorošilov pečlivou azbukou, Ostranski s rozmachem rockového dinosaura.

Lukas si od Holofausta půjčí markýzův notebook a usadí se vepředu, zády ke kabině řidiče. Plešoun pomůže dívce do vozu a naposledy si je všechny změří, jak v bělostných overalech, s automaty v rukou, hřadují na prázdných přepravkách: leghornky chystají puč v Guatemale.

Beze slova zabouchne a utopí je v temnotě omamně vonící lidským masem.

38

Dodávka má odepsané tlumiče a dost háže, ale nikdo to nekomentuje. Potom se ozve zatrylkování a v rohu zpomaleně vybuchne modré světlo – Lambert zapnul markýzův notebook. Dívka požádá Kuffenbacha o cigaretu. Prozradí mu, že se jmenuje Alice Meinhofová (ale není v žádném příbuzenském vztahu s Ulrikou Meinhofovu z teroristické skupiny Baader-Meinhofová) a že zemřela před jedenácti lety při dopravní nehodě, když jela se svým klukem na motorce. Rozcákla si hlavu o dopravní značku „Dej přednost vjízdě“. Vytáhli ji z potrubí a udělali z ní prostitutku – jako ostatně z většiny hezkých holek. Osm let šlapala v Tartaru chodník, než ji na burze koupila Vanessa De Grantová.

Z bat-jeskyně slyšela, jak markýze někdo zastřelil. Netuší kdo, slyšela jen rachu z brokovnice. Samozřejmě ani nepípla, protože se bála, že je na řadě, ale vrah zřejmě o tajné místnosti nevěděl. Z pout se nedokázala vyprostit a už se smiřovala s tím, že se pomalu rozteče.

V tomto momentě se Alice odmlčí, dá si dlouhého šluka a pak s komickou vážností prohlásí, že je odteď jejich dlužnicí. Udělá pro ně cokoliv. I když ji momentálně nic nenapadá. Ostranski vtipně poznamená, že s jejími profesními znalostmi jistě na něco přijde.

„Jo, taky si myslím,“ souhlasí Kuffenbach. „A rovnou se do toho pusť.“ Předkloní se. „Pověz nám všechno, co víš o tý bance.“

Markýz byl filmový fanatik.

Nejenže v notebooku Lukas najde něco kolem sedmi set filmů v DivXu, je tam dokonce nainstalovaná Encyklopedie světového filmu (upravené vydání) od Pauliny Kaelové.

Akorát mu přijde upravená nějak dost.

Vymítač ďábla je tam popisován takto:

Vymítač ďábla, USA 1973, r: William Friedkin, hr: Ellen Burstynová, Max von Sydow, Jason Miller, Linda Blairová. Povedená taškařice vycházející z těch nejlepších tradic záměnového vaudevillu. Trojice rozverných démonských šibalů se rozhodne vydávat za Satana. Střídají se v těle nezletilé Regan a povede se jim napálit dva popletené duchovní (které ve filmu hrají Miller a von Sydow na samé hranici karikatury). Následuje gejzír groteskových gagů, které ovšem, podobně jako u Roba Schneidera či filmů typu Prci, prci, prcičky, balancují na ostří dobrého vkusu. Na DVD ve speciální 132minutové verzi s komentářem režiséra.

Nebo Malý Nicky – Satan Junior:

Malý Nicky – Satan Junior, USA 2000, r: Steven Brill, hr: Adam Sandler, Patricia Arquettová, Harvey Keitel. Rodney Dangerfield, Quentin Tarantino. Citlivě natočené rodinné drama o vztahu otce a syna. Aby syn získal otcovu lásku a úctu (metafora rozpadajícího se těla), musí vyzrát v dospělého a odpovědného démona („dát průchod zlu“). Rodney Dangerfield hraje Lucifera s nebývalým citem pro tragiku postavy. Škoda nezvládnutého závěru s nebem, plného hollywoodských klišé a faktických nepřesností. Na DVD s komentářem režiséra, scenáristy a samotného Adama Sandlera.

Lukas shodí upravené vydání do dolní lišty a začne probírat filmy na harddisku. Stanleyho snímky jsou ve složce nazvané invenčně Kubrick, landisovky zase v Landisovi. Periferním sluchem vnímá, že dívka cosi vykládá, ale v téhle chvíli by ho od notebooku neodtrhla, ani kdyby před ním rozjela striptýz.

Nihil dulcius est nerdism.

Miltonijská městská Gigabanka (říká Alice) je druhá nejmodernější banka v pekle – hned za První multiknížecí v Tartaru. Alice v ní nikdy nebyla, ale díky hojnému análnímu sexu s jejími manažery pár věcí ví.

V hale u přepážek nonstop hlídá dvanáct ozbrojených stráží. Mix démonů a lidí – i když bankéři nejsou asfaltomilové, tuší, že strážný, který schytá padesát střel a je pořád akceschopný, je výhodnější než ideologicky sebečistší démon. Strážní provádějí každých deset minut obchůzky po celé budově, od střechy po podzemí. Plus náhodné kontroly ředitelky banky, což je sice stará (tedy asi třicetiletá, jak vyplyne z Alicina dalšího výkladu), ale ostrá démonka. Všichni ostatní zaměstnanci (s výjimkou uklízečů, opravářů a podobného póvlu) jsou démoni.

V každé místnosti jsou kamery. Objektivy vyrobené z očí asfalťáků bez zrakových vad, většinou námořních pozorovatelů, odstřelovačů a voyeurů. Kamery jsou propojené centrálním nervovým systémem, který výsledné obrázky skládá v mozkovém centru a promítá na sto dvacet vypreparovaných sítnic v centrále ostrahy. Tam drží službu jen prověření démoni. Střídají se po dvou hodinách, aby jejich pozornost neochabovala.

Veškerá hotovost a cennosti, které má banka v úschově, se nachází v podzemí, v obřím trezoru firmy Max Ernst Keister Mega Digestion Surreal – značka, která zaručuje nejen absolutní bezpečnost, ale i stylový design. K trezoru má přístup pouze ředitelka banky, strážní, tři nejspolehlivější bankovní úředníci a zákazníci. (Zákazníkem banky se může stát pouze démon, nejsme v liberálním Tartaru.) Přístup do místnosti s trezorem je chráněn číselným kódem. Vlastní dveře trezoru jsou na heslo. Respektive dveře je nepřesný výraz: trezor od firmy Max Ernst Keister Mega Digestion Surreal byl ve shodě s pekelnou tradicí navržen designérem do podoby desetimetrových úst. Čelisti dokážou bankovního lupiče přecvaknout jako párátko; zuby jsou broušené tou samou technologií jako slavný al-sirat. A mezi čelisti vlézt musíte, jinak se nedostanete k bezpečnostním schránkám.

Schránky jsou z pancéřovaného alduritinu a na každé je vyražena osobní pečeť majitele. Visí na očíslovaných šlachových drátech v hrdle – čili se nacházejí až dole, v sejfu. Ten tvoří podzemní hala s naboosterovanými žaludečními stěnami. Kdokoliv se do ní spustí, je během osmi sekund rozleptán ultraagresivními žaludečními šťávami. Čili ke své schránce se zákazník může dostat pouze tak, že v ústech zvolí šlachový drát s číslem (které zná jen on a nikdo jiný) a vytáhne ji nahoru.

Jak vidno, poznamená Alice, celý systém je uživatelsky mimořádně nekomfortní – a stoprocentně bezpečný. Za celou dobu existence Miltonijské městské Gigabanky došlo pouze ke dvěma pokusům o vyloupení a oba skončily pro pachatele velmi vivisekčním způsobem.

Kuffenbach se Alice zeptá, jestli zná číslo schránky markýze Astarotha. Alice odpoví, že ne, ale že jim může nakreslit, jak vypadá jeho pečeť. Ale jelikož se vzhledem k žaludečním šťávám, očním kamerám a tuctu ozbrojených démonů k té schránce nedostanou – nemluvě o tom, že neznají její číslo, heslo trezoru ani kód k místnosti –, tak jim to podle Alicina skromného názoru bude celkem na hovno.

Kuffenbach mlčí.

Tak co, zeptá se Alice, mám zabušit na Holdena a říct mu, aby to otočil k bezpečnému úkrytu ve výletním sídle?

Roku 1968 natočil Stanley Kubrick 2001: Vesmírnou odyseu. Roku 1992 natočil John Landis Nevinnou krev. Ani v jednom z filmů není nic, co by vysvětlovalo, proč byly vyryté do slizáckých těl. Ano, zatímco ostatní pindají o bůhvíčem, Lukas maká: sjede oba snímky rychloposuvem (s občasnými zastávkami na klíčových místech) a najde naprosté, úplné a absolutní nic.

Super. A co teď?

Zatímco přemýšlí, proskáče Landisova Amerického vlkodlaka v Londýně rychloposuvem dvacítkou; během čtyř minut je skoro na konci. Normální rychlostí pustí jen nejslavnější scénu, kdy vlkodlak sedí v kině se svými mrtvými oběťmi, hloubá, jak by se nejlépe zasebevraždil, mrtvoly mu ochotně radí a do toho jde na plátně scénka z filmu See You Next Wednesday, jak přijde chlápek do ložnice a říká manželce Tak ty tady souložíš s cizím chlapem na mý posteli? a ona říká To není tvoje postel, tu jsme dali vedle a on říká Aha, tak to jo a – Stop.

Déjá vu jak noha. Lukas zírá na pauznutý film, ale nevidí ho.

Tohle nesnáší. Nesnáší, když ví, že má požadovanou informaci v hlavě, ale nemůže se k ní dostat. Nesnáší, když se vzpomínka vlní těsně pod hladinou vědomí a když jediným vodítkem je úlomek pocitu, který s ní má spojený. Ví, že jediné řešení je jít po stopě toho pocitu, pokusit se ho zasadit do časoprostorových souřadnic, vybavit si, v jakém kontextu informace vstoupila do mozku. Což v této chvíli není žádná sranda, protože se mu tam kromě vlkodlaka promenuje Parillaudová, LaPaglia, Sam Raimi, Hal 9000, Tak pravil Zarathustra, Parillaudová, LaPagli –

Dech Lukášovi uvízne v hrdle jako kus betonu.

Zvlhlé prsty kloužou po touchpadu, když znovu spouští Nevinnou krev. Doskáče před závěrečné titulky. Anthony LaPaglia a Anne Parillaudová stojí na ulici u zaparkovaného auta. Nápis na markýze kina je v neostrosti, ale čitelný.

See You Next Wednesday, hlásá.

To nic neznamená. To vůbec nic neznamená.

Paměťová bariéra se bortí s ohlušujícím burácením. Lukas s náměsíčnou jistotou pustí 2001: Vesmírnou odyseu a najede na místo, kde si doktor Frank Pool přehrává poslední vzkaz od rodiny. Pustí zvuk: zkreslená angličtina plechově prořízne ticho v dodávce, všichni se po něm otočí, ale Lukas ani nevzhlédne. Na displeji se loučí rodinné duo za narozeninovým dortem: „See You Next Wednesday.“

Lukas pauzne film. Náznakově mu třeští hlava. Aby taky ne. KONEČNĚ aspoň nějakej výsledek. První úspěch, kter –

Lukas sebou trhne. Otevře Encyklopedii světového filmu (upravené vydání) a klikne na S.

„Fenomenální. Naprosto fenomenální.“

Chorozon otáčí stránky spisu Alice Meinhofové s rychločtenářským grifem. Jedním z chapadel vyklopí z desky stolu hlavu Blaise Pascala a klepáním na zažloutlé zuby vytočí předvolbu Tartaru.

Vanessa na podlaze kloktá.

See You Next Wednesday, USA 1936. r: Lucifer, hr: Boris Karloff. Bela Lugosi. Peter Lorre. Nejzásadnější film všech dob, vedle něhož je Občan Kane triviální home video. Bohužel se po druhé světové válce režisér rozhodl veškeré kopie zničit – a zašel tak daleko, že vymazal všechny stopy nejen z filmových archivů a recenzí, ale i z myslí všech, kdo ho viděli. Snímek ovšem způsobuje nevratné následky na psychice, takže v dílech některých tvůrců (Stanley Kubrick. John Landis. Jean-Pierre Jeunet. GuiHermo del Toro a další) přetrvávají nevědomé reziduální odkazy. Mezi mrtvými asfalťáky se snímek stal předmětem bizarního kultu: vyrývají si do těla odkazy s ním spojené a věří, že za pomoci tohoto filmu se Lucifer jednoho dne vrátí do pekla (převtělený do asfalťáka, který o své pravé identitě nemá tušení) a osvobodí asfalťáckou rasu.

Na Alicin dotaz, jestli to mají obrátit do výletního sídla, nikdo neodpoví. A proč taky, říká si Ostranski. Copak je nutný vyslovovat každou banalitu nahlas?

Prostě pojedeme do banky a vyloupíme ji.

Jenže jak?

Pozoruje Lambertův obličej nasvícený zespoda displejem: modrý ovál houpající se v rytmu drncající dodávky.

Čemu se tak šťastně culíš, blbečku? Co pokyvuješ hlavičkou? Je ti tahle posraná situace k smíchu? A pak mu to dojde: Ten vůl si myslí, že jsem se mu u letohrádku chtěl omluvit. PROTO je tak happy!

Lambert sklapne notebook; modrá tvář zmizí.

„Já jsem pro to, se s tím nesrat,“ promluví Vorošilov. „Vlítneme do banky s kvérama, zahulákáme Chyťte se stropu, budulíni, tohle je přepadení! a bude.“

„Banka je v noci zavřená,“ poznamená Kuffenbach. „A dostat se do ní je trochu těžší než do bordelu.“

„No a co ty tanky?“ zeptá se Ostranski.

„Nesmíme je na sebe přilákat. Co jinýho s nima chceš dělat?“

„Jeden si půjčíme. Probouráme se průčelím a stráže pokosíme protileteckým kulasem.“

„Jasně: hlavně je na sebe nepřilákat.“

„A ze stráží, co přežijou, vymlátíme potřebný data.“

„Číslo markýzovy schránky z nich nevymlátíš, protože ho neznají.“

„Ale jinak super nápad, Adame,“ řekne Lambert. „Dobrej směr uvažování.“

On mě utěšuje! Aaaahhhhg!

Vorošilov chvíli Lambertovým směrem zmateně zírá a pak řekne: „Co se do sejfu prokopat zespoda?“

„Víš, jak dlouho trvá vykopat takovej tunel? Nečetl jsi Hraběte Monte Christa?“

„A co se v nějakým žaludečněšťávověodolnym skafandru,“ skočí do toho Ostranski, „kterej tam určitě musej mít kvůli údržbě – co se v něčem takovým do sejfu spustit a najít tu schránku podle pečeti?“

„Bombastickej nápad, Adame! Válíš!“

„Těch schránek tam budou tisíce –“

„To chce systém,“ přeruší je Kuffenbach. „Napřed musíme vyřešit, jak se dostaneme do banky, a teprve pak můžeme přemejšlet, jak proniknout do toho debilního trezo –“

Dodávka zastaví.

Ostranski ucítí na zátylku chladného čapáka nervozity. Skoro mu zapraská páteř. Nikdo se neodvažuje pohnout. Šest zadržovaných dechů.

Hlasy. Nesrozumitelné huhlání plešouna za volantem, hluboký bas démona. Dodávka zacouvá. A opět zastaví.

Dlouho se nic neděje. Strašně dlouho. Ostranski to odhadne na patnáct sekund.

Vzadu cvakne klika a do dodávky se vlije rozředěná tma.

Plešoun pohlédne do ústí pěti automatů. „Konečná, vystupovat.“

Vyskáčou ven.

Holofaust dveře přibouchne a plešoun bez jediného slova rozloučení vleze za volant. Démonská hlídka na druhé straně ulice, která předtím auto zastavila, se bez ohlédnutí loudá pryč.

Dodávka zabafá, odjede a zanechá je v uličce mezi domy. Ostranski si najednou připadá nahatější než Jenna Jamesonová.

„Tudy,“ řekne Alice.

Jdou mezi budovami. Ostranskému se z jejich siluet bůhvíproč svírá žaludek. Masité, křivolaké hrany; architektonické prvky pučí z fasád jako nádory. Všechno vypadá vlhce, nabobtnale. Teplé výdechy gigantických organismů.

Minou kožnaté popelnice s chlupy slepenými odpadkovou mízou a vyjdou na hlavní třídu.

Je tu ticho, liduprázdno, démonoprázdno. Jediným zvukem je prskání pouličních lamp ve tvaru lebek (lebek ve tvaru lamp).

Stojí přímo před bankou.

Ostranski má dojem, že se všichni musejí přemáhat, aby necouvli. Rondokubismus se na ně valí jako zkamenělá tsunami. Lehké prvky art deca působí předimenzované a útočí na člověka jako obří buchar. Lipové ratolesti se rozevírají jako masožravé rostliny a textové pásky ze zubní mozaiky vypadají jako tankové pásy.

Ostranski si odkašle. Má nutkavou potřebu říct něco nehorázně debilního a přehnaně vulgárního, čím by tísnivou atmosféru rozbil. Jenže ho nic debilního a vulgárního nenapadá. Poprvé v životě.

„Tak co?“ zeptá se Vorošilov. „Nějaká inspirace? Zapůsobil na někoho genius loci?“

Nikdo mu neodpoví.

Kdesi v dálce odbije půlnoc. Údery zvonu plachtí nad městem jako dávno vyhynulí pterodaktylové.

Začíná poslední den. Zbývá přesně osmnáct hodin. Ostranského zničehonic napadne, kdy se začnou roztékat. Jestli večer, nebo už odpoledne.

„Průzkum terénu,“ řekne Kuffenbach. „Rozptyl. Sraz té plus deset.“

Tma se za bílými overaly zavře s ropným zavlněním; Lukas se nestačí otočit a zevluje před bankou sám. Takže se taky rozptýlí.

Je zvláštní, jakou mu pár pozitivních bliknutí (Ostranského omluva a See You Next Wednesday) dodalo energii. Zničehonic ve svém chování pozoruje náznak jistoty – polozapomenutý, příjemný pocit. Dokonce se mu zdá, že se pohybuje pružněji: jako nějaká šelma, panečku, skoro jako dravec!

Surfuje temnotou jako neslyšný přízrak.

Vorošilov se zastaví a nevěřícně zírá: kolem rohu banky produsá s výrazem nadopovaného Irokéze Lambert. Dělá randál jako stádo slonů na koncertě Nine Inch Nails a jeho trhané pohyby připomínají něco mezi Škrholou a epileptickým baleťákem.

Panebože.

Zadní trakt banky: obludná biedermeierovština bez oken. Kuffenbach natáhne ruku, na sekundu zaváhá a pak přiloží dlaň na zeď. Stěna není měkká ani slizká, jak očekával; spíš vrásnivá a suchá, trochu jako zaschlý strup. Hřeje.

Kuffenbach ruku stáhne, mimoděk ji otře o kalhoty a bleskově se otočí. Hlaveň jeho steyru vyletí vzhůru.

„To jsem já.“

Kuffenbach skloní útočnou pušku. „Jestli hledáš zadní východ, tak banka žádnej nemá,“ informuje ho Alice.

„Hm.“ Kuffenbach po pravdě neví, co vlastně hledá. „Tohle vede dolů k trezoru?“ dřepne si k mřížovým blánám větracího systému, každá dvacet centimetrů v průměru. Alice k němu přistoupí. Kuffenbach si všimne, že si v autě zapletla vlasy; o ramena se jí otírají dva ledabylé copánky, které Kuffenbachovi s nepříjemným bodnutím cosi připomenou. Uklidni se, vole.

Tohle není tvoje dcera.

Jak se Alice nakloní k větracím otvorům, zašimrá ho konečky copánků na obličeji. „Asi jo,“ řekne. „Kam jinam by to vedlo, že jo.“ Když se narovnává, přejede mu jakoby mimochodem prsty po klopě vaťáku.

Kuffenbach rychle vstane. Předstírá, že musí ustoupit, aby si protáhl záda; v páteři mu stařecky křupne. Zvrátí hlavu – a zahlédne, jak se na nočním nebi mihne cosi tichého a obrovského. Stín, který zmizí za okrajem střechy. Zdálo se mi to, nebo –

„Zepelín,“ řekne Alice a vloží si do úst cigaretu. Je dobrá: ani nepostřehl, že mu při tom nedbalém pohlazení vytáhla z kapsy krabičku. Gesto, s nímž si usadí filtr v koutku úst, je tak dospělé, že podobnost s imaginární Klárou je rázem pryč.

„Cože?“ zeptá se Kuffenbach a cigaretu jí vytrhne z pusy.

„Linka, co lítá z Miltonie na Thornovo letiště a pak dál do Tartaru. Každejch pět hodin.“

„Jo tak,“ řekne a je rád, že se mu to nezdálo.

„Hej, vy dva!“

Kuffenbach i Alice se otočí.

„Co tady děláte?“ Do uličky vstupuje trojčlenná démonská hlídka se samopaly v pohotovostní poloze.

Karen se opírá o bok obrněného reumechu. Ruce v kapsách a názor důsledně ukrytý za neproniknutelným výrazem. Dívá se a poslouchá. Světla reflektorů přejíždějí po domech, řev motorů, dusot kanad, hulákání vojáků vyhánějících rozespalé občany na ulici a prohledávajících jejich domovy, tříštění váz a kusů nábytku, na nichž si neúspěšní lovci vylévají frustraci, brunátní taťkové, povykující Co si to dovolujete a Víte, kdo já jsem?, děti s pučícími rohy, vykuleně mžourající na obrněnce, diplomaticky zdrženliví velitelé týmů, kteří se snaží civily zpacifikovat a zároveň mít přehled o hlášeních pátrajících jednotek.

Pod Kareninou maskou, hlásající Koukejte je co nejrychleji najít, na několik sekund prokmitne záchvěv absurdní pýchy nad tím, že právě ona je původcem tohoto úžasného bordelu, že všichni ti nafoukaní příslušníci takzvané vyšší rasy byli vyvlečeni v pyžamech na ulici jen proto, že to jednomu blbému asfalťákovi přišlo jako celkem dobrej nápad. Ale ve chvíli, kdy k ní přistoupí poručík, je její tvář už zase bezvýrazná.

„Přišlo hlášení,“ řekne poručík. „Někoho mají.“

„Neumíte mluvit, asfalťáci? Co tady provádíte?“

Trojice démonů se za chůze roztahuje do vějíře. Alice vycítí mikropohyb, jímž si Kuffenbach odhrne cíp vaťáku – zřejmě aby mohl vyhoupnout automat pověšený pod bundou.

Tady přece nemůže střílet, vyděsí se Alice. Jsme v centru. Odsud se nikdy nedostaneme.

Připadají, že se rázem ochladilo. To se změnil její názor na Kuffenbacha. Iluze rozvážného ochránce je fuč. Zašilhá na jeho profil a všimne si, jak se mu napíná kůže na čelisti. Je to stejnej přiblblej kovboj jako všichni chlapi, a jestli hned něco neudělám, zařvu tady s ním.

Hlídka se zastaví tři metry od nich. Alice cítí Kuffenbachovo napětí, je to jako těsně před tím, než v hrnci začne vřít voda – chvíle, kdy se hladina jenom hučivě chvěje. Teď to spustí. Teď.

Jestli něco neudělám.

„Jste hluchý, nebo co?“ Hlas velitele hlídky zadrnčí zupáckou karikaturou.

„Nejsme hluchý. Pane,“ řekne Alice. „Jen si tudy zkracujeme cestu, pane.“

„Jo? A kam si jako myslíte, že jdete?“

„Byli jsme povoláni k samotnému Verinovi. Prý je to naléhavé.“

Veliteli hlídky zabublá mezi černými zuby smích. „Ke starostovi. Vy. A tomu mám jako věřit?“ Ukáže hlavní samopalu. „Ke zdi. A roztáhnout nohy.“

Alice koutkem oka zaregistruje, jak se Kuffenbachovo tělo napruží, a ví, že má poslední šanci něco říct, ale naprosto ji nenapadá co a –

„Veliteli,“ promluví démon vlevo.

„No?“ Velitel z nich nespouští oči.

„Já… ji znám. Úplnou náhodou teda. Je to kurva, dělá u Vanessy.“

Velitel hlídky pomalu otočí hlavu a podívá se na svého podřízeného.

„Ty máš na to, abys chodil k Vanesse?“ zeptá se. „S tvým platem? Fenexi, začínám si myslet, že si na nás protikorupční komise nezasedla pro nic za nic.“

„Fakt je,“ řekne Alice s klidem, o němž netuší, kde ho vydolovala, „že pan starosta Verin šéfce volal a měl speciální noční přání. Jeho,“ ukáže na Kuffenbacha.

Oči démonského tria se upřou na hranatou postavu v plandavém vaťáku. Alice se modlí, aby se Kuffenbach alespoň pokusil zatvářit jako prostitut, ale to je zřejmě herecká etuda nad jeho síly: civí na hlídku s výrazem čerstvě natřené zdi.

Ale aspoň nestřílí.

„Můžete panu starostovi zavolat a ověřit si to, jestli nám nevěříte,“ řekne Alice nevinně.

Démoni se po sobě podívají.

„Myslím,“ odkašle si velitel, „že je to v pořádku.“

„Proto jsme to vzali zkratkou. Víte přece, že pan starosta nerad čeká.“

„Jistě. Jistě.“ Velitel uhne pohledem. „No tak… pokračujte.“

Hlídka se vrací na hlavní třídu a Alice vytáhne kapesník a s přehnanou důkladností si otře ruce. Cítí, jak se jí třesou stehna.

Kuffenbach si odchrchlá a odplivne. „To bylo… docela dobrý.“

Docela dobrý? pomyslí si Alice. DOCELA DOBRÝ? Děláš si ze mě srandu? Padni na kolena a zahrň mě obdivem, nehynoucí vděčností a valníkem růží, ty robote! Koř se mé pohotovosti a intelektu!

Vyloupne ze šlohnuté krabičky cigaretu a zapálí si. Nikotin chutná sladce jako už dlouho ne. Slíbila jsem, že pro ně udělám cokoliv. A myslela jsem to sakra vážně.

Je hezké zase po čase dělat něco, co je morálně košer.

„To jsou oni?“ zeptá se Karen. „To jsou oni.“

Karen si je prohlíží. Žena se zmačkaným obličejem a neupravenými šedými vlasy. Muž s ostře zahnutým nosem. Malé, asi pětileté dítě. Typická rodinka z jazykové farmy.

Až na to, že to není rodinka: jsou to společníci teroristů. A tak je Karen taky bude brát. Úmyslně se vyhýbá pohledu na dítě.

„Jednoho z kluků napadlo podívat se do tavící pece,“ řekne poručík. „Tohle tam našel.“ Upustí jí do dlaně vlažný začouzený předmět. Karen ho zvedne ke světlu. Přezka známého tvaru.

„Proč jste pálili uniformy?“ obrátí se na šedovlasou ženu.

Žena pokrčí rameny. „Neměli jsme třísky na podpal.“

Karen pohlédne na poručíka. Asistent vrazí ženě facku, až vezme druhou o pec. „Co to bylo za uniformy? Mluv!“

Žena vyplivne krev a neodpoví. Poručík se otočí na Karen, ta přikývne, a poručík ženu nakopne. Je možný, že stačí pět asfalťáků, co dají démonům trochu sodu, a všechny ty lidičky to takhle nabije? Žena na podlaze kňučí bolestí. Ale stále neodpovídá.

„Já to říkal,“ zahučí asfalťák s ostře zahnutým nosem. Karen se k němu otočí. „Pardon?“

Muž se jí nedívá do očí. „Já to říkal. Ze to takhle dopadne. To přece musí dojít každýmu blbečkovi.“

Karen přikývne. „Ale ty blbeček nejseš.“

„To teda nejsem.“

„A řekneš nám, kde ti asfalťáci jsou.“

Muž zvedne pohled ke Karen. „No, tobě, kolaborantská píčo, řeknu leda tak velký hovno,“ odpoví uvážlivě.

Tentokrát není nutné, aby se Karen na poručíka podívala. Asistent se spolu se dvěma četaři vrhne na muže tak iniciativně, až Karen musí odstoupit, aby ji nepocákala krev. Ty vole, osloví muže na zemi v duchu, jak můžeš bejt tak pitomej? Copak nevíš, jak tohle všechno skončí? Pět asfalťáků proti třem tisícům démonů? Jak to asi může dopadnout?

Když vojáci s kopanci přestanou, Karen si k muži dřepne (stále se jí daří vyhýbat se pohledu na civějící dítě). „Toho blbečka ti už nikdo neodpáře,“ poznamená k promáčklé hlavě, „ale pořád ještě jsou ve hře upřesňující charakteristiky typu ne tak úplnej. Máš zájem?“

Muž se po ní pokusí plivnout, ale vymlácené zuby představují natolik komplikovanou novinku, že slina skončí na bradě. Karen pokrčí rameny a vstane. Švihne rukou a vzduch nadšeně sykne, když vystřelí teleskopický obušek. „Odtáhněte mi ho támhle,“ ukáže na garáž. „Chlapec si vykoledoval osobní výslech.“

„Nebylo by jednodušší…“ Poručík nedokončí a bradou ukáže k dítěti.

Nemá smysl před tím uhýbat. Karen se nadechne a pohlédne dítěti do očí. Nevidí v nich Malého Lewise a to ji trochu uklidní. Ale stejně: při pomyšlení na to, že by na něj vztáhla ruku – nebo by někomu dovolila, aby to udělal – má starý známý pocit. Že jí vystříkne mozek z uší.

„Ne,“ řekne Karen. „To by pro mě rozhodně nebylo jednodušší. Odtáhněte mi toho sráče do garáže. Já to z něj dostanu.“

Vlečou asfalťáka po zemi, Karen kráčí v krvavých kolejích a pohupuje obuškem. Snaží se nemyslet na dávné hříchy a moc se jí to nedaří.

Takže to chudák farmář pěkně schytá.

Někudy to ven musí.

Čas té plus deset, brífink Kuffenbachova komanda v zasedačce za popelnicemi:

„Tak co? Má někdo něco?“

„Já mám dotaz.“

„Myslel jsem spíš nějakej nápad.“

„A ten dotaz je na Alici: ti uklízeči, o kterejch jsi mluvila…“

„No?“

„To jsou stálí zaměstnanci banky?“

„Ne, dodává je nějaká otrokářská uklízecí firma. Každej den před otevřením posílá tucet maníků.“

„Pokaždý těch samejch?“

„Spíš koho má zrovna na skladě.“

„Před otevřením znamená v kolik?“

„Otevírá se v osm, úklid trvá čtyři hodiny. Sčítat umíš?“

„Čili ve čtyři ráno –“

„Umíš!“

„Teď je čtvrt na jednu, to znamená za tři a tři čtvrtě hodiny –“

„Nepřestávej, z tvých počtářských dovedností se mi začínají podlamovat kolena –“

„Páni – teprve teď mi došlo, kam míříš! To je geniální nápad, Adame!“

„Ty drž hubu, zobáku.“

„Klid, Adame. Dobře. To by dejme tomu mohl být způsob, jak se dostat do banky. A jestli ta klimatizace, co jsem našel v zadní stěně banky, vede dolů k trezoru, myslím, že máme i koncepci, jak zmáknout trezor. Teda pokud Alice kladně zodpoví můj dotaz.“

„Jen směle do mě.“

„Dá se tady někde sehnat síran měďnatý?“

„Zbláznil ses? Jestli je tady jediná surovina lidská duše, jak bys asi –“

„Ticho, doktore – nech mluvit Alici. Dá, nebo nedá?“

„Bez problémů. V barvírně na Powellově.“

„Jak to? Jestli je tady jediná surovina lids –“

„Z asfalťáků vymáčkneš anaerobní digescí bioplyn. Z bioplynu dostaneš sirovodík, z něj oxid siřičitý, z něj kyselinu sírovou, z ní síran měďnatý. Jasný, ne?“

„Jasný.“

„Šukání se všelijakejma expertama je kolikrát lepší než vysoká škola. A já mám celkem dobrou paměť.“

„Jasný.“

„Tak na mě nevejrejte jako na šprtku.“

„Já mám na Alici taky dotaz.“

„Do toho.“

„Kde se tady dá sehnat dobrý porno?“

„Hele, Denisi, tohle když tak poto –“

„Na vyloupení banky.“

„Jo tak.“

„Lifťáci mít něco určitě budou.“

„V markýzově notebooku náhodou nějaký pečko není?“

„Ne. Díval jsem se. Důkladně.“

„Tak to ti věřím, zobáku.“

„A co záznam Luciferova hlas –“

„Ten v notebooku taky není. Jak říkám: projel jsem to důkladně.“

„Já mám na Alici taky dotaz.“

„Hoši, začínám si připadat jak v Riskuj. Dostanu aspoň nějakou výhru?“

„Jo, něco bych tady pro tebe měl.“

„Heh. Prase.“

„Ta otázka není vlastně na tebe, Alice, ale na všechny. Ví někdo, co kradem?“

„No záznam s Luciferovým hlas –“

„Jasně – ale co to je? Kazeta? Cédéčko? Empétrojka? Vinyl? Zkurvenej magickej krystal? Já jenom, že jelikož byl markýz strážce pokladu, dá se předpokládat, že toho v bance bude mít uloženýho hafo a –“

„Dévédéčko. Krademe dévédéčko.“

„Drž hubu, zobáku. Totiž: cože?“

„Dévédéčko s filmem See You Next Wednesday.“

„Myslíš See You Next Tuesday. A to jenom proto, že se ti nepíchání vrazilo do mozku.“

„A v tom filmu má bejt Luciferův hlas, nebo co?“

„Jako režijní komentář. On ho totiž režíroval. Koukejte, ukážu vám, jak jsem na to přiše –“

„Radši ne.“

„My ti věříme.“

„Ale to je fakt zajímav –“

„Sice se z toho stává lehký klišé, ale: drž hubu, zobáku.“

„Hele, pánové… Zdá se mi to, nebo to skoro vypadá…“

„… že máme rámec plánu?“

„Už to tak asi bude,“ řekne Kuffenbach. „Takže to uděláme takhle:“

39

Plot není omotán ostnatým drátem a Kuffenbach s Holofaustem se přes něj přehoupnou s nonšalancí olympijských reprezentantů. Městské kanalizace to s bezpečnostními opatřeními nepřehánějí.

Doktor a Kuffenbach zalehnou za hromadu poklopů od kanálů (v pekle zřejmě nemají bezdomovce ani sběrný suroviny, pomyslí si Kuffenbach, protože jinak by tu taková halda dlouho nevydržela) a čekají. Nic se nehýbe. Všude je ticho a tma. A smrad.

Se zámkem u garáže si nelámou hlavu a jednoduše ho urazí. Vytahovaná roleta zahrčí a posype jim hlavy rzí.

V temnotě nahmatají tři masky chladičů. Kuffenbach se odváží rozškrtnout sirku – je to tak, tři auta. To vlevo vypadá nejzachovaleji.

V kabině mu Holofaust musí znovu posvítit. Dráty vytrhané zpod palubní desky se kroutí jako živé. Což pravděpodobně i jsou.

Jiskra přeskočí, motor naskočí.

S otvíráním brány se nezdržují: prostě skrz ni projedou. Až se na to ráno přijde, budou dávno z města. Kuffenbach zařadí čtyřku a přidá plyn.

Vždycky si pod stromeček přál zachovalý fekální vůz.

Typický, říká si Lukas. Vždycky vyžeru to nejhorší. Proč nemůžu krást hovnocucy?

Střeva plněná směsí argonu a neonu dutě bzučí, zkroucená do nápisu NONSTOP LIFTSHOP.

„Tady prodávají to… é, porno?“ Marně přemýšlí, proč nedokáže říct porno bez toho, aniž by před tím neudělal odmlku a pak to nevyslovil o stupeň tišším hlasem. Že by to mělo něco společnýho s tím, že jsi po dlouhý době ve společnosti holky?

„Jo,“ řekne Alice. „Tady prodávají to, é, porno.“

Střelí po ní pohledem a zachytí stín úsměvu v kontrastních očích. „Fajn, ale za co ho koupíme? Máš nějaký peníze? Jaká tady vlastně platí měna?“

„Azabb Al-Akabovy dirhamy. Kryté asfaltem. Každý knížectví dostává z potrubí příděl asfaltu a podle toho, jak moc lidi umírají nebo neumírají, se stanovuje denní kurz. Jenže já nemám ani floka.“ Alice pokrčí rameny. „Takže to pečko budeš asi muset opatřit, jako to děláme my, normální smrtelníci.“

„Stáhnout z internetu?“

„Šlohnout.“

„Já?“

„Čí je to bojovej úkol?“

„No tak… jasně. Ale doufám, že mě v tom nenecháš samotnýho.“

Alice se na něj usměje naplno: dvě stě padesát tisíc wattů. Lukase to málem odstřelí přes ulici. „První rande, a hned jdeme krást, é, porno? Hochu, ty víš jak na mě.“

Alice vstoupí do liftshopu jako první. Rekognoskace terénu: tři regály asfalťáckých ptákovin, žádní zákazníci. Dva prodavači (asfalťáci). Pornomagazíny s příbalovými DVD jsou až vzadu, vyplavené na nejzastrčenější police Golfským proudem viktoriánské morálky. Alice zaparkuje u vitríny s iPody a dá přes výlohu znamení. Lambert se odlepí od zdi. Alice se dívá, jak se prudce nenápadně šine přes ulici, a musí se usmát. Nedokáže si pomoct: připadá jí až strašidelně roztomilej. Jasně, s Kuffenbachem se člověk cítí bezpečně (občas), ten hubeňour má zase správně nablblý komentáře (občas), ovšem ani jeden není roztomilej jako tenhle šampónek. Ale zapíchá si pochopitelně se všema, pokud budou chtít. Proč taky ne? Sex se pro ni stal něčím na úrovni přátelského objetí už před dlouhými roky.

Lambert přejde ulici. Alice zkusí s křiklavým amatérismem otevřít vitrínu s MP3 přehrávači. Zabere to: prodavač, do této chvíle se věnující amatérské otorinolaryngologii (vlastně ne úplně, v krku se nešťourá), zahučí na kolegu: „Vole, myslím, že tu máme bambuse.“

„O kolik?“ odtuší kolega.

„Že neprojde přes totálku?“

„Jo.“

„O čtyři.“

Zatímco první prodavač fixuje Alici od kasírpultu, druhý se vydá mezi regály, aby jí odřízl cestu. Správně, hoši. Jen se soustřeďte na mě, ať může Lambert nenápadně –

Lambert vrazí do krámu s tasenou pistolí. „Chyťte se stropu, budulíni, tohle je přepadení!“

Prodavači i Alice strnou. Hlavně proto, že pistole v lupičově ruce se cvakavě chvěje.

„Hele, v klidu, jo?“ odtuší muž za pultem. „Přepadení, jasně. V pohodě. Hlavně nebuď nervní.“ Jeho hlas má konejšivý tón televizního psychotronika.

„Já nejsem nervní!“ vykřikne Lambert. „Jsem profík! Takovejhle liftentononc jsem vyloupil milióny! Takže kapíruju co a jak, rozuměno? Nezkoušejte žádný triky, nebo vás vydrénuju do kádě ke kaprům!“

„Cože?“ zeptá se nejistě druhý prodavač.

Lambert na něj namíří vibrující zbraní. „Tak ty si chceš hrát na hrdinu, hajzle? Nakulím ti to do hlavy horký jak jetel! Tenhle kurnik šop teď patří mně! Mám ho totálně pod kontrolou!“

„Máš, to víš, že máš,“ ubezpečí ho prodavač. „A taky máš… máš odjištěnou pistoli.“

„Což –“ Lambert se podívá na zbraň a vzápětí se odhodlaně rozeřve: „No jasně že mám odjištěnou pistoli! Jsem profík, ne? Profíci nosí pistole zásadně odjištěný! Kdybych vás chtěl náhodou všechny zabít, abych se nemusel zdržovat odjišťováním!“

„Někomu… by se… mohlo něco stát.“

„Jestli budete hodný peóni, nikomu se nic nestane! Protože já to mám totálně pod kontrolou! Jasný?“ Lambert opět namíří na prvního prodavače, zavadí přitom loktem o automat na žvýkačky. Prodavači i Alice se přikrčí v očekávání výstřelu, ale Lambert to ustojí. „Tak finta s automatem na žvejkačky, jo? To na mě víckrát nezkoušejte!“

„Hele, vem si prachy a vypadni,“ zabrumlá druhý prodavač.

„Prachy? Já nechci prachy! Já chci, é, porno!“

„Dobře, dobře, vem si porno, když ho tak potřebuješ, ale už prosím tě běž!“ Alice na nic nečeká, vyrazí k polici s růžově vyvalenými magazíny a jeden drapne.

„Jak – potřebuju?“ rudne Lambert. „Já, é, porno náhodou vůbec nepotřebuju. Já mám holek, že nevím, co s nima!“

„Já ti věřím.“

„Ale ne že bych jako nevěděl, co s nima! To já samozřejmě vím!“

„Jasně, jasně.“

„A to, é, porno vlastně není pro mě, to je pro kluky, my spolu děláme takovou akci –“

Alice ho vyvleče z obchodu dřív, než se škody na jeho heterosexuální pověsti stanou fatálními.

„Tak jsme tady!“ Ostranski plácne strážného do ramene a hrne se dovnitř. Hlídač je tak zaskočený, že se na nic nezmůže – probere se, teprve když se kolem něj cpe Vorošilov. „Moment, moment. Co jste zač, hoši?“

Ostranski se otočí od recepčního pultu, kde drze listuje v Plánu areálu. „Chceš tím naznačit, že ti to neřekli?“

„Co?“

To by mě taky zajímalo, říká si Vorošilov. Jeho pokus vymyslet během cesty plán torpédoval Ostranski bohorovným Budeme improvizovat.

„Speciálně jsem jim zdůrazňoval, aby to vyřídili,“ udeří Ostranski otevřenou dlaní do pultu a Vorošilovovi dojde, že ten vůl neví, co v nejbližší sekundě řekne. A ještě si to užívá.

„Co mi měli vyřídit?“ Vorošilov cítí hlídačův ostrý pot.

„Chceš říct, že vážně nic nevíš?“

„A co jako?“

„My jsme tady kvůli tý velrybě.“

„Cože?“

Cože? pomyslí si Vorošilov.

„Nojo, kvůli velrybě. Doufám, že máš všechno připravený, ať já a Násernej Anihilátor, to je tady můj parťák, nemusíme čekat.“

Násernej Anihilátor? pomyslí si Vorošilov. Násernej Anihilátor?

Strážný má tak vypoulené oči, že vypadá jako něco z grotesek Warner Bros. „Ale tohle je barvírna,“ řekne.

„Jasně,“ přikývne Ostranski. „Tak kde to pro nás máš?“

„C-co?“

„Modrou skalici.“

„Modrou skalici?“

„Modrou skalici. Cé ú es ó čtyři. Síran mědnatý. Máme ho načerpat a odvízt velrybě.“

„Velrybě?“

„Jo. A rychle, než se zkazí.“

„Skalice?“

„Velryba.“

Strážného oči působí dojmem, že každou chvíli s hlasitým PLOP PLOP vystřelí z důlků a začnou poskakovat po podlaze jako hopíci. „Jaká velryba, Ježíši?“

„Hele, já tě chápu, kámo.“ Ostranski ho obejme kolem ramen. „S těma volama nahoře si člověk užije svý. Nic člověku neřeknou. Ale zase na druhou stranu – pochop ty mě. Musím během hodiny dovézt velrybě modrou skalici, jinak mě fest zjebou. Tak co bys řekl na to, že mi ukážeš, ve kterým zásobníku ji máte, já si tam najedu a papíry vyřídíme potom?“

Není přece možný, aby někomu prošla takhle dětská finta.

A taky že ne: „Já nikoho cizího k zásobníkům pouštět nesmím. A rozhodně ne v noci.“

„Ale velryba nepočká.“

„Jaká velryba?“

Ostranski strážného pustí. „První velryba, která přišla do pekla. Víš, obecně se mělo za to, že velryby nejsou dostatečně inteligentní, aby se sem dostaly – protože peklo je výsadou nejchytřejších tvorů. Čím chytřejší dobytek, tím hnusnější perverzárny provádí, to vědci ve Stanfordu zjistili dávno. Ale to ty určitě víš, že jo. Stejně jako víš, že delfíni, úchyláci našich oceánů, do pekla chodí zcela běžně.“

„J-jo, to jo, to vím,“ kývá strážný.

„Jenže velryby jsou spíš takoví imbecílkové světový fauny. Na stejný úrovni jako prasata nebo želvy nebo Finové. Taky kolik Finů jsi tu viděl, he he. No. Jenže tahle velryba – mimochodem, jmenuje se Anna Monika Hilda Brauschwagnerová – je superinteligentní. Víš, kolik měla í kvé?“

„Nev –“

„Dvě stě padesát pět! Albert Einstein měl sto sedmdesát dva. Divíš se, že ji chce markýz Astaroth vycpat a vystavit v hale svýho nabobskýho paláce? Nedivíš, viď. Já taky ne.“

„Nedivím,“ odpoví strážný. „Ale pustit k zásobníku vás nemůžu. To já nesmím.“

„Poslouchej, kámo.“ Opět objetí kolem ramen. „Ty seš mi sympatickej. Kdyby to bylo na mně, vyprdnu se na to a nebudu tě buzerovat, to mi věř. Já jsem mírumilovná duše, to ti potvrdí každej, kdo mě zná. Ale támhle v Násernym Anihilátorovi,“ Ostranski ukáže na Vorošilova, „už to hezkou chvilku kvasí a já tě – jako tvůj kámoš – musím férově varovat, že od momentu, kdy ti ten psychouš přivodí ublížení na zdraví s trvalými následky, tě dělej pouhý sekundy.“

Strážný se podívá na Vorošilova a ten se zatváří patřičně nepříčetně a zacuká pravým okem.

„Já…,“ řekne strážný.

„Grrau,“ vylepší to Vorošilov.

„Na tvým místě bych se rozhodoval fakt rychle,“ doporučuje Ostranski. „Nebo bude za chvíli tvůj nos putovat jeho trávicím traktem. A to by ti dvakrát nevonělo.“

„Já…,“ řekne strážný. „Já musím zavolat šéfovi. Musím si to ověřit.“

„Výborně!“ zajásá Ostranski. „Konečně se někam dostáváme!“ Popadne židli a rozbije jí strážnému o hlavu. Hlídač jde na všechny čtyři. „Grrau!“ vykřikne Vorošilov a nakopne ho do obličeje. Hlídač upadne na zem a do komatu.

„Ověřit si to!“ zařve na něj Ostranski. „Zavolat šéfovi! Copak nejsi svobodná lidská bytost? Odvaž se trochu, buď volnej a bláznivej!“

„Jako ty?“ zeptá se Vorošilov a hledá za recepčním pultem klíče od ventilu. „To sis vážně myslel, že na tu blbost skočí?“

„Chyběly milimetry,“ prohlásí Ostranski. „A kdybys neposral Násernýho Anihilátora –“

„Já že jsem posral Násernýho Anihilátora?“

„Grrau? Co to jako mělo bejt? Tazmánskej čert? Kdo se asi tak bojí Taze?“ Ostranski trhá z Plánu areálu mapu s označeními jednotlivých zásobníků.

„Já se Taze bál, když jsem byl malej.“

„To nebyl Taz, ale TASS.“ Ostranski je na cestě ke dveřím. „Kromě toho, ty ses určitě bál i zajíčka z Nu pagadi.“

„Protože jsem se bál homosexuálů! Že si pro mě přijdou, strčej do pytle a adoptujou.“

„No dovol. Zajíček přece není teplej.“ Vyběhnou z vrátnice.

„Ty řasy? Hlásek konipásek? Zalejvání kytek?“

„Není teplej. Je to svatej grál transsexualismu. Vlk chce jeho kůži. Kriste, copak jsi neviděl Mlčení jehňátek? Copak vážně netušíš, pro co je vlk v rouše beránčím metafora?“

Tma je pohltí s neslyšným krknutím.

40

Kenneth Blixt si nalije panáka. Tuplovaného. To je noc. Kolem jedné se vrátil od Ba’al Zebula a nastoupil druhou směnu.

Hodí to do sebe na ex. Alkohol vystřelí do hrdla jako trifidí žahadlo.

Otočí se a zkoumá obývák. Je půl čtvrté ráno a pokoj vypadá jak ze žurnálu. Nábytek omytý, parkety vytřené do sucha, stopy po vraždě zahlazeny. Ještě by měl vzít špendlík a vyrýpat z meziparketí tmel zaschlé krve, ale na to už vážně nemá. Je rád, že najde sílu, aby se svlékl, vysprchoval a vyčistil zuby.

Naposledy zkontroluje spíž. Mrazák je tak plný, že se skoro nedá zavřít. Zamkne ho a zatahá za zámek.

Usne v momentě, kdy se jeho hlava dotkne polštáře.

Nic se mu nezdá.

Chvíli to vypadá, že se tam nevejde, tak je těsná. Alice ho navádí pomalu a citlivě, ale Kuffenbach to nechce uspěchat. Couvá s cisternou plnou síranu měďnatého do uličky za bankou s přehnanou opatrností.

Zastaví a vypne motor. Dveře jsou jen pár centimetrů ode zdi, musí vylézt druhou stranou za Holofaustem, Vorošilovem a Ostranským. Teprve když vyskočí z kabiny, zjistí, že Lambert chybí a Alice je trochu pobledlá. „Co se stalo?“

„Říkal, že bude lepší, abysme se na zpáteční cestě rozdělili. Že prej je to standardní operační postup.“ Alice ke Kuffenbachovi zvedne zrak. Její kontrastní oči zacvaknou do jeho. „Už tady měl dávno bejt.“

„Ten hyperneschopnej hovadson,“ vyjádří se Ostranski. „Ten čurákoidní kvazikreté –“

„Pokud platí, co se škádlívá, to se rádo mívá,“ ozve se z ústí uličky, „tak se až děsím hloubky tvýho citu.“ Lambert vypadá zadýchaně, ale je evidentně v pořádku. „Sorry, musel jsem je setřást.“

Kuffenbacha až překvapí, jak se mu uleví. „Koho?“

Lambert nakrčí čelo. „No, vlastně jsem je neviděl, ale určitě po mně někdo šel, to já prostě vycejt –“

„Ukaž,“ skočí mu do toho Ostranski.

Lambert vytasí zpod vaťáku časopis s DVD zabalený v mastné fólii. „Jmenuje se to…,“ mrkne na titul, astrální svět. Asi spirituální erotika. Vypadá to celkem vkusně.“

„Ne Astrální svět, ale Anální květ,“ upozorní ho Holofaust. „Nauč se číst. Nebo se pořádně dívat na obrázky. To na obálce není Moodyho tunel.“

„Dobře,“ řekne Kuffenbach. „Obsaďte přístupový cesty.“

Prvního přicházejícího uklízeče odchytí Vorošilov, druhého Kuffenbach. Pak to chvíli vypadá, že Holofaust má třetího, ale ukáže se, že jenom iniciativně praštil náhodného chodce. Poslední kus si tak na konto připíše opět Kuffenbach (není divu, přidělil si nejfrekventovanější trasu). Holofaust sejme další dva chodce.

Vorošilov, Kuffenbach a Ostranski se v průchodu převléknou do uklízečských overalů. Sice nemají kam ukrýt steyry, ale na tom nezáleží: od Alice vědí, že vchod je krytý detektorem kovů.

Takže do akce vyrážejí zcela neozbrojeni.

Jako by banka byla kladný pól magnetu – a Ostranski taky. Cítí, jak ho průčelí odpuzuje, jak musí každým krokem překonávat čím dál silnější odpor. Za chvíli půjde v hlubokém předklonu. Což je fakt nenápadnej způsob, jak se infiltrovat do střeženýho objektu.

Před bankou postává hlouček mužů v sepraných overalech. Kouří, nemluví. Když se k nim Ostranski s Kuffenbachem a Vorošilovem přiblíží, Adama v první sekundě napadne, že si s oděvy perou i obličeje: vypadají vybledlé, vyždímané a vyžrané laciným práškem.

Otočí se k nim několikero očí. „Těbůh, hoši,“ prohlásí Ostranski. „Jak vám dupou ty, uh…“ Unikátně pitomý okno. „… sr-va-vakojezevci?“

VAKOJEZEVCI. Vole.

„Kde je Graham?“ zeptá se jeden z uklízečů. „A Ethan?“ doplní druhý. Sežrali je vakojezevci.

„Sebrali je,“ odpoví Kuffenbach. „Nás poslali místo nich. Já jsem Methan.“

Obličeje teď působí dojmem, že si je uklízeči sice pravidelně perou, ale moc nežehlí. Otázka Sebrali – za co? jako by se sama napsala do cigaretového kouře.

„Připravovali atentát na markýze Astarotha.“

Uklízeči vytřeští oči a Ostranski si uvědomí, že to asi přehnal. „Nebo tak něco,“ dodá mlhavě. „Na každej pád to byla nějaká opravdu fuj odbojová činnost – díky čemuž se konečně dostalo k lizu tady naše starý oblíbený trio, který nikdy žádnou ošklivou odbojovou činnost neprovozovalo a zůstává loajální až do úplnýho vítězství.“

Jasněji se za bonzáky označit nemohou – a výsledky se dostaví okamžitě. Odteď nikdo žádné dotěrné dotazy nemá.

Dokonce nikdo ani nic neřekne. Mluvit před nasazenejma práskačema? Nech se vyšetřit.

Takže když se s úderem čtvrté otevřou dveře a démon v modré uniformě jim pokyne, vchází uklízeči četa do banky v naprosté tichosti. Vorošilov, Ostranski a Kuffenbach se zamíchají mezi poslední.

Vorošilov projde bez problémů. Na Ostranském a Kuffenbachovi se strážného pohled zastaví.

Přejede je a pokračuje dál.

A pak se k nim znovu vrátí.

„Moment,“ řekne strážný. Má překvapivě sonorní hlas. Trochu šilhá, takže to vypadá, že se jedno oko upírá na Ostranského a druhé na Kuffenbacha. „Vy dva. Stát.“

Kuffenbach se zastaví a pokouší se vypadat naštvaně, dotčeně a jako by se na to chtěl nejradši vykašlat a jít pryč. To poslední mu nedá velkou práci.

Šilhavé oči je skenují. „Máte průkazy?“

Kuffenbach a Ostranski mu strčí pod nos kartičky zatavené do natíraného šlemu. Oprávnění pro asfaltáka ke vstupu do zóny třídy C, stojí na nich. Jsou tam také fotografie. Snědý Portorikánec a vysloužilý zápasník sumo s úsměvem přes celý obličej: původní uklízeči, kterým je zkonfiskovali.

Kuffenbachovi je jasné, že by si je s nimi nespletl ani tzv, ideální hlídač (dvanáct dioptrií, jeden Alzheimer). Přesto se mu ruka podivným řízením osudu nechvěje, a zatímco strážný šroubuje šilhavý pohled z fotografie na obličej a zase zpátky, dívá se mu přímo do očí. To samé Ostranski, který se navíc zvládá znuděně ksichtit. Oba přitom myslí na tu samou věc: Jestli se to posere, Holofaust ho musí sestřelit první ranou.

Strážný zvedne zrak. Kuffenbach tenhle pohled moc dobře zná a spustí ruku podél těla, aby dal Holofaustovi signál, a strážný řekne Tak pojďte a uvolní jim cestu. Když ho míjejí, poznamená ke kolegovi u rámu detektoru: „Všichni vypadaj stejně.“

Kuffenbach napůl očekává, že za nimi dveře zapadnou s ohlušujícím prásknutím, ale místo toho uslyší měkké zadunění, jako když na zem dopadne kontejner obalený vatou.

Jsou v bance.

41

Vstupní hala banky vyráží dech.

Ostranski si připadá, jako kdyby vlezl do jeskynního dómu, kam lidská noha nikdy nevkročila. Masové klenáky, konzoly z kožní melasy, schodiště, co vypadá jako několikaproudová dálnice pro morris minory. Zmrazené Niagarské vodopády, které se každou chvíli dají znovu do pohybu a pohřbí vás pod ornamentální masou.

Otočí se na Kuffenbacha a zjistí, že na něj to moc velký dojem nedělá: zírá na strážné. A když se na ně Ostranski podívá, pochopí proč.

Démoni jsou samozřejmě mimo hru, v úvahu připadají jen lidští příslušníci ochranky. Jenže do uniformy ani jednoho z nich se Kuffenbach nevejde. Leda by během pěti minut dokázal shodit dvacet kilo.

Vzhledem k tomu, že si Kuffenbach přidělil roli toho, kdo se převlékne za strážného a půjde do trezoru, je to trochu problém.

Strážný pokyne dvěma uklízečům: „A ať ten monitoring neodfláknete jako posledně.“ Monitoring. Ale Vorošilov nespí – okamžitě se ke dvojici přidá.

Strážný ho drapne za rameno. „A ty se jako hrneš kam?“

„Já jim mám pomoct,“ řekne Vorošilov. „Aby to neodftákli jako posledně.“

Strážný ho pustí. „Že vás to taky napadlo.“

Vorošilov bez ohlédnutí stoupá po schodišti. Zbytek uklízečů šlape v houfu za dalším strážným. Kuffenbach stále působí nepřítomně. Snad si dokáže připustit, že nemá na výběr, pomyslí si Ostranski.

Problém číslo jedna: do těch zasranejch hadrů se prostě nenarvu.

Kroky uklízečů třaskají halou. Ve vyleštěné mramorizované dřeni zahlédne Kuffenbach svou tvář s popuzeně nakrčeným čelem.

Problém číslo dvě: nemám na výběr.

Vorošilov, dva uklízeči a strážný vystoupají do třetího patra. Chodba s koženkovými dveřmi. Na stěnách originály tak rembrandtovské, že není poznat, co na nich je.

Porno DVD za gumou overalu studí Vorošilova do zad – jako obklad, co mu přikládala matka, když měl jako malý horečku. Lehával v posteli zabraný do Strugackých, venku huhlal vítr a třešňové větve vyklepávaly do okna kódované vzkazy.

Proč jsem si na to teď vzpomněl?

Na konci chodby trůní pancéřované dveře podobané kostěnými nýty. Do hogo fogo bankéřské chodby příliš nezapadají. Dozorce vyklepe na klávesnici svůj kód.

Pancéřované dveře se otevřou.

Kuffenbach a Ostranski dolují s ostatními uklízeči z kumbálu tradiční nástroje hygienického teroru: mopy, košťata, kyblíky, hadry, prachovky, zablemcaný barel a načatou plechovku s mazlákem z lidského tuku.

„Dva se mnou,“ řekne strážný, který vypadá, že v předminulém století zemřel na souchotiny. Kuffenbach i Ostranski vykročí současně; Ostranski bodyčekuje uklízeče, který žil v iluzi, že to platí pro něj. Uklízeč zavrávorá, prskne Co si to kurv-, ale Ostranského pohled ho přinutí zbytek věty spolknout jako nerozkrájený knedlík.

Místnost za pancéřovanými dveřmi je překvapivě úzká a nepřekvapivě páchne. Vorošilov ten smrad pozná okamžitě: mix potu, deodorantů, nenápadně vypouštěných větrů a přepáleného tuku. Klasický strážácký smrádek. O to silnější, že tu nejsou okna a ventilační mřížka v rohu nestíhá.

Delší stěnu zabírá sto dvacet na tenko rozklepaných sítnic. Jsou sešité do obřího plátna a vydouvají se chaotickým propletencem výjevů z útrob banky. Záběry nejsou ohraničené, jeden přerůstá do druhého, občas uprostřed většího vypučí menší nebo se dva slijí do jednoho. Kontrolní místnost lasvegaského kasina na LSD tripu.

Monitorujícím démonům nečiní orientace v kaleidoskopu problémy (i když lístečky nalepené u některých sítnic napovídají, že občas tahákem nepohrdnou). Vorošilov na jednom ze záběrů zahlédne Kuffenbacha a Ostranského, jak pochodují za strážným, zahnou za roh a vynoří se na druhém konci plátna.

Vorošilov se odvrátí – a uvidí mozkové centrum, přežvykující signály z kamer. Vorošilov zamrká.

Vypadá to jako lidský mozek – ale není. Je to padesát lidských mozků. Srostlých dohromady, propletených laloky, opředených pavučinami nervů a propojených kabely. Hora zvrásněného pudinku pod obřím poklopem na syrečky.

Horší je, že vyjma kabelů nikde není žádný vstup ani výstup. Přestože jim Alice tvrdila, že se záznamy vypalují na DVD, Vorošilov nevidí mechaniku, do níž by mohl vsunout placku, co ho studí do zad.

Bajkonure, máme problém.

Slabinou plánuje, že tým v průběhu akce nemůže komunikovat. Kuffenbach a Ostranski netuší, jestli se Vorošilov dostal do monitorovací místnosti a jestli se mu podařilo vyřadit kamery. Musí svou část operace rozjet naslepo. Není divu, že se Kuffenbach snaží Denisovi poskytnout co nejvíc času a odkládá první výkop, jak to jde.

Ale ve chvíli, kdy je souchotinářský strážný dovede na pánské záchodky, je Kuffenbachovi i Ostranskému jasné, že lepší místo nenajdou. Dál už to prodlužovat nemohou.

Vorošilov sype odpadky do skingeltového pytle a rozhlíží se. Jeden uklízeč zametá, druhý stírá, strážný mu cosi ukazuje ve spárách mezi dlaždicemi a tlumeně do něj kéruje. Vorošilov odbloumá k mozkovému centru a začne po poklopu hadrem rozmatlávat špínu. Stoupne si tak, aby zařízení co nejvíc zakrýval tělem. Rukou jede po spodní hraně poklopu.

Nahmátne pojistku.

Bezva. Můžeš otevřít poklop. To se máš. K čemu ti to jako bude?

To Vorošilov neví. Ale ví, že něco udělat musí, jinak se za chvíli na Kuffenbacha a Ostranského sesypou všichni strážní, co v bance jsou.

Vorošilov odklapne pojistku. Přes rameno zkontroluje, jestli cvaknutí nikdo neslyšel. Démoni sledují monitory, strážný si klekl a předvádí, jak mají uklízeči vyrýpávat špínu mezi dlaždicemi pomocí sirky.

Na poklopu není žádný úchyt, žádné držadlo. Vorošilov upustí hadr a přitiskne obě dlaně na sklo. Tlačí vzhůru.

Nulový výsledek.

Vydechne, otře si ruce o overal. Rozkročí se a zkusí to znovu.

Poklop se pohne. O dva milimetry.

Vorošilov zatíná zuby, rudne a poklop jde pomalu nahoru: centimetr, tři, čtyři, a najednou je tam patnáct čísel vysoká mezera, z níž se vyvalí bahnitý puch – tohle přece musej ucítit všichni! – a vlhké mlaskání. Vorošilov netuší, co ho vyluzuje, ale má pocit, že to možná ani nechce vědět.

Levačku odlepí od poklopu, pokouší se ho udržet jednou rukou, hmátne za overal, poklop mu okamžitě začne klouzat – jestli spadne, bude to rána, jako kdybych odpálil vakuovou bombu – a zjistí, že nemá DVD.

Koncentrovaný děs: ztratil jsem ho.

Šátrá v overalu a poklop mu klouže z ruky s tichým vrzavým zvukem.

„Dneska začnete tady,“ sdělí Kuffenbachovi a Ostranskému strážný. „Je tu šílenej bordel.“

Studují záchodky, které čistotou připomínají operační sál. „Šílenej bordel,“ řekne Kuffenbach. „Ano, jistě.“

„Jen se podívejte,“ vytasí strážný bílou rukavici. Stoupne si na špičky, přejede prstem po horní hraně zrcadla a strčí jim ho pod nos. „Vidíte?“

Kuffenbach a Ostranski zkoumají běloskvoucně zářící ukazovák. „Neskutečný,“ řekne Ostranski.

„Že jo? A to jsem těm kreténům z včerejší směny výslovně řekl, ať to tady pořádně uklidí. Kdo má v takovýmhle svinčíku existovat? My tady jedem občtyřky, jasný? My to dejcháme! Jasný? A pak se někdo diví, že se o nás asfalťácích mluví jako o prasatech!“

Ostranski kýve a přitom se dívá na Kuffenbacha: Už?

Vorošilovův nehet škrábne o slim krabičku; úleva Denise úplně roztřese. Neztratil ho: DVD se v overalu jenom posunulo na pravý bok.

Takže na něj nedosáhne. Dotýká se ho jen špičkami prstů.

Poklop klouže dolů. Vorošilovova zpocená dlaň kreslí na skle kňučivou mlžnou stopu. Škvíra se zmenšuje – už je vysoká jen deset centimetrů.

Hrabe ukazovákem a prsteníkem, kmitá viktorkou jako Winston Churchill kutající utěkářský tunel, ale pořád marn –

Zachytí DVD mezi nehty. Se zatajeným dechem táhne.

Aťnevyklouzneaťnevyklouzne –

Nevyklouzne.

Vyprostí DVD z overalu. Skřípavě vypáčí ze slimky.

A prostě ho vrazí do nejbližšího mozku.

Máte mozky a oči chlapů, které bůhvíkolik let zírají na ty samé chodby a ty samé bankovní úředníky. Co jim nabídnete, abyste odvrátili jejich pozornost od vnějšího světa?

Vorošilov jenom doufá, že Lambert vybral pořádný hardcore.

Cítí, jak mozek při kontaktu zapruží jako tuhá guma. Musí překonávat odpor, a čím víc tam DVD rve, tím je odpor větší, bojí se, že až dosáhne maximálního bodu stlačení, vystřelí mu to ruku s diskem ven tak prudce, že ho to odmrští přes celou místnost. Už jsem dlouho nekontroloval, jestli mě nepozor –

Gumový protitlak povolí a mozek do sebe DVD vcucne. Srkavě to čvachtne, tohle přece museli slyšet úplně všichni, Vorošilovovi se kolem zápěstí sevře cosi těsného, slizkého a horkého, cítí, jak mu to obtéká klouby, zapraská loket, jak se mu to pokouší vsát paži a Vorošilovovou hlavou probleskne jediná myšlenka: Má to pořádnej hlad.

Strážný si metodicky stahuje bílou rukavici – prst po prstu. „Ve vašem vlastním zájmu doufám, že odvedete lepší práci než včerejší směna. Jasný? Protože jinak vám dám takovej kouř, že se budete modlit, abyste skončili jako politura hajzlmísy ve zdejších kasárnách. Jasný?“

Kuffenbach si všimne zajímavé věci: zatímco démoni jednají s uklízeči s přirozenou nadřazeností, asi jako když říkáte psovi lehni a zůstaň a ani vás nenapadne cítit se jako otrokář, asfalťáci to dávají svým méně úspěšným druhům pořádně sežrat. Což je pro každého znalce lidské povahy fakt šokující.

„Jasný,“ kývá Ostranski a dívá se na Kuffenbacha: Tak kurva už?

„Už,“ přikývne Kuffenbach.

Vorošilov zatne zuby, zapře se nohama, zabere vší silou a vytrhne ruku z mozku. Klesající okraj poklopu mu málem usekne prsty. Na poslední chvíli stačí dopad zbrzdit; okraj zaklapne na místo s tupým klepnutím.

„Co to tady děláš?“ ozve se Vorošilovovi za zády.

Srdce se mu zastaví. Otočí hlavu: strážný stojí těsně za ním. Dýchne Vorošilovovi do tváře zubní pastu: „Hm?“

„Utírám,“ řekne Vorošilov. „Aby to bylo hezký.“

„Utíráš? A čím?“

Vorošilov zvedne z podlahy špinavý nacucaný hadr. „Mi upadl.“ Imbecilní Anihilátor ve své hvězdné hodině. „Tímhle?!“

„Aby to bylo hezký.“ Pozoruje, jak strážný brunátní.

„Vezmi si na starost hajzly,“ zasyčí Vorošilovovi do obličeje a trochu ho poprská. „A hezky oškrábej všechen močovej kámen. Do poslední zatvrdlý kapky.“

Vorošilov se rozzáří. „Spolehněte se, pane. Z těch mís budete moct jíst.“

Na všech obrazovkách problikne ten samý detailní záběr. Přemaže kanceláře, haly, chodby, místnosti. Nezasvěcenému člověku by to mohlo připadat jako růžové soustrojí v plné práci. Píst nebo tak něco.

Bliknutí netrvá ani půl sekundy.

Sítnice pohasnou.

Strážný dopadne na dlaždičky. Drží se za krk a otvírá ústa jako kapr protestující proti vánoční exekuci. Na Zemi by ho úder do ohryzku zabil. Tady ho jen ochromí. Kuffenbach s Ostranským hlídače přirazí ke zdi. Zatímco z něj rvou uniformu a kradou mu nejdůležitější věc, co má – hodinky –, Ostranského mozek sviští nadzvukovou rychlostí. Nemají čas na to, aby rozehrávali hodného a zlého policajta. Musí to z něj dostat na první pokus.

Dej si záležet.

Dá si záležet.

42

Řekne jim to hned, jak se mu narovná promáčklý ohryzek.

Řekne jim, že jeho osobní kód do místnosti s trezorem je 458-327-529.

Řekne jim, že heslo trezoru je Pan Kreozot.

Řekne jim, že není žádná svině, prostě se jenom v tomhle světě snaží nějak přežít, každej nemá koule na to, aby se těm zkurvencům démonskejm postavil jako vy, kluci, jasně že jsem o vás slyšel, a držím vám palce, i když jsem to samozřejmě nikomu neřekl, to víte, bratři strážní by mě hned bonzli, to jsou totiž ty opravdoví kolaboranti, víte, to oni, ne já, tak mi ježíšikriste nic nedělejte, stačí mě spoutat, já budu potichu jako skřítek, přece bych vás nenafoukal, no fakticky, přísahám na smrt svejch dětí.

Spoutají ho, posadí na mísu a zašpérují v kabince. Neublíží mu. Jenom mu vytrhnou jazyk.

Čistě pro případ, že by to s tou upřímností nemyslel vážně.

Vorošilov klečí na studených dlaždicích. Odpad záchodu je ucpaný mazlavým špuntem toaletního papíru a výkalů.

Skrz dveře WC k němu doléhá hysterická kakofonie: Jak to že není na monitorech nic vidět to je začátek útoku na banku přejděte na žlutej kód kryjte všechny vchody okamžitě volejte servis jo a budu mít záznam v hlášení zavolej si je sám když seš tak chytrej doprdele na tohle teď není čas –

Vorošilov má ruku po loket v míse a bagruje ledové fekálie. Na tváři má široký úsměv.

„Je ti doufám jasný, že se do uniformy nevejdeš,“ řekne Ostranski.

Kuffenbach se podrbe nad kořenem nosu. „No jo, nemáme na výběr.“

„Slova génia.“ Ostranski ze sebe shodí overal a natáhne si kalhoty se zlatými lampasy. „Ale chci ti něco říct.“

Ostranski si obléká košili. Ještě hřeje od strážcova těla. „Konečně vyznání. Čekal jsem na to celej život, cukrouši.“

„Až budeš dole v trezoru, vem jenom to, pro co jsme přišli. Nic jinýho.“

„Dobře.“

„Žádný přilepšování bokem.“

„To víš že jo.“

„Adame.“

„Co?“

„Neser mě.“

„J –“

„Nezapomeň, že tě znám.“

„Jo? Na jaký slovo teď myslím?“

„Kedlubna.“

„Hajzle.“

„Chci, abys mi slíbil, že tentokrát nic nevezmeš.“

„Hele,“ Ostranski předstírá, že veškerou pozornost věnuje tkaničkám, „já ti to klidně slíbím. Ale přiznávám, že mi to přijde hovadský. Trezor dokořán a my tam všechno necháme? Nepřemejšlíš vůbec dopředu? Až se dostaneme zpátky na Zemi, spoustě z nás by to finančně helflo.“

„Markýz Astaroth je mrtvej,“ řekne Kuffenbach. „Když vyrabujeme jenom jeho bezpečnostní schránku, banka to možná ututlá a vykašle se na to. Ale když něco sebereme dalším klientům, bude nucená se tím zabejvat.“

„A? Už po nás jdou úplně všichni. Jak to můžou nějaký blbý bankovní úředníčci zhoršit?“

„To nevím,“ utáhne Kuffenbach kravatu, až Ostranski zachrčí, „ale nehodlám to riskovat. Nebudu hazardovat s osudem týmu kvůli nějakejm – Prostě se na to vyser, jasný?“

Ostranski pokrčí rameny. „Slíbil jsem to, ne?“

Přístup k trezoru je ve vstupní hale. Hlídá tu dvanáct strážných, nyní přeskupených tak, aby čelilo útoku hlavními dveřmi. Což je pro Kuffenbacha a Ostranského jasný signál, že se to Vorošilovovi povedlo.

Tisknou se ke stěně a čekají. Trezor chodí strážný kontrolovat každých deset minut.

Když konečně démon vystoupá z podzemí a pokračuje v obchůzce do prvního patra, Kuffenbach Ostranskému opráší z ramenou omítku. „Máš deset minut a ani o sekundu víc. Švihej.“

I podruhé si Ostranski v hale připadá jako mravenec na palubce Madison Square Garden – ale tentokrát většinu mozkové kapacity zabírají strážní u hlavních dveří. Sice je vidí rozmazaně, ale představivost mu je kreslí v hyperrealistických detailech: každou žílu na hřbetech obřích tlap, každý pokrčený fald uniforem, každý nazlátlý žmolek hnisu v koutcích očí. Všechno ostatní se rozpilo do nepodstatného podkresu. Připomíná to pocit, o kterém kdysi mluvil Vorošilov, i když Ostranski si nedokáže vzpomenout v jaké souvislosti.

Vykračuje si přes halu nervózním platfusáckým krokem a v naprostém tichu slyší, jak mu vržou příliš velké boty.

Projde přepážkou a cvakne za sebou zástrčkou. Schody k trezoru se houpavě přibližují.

Projde strážným za zády. Vynakládá neskutečné úsilí, aby se na ně nepodíval. Povede se mu to.

Jenže oni se podívají na něj.

„Hej!“

V Kuffenbachovi hrkne. I na tu dálku pozná, že na Ostranského volá démon, který jim při vstupu do banky kontroloval průkazy.

Ostranského sebeovládání je až nenormální; za znuděné No? by zasloužil oscarovou nominaci. Ani nezpomalí.

Ke schodům k trezoru mu zbývá pár metrů.

Panika je jako bazén s vřící kyselinou. Ostranski marně lapá po dechu. Ví, že jeho herecký výkon je na úrovni loutkového divadla, ví, že démonovi stačí jediný pohled. V duchu slyší věty, které zaburácejí v příštích sekundách: Počkej, co to má jako bejt? Proč sis svlíknul uklízečský hadry a vzal uniformu? Poplááááách!

„Počkej, teď byl přece dole ten…,“ démon neurčitě mávne rukou. „No ten. Další obchůzka má bejt až za deset minut.“

„Máme přece pohotovost,“ zavrže Ostranski. „Trezor se kontroluje častějc.“ Démonův pohled mu propaluje obličej jako autogen.

Skoč na něj, vyrvi mu zbraň a všechny pokos.

Aspoň to zkus.

Zatne nehty do dlaní a z nejtemnější sloje stresu vyveze na povrch hlušinu úsměvu.

„No jo. Zasraný nácviky.“ Démon otočí neforemnou hlavu zpátky ke dveřím.

Čtrnáct minut stará věta Všichni vypadaj stejně Ostranskému úlevně zaduní v lebce. Jeho vrzající bota se dotkne prvního stupně schodiště. Seběhne po něm tak rychle, že si málem zlomí vaz.

Chodba s klenutým stropem. Na konci zvukotěsné dveře se zapuštěným číselníkem a bublinovým okénkem: místnost s trezorem.

Ostranski přitiskne na bublinu nos a zadrží dech, aby nemlžil sklo.

Ústa trezoru zabírají celou stěnu. Ostranskému připadá, že jsou daleko větší než deset metrů, které zmiňovala Alice. Jsou ušitá z desetitisíců uřezaných rtů a Ostranski si všimne, jak jsou oschlá a popraskaná; na několika místech tvrdnou půlmetrové koláče strupů. Vzápětí mu dojde proč: uvnitř přece nemůže být jazyk, blokoval by jícen – takže si ústa nemohou navlhčovat rty slinami.

Ostranski odlepí tvář od okénka, podrbe si nos. Dech mu sykne mezi zuby jako unikající ventilek. Vyklepe na klávesnici strážného osobní kód. Čtyři pět osm, tři dva sedm, pět dva… devět? Devět.

Nic se nestane. Ostranského srdce bouchne, jako by chtělo vykopnout mříže hrudního koše a uprchnout na svobodu v nejsrdečnějším Velkém útěku všech dob, kter –

Zámek cvakne.

Ostranski vpadne dovnitř. Dveře se za ním zavřou tak tiše, že to ani neslyší.

„Hadici.“ Holofaust se zvedne ode zdi banky s vyříznutou blánou ventilačního systému.

Hadice na boku fekální cisterny je tlustá jako tři Lukášovy paže (nebo jako dvě Kuffenbachovy), harmonikovitá a opatlaná tlustou vrstvou čehosi zaschlého a hnědého. Lukas s Alicí ji popadnou s razancí, za niž by se nemuselo stydět ani duo středně pokročilých koprofágů.

Zdobená mřížka funí v rohu u stropu. Ostranski si pod ni stoupne a čeká. Občas se podívá na hodinky.

Ne občas: každých pět sekund se dívá na hodinky, jak zjišťuje.

Do chvíle, než sem znovu dorazí strážný, zbývá necelých osm minut.

V klimatizaci to začne štrachat a harašit. Pak Ostranskému spadne na hlavu mřížka. A vzápětí ho praští přes hubu hadice.

„Do pr –“

„Haló?“ zahuhlá klimatizací Lambertův hlas. „Haló?“

„– dele.“

„Haló? Haló?“

„Sklapni a připrav se.“ Ostranski popadne hadici oběma rukama za koncovou manžetu a vleče ji k sejfu. Místnost není naštěstí moc velká.

Rozkročí se před ústy.

„Pan Kreozot,“ sdělí trezoru a připadá si jako výstavní idiot. Zapraská to, jak se od sebe oschlé rty odlepují. Na podlahu prší úlomky kůže; střepy z vlnitého plexiskla. Chřtán se rozevře. Ostranski couvne.

Obrovský vlhký otvor s rudě pulzujícími stěnami. Sliny vlají jako záclony. Každý zub má nejmíň metr a je žlutý, křivý a ostrý jako gilotina. Horký výdech Ostranskému rozvlní uniformu, odfoukne vlasy z čela a přeladí obličej na zeleň svinibrodskou.

V jícnu se houpe několik tisíc šlachových lan. Splývají dolů do tmy a vlní se jako liány. Mastný prales zavěšený nad bezednou studní.

Ostranski si odplivne, zamumlá cosi vágně vulgárního a vrhne se proti tlamě. Narve hadici, jak nejdál to jde.

Jenže to moc daleko nejde. Ostranski se nadechne, vsune se horní polovinou těla do úst – jako posranej krotitel lvů – a souká tam hadici po centimetrech. Lopatkami se otře o horní zuby, uniforma pukne vlasovým řezem.

Po zádech mu přejede chlad – a není to tím, že na ně táhne.

Konečně tam tu blbou hadici nastrká. „Jedem!“ vykřikne.

„Jedem,“ otočí se Lukas. Holofaust zaskřípe vypouštěcím kohoutem, vývěva zachrochtá a svrasklá hadice se s lupnutím nafoukne.

Síran měďnatý zaduní.

Přestože fekální cisterna nemá při vypouštění tlak jako hasičské auto, s Ostranským to trhne jako s maňáskem. Hadice se v jediné sekundě změní v tvrdou tyč, modrá skalice vytryskne do hrdla v pěnivém chocholu a Ostranskému v hlavě pogují sexuální metafory. Zajímavé je, že přitom myslí na Alici. Zajímavé a logické.

Holofaust civí na věc na boku cisterny, o níž se vyjadřuje jako o průhledítku. Lukas netuší, jestli se to opravdu tak jmenuje, nebo jestli je to další Holofaustův podivný termín, ale raději se neptá. Dá přednost dotazu: „Jak dlouho ještě?“

„Za minutu bude cisterna prázdná.“

„Nejvyšší čas se zdekovat,“ poznamená Alice.

Lukas s Holofaustem se k ní otočí.

„Zdekovat?“ zeptá se Holofaust bezbarvě.

„Tak zkilogramovat?“

„Kam?“ zeptá se Lukas.

Alice ukáže do hloubi uličky. „Dvacet metrů bude stačit.“ Ztratil pojem o čase.

Zanořený do trezoru jako do vlhké pece, drží Ostranski zmítající se hadici, aby se nerozřízla o zuby, snaží se nedýchat a nevšímat si pramenů slin, co mu tečou po hlavě. Otočí zápěstí, aby viděl na hodinky, jenže jsou zalepené těma zasranejma kemrama a není vidět na ciferník, je klidně možný, že deset minut už uplynulo, že každou sekundu nahlídne do bublinovýho okýnka strážnej, uvidí, jak z trezoru čouhá moje prdel, zmáčkne tlačítko automatickýho zavírání a držka mě překousne jak žížalu. Panika buší s kadencí německého trashmetalového kopáku.

A pak na to všechno – na hodinky, strážného, žížalu, paniku – Ostranski v jediné sekundě zapomene. Z propasti pod ním zahřmí.

V hale visí hodiny a Kuffenbach je z ústí chodby hypnotizuje; mocnými mentálními schopnostmi brzdí postup minutové ručičky. Zvláštní je, že jeho snaha má přesně opačné účinky. Ostranskému zbývají poslední čtyři minuty.

To stihne. Adam to stihne.

Kuffenbach si nepřítomně otře z horního rtu pot.

To stih –

Zvuk.

Šramocení v zámku hlavních dveří. Strážní strnou na pozicích, hromadné cvakání odjišťovaných zbraní. Kuffenbachův mozek se otočí naruby. Nikdo mu nemusí kreslit, co se děje. Nějakej chytrák se rozhodl využít nefungujících kamer. Nějakej chytrák se rozhodl vyloupit banku.

Burácení z jícnu nadělá Ostranskému z ušních bubínků cedníky. Není to obyčejné hřmění, je to řev radioaktivního netvora z japonských posthirošimských filmů, ryk brontosaura, kterému někdo spásl oblíbenou značku přesličky. Kyselý zápach je jako úder Cara kolokolu, největšího zvonu na světě.

Je to tady, bleskne Ostranskému hlavou, když se snaží co nejrychleji vyprostit z úst.

Nestihne to.

43

První vlna zvratků zasáhne Ostranského přímo do obličeje. Má štěstí.

Má štěstí, protože hektolitry sajrajtu ho doslova vykopnou z úst. Dunící oblouk blitek ho přenese přes místnost a přirazí na zeď.

Má prostě štěstí.

Protože díky tomu mu hlavu nerozflákají tisíce pancéřovaných schránek, které trezor vyblije v druhé vlně.

V zámku hlavního vchodu to přestane harašit. Dveře se rozletí.

Ostranski, Holofaust a Alice se krčí dvacet metrů od cisterny.

Po hadici vyjede zdola obrovská bublina. Zvratky udeří do vypouštěcího ventilu jako buchar. Závit se utrhne. Auto se nadzvedne – kola na levé straně se vznesou metr do vzduchu – a na nekonečnou sekundu balancuje na dvou kolech.

To je ta nekonečná sekunda, během které všechno ohodí tsunami oranžového slizu.

„Těch metrů mělo bejt třicet,“ vyplivne Alice vláčný chuchvalec.

Cisterna dopadne zpátky na všechny čtyři.

V první chvíli to vypadá na zemětřesení: rána z podzemí je tak ohlušující, že otřese celou bankou. Ze stropu odpadne několik ornamentů. Stráže zavrávorají.

V obdélníku otevřeného vchodu nestojí bankovní lupiči, ale dvoumetrová démonka v šedém kostýmu.

„Co to sakra bylo?“ zeptá se ředitelka banky.

Menší nedostatek v plánu: trezor nepřestává zvracet. Chrlí a chrlí. Oranžový proud stříká z desetimetrových úst a s řevem vodopádu se tříští o protější stěnu. Sejf toho za ty roky strávil víc než dost: opraváře, odpadky, co tam házeli zákazníci, všechno možné.

Místnost s trezorem je malá. Rozhodně menší než žaludek sejfu. Hladina stoupá rychle. Už je Ostranskému po kolena.

Brouzdá se kouřícím jezerem, přehrabuje se v opadaných schránkách a hledá Astarothovu pečeť. Zkontrolované boxy hází na hromadu ke dveřím.

Hromada je čím dál vyšší. A pořád nic.

Modrá skalice sice žaludeční šťávy částečně neutralizovala, ale stejně Ostranského začínají pálit oči. Nemluvě o kůži na rukou – odpadává v měkkých kapkách. Všimne si toho jen mimochodem, celý svět se smrskl na horečnaté prohrabávání kovových krabic.

A pořád nic.

„Paní ředitelko –,“ zablekotá jeden ze strážných.

„Ticho,“ přikáže démonka a vstoupí do haly. „Nejdřív mi na tsantsu přijde automatická zpráva o výpadku kamer, a teď se dokonce bortí banka?“ Ředitelka se podívá na strážné a Kuffenbach má dojem, že se vazouni přikrčili. „Pánové, tohle bude nejzajímavější nárazová kontrola za poslední tři roky. Vedoucí směny – za mnou.“ Její podpatky vyklepávají do podlahy ledové staccato. „Začneme dole u trezoru.“

A pořád nic.

Ostranski otře sklíčko hodinek. Zbývá minuta. Hází prohlédnutými schránkami proti zdi jako hysterický orangutan.

Ředitelka rázuje vstříc schodům k trezoru, velitel směny zasmušile hopká za ní.

Zastav ji, hekne Kuffenbachovi v hlavě. Ostranski potřebuje ještě padesát sekund.

Zastavit? Jak? Namířit ukazovák a zařvat BENG? Jakmile vlezu do haly, napružený stráže mě rozstřílej na cucky.

Démonka začne sestupovat k trezoru.

Do hajzlu s tím, pomyslí si Kuffenbach a vletí do haly.

Zbývá čtyřicet sekund. Astarothova schránka nikde.

Hladina zvratků a žaludečních šťáv Ostranskému sahá po pás. Je mu to jedno. Na rukách mu bublá živé maso: je mu to jedno. Nic necítí, nic nevnímá – kromě výsměšného rachocení schránek na oranžových vlnách: Nikdy nás nestihneš zkontrolovat všechny. Je nás moc. A tobě zbývá jenom třicet sekund.

Svině. Hrbí se, cení zuby a alduritinové boxy se mu míhají v rukou jako v továrně u pásu, je jako posranej Charlie Cha –

Zarazí se. A vrhne se po schránce, kterou právě odhodil. Setře zvratky z víka.

Je to markýzova pečeť?

Není.

Nebo jo?

Ježíši kurva! Otevře ji.

Přesně jak si Kuffenbach myslel: strážní jsou tak vynervovaní, že na něj bez uvažování zahájí palbu. Naštěstí se trefí jenom jeden. Průstřel ramene Kuffenbacha hodí do smyku. „Stůjte!“ ječí na ředitelku. „Mám pro vás životně důležitou informaci!“

Není to markýzova schránka: je v ní jediný předmět. Plát drahokamu. Drahokamu, který musel být nerozřezaný velký jako hlava dospělého člověka.

Ostranski zapolyká.

Plát je zbroušený do ledové hladkosti a zasazený do zlatého rámu. Má modrý odstín – je to diamant, žádný blbý rubín nebo safír. Třpytí se jako nejultimativnější diskotéková koule. Ne, pomyslí si Ostranski, netřpytí. Normálně svítí. Měkká záře se po povrchu přelévá v hladkých vlnách.

Ostranski plát náměsíčně zdvihne. Má skoro kilo. Kolik musel vážit celej diamant?

V hlavě zacvaká zaprášená kalkulačka nabitá informacemi z osm let starého kšeftu s konfliktními diamanty. Karát tvoří žádná celá dvě gramu z celkové hmotnosti diamantu. Pomiňme pársetkarátové čudly jako drahokam s vychytaným názvem Dvacátý šestý sjezd Komunistické strany Sovětského svazu, nalezený roku 1981 na Sibiři, a přejděme k extralize: jeden z nejznámějších diamantů, Velký Mogul, má cca osm set karátů. Výš jsou jen Hvězda Sierry Leoně a Excelsior, oba skoro po tisíci karátech. Nejvýš je samozřejmě jihoafrický Cullinan, který měl karátů tři tisíce sto. Před svým rozřezáním a začleněním do britských korunovačních klenotů vážil šest set dvacet gramů. Ajestli tenhle plát diamantu váží zhruba kilo, znamená to, že musí mít… Ostranskému se udělá mdlo. Pět tisíc karátů. Půl miliardy dolarů.

Ostranski zapomene úplně na všechno. Kolik času zbývá, co má za úkol, kde je. Možná i trochu na to, kdo je.

Ředitelka se zastaví na čtvrtém schodu. „Životně důležitou informaci?“ Tón jejího hlasu je nebezpečně přátelský. „Jakoupak?“

To bych taky rád věděl, uvažuje Kuffenbach, zatímco kulhá přes halu.

Ostranski stojí s půlmiliardovým plátem v ruce, nehýbá se a cenné sekundy kolem něj žbluňkají do zvratků jako mrtvé mouchy. Cítí, jak se mu napínají vnitřnosti: čeká, že se ozve Pravý Adam Ostranski a začne ho přesvědčovat, aby se vykašlal na slib Martinovi, aby se vykašlal na bezpečnost komanda a aby plát prostě sbalil.

Struny střev se chvějí v očekávání argumentační smrště. Jenže Pravý Adam Ostranski se neozve.

Ozve se někdo úplně jiný.

Tímhle bys mohl Lýdii a Filipovi splatit to, co pro tebe za ty roky obětovali, řekne. Ostranski strne.

Tímhle bys mohl konečně splnit svou povinnost. A postarat se o lidi, na kterejch ti nejvíc záleží.

Ostranski ten hlas zná. Je to jeho svědomí.

Tímhle bys mohl odčinit celou tu dobu, kdy jsi myslel jenom na sebe.

Čekal Pravého Ostranského, čekal pseudoracionální šepot vlastního sobectví. Ale proti svědomí tu stojí úplně bezbranný. Zákeřně zaskočen svým lepším já.

Jako ve snu se podívá na hodinky. Zbývá dvacet sekund.

Roky, kdy se ti museli přizpůsobovat. Pykat za tvoje chyby.

Ostranski se nadechne a mrští schránkou na hromadu vedle dveří.

Roztřeseně popadne první krabici, která mu přijde do ruky. Na víku má vyleptaný znak markýze Astarotha.

Kuffenbach brzdí před ředitelkou a varianty toho, co řekne, se mu v hlavě vrší na sebe, jedna blbější než druhá:

Stůjte! Právě jsem čerstvě napastoval schody k trezoru. Ještě krok, uklouznete a zabijete se.

Stůjte! Jsem agent První multiknížecí banky v Tartaru vyslaný na průmyslovou špionáž. Rozhodl jsem se, že přejdu na vaši stranu.

Stůjte! Jsem velmi silné médium. Cítím, že vás dole čeká cosi zlého. V jakém jste znamení?

Stůjte! Jsem veterinář. Trezor dostal vzteklinu, nechoďte k němu, pokouše vás.

Dojede k ředitelce po podlaze jako po klouzačce.

„Stůjte!“ řekne, „Jsem –“

Schránka markýze Astarotha je malá a plochá a nachází se v ní spousta věcí. Kámen. Dva šroubky. List papíru s řadou číslic. Oprýskaná píšťalka. Něco, co vypadá jako vosková pastelka. Hliněná figurka krávy. Lahvička z minibaru plná olejnaté tekutiny. Něčí oko. Mince. DVD.

Pulpová žaketka s vnadnou hrdinkou, svalovcem v rozervaném kostýmu a monstrózní opicí. SEE YOU NEXT WEDNESDAY. Ten vůl měl pravdu. Ostranski zastrčí krabičku do náprsní kapsy, schránka se zahoupe na oranžové hladině a zaharaší. Zvratky sahají po prsa. Zbývá devět sekund. Ostranski se brodí ke dveřím.

Když bere za kliku, zjistí, že k hrudi tiskne schránku s půlmiliardovým diamantovým plátem. Vyděsí se. Hlavně proto, že si nepamatuje, kdy ji vzal. Zahoď to. Jednou rukou tiskne kliku a druhou odklápí víko schránky. Plát drahokamu zapulzuje, světlo Ostranskému přejede po obličeji jako huňatá osuška.

Zahoďto.

Vyloví plát ze schránky. Zahoďto, kurva!

Dal jsem slib. Nevyseru se na něj kvůli nějakejm… Nějakejm? zeptá se hlas. Nějaký Lýdii? Nějakýmu Filipovi? Ruka s plátem se začne neznatelně chvět. Ty pro ně prostě nejsi ochotnej obětovat vůbec nic, co? „Dal jsem slib –,“ zamumlá Ostranski. Jasně, slib. Tak to je samozřejmě pro tebe svatý. Přestože je mu hladina pod bradu, Ostranski má pocit, že se topí.

Kdybys byl Kuffenbach, tak neřeknu, ale copak pro tebe nějakej slib něco znamená? Porušil jsi jich desítky – a často kvůli naprostým kravinám.

Tak proč to nechceš udělat, když jde o někoho, kdo je na tobě opravdu závislej?

Ostranski rozevře prsty a nechá plát sklouznout do zvratků. Zamlaská to, přelije se oranžová haše, záře pohasne. Na hladině se zatřpytí pár duhových bublin. Tak. A je to.

Konec. Závěrečné titulky, logo Dolby Digital.

Proč se mi neulevilo?

Ztuhlými prsty sevře kliku.

„Jsem totiž –,“ tlačí ze sebe Kuffenbach, „jsem –“

Jenže ředitelka ho neposlouchá. Kuffenbacha se to v prvním okamžiku absurdně dotkne. Já se tady snažím – Sleduje směr jejího pohledu.

Po hlavním schodišti sestupují uklízeči.

V čele kráčí Vorošilov.

Overal potřísněný nevábnými skvrnami, předloktí obalená hnědou hmotou. Kuffenbach netuší, co kde prováděl, ale v duchu si udělá poznámku, že nesmí zapomenout se ho na to nikdy neptat.

Ředitelka otočí hlavu na opačnou stranu; a teprve teď si Kuffenbach uvědomí, že zdola slyší pleskání.

Od trezoru stoupá Ostranski.

Od hlavy k patě obalený blitkami. V uniformě díry jako od kyseliny, kůži vyžranou na maso. Kouří se z něj. Při chůzi čvachtá a syčí.

Ředitelka na Kuffenbacha pohlédne. „Čekám na to vysvětlení.“

Je mi jasné, jak to vypadá, ale –

Poslouchejte, to je taková komická historka –

Víte, ve skutečnosti –

Kuffenbach si odfrkne a rozmáchne se. Jeho pěst dopadne na ředitelčinu bradu s milimetrovou přesností.

Ostranski má před očima žhnoucí mlhu; vidí pouze siluety. Zaznamená, že jedna silueta – zřejmě Kuffenbach – právě praštila druhou. A pak – Co se to kurva děje? Pokouší se vytřít slzy z očí – ale jenom si opadanýma rukama zamne pod víčka další porci žíravých zvratků. Kurva! Do prdele!

Vyrazí poslepu vzhůru.

Rána démonku neomráčí – ale otřese jí natolik, že Kuffenbach získá rozhodující půlsekundu. Zavíří ve vybledlé šmouze pohybu, protočí si ředitelku kolem těla, a než strážní stihnou zvednout zbraně, drží ji před sebou jako štít, předloktí zacvaknutá okolo jejího krku. „Někdo vystřelí a zlomím jí vaz!“

Přesně v té chvíli se do haly slepě vřítí Ostranski a vrazí Kuffenbachovi do zad.

Kuffenbach zavrávorá. Ředitelka se mu vytrhne. Vorošilov ji aktivně nakopne do břicha. Ostranski upadne. Kuffenbach mu dupne na ruku. Ostranski zařve. Ředitelka zaječí. Ostranski kousne Kuffenbacha do lýtka. Kuffenbach drapne ředitelku za rohy. Nehty mu skřípnou po naleštěné rohovině. Prsty sklouznou. Vorošilov ředitelku načutne podruhé: doslova ji vkopne Kuffenbachovi do náruče. Kuffenbachova předloktí se zamknou kolem krku. Vorošilov skočí za Kuffenbacha a zvedne Ostranského. „Ty vole, tady strašně smrděj hovna,“ poděkuje mu Ostranski.

Během těch poněkud trapných dvou sekund se ani jeden z démonů neodváží na chaoticky se meloucí klubko vystřelit.

Kuffenbach s ředitelkou a Vorošilov s Ostranským začnou couvat přes halu ke dveřím. Potící se strážní je sledují hlavněmi.

Klika hlavního vchodu třeskne. Nejdřív na ulici vyklopýtá Ostranski, za ním Vorošilov. Potom Kuffenbach držící rukojmí. Jakmile překročí práh, nakopne ředitelku vší silou do zadku. Ještě zahlédne, jak padá na vyleštěnou podlahu – a rychle přibouchne dveře.

Na pancéřování naskáče vyrážka zuřivé střelby.

Všichni tři uhánějí podél banky k zadní uličce.

Motor cisterny tuberácky zachrchlá a naskočí. Doktor zapne stěrače; rozmatlají po skle zvratky do olejnatých šmouh. Lukas skrz ně vidí, jak přibíhají Kuffenbach, Vorošilov a Ostranski: ve světle reflektorů vypadají jako útočící mimozemšťani. Holofaust se vykloní z kabiny: „Úspěch?“

„Neodpovídejte hned, desátníku,“ zarazí Ostranského hlas ze tmy. „Prodlužte napětí ještě o pár sekund.“

Kuffenbach, Vorošilov i Ostranski ztuhnou na místě, Holofaust se naopak dá do pohybu: vyletí z kabiny s bajonetem v ruce.

Nejdřív se z temnoty vynoří ostře narýsovaná pěšinka. Pak se zalesknou nadpozemsky vyleštěné boty. Stříbrovlasý pán vystoupí ze stínu.

Holofaust se zastaví dva kroky od něj, tělo napjaté, bajonet míří proti břichu. Vyhledá očima Kuffenbacha. Čeká na pokyn.

Kuffenbach na půlsekundu zaváhá – a potom zakroutí hlavou.

„A teď už můžu?“ řekne Ostranski. „Napětí bylo dostatečný? Takže odpovídám: úspěch.“

Lukase zalije úleva. Holofaustovo tělo trochu povolí. Vorošilov vydechne.

Ostranski vytrhne z čvachtající kapsy DVD. „See You Next Wednesday. Přesně jak náš šéfnerd předpověděl.“

„Cože?“ zeptá se stříbrovlasý pán.

Ostranski mu předvede žaketku – ten samej obrázek s opicí jako na billboardu v Blues Brothers, všimne si Lukas. „Říkám See You Next Wednes –“

„Cože?“ zopakuje pán. „Cože?“ Jeho hlas stoupá jako siréna. Vyškubne Ostranskému krabičku a otevře ji. „Panebože.“

„Co –“

„Co jste to sebrali? Potřebujeme záznam Luciferova hlasu, vy idioti!“

Kuffenbach a Ostranski se podívají na Lukase. Lukas polkne. „A-ale to je ono,“ vypraví ze sebe. „Tohle. Ten záznam.“

Stříbrovlasý pán na něj ani nepohlédne. „Nesmysl.“

Lukas si olízne rty. Chutnají slaně; po potu a fiasku. „Je to on,“ přeskočí mu hlas. „Vážně. Na tom dévédéčku je Luciferův režijní komentář.“

Stříbrovlasý pán na něj nepohlédne ani teď. Otočí krabičku a čte technické specifikace.

Ty čtyři sekundy připadají Lukášovi nejdelší, co kdy zažil.

Stříbrovlasý muž konečně dočte a zvedne zrak. Tváří se vážně.

„Pánové,“ prohlásí, „klobouk dolů. Pan Lambert má pravdu. Je to tak. Vy jste to dokázali. Je to on. Jediný disk v pekle, kterým se dá otevřít Luciferův výtah.“ Hlas klesne do obvyklé uhlazené polohy. „Nikdy by mě nenapadlo, že –“

Rána zpoza rohu. Všichni se otočí.

Ochranka právě vyrazila hlavní dveře banky.

„Sorry, ale my teď nemáme zrovna moc času,“ řekne Kuffenbach a Ostranski stříbrovlasému pánovi DVD vytrhne z ruky.

„Jistě,“ přikývne muž. „Pochopitelně. Samozřejmě. Já se chtěl jen přesvědčit – Každopádně naše domluva platí. V půl dvanácté budu v Nilfheimu čekat s lodí, abych vás převezl přes Záliv hlubokých očí. Do té doby vám držím palce.“

„Jo,“ odpoví Ostranski. „To nám strašně pomůže.“

„Já vím, desátníku. Já vím. Ale je to bohužel jediné, co pro vás mohu udělat,“ krčí čelo stříbrovlasý pán. „Vždyť to vidíte sami, jak to celé probíhá. Nejdřív Grabowicz spadl do Funkční Makety a nedovedl vás k markýzovi. Pak markýze někdo zabil – tomu, že spáchal sebevraždu nevěříte snad ani vy – a vy jste museli vyloupit banku. A to vás ani neunavuju líčením problémů na mé straně. V podstatě jsem teď stejný psanec jako vy a tu loď pro vás seženu jen s největším úsilím.“ Postupně se jim dívá do očí. „Jenže vy to dokážete. Já vám věřím. Všechno, osud celého pekla, závisí odteď jenom na vás.“

„Super,“ vzdychne Vorošilov.

Stříbrovlasého muže pohltí tma a Holofaust skočí za volant. Motor běží. Vorošilov vletí do kabiny plavným skokem, nohou se ani nedotkne stupátka. Kuffenbach za ním. Alice se namáčkne vedle Lamberta a Ostranski leze poslední.

Drápe se do kabiny a diamantový plát, pro který se na poslední chvíli potopil do zvratků, mu propaluje uniformu jako soukromá neutronová hvězda.

Holofaust šlápne na plyn a cisterna se s řevem odpíchne.

44

Ve vibrující kabině se každý drží toho, co je po ruce – Ostranski cítí, jak se mu do stehna zarývají Aliciny nehty. Nikdo nic neříká a zadýchané ticho tlačí Ostranskému na mozek jako píst. Nakonec to nevydrží: „Pánové, musím se na férovku přiznat,“ odkašle si, „že tu koncovku v bance jsem posral. V očích jsem měl sračky, viděl jsem hovno a – No to je jedno.“

„Sebekritika? Od tebe?“ nedívá se na něj Vorošilov. „Co se stalo?“

„Srát na uměleckej dojem. Hlavně že to máme v kapse.“

„Ukaž, zkontroluju dévédéčko.“ Lambert otevře notebook – počítač mu sedí na oblemtaných stehnech jako přilepený. Nečeká, až Ostranski vyprostí ruku zpod Alicina zadku, a sáhne mu do náprsní kapsy. Bohužel do té na druhé straně. Kde má Ostranski zastrčený diamantový plát.

Dement Lambert plát chňapne a začne rvát ven. „To je nějaký velký –,“ blekotá a Ostranski cítí, jak mu panika stoupá hrdlem. A pak už to nedokáže ovládat a černé svědomí vytryskne jako naftový vrt a Ostranski napálí Lamberta pěstí do obličeje, až to křupne.

O sklo švihne krvavá nudle, Lambert zakňučí, pravačkou si chytne nos, levou stále svírá plát, Kuffenbach zařve Co blbneš – a cisternu trefí tanková střela typu HER.

Hovnocuc exploduje s nečekanou elegancí.

Kabina se zmáčkne jako vypitá plechovka od piva, do obličejů stříknou střepy. Horko se přelije jako drásává vlna. Cisterna jde do smyku.

Odstředivá síla všechny narve na Holofausta: doktor visí na volantu. Za roztříštěným sklem propluje hořící rozervaná věc, nestvůrný hot dog, do něhož šprýmař narval místo párku dynamitovou patronu. Otáčí se kolem své osy, stejně jako oni, a Ostranskému dojde, že je to utržená nádrž jejich cisterny. Oba kusy fekálního vozu okolo sebe víří v (doslova) plamenném flamenku.

Dveře na Holofaustové straně odplachtí. Holofaust vyletí – ale naštěstí se nepustí volantu. Vlaje do ulice vodorovně, kope nohama do vzduchu. Odstředivost rotující kabiny se je snaží vysát. Jako první se utrhne Alice, šustne kolem Holofausta, dopadne na zasedlý trávník a kutálí se s pažemi omotanými okolo hlavy. Vzápětí přistane Lambert. Obličejem na obrubníku. Čvacht.

Další pán na holení: Ostranski. Vší silou se drží bezpečnostního pásu, zírá na své zpocené ruce klouzající k přezce, to mám za to, pás se mu vysmekne, mezi prsty sykne vzduch a kabina narazí do budovy.

Ostranského, Kuffenbacha a Vorošilova to vystřelí předním oknem. Vyletí jako akrobatické trio.

Kabina s Holofaustem se probourá do domu.

Takže ji druhá střela HEP mine a vyhodí do povětří sousední barák.

Kuffenbach sviští cihlovým prachem. Je tak hustý, že major nevidí svoje ruce.

Když z oblaku konečně vyletí, zjistí, že vedle něj plachtí Vorošilov a Ostranski. Brázdí nebe jako trojčlenná formace kamikadze.

Taky zjistí, že letí nad četou vojáků. Démoni třeští oči na nádrž kutálející se po ulici a ani je nenapadne mrknout vzhůru. Kuffenbach s Vorošilovem a Ostranským jim v uklízečských overalech a pozvracené uniformě prohučí nad hlavami jako trio proletářských komiksových superhrdinů.

Vyhlídkový let za deset bodů. Přistání za minus pět.

Kuffenbach s Ostranským se vřítí do koruny stromu. Stříká černá míza, větve pruží, buší, švihají, brzdí; vyrazí Kuffenbachovi dva zuby.

Vorošilov takovou kliku nemá. Napálí to čelně do zdi.

Hlava se rozkřápne jako vajíčko.

Na okenní tabuli cákne mozkomíšní žloutek.

Bolest je dětská hra mikádo. Někdo vzal barevné jehlice a zarazil je Lukášovi do ksichtu. Do nosu, očí, čelisti, nevynechal jediný milimetr. Jako kdybyste se šťourali nožem v zubech a sjelo vám ostří do dásně. Akorát zhruba miliónkrát horší. Děsně blízko zní přeskakující řev. Zřejmě Lukášův vlastní. Krev se mísí se slinami, Lukas se válí po trávníku.

Ucítí, že ho někdo bere v podpaží a táhne vzhůru. „Vstávej, kurva!“ křičí mu do ucha dívčí hlas.

Alice, pleskne o mřížoví jehlic řídká myšlenka, Alice.

To jméno ho probere, nahmátne chodidly zem. Alice ho táhne pryč. Kam – kam jdeme? Lukas šilhá rozostřeným zrakem.

Pravděpodobně se snažíme dostat z dostřelu támhletoho tanku.

To možná není tak úplně blbej nápad.

Doktor Holofaust se rozvaluje v manželské posteli. Společnost mu dělá párek démonských důchodců, vpravo manžel, vlevo manželka, sestava jak z gerontoswingers. Stařečci se na Holofausta culí. Očividně žijí v domnění, že hovnocuc, který jim vjel do ložnice, a jednooký asfalťák, který jim spadl do postele, jsou rekvizity divokého penzistického snu.

Ano, pomyslí si Holofaust. Snít je krásné.

Vyskočí, odrazí se od matrace a letí ke kabině.

Ale být vzhůru a užívat reality je ještě krásnější.

Popadne steyr a zazubí se.

Penzistům dojde, že to není sen.

Tohle z povlečení nedostanou.

První střelou rozpůlil cisternu, druhou demontoval barák.

Teď se tank chystá vystřelit potřetí. Na ně.

Alice vleče Lukase středem ulice. Hledá, kde by se mohli ukrýt – ale nemá šanci. Protože tohle je dobře připravená past.

Ulice je plná démonských vojáků – ukrývají se za auty, zalehli za popelnicemi, míří z oken. Tank zablokoval konec ulice. Někdo nás prásknul, letí Alici hlavou. Někdo z farmy. Kdo?

Jako by na tom záleželo.

Protáhne Lukase kolem hořící nádrže. Žár jí projede hrdlem jako kartáč, odpaří pot z čela. Ale aspoň mezi ně a tank něco dostane. Démonští vojáci nestřílejí – ale místo aby Alice byla ráda, tvoří se jí v puse knedlík. Na co čekají?

Tank zaburácí jako vulkán. Zahrabe pásy a vyrazí.

A projede hořící cisternou, jako by tam nebyla. Pásy se boří do kovu, nádrž sténá, kroutí se a puká, z prasklin se tlačí ohnivé výkaly.

Vzduch zdeformuje staccato spřaženého kulometu.

Alice se rozběhne. Lukas s ní nedokáže držet krok, Alici vyklouzne jeho zpocená dlaň z ruky.

V té chvíli se z rudého prachu vynoří stíny:

Kuffenbach a Ostranski vlečou bezvládného Vorošilova. Rusovi z otevřené lebky visí cosi šedého. Kuffenbach s Ostranským taky vypadají dost pocuchané. Navíc nemají zbraně; všechno zůstalo v kabině.

Ale až na Holofausta jsou zase pohromadě.

Démoni v celé ulici zahájí palbu.

Všichni se vrhnou za nejbližší dodávku. Kuffenbach stihne popadnout potácejícího se Lamberta.

Střely rvou beton, tříští okna dodávky, zvoní o karoserii. Ostranski pustí Vorošilova a ten se zhroutí na obličej. Vyhřezlý mozek ztlumí náraz jako polštář. Lambert sklouzne do dřepu a kryje si hlavu.

Tank vyjel z hořící cisterny a nabírá rychlost. Blíží se k nim. Spřažený kulomet posouvá dodávku do stádia „cedník“.

Opustit kryt v těžké palbě je šílenství – jenže Kuffenbach ví, že jiná možnost neexistuje. „Počkejte tady,“ zasípe. „Doběhnu do kabiny pro zbraně.“ Ostranski přikývne. Alici svítí z tváře zarudlé oči jako brzdová světla.

Kuffenbach se otočí a k nohám mu dopadne steyr.

Holofaust stojí vedle dodávky s náručí plnou zbraní & munice a vypadá, že svištící střely vůbec nevnímá.

„No není dneska den jako korálek?“ směje se.

„Jestli korálkem myslíš průser, tak spíš náhrdelník.“ Ostranski vytrhne Holofaustovi steyr, skluzem dojede k rohu dodávky a začne kropit. Kuffenbach si vezme na starost druhou stranu, Holofaust střílí do oken. Na hlavy jim chlístá démonská krev. Lambert na svou zbraň třeští oči, jako by ji nikdy předtím neviděl; Ostranski má dojem, že si něco horečnatě mumlá. Alice se pokouší obrátit Vorošilova. Ostranskému se podaří zuřivou střelbou rozprášit pěší útok z druhé strany ulice. Vymění zásobník.

Dodávka přechází ze stádia „cedník“ do fáze „síťovina“. Proudy nábojů NATO 7,62 mm ji párají jako zpuchřelé plátno – tank se blíží. Je od nich už jen padesát metrů. Je otázkou sekund, kdy to do nich napálí z kanónu.

Musíme ho vyřídit, mele se Ostranskému v hlavě. Musíme ten zkurvenej tank vyřídit.

Ještě přijít na to jak, a den bude jako korálek.

„Vydržte dvě minuty,“ řekne Kuffenbach. „Dostanu nás z toho.“

Rozplyne se v hedvábné mlze.

Alice cpe Vorošilovovi roztřesenými prsty mozek do lebky. Laloky pruží a hřejí.

Rozstřílená dodávka už připomíná kostru. Dráhy projektilů rýsují v prachových oblacích stovky různoběžek; jako by uvízli uprostřed pavoučí sítě. Holofaust střílí a rozjařeně huláká.

Tank se blíží.

Alice zatlačí Vorošilovovi do čela poslední závit. Překryje gázou. Omotá obvaz kolem hlavy, zasvorkuje. Položí Vorošilova na obrubník – a zjistí, že svírá jeho steyr. Ostranski jí ho vrazil do rukou.

„Umíš s tím?“ zeptá se. Má neznělý, jakoby vzdálený hlas. Alice beze slova profesionálně zarazí zásobník do zbraně.

„Tak mě budeš krejt.“ Lambertovi nevěnuje Ostranski jediný pohled. Alice přikývne.

Ostranski se otočí a podívá se na tank.

Ten pohled by Alice nenominovala do Top ten nejpříčetnějších výrazů ani za zlaté tele.

Když se kolem něj Alice protahuje k palebnému postavení, Ostranski za zápachem pozvracených šatů ucítí nahořklou holčičí vůni. Možná jí tak voněj vlasy.

Strašidelně kontrastní dotek něčeho normálního uprostřed rychle rotujícího vesmíru. Který je okamžitě pryč.

Ostranski otevře bágl a vytáhne přísavnou nálož plněnou tetrytolem.

Když se Ostranski zvedá, Alice jeho výraz nevidí. Což je dobře. Protože teď už se o nějaké příčetnosti nedá mluvit ani náhodou.

Ostranski si nadhodí nálož v ruce a vyrazí proti tanku.

45

Je půl páté ráno, ještě nezačalo svítat a Brulefur, vedoucí obsluhy dúrchlassig odšťavňovače v miltonijské džusárně, stojí před svým domem a kochá se.

Je oblečen do tyrkysové hedvábné košile se sametovým šátkem kolem krku a trubkových kalhot z jemně vydělaných muslimských předkožek. Rohy má stříbřitě nalakované. Anna mu sice tvrdí, že takový styl se hodí pro někoho o sto čtyřicet let mladšího a osmdesát kilo hubenějšího, ale manželka ho minulý týden s úsměvem ubezpečila, že mu to sekne. Zajímavé, jak si v poslední době rozumí víc s manželkou než s milenkou. Zajímavé a znepokojující.

O tom ale v této chvíli Brulefur nepřemýšlí. Teď se jen kochá.

Kříženec Jaguáru XK a Ferrari Daytona Spyder se leskne jako krvavý led. Světlo lamp se přelévá po žraločí kapotě v měňavých kalužích. Sporťák vyrobený na zakázku, velikostně upravený na démonské parametry. Zhmotnělý motofetišismus. Estetické inferno. Jediný exponát v pekle.

Brulefur se kochá plnými doušky. Cítí, jak se vizuální prožitek transformuje do pocitu štěstí. Cítí, že dnes bude dobrý den. Kdyby měl básnické střevo, možná by ten den k něčemu přirovnal; třeba ke korálku. Štěstí, že básnické střevo nemá.

Ostranski běží proti tanku.

Sprintuje předkloněný, přísavnou nálož v ruce.

Teprve teď na tank pořádně vidí – a musí uznat, že jeho výrobci nebyli žádní puristé. Co se jim na nějakém typu líbilo, to obšlehli a zvětšili. Výsledkem je děsivý kříženec: robustnost britského vickerse, ostře skloněné čelo korby jak u Centurionu Mk 13, protáhlá věž připomíná General Dynamics Land Systems Division M60A3. Boční štíty ve tvaru vlnovky NORINCO, stodvacetimilimetrový kanón L30 Royal Ordnance s drážkovaným vývrtem, spřažený kulomet 7,62 mm, deset výmetnic. Dvanácticentimetrové pancéřování z lebečních slitin. Na výrobu jednoho exempláře muselo padnout několik set lidí.

To všechno Ostranskému jede v mozku jako digitální kraul aktuálních měnových kurzů. Na jeho taktiku to nemá žádný vliv. Ta je ostatně až psychopaticky prostá. Osvědčila se rebelům v Grozném i v Afghánistánu – prostě všude tam, kde byl nedostatek erpégéček a dostatek ke všemu odhodlaných magorů –, tak proč ji nezkusit tady?

Každý tank je nejzranitelnější z bezprostřední blízkosti: hlavní zbraně mají v okruhu dvaceti metrů slepá místa (vzadu dokonce regulérní mrtvou zónu), a když se vám podaří přiblížit se zepředu na deset metrů, ocitnete se v totálně slepém prostoru, kde vás nejen nemůže nikdo zasáhnout, ale ani vás nikdo nevidí – tedy pokud jede osádka se zavřenými poklopy a spoléhá na průzory.

Tenhle tank má poklopy zavřené.

Ostranskému do slepého prostoru zbývají čtyři metry.

Alici cvakají zuby v rytmu výstřelů. Snaží se Ostranského krýt, jak nejlépe dovede; střelba v dávkách naštěstí nevyžaduje přesné míření.

Ostranski je skoro u tanku a Alice začíná věřit, že to dokáže. Její steyr hluše cvakne. Prázdný zásobník.

Ostranskému do slepého prostoru zbývají dva metry. Začíná věřit, že to dokáže. Alicino palebné krytí zmlkne.

Alice šmátrá po plném zásobníku a nemůže nic najít, horečně rachtá v torně, hrdlo sevřené, že by jím neprošla ani tkanička od bot, co když to byl posled –

Nebyl.

Vrazí poslední zásobník do steyru a – – spatří něco, co jí hrdlo stáhne tak, že by jím neprošla ani zubní niť.

Démoni na druhé straně ulice zaměřují na Ostranského těžký kulomet Browning.

Ostranski vletí do slepého prostoru jako raketa s plochou dráhou letu.

Zařinčí přední poklop tanku. Otevírá se.

To stihnu. To stihnu, to stihnu, tostihnutostihnutostihnu –

Poklop jde nahoru, v mezeře se zalesknou řidičovy oči –

– ostihnutostih –

Ostranski letí přes slepý prostor – Řidič už má venku hlavu i ruku s pistolí. Ostranski mu přísavnou minu připlácne na ksicht.

Alice zkouší zasáhnout osádku kulometu Browning. Marně.

Neskutečně hlasité TS-KCHČAK-ČCHAK: kulometčík založí nábojový pás, zaklapne kryt, uvolní napínací páku. Vzduchem chlazená hlaveň zaparkuje na Ostranském.

Úder přísavnou náloží je tak silný, že řidič tanku zahučí zpátky do poklopu. S trhavinou přicucnutou na obličej jako vetřelčím facehuggerem.

Ostranski se vrhne pryč. Šipkou.

Narazí lokty na zem, roztrhne si rukávy, sedře čerstvou kůži; jede po silnici v oblaku prachu. Nálož odpálí ještě v pohybu.

Směs tetrylu a tritolu zareaguje s předpokladatelnou brizancí.

Zní to jako čínská rachejtle pod horou z vaty. Tank sebou trhne, ze spojů bleskne fotografický fleš, z poklopů vyrazí ohnivé jazyky a z věže vypučí černý tulipán kouře.

Pak vybuchne munice.

A to už není čínská petarda, to je regulérní liujangský ohňostroj.

Detonace rozerve tank jako sypký polštář, věž odletí komusi do oken, záď se ohne do pravého úhlu, roztržené pásy tančí po ulici jako fakírovy kobry. Po zemi se s řevem válí hořící osádka a Ostranski do ní vystřílí zásobník čézety. Zubí se přitom jako Santa Claus na štědrovečerním tripu.

Když to do něj začne prát kulomet Browning, roztrhá mu to dobrou náladu na kusy.

Tělo taky.

Lukas to pozoruje od samého začátku. Objímá svůj steyr a sleduje démony, jak připravují kulomet. Vidí, jak je Alice neúspěšně ostřeluje, vidí, jak démoni zahájí palbu. Vidí, jak projektily ráže.30 cupují Ostranského na krvavé žvance.

Pochopitelně nehne ani prstem.

Že je paralyzovaný strachem, není žádná novinka. Nový je pocit, který se mu rozlévá zahlceným mozkem. Smíření.

Že není typ do bojové akce, pochopil už na mostě. Ale teprve teď to akceptoval.

Není to moc příjemný pocit. Jistě, nese v sobě úlevu, která se dostaví vždy, když si přestanete něco nalhávat – ale přesto má trpkou příchuť.

Jsou věci, na který člověk jednoduše nemá. Třeba je zase dobrej v něčem jiným – ale z každýho bejt akční zběsilec nemůže.

Při poslední návštěvě v nemocnici mu otec kysele sdělil, že podle jeho názoru v životě nedospěje. Není snad tohle přiznání znakem dospělosti?

Moment – neříkal náhodou „v životě“? Jenže já jsem po smrti.

Měl pravdu.

Zase.

Palba kulometu trhá Ostranského jako vetchého plyšáka. Krev a maso tryská v roztřesených erupcích, šňůry projektilů visí ve vzduchu jako olověné vánoční řetězy. V ústech chrastí zubní střepy; dírou v patře se do krku valí horká krev. Nacucané oblečení váží tunu. Ostranski bublá a chroptí.

Ale nejhorší není bolest, která mlátí do každé buňky pneumatickým kladivem, nejhorší není bezmoc studených prstů, které nedokážou napáskovat náboje do zásobníku čézety. Nejhorší je divná tíže, která se mu usadila za očima – jako by se mu tohle všechno dělo právem.

Což je kravina. Nic jsem přece neudělal.

Dávka, která ho trefí do břicha, se odrazí od diamantového plátu s dotčeným zaječením.

Nic jsem neprovedl.

Krev se valí a valí.

Lukas se třese, ale přesto nedokáže odtrhnout zrak. Krve z Ostranského je tolik, až Lukášovi připadá, že se Ostranski rozpouští.

Lukas si uvědomí, že už třicet sekund nemrkl. Není si jistý, jestli to ještě někdy dokáže.

Steyr mrazí v dlaních jako rampouch.

Fajn. Tak tohle je konec.

V té myšlence není nic dramatického ani sentimentálního, je naprosto věcná – Ostranski se i v poslední chvíli snaží uvažovat racionálně. Naštěstí mu dojde, že by neměl. Zbývá pár sekund, než se jeho tělo promění v hromadu mletého masa, která už se nedokáže zregenerovat. Pár sekund, během nichž ještě může s plným vědomím a jasnými emocemi myslet na Lýdii a Filipa.

Měl by je využít.

Takže:

Nepříčetný řev. C –

Ostranski otočí hlavu.

Středem ulice se řítí Lambert. Ječí přeskakujícím hlasem a kosí všechno kolem sebe jako šílenec.

Úsměv, který se na Ostranského potrhaném obličeji objeví, sice nepůsobí příliš esteticky – ale o to je uvěřitelnější.

46

Výhoda útočné pušky Steyr AUG Para je, že na střelbu dávkou nemusíte nikde nic přepínat. Stačí stisknout spoušť a držet. Lukas drží.

Olovo z hlavně cáká v tak oslepujících proudech, až bolí oči. Hlavně oči, které to olovo zasáhne.

Ostranski sleduje, jak se dávky z Lambertova steyru rozstřikují do širého okolí: zakusují se do zdiva, vyjí nad hlavami přikrčených démonů. Nic moc sice netrefují, ale o to přece nejde.

Jde o to, že se na Lamberta přesunula pozornost kulometčíků s browningem a že Ostranski má čas posbírat roztřesenými prsty náboje a nacvakat je do zásobníku. Na omlácené klouby mu pleskají krvavé sliny, husté jako lepidlo.

Pak Lamberta zasáhne první kulometná dávka.

Vynese ho metr nad vozovku. Kluk se vznáší štiplavým vzduchem, břicho se mu trhá a na tváři má absurdně úlevný výraz – něco jako Myslel jsem, že to bude horší. Ostranski zarazí poloplný zásobník do čézety.

Lambert letí přímo na něj. Krev se za ním odvíjí jako bungeejumpingová šňůra.

Ostranski vystřelí. Čtyřikrát. První náboj zasáhne kulometčíka mezi oči. Další dva jdou mimo. Poslední vletí nabíječi do krku.

Lambert dopadne vedle Ostranského; kosti zapraští, vnitřnosti plesknou, steyr zarachotí na dlažbě. Ostranskému se naskytne pohled na oči vytřeštěné hrůzou a jektající zuby.

Palba ručních zbraní sílí.

Lambert pevné stiskne víčka. Působí dojmem, že se chystá stočit do klubíčka a vytěsnit vesmír za hranice prenatální polohy.

Je to chybný dojem: místo toho otevře oči a hrabe se na nohy. A popadne Ostranského v podpaží a rve nahoru. Ostranski cítí, jak mu praskají ramenní svaly a po stehně teče cosi teplého. Namlouvá si, že je to krev a že se pravé nepomočil bolestí.

Lambert ho táhne vzhůru, přímo do smršti démonských střel. Ostranského pravačku si hodí kolem ramen, šmátrá po steyru. Ostranski si vzpomene, že má v ruce čézetu, a nazdařbůh vystřelí. Kulka proletí jakémusi seržantovi horní čelistí. Ostranski stiskne spoušť znovu a sundá dalšího démona. Ale to je konec: závěr se zasekne v zadní poloze. „Střílej, kurva,“ bublá Ostranski a zvrací Lambertovi na boty krev a Lambert zkouší zároveň střílet i vléct Ostranského do bezpečí, a nedaří se mu ani jedno. Ser na nějaký bezpečí, soustřeď se na střelbu, hučí Ostranskému v hlavě. Stejně jsme vyřízený. Tak aťs sebou těch sráčů vezmeme co nejvíc.

Nejpodivnější je, že Lambert jako by ho slyšel: zastaví se, rozkročí a nadhodí si steyr.

A v té chvíli je démoni vezmou útokem.

Vyrojí se ze všech stran; masa rohů, černých zubů, zuřivě pableskujících bulv a úsťových plamenů.

Lambert cosi zařve a zvedne hlaveň steyru – Ostranski mu zpod opasku vytrhne čézetu a scvakne palcem pojistku.

Tak pojďte, zmrdi.

Oba vystřelí současné.

Ne že by měli šanci.

Palba útočníků Ostranského i Lukase doslova smete.

Ale ani v pádu nepřestávají střílet.

Démoni se na ně valí jako přílivová vlna.

Zavřískají trhané brzdové destičky a Lukášovi u hlavy zastaví pneumatika – tak těsně, že z temene odbrousí chomáč vlasů. Lukas obrátí pohled vzhůru.

Kuffenbach se rozvaluje za volantem červeného bouráku. Fáro má po celé pravé straně brutálně sedřený lak a na přední kapotě visí démonský tlustoprd v tyrkysové košili, který kvílí Můj sportdk! Můj sporťák! Holofaust, bezvládný Vorošilov a Alice se mačkají na zadním sedadle. Kuffenbach postříká démony olověným osvěžovačem vzduchu. Hned se dýchá lépe.

Lukas cítí, jak ho Ostranski z posledních sil cpe na sedadlo smrti; pak se vmáčkne za ním. Pod nohama jim haraší prázdné steyry a cinkají nábojnice. Munice definitivně došla. Démonům bohužel ne.

Ostranski zabouchne dveře. Zakvičí pálené pneumatiky.

Bourák vystřelí, jako by chtěl předhonit čas.

47

„Berou roha,“ řve Karen Vanderbergerová z věže velitelského tanku. „Copak to nevidíte? Jste všichni slepí?“ Trvalo jí tři a půl hodiny, než z farmáře vymlátila, kam mělo asfalťácké komando namířeno, a čtyřicet minut, než na trase z banky zorganizovala past – a teď jí mají uniknout? „Na co čekáme, na Vánoce?“

Řidiči plánek kreslit nemusí: z výfuku zaduní černý džin spálených plynů a velitelský tank se vyvalí za autem.

Čtyřlitr burácí, ručička na tachometru jede jak vteřinovka, ulice se slévá do abstraktních mazanic. Jaguároferrari akceleruje z nuly na sto během šesti sekund. Démon na kapotě se pořád drží; tyrkysová košile se mu vyhrnula přes hlavu, o přední okno pleskají sliny. Kuffenbach zapne stěrače.

„Za náma je tank,“ oznámí Alice.

Kuffenbach mrkne do zpětného zrcátka. Na věži vidí tmavovlasou postavu.

Na rameno mu spadne Lambert, Kuffenbach ho odstrčí, na půl sekundy spustí oči z vozovky, aby se podíval, jak na tom kluk je. Bílý obličej s několika černými dírami, kmitající bělmo pod přivřenými víčky, ranec vyhřezlých orgánů v klíně, krve tolik, že crčí na podlážku. Proč jsi vylejzal z krytu, kreténe?

„Ten tank za náma asi bude střílet,“ hlásí Alice.

Dobrý postřeh.

Z hlavně kanónu vyrazí střela s plastickou trhavinou a její stabilizační křidélka rozpářou vzduch jako čtyři břitvy.

Kuffenbach strhne volant a švenkne nohou z plynu. Zatáčku projede smykem.

Tankový náboj mine auto tak těsně, že urazí zpětné zrcátko.

Střela dopadne do olysalého parku, kde vyhloubí kráter o hloubce jednoho a půl metru a zabije dva bezdomovce a jednoho feťáka spícího na lavičce, všechny neasfalťáckého původu.

Červené auto zmizí za rohem. „Připravit k dalšímu výstřelu!“ křikne Karen do věže. „A šlápněte na to, kurva!“

Druhý rozkaz není možné splnit – tank se pohybuje maximální rychlostí: šedesát sedm kilometrů v hodině.

Pronásledované auto jede sto čtyřicet. Nejmíň.

Ve chvíli, kdy si Karen uvědomí, že ho nikdy nedoženou, jí v mozku cosi praskne: jako napnuté ocelové lano. Dzink.

Ten rozkaz z ní vyletí, ani neví jak.

„Nevidím ho,“ řekne Alice. „Zatím.“

Domy se míhají takovou rychlostí, že Kuffenbach málem slyší, jak fičivě hvízdají – a démon se pořád drží na kapotě. Ostranski cpe Lambertovi vnitřnosti zpátky do břicha a má problémy s anatomií. Kuffenbach si všimne, jak si při tom Adam přidržuje uniformu nad opaskem, jako by ho tam něco tížilo – zřejmě taky průstřel břicha. A přesto nejdřív pomáhá Lambertovi.

A pak že se lidi neměněj. Kd –

Činžák po jejich levici se zhroutí.

Z gejzíru zdiva se vyvalí známý obrys.

„Už ho zase vidím,“ upozorní Alice. Kuffenbachovi cukne v oku.

Tank tím domem prostě projel.

Evidentně mu velí psychopat.

„Vu-huuů!“ ječí Karen. O korbu bubnují cihly, oblaka omítky se valí do ulice, dům za nimi se kácí. Karen je jasné, že ten zvuk v hlavě – těsně předtím, než vykřikla Zkraťte si cestu tím barákem!– nebylo prasknutí ocelového lana; bylo to lupnutí šampusu. Ohlédne se: v pokoji, jímž projeli, stojí démon v županu a vyjevené těká zrakem po roztřískaném nábytku. Karen se zahihňá. Připadá si jako opilá.

Na tomhle pocitu by si člověk klidně mohl vypěstovat regulérní závislost.

Závislost. Karen cítí, jak jí trnou dásně.

Ztrátami na civilním obyvatelstvu si v pekle nikdo nikdy hlavu nelámal. Proč by měla ona? Záleží jenom na jednom: dostat ty hajzly.

I kdybych měla tuhle provinční díru srovnat se zemí.

Červené auto je opět na dohled. Karen se nakloní do věže, omítka z ní prší jako pudr, oči září. „Připravit k palbě!“

Před nimi je další zatáčka. Tentokrát bohužel pravoúhlá. Kuffenbach dupne na brzdu, potopí nohu do Lambertovy a Ostranského krve, pedál zabublá.

Nízkoprofilové pneumatiky zakvílí, za autem dýmají pruhy brzdné dráhy. Zatáčka se blíží pořád příliš rychle. Démon na kapotě se ohlédne a zavříská.

Kuffenbach má neuvěřitelně silné nutkání zavřít oči.

Řítí se přímo proti stěně pětatřicetipatrového mrakodrapu. V přízemí je prodejna liftovaného českého skla.

Tank vystřelí.

48

Auto vletí do výlohy s křišťálovými karafami. Tanková střela za ním.

Kuffenbach dupne oběma nohama na plyn. Krev zpod pedálu vystříkne. Osmiválec zavyje. Vůz proletí obchodem. Sklo exploduje.

Když auto vyplachtí z výlohy na druhé straně budovy, není v obchodě jediný nerozbitý kus; jen cinkající křišťálové mračno.

Střela s plastickou trhavinou, která narazí do centrálního pilíře mrakodrapu, dílo zkázy završí.

„Brzdi!“ zařve Karen.

Ulice před Kuffenbachem je dlouhá a rovná. Žádné odbočky, žádné zatáčky, žádné vedlejší ulice. Kuffenbach na to šlápne.

A pak ve zpětném zrcátku zahlédne něco, při čem mu zeskelnatějí oči.

„Za náma… Uh…,“ řekne Alice.

Výbuch tankové střely rozmetá centrální pilíř na atomy. Zlomí železokosténou konstrukci, jako by byla ze syrových špaget. Přízemí mrakodrapu přestane existovat.

Na nekonečnou půlsekundu se pětatřicetipatrová budova vznáší jen tak ve vzduchu. Potom se začne kácet.

Přesně do ulice, po níž uhání jaguároferrari.

Čelní sklo zakryje stín. Kuffenbach zdvihne oči. Nad ním visí dům.

Mrakodrap se naklání v úhlu pětačtyřiceti stupňů a ukládá se do ulice. Padá na auto jako čtvrtkilometrový pendrek. Je evidentní, že vůz rozdrtí některým z nejvyšších dvaceti pater.

Kuffenbach ty patra nad sebou vidí úplně jasně. Vidí, jak klesají. Z oken se sype nábytek, skla se vytrhávají i s rámy, prší to do ulice jako krupobití.

Démon na kapotě se Kuffenbachovi podívá do očí, zakroutí hlavou a pustí se. V rychlosti dvě stě třicet pět kilometrů v hodině je to holá sebevražda – ale očividně mu to připadá nadějnější než se pokusit ujet padajícímu domu.

Kuffenbach zatne zuby; lisuje plyn do podlahy. Osmiválec duní jako válečné tamtamy.

Mrakodrap už zakrývá celé nebe.

Jsou pod dvacátým sedmým patrem. Zahnout není kam. Žádné odbočky, žádné zatáčky, žádné vedlejší ulice.

Na tachometru je dvě stě padesát kilometrů v hodině.

Kuffenbach opět kmitne zrakem vzhůru. Nedokáže si pomoct. Už vidí detaily: roztřepené rámy, pukající spáry, skříně a stoly vzpříčené v oknech, slečnu, která visí za parapet a kope bosýma nohama. Dokonce vidí i barvu jejích kalhotek. Jsou bílé, s obrázkem. Je to medvídek Pú?

Jsou pod třicátým druhým patrem, zbývá projet pod třemi patry. Mrakodrap naléhává na vrcholky pouličních lamp.

Parapet se slečnou se odpáře a slečna zaduní o střechu auta. Skutálí se přes přední sklo, za oknem se mihnou dlouhé nohy a rychlost ji sfoukne pryč. Byl to medvídek Pú.

Do cesty dopadne piano, do čelního okna udeří černobílý uragán kláves. Kuffenbach trhne zápěstím, až v něm praskne. Mine piano tak šikovně, že sedře lak i z druhého boku.

Uhánějí temnou jeskyní s nízkým stropem. Čím dál nižším stropem. Stěna padajícího domu je metr nad nimi. Poslední patro.

O střechu auta škrábnou parapety.

Vůz vyletí do volného prostoru jako rozmazaný červený projektil. Mrakodrap dopadne dvacet centimetrů za zadním nárazníkem.

Svět se rozvlní. Domy se rozhoupou v opilém rokenrolu. Po vozovce jedou boule jako po podtrhnutém koberci. Otřes zabrní v chodidlech. Auto se zmítá.

Něco se zasekne do střechy a projede to mezi Kuffenbachem a Lambertem: televizní anténa. Ještě stále ukotvená na střeše mrakodrapu.

Chvíli to vypadá, že ji utrhnou a povezou s sebou, ale je dobře zapuštěná – rozpáře střechu, rozerve zadní sedadlo a Vorošilovovi utrhne dva prsty na levé ruce.

A Kuffenbach stoupne oběma nohama na brzdu.

Třicet metrů před nimi je křižovatka.

A na ní tank číslo tři.

„Všem mobilním jednotkám,“ nakloní se Karen nad komunikační lebku. „Teroristé míří na sever – zkoušejí se dostat z města. Palte při prvním vizuálním kontaktu. Zastavte je za každou cenu.“

Tank ani nestačí otočit věž.

Kuffenbach se mu vyhne myškou, za kterou by si na německé dálnici vykoledoval lynčování. Palba dolního kulometu jde úplně mimo.

Další zatáčka. Zaprášené jaguároferrari ji proletí řízeným smykem. Nechává za sebou ve vzduchu bílou stopu jako tryskové letadlo.

Tank za nimi s burácením vystartuje.

Z boční ulice se vyřítí démon na motorce.

A vpravo vybuchne jednopatrový domek. A vlevo skleník. Z trosek se vynoří hranaté obrysy. Další dva tanky.

Takže už za nimi jedou tři. Ani jeden zatím nevystřelil, ale Kuffenbachovi je jasné, že je to otázka několika sekund.

O karosérii zabubnuje dávka: jezdec na motorce sviští vedle nich a střílí automatem.

Kuffenbach se pokusí motocykl srazit bokem. Démon stiskne brzdu a zmizí. Zapluje do brázdy za auto; druhá dávka prošije kufr. Tři střely zasáhnou Alici. Kuffenbachovi za límec cákne její krev.

Další exploze zdiva.

Teď už za nimi jedou čtyři tanky.

Motorkář se vynoří na boku, tentokrát na pravém. O auto šlehne třetí dávka. Interiérem víří žhavý kov, rozcupované sedadlové vycpávky a krev. Většina patří Ostranskému – je nejvíc na ráně. Střely mu rvou bok, dvě vletí do lebky. Ostranski se zhroutí dopředu a čelem narazí na palubní desku, až to práskne.

Kuffenbach koutkem oka zachytí démonův pomstychtivý úsměv. Jako by to bylo osobní, nebo co.

Major Samuel A. Sytry zaznamená, jak se na něj bělovlasý asfalťák dívá, a nedokáže potlačit zadostiučinění. Poznáváš mě, viď? Správně, ty svině – jsem to já. Tvář, na kterou nedokážeš zapomenout, tvář, která tě děsí ve snech! Tvůj Osud!

Co je to do prdele za šaška? uvažuje Kuffenbach. Měl bych ho znát?

Klasik měl pravdu: Všichni vypadaj stejně.

Sytry vidí, jak na něj asfalťák civí. Nečekal jsi mě tu? Snad sis nemyslel, že to vzdám?

Namíří asfalťákovi do obličeje. To je za Danu. A taky za mě. Zničil jsi mi kariéru. Za všechno můžeš ty. Stiskne spoušť.

Dávka proletí Kuffenbachovi šest milimetrů od špičky nosu; na tváři ucítí závan horkého vzduchu. Není to nepříjemné. I když fén je praktičtější.

Automat cvakne: prázdný zásobník. Sytry ho odhodí.

To ovšem neznamená, že by skončil. Nepřipadá v úvahu.

Musí je zničit.

Musí je zničit.

Musí je zničit.

Definitivně.

V mozku mu rytmicky tepe. Pustí řídítka.

Kuffenbach nevěří vlastním očím. Co je to za psychopata – Kuffenbach se pověsí na volant a najede na chodník.

Sytry se odrazí od sedadla a vznese do vzduchu.

Auto se mu pokusí ujet na chodník.

Chvíli tvoří trojúhelník: červený automobil, odstřelující jeden odpadkový koš za druhým, osiřelý motocykl, který jako zázrakem neztratil balanc a uhání dál i bez řidiče, a Sytry, zatuhnutý ve vzduchu nad nimi jako třetí vrchol.

Tento okamžik si vybere jeden z tanků k tomu, aby vypálil.

Tankový náboj proletí Sytrymu pod podrážkami tak těsně, až mu je málem sedře. Kdyby byl Sytry komiksový hrdina, mohl by si na něj stoupnout a odfrčet do dáli. Přesněji řečeno do satanistického kostelíka, který náboji stojí v cestě.

Jenže Sytry není komiksový hrdina. Spokojí se s tím, že přistane na střeše auta.

Proč všichni démoni jezděj na kapotě? To je nějaká móda?

Kostel se rozletí v ohnivém hřibu. Přední sklo prorazí kříž z kostí prokazatelných panen a zajede Lambertovi do hrudi. Lambert vykřikne. Satanistický krucifix ho připíchne k opěradlu jako můru.

Z otvoru, který ve střeše prorazila anténa, vystřelí démonova ruka a chytne Kuffenbacha za vlasy. Trhne mu hlavou dozadu, obnaží krk.

Druhá ruka ji následuje vzápětí; s polním nožem značky Buck.

Před nimi další pravoúhlá zatáčka.

Z boční ulice vyletí další tank. Pátý.

Kuffenbach má hlavu zvrácenou dozadu a šilhá na dlouhou čepel, jak se blíží k jeho hrdlu. Nemůže se bránit – nemůže pustit volant. Pak spatří, že ruce s nožem chybí malíček.

A dojde mu, co je to za démona. Pochopí, o co tady jde. Ostří ho zastudí na ohryzku.

Vlastně na to má plný právo, projede Kuffenbachovi hlavou. S touto myšlenkou vletí do pravoúhlé zatáčky.

Jaguároferrari náhle jede jen po dvou kolech.

Jak se polovina vozu ocitne ve vzduchu, Sytry sklouzne po střeše.

Na poslední chvíli pustí nůž a chytne se okraje otvoru.

Auto levým bokem líže vozovku. Crčí z něj krev a rýsuje v zatáčce protáhlou rudou křivku.

A zatímco sporťák pluje na spláclých dunlopkách, Kuffenbachovi před očima rotuje puštěný nůž.

Zmizí dolů.

Zabodne se Kuffenbachovi přesně mezi nohy. Čepel zamrazí v rozkroku a varlata se pokusí zalézt do těla. Auto dopadne zpátky na čtyři kola.

Tanky zatáčku neřeší. Prostě zbourají tři budovy.

Kuffenbachovi v hlavě naskočí představa, jak to asi musí vypadat shora: červené auto, za kterým se městem táhne pět brázd. Jako kdyby do Miltonie zabořil ruku obr a táhl prsty k okraji města.

Do bočního skla buší Nažehlencovy nohy. Snaží se vyškrábat zpátky na střechu.

Kuffenbach si ho nevšímá. Před sebou vidí okraj Miltonie, poslední domy, stužku výpadovky, na níž to bude moct rozpálit plnou rychlostí. Nikdy ho nedoženou.

A pak je auto zničehonic dva metry ve vzduchu.

I když si to Kuffenbach později přehraje v hlavě, stejně to nedává smysl.

Míjeli poslední dům – a zpoza něj cosi vyšlehlo. Kmitlo to před sklem, pohybovalo se to tak rychle, že Kuffenbach nestačil postřehnout tvar, jediné, co mu z vjemu zbylo, byl pocit čehosi slizkého, vlnícího se a nečekaně silného, jako závoj zmutovaných čínských nudlí, který je na chvíli obalil, a pak byli najednou ve vzduchu a letěli, kdyby to bylo možné, Kuffenbach by řekl, že je něco ve stosedmdesátikilometrové rychlosti prostě vzalo a vyhodilo do vzduchu, ale to je samozřejmě blbost. To je samozřejmě blbost.

A pak to něco syklo a zmizelo (stáhlo se to) a jediné, co zůstalo, bylo auto letící nad vozovkou a zvolna rotující kolem osy.

Chorozon vsrkne chapadla zpátky do těla. Hlasitě to zasyčí. Červený vůz se stále otáčí proti temné obloze.

Při druhé otočce se Sytry neudrží. Jak letí pryč, očima se střetne s bělovlasým asfalťákem.

Ostrý závan vzduchu, všechno zavíří –

Sytry žuchne do škarpy jako nevybuchlá puma.

Vůz se nejdřív dotkne silnice levým blatníkem. Několik sekund jím drásá vozovku, zatímco zbytek auta visí ve vzduchu

– a potom na silnici nalehne celým bokem. Nepřevrátí se ani na jednu stranu. Za skřípání skinplechu a cinkaní střepů jede prostředkem výpadovky a nechává za sebou stopu raněného zvířete: rozšmelcované součástky, sedřený lak a šmouhy krve.

A pak se s kovovým zasténáním konečně zastaví.

Přes Kuffenbacha padají bezvládná těla, Ostranski, zezadu Alice a Vorošilov – jen Lambert zůstává na místě, ukotvený satanistickým křížem.

Potom pohyb ustane a těla znehybní v krkolomné hromadě. S Kuffenbachem vespod.

Ticho se rozjede krajinou jako tlaková vlna a zmizí za obzorem.

Pleskání Chorozonových chodidel zní v té zvukové prázdnotě vysloveně hereticky.

„Vidím je!“ hlásí velitel tanku číslo tři do interkomu. „Zaparkovali uprostřed výpadovky. Jestli se to teda tak dá říct. A je u nich… no, víte kdo.“

„Dostaňte z toho krámu maximum,“ řekne Karen takovým tónem, že si řidič málem zlomí ruku, jak se jí snaží vyhovět.

Chorozon se zastaví nad Sytrym.

„Bravo, Same. Bravo,“ řekne. „Osmnáctiminutový aplaus vestoje. Ano, přiznávám, dělal jsem si nesmělé naděje, že když asfalťáky nevyřídím u banky a vyrobím si z nich lehce zapáchající návnadu, že neodoláš – ale ani v tom nejbukoličtějším snu by mě nenapadlo, že se chytíš tak ukázkově. A že nás oblažíš akrobatickým klaunským číslem – to bylo za hranicemi mé zoufale konvenční představivosti. Buster Keaton, příteli, je proti tobě žánrový mravenec. Nu a to, že tvým údajným motivem je pomsta za příslušnici nižší rasy, celému vystoupení dodává ironický říz. Protože ty to sice netušíš, ale nic jsi k ní necítil – ani to není objektivně možné, stejně jako není možné vzplanout horoucím citem k židli či vidličce. Ty se totiž jen pokoušíš získat zpět ztracenou sebeúctu.“ Chorozon se nad Sytrym sklání. „Čímž je vše samozřejmě ještě legračnější.“ Pouta cvaknou.

Velitelský tank brzdí; pásy se zakusují do betonu. Obrněnec ještě nezastaví a Karen skáče dolů.

„A už ani krok!“ huláká na Chorozona. „Jsou moji!“ Její hlas je i přes hluk pěti přijíždějících tanků a dvou reumechů dobře slyšet.

Chorozon otočí hlavu. Z jeho úsměvu se Karen trochu zvedne žaludek. „Ach, triumf před početným a vstřícným publikem – co by si pokorný démonský outsider mohl přát víc? Ano, mí přátelé, vskutku vás neklame zrak: právě jsem jedinou prostou akcí zadržel dezertéra Sytryho a zlikvidoval takzvanou asfalťáckou hrozbu v podobě pěti dickensovsky ušmudlaných teroristů. Což mi připomíná: seberte někdo laskavě Sama z toho příkopu a dopravte ho do miltonijského posádkového vězení, děkuji. Nicméně připomínám, že je to můj vězeň. Ať je tak zaevidován a ať je tak popraven. Přebírám za jeho osud plnou odpovědnost.“ Jak má Chorozon otočenou hlavu, nevidí to, co Karen: bílé vlasy za popraskaným oknem auta, ruku s pistolí, která se vysune.

Než Karen stačí vykřiknout, práskne vystřel.

Kulka Chorozona zasáhne do břicha.

Kuffenbach vyvalí oči.

Halucinace. Jiné vysvětlení ho nenapadá.

Devítimilimetrová střela se vnoří doprostřed tvorova břicha. Střed terče. Desítka.

V momentě, kdy se špička náboje dotkne povislé tvarohovité kůže, celé tělo zprůhlední.

Pod průhlednou pokožkou jsou vidět průhledné vnitřnosti rokokových tvarů, navzájem se překrývající jako fólie nástěnného projektoru, stovky průhledných vlasových chapadel, stočených do průhledných rolád, dokonce i něco jako průhledná, měňavá kostra.

Celé tělo jako by bylo uhnětené z vody – a tak se i chová. Kuffenbachova střela líně pluje skrz orgány, aniž by je poškozovala. Jediným efektem jsou vlny, které se od ní šíří a které varhánkují pokožku do rozplývajících se kruhů. Jejich ozvěny lze spatřit dokonce až nahoře, na tvorově pobaveném úsměvu.

Halucinace. Pochopitelně.

Střela vyletí ze zad, nabere původní rychlost a cinkne o pancíř jednoho z tanků. Tvor opět získá neprůhlednou podobu.

Kuffenbach stiskne spoušť znovu. Úplně nesmyslně. V Holofaustově čézetě byl poslední náboj.

Uslyší arogantní ženský hlas – a na rozdíl od Nažehlencova obličeje si ho zařadí okamžitě: tmavovlasá kolaborantka. „No. Tak dost amatérismu. Přestaneme zbytečně riskovat a – desátníku?“

„Ano, madam?“

„Jednu kumulativní střelu do toho jaguára. Nebo je to ferrari? No to je fuk. Prostě je usmažte.“

49

Nedá se říct, že by věta Prostě je usmažte na Kuffenbacha zvlášť zapůsobila: hlavně proto, že je otřesený z havárie. Spánková kost pruží jako tenká blána, z čela crčí krev, na hlavě má naskládané celé osazenstvo vozu. Za límec mu kape Alice. Na rameno má přimáčkly obličej doktora Holofausta, s jediným okem pokojně zavřeným. Nevypadá zraněný a Kuffenbach si ani nepamatuje, že by to při jízdě koupil. Ale nehýbe se.

Kuffenbach v duchu odškrtává možnosti: Došla munice. Poslední výbušninu Ostranski použil na tank. Jejich vozidlo je imobilní (eufemismus jak prase). Počet akceschopných osob: jedna. Ale než se vyhrabe zpod těl, zabere to tři minuty. V lepším případě. A do příletu kumulativní střely zbývají tři sekundy. V lepším případě.

Jenže něco udělat musí. Nemůže je nechat pochcípat. Nemůže. Urvi si ruku a použij ji jako baseballovou pálku. Vytrhej si zuby a napáskuj je do zásobníku. Cokoliv.

Střelec ve velitelském tanku přitiskne čelo na obrubu zaměřovacího zařízení, součást systému řízení palby (okopírovaného dle plánů firmy Marconi).

Položí prst na spoušť.

Nejhorší na tom je, že Kuffenbach ví, co by udělal, kdyby tu byl sám.

Prostě by proti těm šmejdům vyběhl.

Jasně že by to schytal. Ale vzal by jich s sebou minimálně deset. A to stačí. Nic víc přece normálně uvažující žoldák od finále chtít nemůže.

Kuffenbachovi hlavou kmitne vzpomínka na Gomu, na ten osvobozující pocit, když vyrazil proti nepřátelským liniím jenom se samopalem v ruce, konečně volný, konečně bez dementní odpovědnosti –

Výborně. Flashbacky. Přesně to teď potřebuješ.

Čeká na syčivé pšouknutí kumulativní střely a jeho mozek mele naprázdno jako důchodcovská protéza.

Karen čeká na výstřel, vnitřnosti napnuté jako výplet Federerovy rakety. Teď. Teď to skončí.

Zajímalo by ji, jestli se jí pak uleví.

Chorozon se otáčí a otvírá ústa. Zřejmě chce něco říct, možná protestovat proti Karenině rozkazu – ale už to nestihne.

Jako blesk z čistého nebe.

Jako blesk z čistého nebe zazní hlas. „Mám tady jistou věc z bezpečnostní schránky markýze Astarotha.“ Hlas vychází z vozu a Karen ho pozná okamžitě: bělovlasý šmejd. Jak může bejt v tyhle situaci tak klidnej? „Pokud to do nás napálíte, zbudou z tý věci střepy. A to byste možná nesli docela těžce.“

Karen dojde, proč chtěl Chorozon protestovat proti jejímu rozkazu k palbě – ten křivák o tom něco ví.

„Máte hovno,“ odpoví. „Blafujete.“

„Že by? V tom případě to do nás klidně napružte.“

„Taky že jo!“ Karen sama neví, co jí na tom hlasu tak vytáčí.

Chorozon náhle stojí těsně u ní – hodně těsně. O osobní bublině zřejmě nikdy neslyšel. „Obávám se, má nejmilejší Karen, že potěšení roztrhat těla těchto degenerovaných mátoh kumulativní střelou musíme odložit. Existuje silná pravděpodobnost, že ona věc, o které ten kouzelně drzý asfalťák hovoří, je skutečně v jejich plebejském držení.“

„Blafujou,“ zopakuje Karen. Ale ve skutečnosti tomu nevěří. Dává to smysl. Tak proto vyloupili banku. Uvažuje, o jakou věc může jít, ale nic ji nenapadá.

„Hodnota onoho předmětu je taková, že si nemůžeme dovolit riskovat. Byť by taková hazardní partie,“ na fialové rty vypluje toužebný úsměv, „byla jistě velmi vzrušující.“

Karen to alespoň zkusí. „Hodnota jakýho že to předmětu?“

V Chorozonově hlase zazní nelíčené pobavení. „Karen. Ty přece ani nečekáš, že ti to řeknu.“

„Když nevím, co je ta věc zač, nemůžu posoudit, o kolik je důležitější než mít asfalťáky konečně smáznutý.“

„Cožpak ti nestačí mé slovo?“

Karen se usměje: Ne – a Chorozon jí vyrazí dech: „A což takhle nabídka spolupráce?“

Karen polkne. Buď je to nějakej tah za tři rohy, kterej můj ubohej asfaltovej mozeček nechápe, nebo v markýzově schránce bylo něco fakt – „O tom by se…,“ pročistí si hrdlo, „… dalo uvažovat.“

„Krása!“ vydechne Chorozon a pár slin přistane Karen na prsou. „Ale jen abychom to puntičkářsky upřesnili: půjde samozřejmě o dočasnou spolupráci.“

„Samozřejmě.“

„Ach, Karen – není snad naše duševní souhra na hranici telepatického vysílání?“ září Chorozon. „A nepochybuji, že i můj následující návrh ponese pečeť našich malebně souznících myslí!“ Upře na Karen planoucí zrak. „Ctěná kolegyně, domnívám se, že je na čase si s milým panem bankovním lupičem důkladně pohovořit.“

Než na jejich návrh Kuffenbach stačí reagovat, odpoví někdo za něj: „Pohovořit? To si jako myslíte, že ho necháme jít ven? Samotnýho a beze zbraně? Klikněte si na www.nasrat.com!“

Kuffenbach cítí, jak tlak v hlavě trochu povolí. Takže Adam je v pořádku.

Ostranski je všechno, jen ne v pořádku. Vpletený mezi Lamberta, Alici a řadicí páku, v hlavě mu tupě pulzuje bolest, v ústech dře kůrovitý jazyk, pravá polovina těla je rozsekaná na černočervenou haši, každý centimetr cuká. Skrz Alicino děravé koleno vidí Kuffenbacha, jak se pokouší pohnout.

„Jdu tam,“ mumlá to nepoučitelný hovado a souká se ven. „Postarej se o ostatní.“

„Ty jsi mě doprdele neslyšel, nebo co? Smáznou tě, jak vystrčíš rypák! Nebo si tě vezmou jako rukojmí proti nám. Tak to leda hovno. Nikam nepůjdeš. Hezky budeš sedět doma a basta.“ Jako by doufal, že tón, který používá na Filipa, zabere i tady.

„Co se děje?“ ozve se. Doktor Holofaust se nadzvedává na lokti a mne si oko.

„Seš v pořádku?“

„Mhm.“ Kdyby to bylo možné, Ostranski by řekl, že Holofaust vypadá stydlivě. „Hele, sorty. Já během tý honičky asi usnul.“

Ostranski otevře ústa a otočí se zpátky ke Kuffenbachovi. Žádný Kuffenbach tam není.

„Ty vole, Martine, neblázni, kurva!“ zařičí. „Ti zmrdi tě sejmou!“

„V tom případě dej moje stravenky na tenhle měsíc Vorošilovovi,“ ozve se zvenčí.

Blbej vtip, pomyslí si Ostranski. Jak jinak. Alespoň že odešel stylově.

Když se Kuffenbach venku narovná, zjistí, že na něj míří jedna pistole, sedmadvacet samopalů, deset kulometů a pět tanků. Pomalu zvedne ruce.

A v ten moment, jako by to bylo znamení shůry, se nápis BŮH JE MÓDNÍ ŠTVANEC rozzáří.

Zelené paprsky zaplaví scénu radioaktivním přísvitem. Obrysy věcí i postav se stanou temnými a hranatými, jakoby vysekanými z kryptonitu. Všichni vypadají jak utopenci: démoni tahající ze škarpy Nažehlence, řada vojáků blokující silnici, rozzuřený dav valící se z Miltonie s výkřiky Jak si to představujete, ničit nám domy – dokonce i tmavovláska pod čtvercovou celtou, narychlo vztyčenou v půli cesty. Od nohou se rozjedou stíny, zatočí se a přelétnou pláň jako rafičky zfetovaných slunečních hodin.

Je pět hodin, třináct minut. Svítá.

Od chvíle, kdy zemřeli, uplynulo přesně čtyřiadvacet hodin.

Karen pozoruje, jak asfalťák u auta zvedá ruce nad hlavu. Smaragdové světlo se přes něj přelévá v kaskádách a propůjčuje hranatému obličeji téměř kultivovaný výraz – na dálku vypadá dokonce jako slušnej člověk. Hajzl jeden.

„Fajn!“ křikne na něj. „A teď hezky pomalu sem! Ale žádný prudký pohyby! A ať vidím na ruce!“

Celta se jí třepotá nad hlavou; jeden z vojáků kolem kempingového stolku aranžuje plátěné židličky. Karen tyhle vyjednávačské šaškárny moc nemusí, ale Chorozon na nich trvá. A teď ještě otočí hlavu a řekne vedle stojícímu četaři tlumeně: „Sežeňte mi alkohol.“

„Pane?“

„Alkohol. Pití. Chlast. Netvrďte mi, že v těch úžasných obrněncích nemáte něco načerno pro vlastní potřebu.“

„Pane, to je přece zakázán –“

Chorozon se na něj podívá.

Četař polkne. „Musel bych se zeptat.“

„Tak se zeptejte. Bleskem.“ Voják běží pryč. „A tři poháry.“ Chorozon se otočí zpátky a setká se s Kareniným pohledem. „Sam u výslechu prozradil, že tady náš rozmilý šéfterorista je pravděpodobně bývalý alkoholik,“ pokrčí rameny. „Proč to nezkusit?“

Závislák. Karen zatrne v ústech.

Asfalťák se blíží.

Karen se předtím rozhodla, že nenechá vybublat své antipatie a bude milá, až budou vybuchovat kontinenty – ale teď vidí, že to bude fuška. Nechápe, jak to ten chlap dělá, ale při každém setkání je nesympatičtější a nesympatičtější. Stačí se podívat, jak jde – jak si vykračuje loudavým vycházkovým tempem, aby ukázal, že nás má na háku. A ten jeho tupej brutální výraz! Studený oči masovýho vraha – ten člověk na nás čumí jak řezník na denní dávku dobytka.

Bůhví proč se jí zježí chloupky na předloktí. Asi statická elektřina.

Nevypadá zas tak špatně, napadne Kuffenbacha. Na to, že je to zaprodaná kolaborantská mrcha. Nevypadá špatně. Dokonce se dá říct, že vypadá docela dobře.

Jak se Kuffenbach plouží k vyjednávacímu přístřešku (nemůže jít rychleji, během havárie si vymknul kotník), má dost času, aby si zaprodanou kolaborantskou mrchu prohlédl. Hnědé vlasy jí padají do očí zelených tak, že vypadají jako photoshopová retuš. Štíhlá postava a uniforma, ve které se zřejmě důkladně vyválela po staveništi. Dolní ret vzdorovitě vytrčený, jako by neustále očekávala, že se do ní bude někdo srát. Kuffenbach si vzpomene, že mu při prvním setkání připadala nesympatická. Jak se na ni tak dívá, je mu jasné proč. Ale do týmu bych ji bral.

Moc hezký, pomyslí si vzápětí. Ještě před pěti lety by mě napadlo, že bych ji bral do postele.

(Ne, to pochopitelně není stáří. Tomu se říká, é, hodnotové zrání.)

Vedle zaprodané kolaborantské mrchy stojí dvoumetrová hora pudinku. Ten tvor, co se umí zprůhledňovat. Vláčně mlaská a vlní se potlačovanou energií.

Kdyby byl na Kuffenbachově místě Lambert, určitě by přišel s výstižnou popkulturní referencí, ale Kuffenbach je Kuffenbach a v jeho mozku je tradičně neinvenčno. „Dvoumetrová hora pudinku.“ Příště musíš přijít s něčím originálnějším.

Namířené zbraně ho sledují, jako kdyby měl v kapse magnet. Zastaví se dva kroky od stolku. Pohlédne na dívku a na horu pudinku. Teď máš šanci. Řekni něco originálního.

„Dobrý ráno.“

Vidíš, to nebylo tak úplně špatný.

„Konečně! Konečně nadešel okamžik, kdy se s vámi setkávám tváří v tvář! Až se mi skoro třesou kolena! Potkat se s tak slavnou a významnou osobností, to se průměrnému, ničím nevybočujícímu úředníkovi démonské administrativy věru nepoštěstí každý den. Smím být drzý a uvést vás do rozpaků vyznáním, že jsem váš nekritický fanoušek? Vždyť vy, pane – a vaši společníci, pochopitelně – jste se během čtyřiadvaceti hodin stali doslova lokální legendou!“

To už Chorozon trochu přehání, myslí si Karen.

Na bělovlasou „lokální legendu“ vyšetřovatelův barokní úvod nemá ovšem žádný (viditelný) dopad – legenda tupě zírá, jako by seděla na přednášce ve svahilském matfyzu, a jediné, co z ní vypadne, je: „Hm.“

Chorozon na moment zadrhne a Karen nedokáže potlačit zlomyslný úsměv. Ale je to jen nepostřehnutelné zaškobrtnutí – démon chytí dech a jede dál.

„Ještě předtím, než započne mnou nábožně očekávaná debata, mi ovšem, Mistře, bude ctí dostát neměnným pravidlům vyjednávačského protokolu a stvrdit dočasné příměří. Což znamená připít si tímto výtečným levným žaludečním likérem – pouze z asijských žaludků, jak jsem byl ubezpečen. Možná víte, že je to zdejší tradice, bez níž nemůžeme začít jednat.“ Chorozon lže tak hladce, že to Karen možná i imponuje. Pozvedne taky kalich. „Kolega má pravdu. Jinak to prostě nejde. Šup tam s tím.“

Tentokrát se lokální legenda ani neobtěžuje utrousit „hm“. Jednoduše na ně civí a nejeví jedinou známku, že chce uchopit pohár.

V Chorozonově hlase zazní nefalšovaná bolest. „Je mi to nesmírně trapné, ale jde o neporušitelné pravidlo. Pokud se snad obáváte, že jsme vám do nápoje lstivě zamíchali rozpustilou – či rozpustnou – drogu, můžete si vyměnit číši tady s Karen. Nicméně dokud nezpečetíme křehké příměří rituálním douškem, nemůžeme zahájit rokování. A pakliže nebudeme vyjednávat, nebudu pro vás moci nic udělat. A to pomyšlení mi rve imaginární srdce na zděšené, frustrované trhance.“

Asfalťákův pohled konečně spočine na poháru s hořce páchnoucím alkoholem; Karen má dojem, jako by se v jeho výrazu cosi změnilo.

Přes veškerý odpor a nepřátelství se Karen začne v mozku přehrabovat nepříjemně vlažnými prsty empatie. Jistěže není možné, aby na toho kreténa změnila názor, to nejde (Porsche! Dana McAleesová!) – zákeřnost je v tom, že si na jeho místě dokáže velice dobře představit sebe. Závislost. Skoro cítí, jak se absťák lepí na dásně, jak vůle měkne a koroduje, až je děravá jak falešné alibi a průsvitná jak tančící víla.

Závislost. Karen by o ní mohla natočit osmisetdílnou soap operu.

Asfalťák zírá na pohár.

Karen se zdá, že se kůže na jeho lícních kostech napíná. Neunikne jí poskočení ohryzku ani rychlý tep na pořezaném krku, všechny ty důvěrně známé symptomy – a než si stačí uvědomit, co dělá, položí číši na stůl a prohlásí: „No, myslím, že pro jednou bysme se na ten folklór mohli vybodnout, ne? Pojďme rovnou k věci.“

Asfalťák i Chorozon se na ni podívají současně. Chorozon ji vraždí pohledem – zatímco v asfalťákově zraku se mihne zákmit… čeho? Vděčnosti? Trhni si nohou, myslí si Karen. Kvůli tobě jsem to neudělala.

„Jistěže,“ zahalasí Chorozon. „Zrovna jsem to chtěl navrhnout. Rozverná neformálnost naší rozpravě jen prospěje, eh?“ Obrátí do sebe svůj drink na ex. „Vezměte místo.“

Usednou do safari židliček. „Nuže, podle špetky fascinujících informací, která se o vás dá vydedukovat, bych si troufl odhadnout, že milujete hry. Je to tak, příteli?“

Asfalťák poprvé řekne něco jiného než hm: „Ne.“

„Vskutku? Ne? Jaký to pozoruhodný povahový rys! Každopádně my si teď jednu hru zahrajeme: budeme předstírat, že onu věc skutečné máte. Divoká, nepravděpodobná, leč lákavě barvotisková teorie. A víte co? Když už jsme u toho, pojďme předstírat, že já a Karen o věc máme zájem. A teď: existuje nějaká hypotetická situace, nějaká raritně mystická konstelace, za níž by věc mohla změnit majitele a doputovat do našeho vlastnictví?“

Asfalťák sedí a mlčí.

S tímhle člověkem bych nechtěla hrát poker. Dokonce i Chorozon se po chvíli netrpělivě ošije. „Možná.“

„Možná! Slyšelas to, Karen? Možná! A pak že naše hvězda guerillové show nemá ráda hry.“ Chorozon se nakloní dopředu. „Dobře: možná. Jaké jsou podmínky změny možná na určitě?“

„Chceme volný odchod,“ řekne asfalťák. „Pojízdné vozidlo. Munici – 9mm Parabellum. Tetrytol. Nějaký oblečení.“

Chorozon na něj několik sekund zírá – a pak propukne v řehot. Ten chechot je tak nečekaný a nekontrolovaný, že sebou Karen trhne.

A Chorozon nepřestává. Předklání se, až židlička sténá, plácá se do něčeho, co se dá považovat za stehna, a z plna hrdla řve smíchem.

Po třech nekonečných minutách to odezní. „Promiňte.“ Chorozon si vytírá slzy z očí. „To ode mě bylo pitoreskně nevychované. Nuže, vy tedy požadujete volný odch –“ Načež ho přemůže druhá vlna smíchu, ještě silnější než první.

Karen i asfalťák sedí na židličkách a čekají. Čekají dlouho. Chorozonův ryk je tak hlasitý, že přehluší nadávky, které sem zaznívají od zátarasů: miltonijští bezdomovci (ještě před dvaceti minutami ctihodní majitelé domů) se tam pošťuchují s vojáky.

„Ach.“ Chorozon lapá po dechu. „To bylo doslova sférické. Očistná nádhera. Věříte, že už sedmatřicet let jsem se takhle nezařehonil? Volný odchod. Tetrytol. Grandiózní. Heh.“ Blaženě si odfoukne. „Naši hru jste bez jakýchkoliv pochyb vyhrál, Mistře. Poklekám před vámi v religiózní pokoře.“ Stereo mlaskne dvěma jazyky. „Nu a protože hra skončila, je mou suchoprdsky skličující povinností nás vrátit do reality: drahý pane, máte pět minut, abyste nám to dévédéčko vydal a vzdal se.“ Vstane.

Dévédéčko? pomyslí si Karen, jaký kurva dévédéčko?

„Jestli se mám teď pro změnu smát já, budeme tady do vánoc.“ Asfalťákův hlas se změnil – jako by se z něj sedřel lak a objevil se neopracovaný kov. „Co uděláte, až za čtyři minuty padesát sekund to dévédéčko rozlámu?“

„Drahý, nejdražší příteli. Stotisíckrát se omlouvám, protože to určitě bude moje chyba: že vy jste z naší malé hry získal dojem, že nám na tom dévédéčku opravdu záleží, viďte? Inu, pravda je, že by bylo velmi interesantní ho mít, ale když bude spolehlivě zničeno – jak nám tady nezištně nabízíte – tím lépe.“

„Ale hovno.“

„Pardon?“

„Stačí se na vás jenom podívat, pane Pudink, a je jasný, jak se na něj třesete. Chcete ho tak zoufale aportovat páníčkům na večerní knížecí pindam, že neuděláte nic, co ho ohrozí.“

„Vážně jsem tak omamně průhledný? Ano, přiznávám, vlastnictví zmiňovaného předmětu bych se nevzpouzel. A právě proto,“ roztáhne Chorozon gumovité rty, „si pro něj za pět minut dojdu do vašeho vozu osobně. Chápete doufám, co se pokouším naznačit. Pokud byste snad měl pochybnosti, poptejte se Karen, jak dokážu být naléhavý.“ Ukloní se. „Děkuji, Mistře. Děkuji za vpravdě božský zážitek.“ Vytvaruje obličej do přehnaně komického úleku. „Hereze. Jejda. Snad mě nikdo nenahlásí.“ S rezidiem úsměvu se odkolébá pryč.

Chvíli je ticho, rušené jen hulákáním od zátarasu. „No?“ zeptá se Karen.

„Co?“

„Máte pochybnosti? Chcete se poptat, jestli dokáže být naléhavý?“

„Dokáže být naléhavý?“

„Dokáže být naléhavý.“

„Super.“ Asfalťák se postaví – hlavně samopalů a kulometů se dají do pohybu –, zastrčí židli a pohlédne na nevypitého panáka. „V tom případě díky za pohoštění i informace.“

Vydá se zpátky k autu.

A teprve v té chvíli – skoro s minutovým zpožděním – to Karen docvakne. Kristepane. Vyskočí, až židlička odletí. „Moment.“

Asfalťák se neotočí ani nezastaví. „Hm?“

Karen ho doběhne a srovná s ním krok; pochodují před namířenými hlavněmi bok po boku. Karen si navhlčí rty a mimoděk se ohlédne. Chorozon není díkybohu nikde vidět. „Mám pro vás lepší nabídku.“

„Dáte mi deset minut místo pěti?“

„Ne, ode mě dostanete na rozmyšlení taky jenom pět minut. Rozdíl je v tom, že já vám dovolím si to vaše pitomý dévédéčko nechat. Nevím, co to je, a ani ho nechci.“

„Zvláštní. Je ráno a byli jsme celou dobu pod celtou, a přesto mám dojem, jako byste byla moc dlouho na sluníčku. Ačkoli,“ zvedne oči k obloze, „vy tady sluníčko nemáte. Pořád na to zapomínám.“

„A navíc dostanete všechno, co chcete. Volný odchod. Pojízdné vozidlo. Munici i tetrytol. Co vy na to?“

„Že je to nádherná vize budoucnosti. A velmi pravděpodobná. Víte co? Pište sci-fi. Prorokuju vám hvězdnou kariéru.“

Karen se soustředí na následující čtyři věty. Právě totiž opouští šedou zónu. Lhaní nadřízeným? Z toho se člověk při troše štěstí může vykroutit. Padělání knížecího pověření? Proti tomu, do čeho se chystám vrhnout teď, pořád brnkačka.

Jenže takováhle příležitost se nenabízí každý den. A Karen je připravená po ní skočit. Vlastně ne, připravená není – ale udělá to.

Ne?

Jo. Nadechne se a skočí. „Vzdáte se mi osobně. Naoko vás zatknu, naložím a odvezu. A na odlehlém místě pustím. Všichni budete volní. Jak se vám líbí tahle vize budoucnosti?“

„Starý Izák se může jít zahrabat.“

„Kdo?“

„Asimov. Budete lepší.“

Není na něm vidět absolutně žádná odezva. Nejenže nepohne brvou, ale ani nezvolní. K havarovanému ferrari (nebo je to jaguár?) zbývá jen devět kroků.

Karen se zastaví. „Výměnou budu chtít jedinou věc. Abyste mi vydal toho, kdo vás najal.“

„Nezastavujte se, sakra,“ zasyčí asfalťák. „Pokračujte.“

První reakce! Karen s ním zase rychle srovná krok. Během chůze studuje kamennou tvář. Už si stačila zvyknout, že má nulovou mimiku. Není to obyčejný pokerový obličej, jak si prve myslela, tohle je něco víc: ten chlap se ukryl tak hluboko ve svém těle, že má možná problémy se občas najít.

„Někdo vás řídí. A toho chci. Na vás kašlu.“

„Jenže já nejsem bonzák,“ odpoví. Nepopřel to! zavíří Karen v hlavě cirkusový virbl. Někdo je doopravdy řídí.

Jak to, že to Chorozonovi nedošlo? Je přece chytřejší než –

Ale to by musel při vyjednávání víc poslouchat a míň se verbálně přetlačovat.

No jo: chlapi.

K vraku zbývají poslední dva kroky. „Myslím, že jestli odsud chcete své lidi dostat i s tím dévédéčkem, jinou možnost nemáte.“

Jako by ji neslyšel. „Já lidi nepodrážím. Nejsem krysa.“

Zastaví se u auta. Karen se ovládne a nic neřekne. Čeká.

„Jaký bych měl záruky, že nás pak pustíte?“ Asfalťák se na ni poprvé podívá a Karen zaplaví nečekaně silný pocit triumfu. Jsi v koutě, hajzle. Nemáš kam uhnout.

„Záruky? Žádný,“ usměje se. „Budete mi prostě muset věřit.“

„Podplukovníku Vanderbergerová!“ Hlas spojovacího důstojníka. „Máte hovor! Na přímé lince!“

Karen neotočí hlavu, úsměv stále na rtech: „Kdo je to?“

„Kníže Ba’al Zebul.“

Kuffenbach pozoruje, jak se kolaborantka (Karen, oslovoval ji pan Pudink) vrací k obrněncům: toporně, šíji strnulou. Zapomenutý úsměv jí visí na tváři jako opršelý plakát na předloňskou pouť.

Kuffenbach zvedne oči k nebi.

Úsvit se rozlézá, světlo se valí. Zelená barva vyklízí pozice – až na písmena na obloze, která sálají peprmintovým jasem. Obloha vypadá jako bulva, která chytá zelený zákal.

Otevírá se výhled do krajiny: černá pláň, kam oko dohlédne. Spečená krusta, sloupy dýmu trčící z prasklin. Poušť asfaltového lógru.

Kuffenbach se vtlačí do vraku.

„Hele, volové, to je Martin!“

„Jo, to jsem já,“ řekne Kuffenbach a přeje si, aby to nebyla pravda, aby byl někdo úplně jiný. Alespoň na těch pět minut, během kterých se bude muset rozhodnout.

Chorozon kontroluje, jestli je Sytry připravený k transportu, a Karen se mu vyhne co nejširším obloukem. Protáhne se mezi reumechy a nasouká se do poklopu velitelského vozidla. Komunikační lebka s pootevřenými čelistmi už na ni čeká.

Karen se předkloní, sevře hlavu (vlastní hlavu, nikoliv komunikační) do dlaní a zavře oči. Třeba ti chce jenom dodatečně pogratulovat k narozeninám. Nebo tě oficiálně jmenovat velitelkou miltonijské posádky. Nahlas se uchichtne a z toho zvuku se jí udělá špatně: je tenký a chvěje se v něm potlačovaná hysterie.

Spánky pod dlaněmi pulzují. V mozku se všechno naklání a ujíždí; jazyk je lepkavý, jako by se právě probudila.

Tak do toho. Co se má stát, ať se stane.

Se zavřenýma očima řekne: „Podplukovník Karen Vanderbergerová. Osobní číslo pět osm dva dva devět pět.“

Komunikační lebce zakloktá v hrdle a –

„Karen,“ řekne Industriální Kníže Ba’al Zebul.

„Můj pane, dovolte, abych vám objasni –“

„Nechci nic slyšet.“

„Mám pro všechno logické vysvět –“

„Ticho.“

Hlas se jí zařízne do mozku jako tenký list pily. Karen spustí ruce mezi kolena a pevně proplete prsty.

„Já totiž taky něco mám, Karen,“ řekne hluboký bzučivý hlas. „Mám telefonický raport plukovníka Carreaua z jedenácté hodiny večerní o tom, že jsi zfalšovala můj rozkaz. Mám několik set stížností od předních politických exponentů i prostých občanů Miltonie – všechny na tvé arogantní a destruktivní chování během noci. Mám několik desítek udání od tvých podřízených pro porušení řádů – všichni se od tebe distancují, jak to jde. A v neposlední řadě mám,“ řekne hlas, „vztek.“

Karen stiskne propletené prsty, až zbělají.

„Ten vztek má původ ve zklamání. A přestože si uvědomuju, že dát asfalťačce vysokou vojenskou funkci byla jen a jen moje chyba, nevidím jediný důvod, proč bych si ten vztek neměl vybít na tobě. Zvláštní vyšetřovatel Nergal, kterého jsem vyslal do Miltonie, tě eskortuje do Tartaru a předá personálu Laboratoře. Budu se tam na tebe chodit dívat. Když budu potřebovat zvednout náladu.“ Lebka klapne čelistmi. „To je všechno. Tím jsme spolu skonči –“

„Ve vaší blízkosti operuje Jeho tajný agent,“ řekne Karen.

Ticho.

Karen se bůhvíproč neodvažuje otevřít oči. Za stisknutými víčky šumí tma se zlatými tečkami. Ticho trvá. Tak už něco řekni. Ticho trvá roky.

„Mluv.“

„Nevím, kdo to je ani jak dlouho na dvoře působí, ale vím jedno: řídí ho ten samý nebeský důstojník, který organizuje celou tuhle náhodnou a spontánní vzpouru perfektně vycvičeného asfalťáckého komanda. Které jsem mimochodem – s laskavou pomocí zvláštního vyšetřovatele Chorozona – před několika minutami zneškodnila a zajistila. To, že nám tak dlouho unikali, nebyla náhoda, můj pane. Ne že by nebyli dobří – jsou. Ale někdo jim pomáhá. Někdo je řídí. Je to rozsáhlé spiknutí. Tajná nebeská operace na našem území. Netuším, co je jejím účelem – ale že to má něco společného s nadcházející válkou, se přímo nabízí.“

„Zatím ve tvém proslovu postrádám jakékoliv důkazy,“ informuje ji hlas.

„Šéf asfalťáckého komanda ví o dnešním tajném zasedání knížecí rady. Jasně, v Tartaru to ví dost dvořanů a vyšších úředníků, odhaduju, že nejmíň třicet, ale vsadím se, že v miltonijské oblasti máme tuto znalost jen já a Chorozon. A asfalťácké komando miltonijskou oblast nikdy neopustilo. To znamená, že museli hovořit s někým, kdo má zdroj na vašem dvoře. Že je to jejich řídící důstojník, je elementární úvaha. Dává to smysl, můj pane?“

„Zatím kupodivu ano. Pokračuj.“

„Vím, že nemůžu nijak omluvit své chování během noci, můj pane. A jsem připravena za to pykat – ať už v Laboratoři, nebo před vojenským soudem. Udělala jsem spoustu chyb – neoprávněným převzetím velení počínaje a rozsáhlými škodami na civilním majetku konče. Jedinou mou polehčující okolností je, že jsem to udělala, protože jsem od počátku měla jisté tušení,“ lže Karen, „a nevěděla jsem, komu můžu důvěřovat a komu ne. A když plukovník Carreau při mém zatýkání podlehl zdravotním problémům a zkolaboval, uviděla jsem v tom svou příležitost. Příležitost tušení potvrdit, získat důkazy a ochránit vaše zájmy. Určitě to nebylo správné rozhodnutí, to je mi teď jasné, ale v té chvíli mi připadalo jako jediné možné.“ Toho popela na hlavu bylo snad dost, ne? „A možná právě kvůli tomu – aby se tohle všechno nestalo zbytečně – vás chci poníženě a s neskonalou pokorou poprosit, abyste mi dovolil v akci pokračovat.“

„Karen.“

Na propletených rukách naskáče husí kůže. Ano, zahrává si, to jí Ba’al Zebul nemusí připomínat.

„Mám ty asfalťáky. Zmáčknu je. Využiju je. Donutím je, aby svého řídícího důstojníka zradili a vydali mi ho. Je to jejich spojenec, ale nebudou mít na vybranou. Dostanu ho. Dostanu ho živýho,“ vylepší to Karen, „a doručím vám ho do Tartaru dárkově zabalenýho.“

„Dárkově?“

„S mašličkou.“

„Karen…,“ zapraská hlas. „To, co navrhuješ, je sice logický a zdravě agresivní postup, ale doufám, že tě ani ve snu nenapadlo, že bych velení tak důležité operace mohl po dnešní noci svěřit tobě.“

Karen má oči stále zavřené. „Pokud by to byl jediný způsob, jak řídícího důstojníka dopadnout, jistě byste to nemohl riskovat, můj pane. Ale… Smím mít skromný návrh? Myslím, že kromě toho by se mělo začít postupovat z druhého konce – a odhalit agenta ve vaší blízkosti. Toho, kdo vynesl zprávu o tajném zasedání rady. Blesková série prověrek a tvrdých výslechů na tartarském dvoře. A tato stopa vás – v případě, že selžu – k řídícímu důstojníkovi nakonec stejně dovede. A…,“ Karen zaváhá, „musím přiznat, že mě nenapadá nikdo schopnější, výkonnější a pro tuto funkci vhodnější než zvláštní vyšetřovatel Chorozon.“

Několik sekund se neozývá vůbec nic. Pak komunikační lebka přitiskne jazyk k horní čelisti, aby co nejvěrněji zreprodukovala zvuk, který je v originále nejspíš basovým zabzučením. „Dávej dobrý pozor, Karen. To, co teď řeknu, bude přímý rozkaz.“

„Ano, pane.“

„Vyřiď Chorozonovi, ať se ihned vrátí do Tartaru a začne s pátráním po tajném agentovi v mé blízkosti.“

„Provedu.“ Logika zvítězila: pokud Ba’al Zebul na zasedání vojenské rady předvede živého nebeského ilegála, je jasné, na čí stranu se v knížecím sextetu vychýlí mocenská rovnováha.

„A co se týče tebe…“

Karen stiskne víčka tak pevně, až má dojem, že jí je pak budou muset vypáčit.

„… máš absolutně volnou ruku. Dělej, co uznáš za vhodné. Znič, co chceš. Muč, koho chceš. Zabij, koho chceš. Máš jedinou prioritu – dárkové balení s mašličkou.“

Karen konečně otevře oči. Žluté kruhy. „Virakam, můj pane.“

„A… Karen?“

Pokouší se rozplést necitlivé prsty. „Ano, můj pane?“

„Se zpětnou platností tě jmenuji velitelkou miltonijské posádky.“

Lambertův notebook je kaput – a s ním i Kuffenbachův plán dévédéčko zálohovat na harddisk a pak vyhandlovat s Pudinkem. No, stejně by to asi trvalo dýl než pět minut a nejsou vlastně dévédéčka nějak chráněný proti kopírování? Kuffenbach má pocit, že o tom kdysi četl. Pirátství zabíjí hudbu. Nebo tak něco.

Každopádně ztratil poslední záminku, proč odkládat rozhodnutí.

Mohl bych se poradit s Ostranským a Holofaustem. Nechat hlasovat.

Hodit odpovědnost na někoho jinýho. Dobrá srabárna.

Fajn, propraská si Kuffenbach klouby. Tak do toho. Důkladně to promysli.

Co? odpoví mu kdosi v hlavě. Co chceš promejšlet? Zapomněl jsi, co sis slíbil v koncentráku?

Dostanu je odsud.

Situace je jasná: starým dobrým násilím se z toho nevyhrabete – nejsou lidi a nejsou prostředky. Běžný záškodnický fígle se použít nedají: jste tady jak na podnose. Jediná možnost je dohoda – jenže dévédéčko dát z ruky nemůžete, čímž padá varianta handlu se slizounem Pudinkem. Jediný, co zbejvá je kolaborantská mrcha (alias „Karen“). A není důležitý, jestli jí věříš, nebo ne, protože jiná alternativa prostě není.

Podrazíš šedovlasýho dědu a hotovo.

Je to legrační, protože má ten samý pocit, jako když včera v koncentráku střelil neozbrojenou holku do hlavy. Jako kdyby se další jeho část odlomila a navždy zmizela. A tentokrát větší kus. Což je logické: holka (byť sympatická a hezká) byla nepřítel, kdežto děda (byť nesympatický a hnusný) je spojenec. A spojenci se nezrazují. Ani když jsou svině.

Srát na přiblblý morální kodexy. Dostanu je odsud – to je důležitý. Na ničem jiným nezáleží.

Kdysi četl knihu s názvem Technologie genocidy, kde se tvrdilo, že morální zásady drží u některých lidí pohromadě celou osobnost. Když zásady jednu po druhé odstraníte, ti lidé začnou ignorovat základní civilizační návyky a jsou pak schopni úplně všeho. Blbost.

Do konce lhůty zbývají dvě minuty.

Mohl bys mi vysvětlit, o čem tady vlastně hloubáš? Přece vážně neuvažuješ o tom, že obětuješ tým, jenom abys chcípnul čisťounkej a neposkvrněnej?

Máš možnost zachránit všem kejhák jen za tu cenu, že porušíš svoje zásady… TAK CO TADY DO PRDELE ŘEŠÍŠ?

Vůbec o tom nepřemejšlej.

Dostaň je odsud.

„Jsem nadšen!“ svěřuje se Chorozon. „Ano, přiznávám beze studu – hraničí to až s extází. A nejde jen o všechny ty zajímavé osobnosti, které při vyšetřování v Tartaru jistě potkám… o jejich fascinující tajemství… akvamarínové osudy… omamné orgie informací a zážitků…, ale jde hlavně o tebe, Karen.“

„Nečekaná pointa.“ Karen si strčí ruce do kapes.

„Jako metaforický sobolí kožich mě hřeje pomyšlení, jak sis s jasnozřivou přesností vyložila výraz dočasná v naší dočasné spolupráci a při první vhodné příležitosti mě odstavila do Tartaru. Ani nevím, jak ti poděkovat.“ Chorozon se usmívá, ale jeho oči zůstávají stříbřitě ledové. „Ale možná na něco přijdu.“

Zapraskání, jako když ze zdi trháte vlhkou tapetu: Chorozon roztáhne křídla. Jsou blanitá a lesknou se mázdrou.

Máchne a proud vzduchu hodí Karen prach do očí. Poodstoupí a sleduje, jak se démon odlepuje od země a stoupá k nápisu BŮH JE MÓDNÍ ŠTVANEC, jako by se do něj chtěl lumíkovsky vrhnout. Karen mu s neznatelným úsměvem zamává. Sajonára, amatére.

Do konce pětiminutové lhůty zbývá třicet sekund – Karen vleze do tanku a nakloní se nad Sytryho. „Jenom se přesvědčím, jestli je pořádně spoutanej.“ Sytry jí zírá do obličeje a Karen má dojem, že skřípe zubama.

„Zvláštní vyšetřovatel Chorozon mu pouta taky kontroloval,“ řekne řidič. „To je tak nebezpečnej?“ Podaří se mu to vyslovit tak, že to zní mazácky ležérně a vůbec ne vystrašeně.

„To rozhodně,“ dívá se Karen Sytrymu do zarudlých očí. „A navíc už Chorozonovi jednou utekl. Pan vyšetřovatel by asi nerad, aby se ta trapná situace opakovala. Zvlášť když za osud vězně přebral plnou odpovědnost.“ Popleská zajatce po tváři, vyleze z tanku. Sytry sklopí pohled a snaží se ukrýt emoce pod bezvýraznou masku. Moc mu to nejde. Běž do učení kbělovlasýmu asfalťákovi, kámo, myslí si Karen.

„Tak to bysme měli,“ řekne si pro sebe a podívá se na hodinky.

Pětiminutová lhůta vypršela.

50

Jako první vyleze asfalťák s jedním okem. Sice vrhá na Karen divné monopohledy, ale bez odporu si nechá kolem zápěstí i kotníků zadrhnout jednorázové kožoplastové smyčky.

Po něm přijde na řadu hubený chlápek, kterého z auta musejí vynést. Je zkroucený jako paragraf a oběma rukama si svírá břicho. Když ho spoutávají, jenom na bělovlasého asfalťáka po Karenině boku krátozrace zamžourá a řekne Doufám, že víš, co děláš. Bělovlasáč neodpoví.

Následuje děsivé rozsekaný mladý kluk s kostelním křížem v hrudi; z vraku ho vyřezávají dobrých dvacet minut. Za celou dobu se neprobere, přesto Karen nařídí, aby ho spoutali. Patnáctiletá holka na zadním sedadle ji zaskočí – než Karen dojde, že to zřejmě bude kurva osvobozená z markýzova S/M kutlochu.

Tlusťoch se zafačovanou hlavou při svazování na okamžik procitne. Vyhledá pohledem bělovlasého asfalťáka. „C-co se děje, Martine?“ zašeptá.

„To bude dobrý, Denisi. Věř mi.“

„Oukej.“ Tlusťoch zavře oči.

Jako posledního spoutají Martina a Karen se osobně přesvědčí, že jsou jeho pouta utažená.

Zajatce i s jejich bagáží naloží do jednoho z reumechů. Karen z něj vyhází veškerou osádku kromě řidiče: jestli něco nepotřebuje, jsou to svědci.

Zavelí k odjezdu, a zatímco si pět tanků razí davem cestu do miltonijských kasáren, transportér s Karen a vězni zamíří na opačnou stranu: na jih. U havarovaného jaguároferrari zůstane hlídka, aby čekala na příjezd kontrášů. Ať si to pročmuchají dle libosti.

Po sedmnácti minutách jízdy, v šest hodin a osm minut, přijde první hlášení.

„Ředitelka Miltonijské městské Gigabanky veřejně oznámila, že bankovní lupiči asfalťáckého původu odcizili z jejího peněžního ústavu nejen majetek náležící zesnulému markýzi Astarothovi, ale i část jednoho z největších mezisférických diamantů – Flaurova oka. Z důvodů nevyčíslitelné hodnoty tohoto klenotu se ředitelka rozhodla za jakoukoliv informaci vedoucí k likvidaci bankovních lupičů vypsat odměnu pět miliónů. Nabídka platí i pro tvory asfalťácké rasy.“

„Páni. Dobrý, co, podplukovníku?“ otočí řidič hlavu a málem Karen pravým rohem vypíchne oko.

„Co?“ zavrčí Karen a řidič svou poznámku No že se pěkně napakujete raději spolkne.

V šest hodin a dvacet dva minut přijde druhé hlášení, tentokrát od Karenina asistenta: našli veřejný dům, z něhož si markýz Astaroth objednal děvku. To brzo. Dotyčná osoba se jmenuje Alice Meinhofová a podle sdílených spisů byla v Tartaru třikrát zadržena za krádeže a nelicencovanou prostituci. Kromě těchto informací nalezli ve veřejném domě také Vanessu De Grantovou – bestiálně vykuchanou. Její stav byl zřejmě zapříčiněn sadistickými výslechovými metodami asfalťáckého komanda, které z ní páčilo informace o markýzu Astarothovi.

„Zvířata,“ poznamená řidič. „Nic jinýho než zvířata. Ještě že už skončili.“

V nákladovém prostoru je tma, dusno a horko; nic z toho Kuffenbachovi nevadí. Vadí mu tma, dusno a horko ve vlastní hlavě.

Jak kilometry ubíhají, nejistota a výčitky se zarývají do mozku víc než jednorázové pásky do rukou.

Na křižovatce, kde jižní výpadovku protíná Oriaxova stezka, nařídí Karen řidiči, aby zajel ke krajnici a zastavil. Vytáhne pistoli a přesvědčí se, že je nabitá hydrašoky.

Řidič po ní úkosem zašilhá.

„Teď,“ podá mu Karen pistoli, „se půjdeme našich vězňů na něco zeptat. Při sebemenším náznaku něčeho podezřelýho střílejte. Miřte na hlavu. Expanzka ji roztrhne tak, že to nerozchoděj.“

Démon přijme pistoli; cvakne pojistkou. Karen vytáhne nůž.

Vystoupí, obejdou auto a Karen otevře zadní dveře.

„Je na čase prozradit, kde a kdy máte schůzku se svým řídícím důstojníkem.“

„Až nás rozvážete,“ odpoví bělovlasý asfalťák.

Karen se ohlédne: řidič stojí v bezpečné vzdálenosti šikmo za ní a míří do vozu pistolí. „Vypadám jako choromyslná?“ zeptá se asfalťáka. „Viděla jsem, co dokážete.“

„Dávám vám slovo.“

Karen se ušklíbne. „Slovo chlápka, kterej klidně podrazí svýh –“

Vítr jí zezadu pročísne vlasy a pohladí po krku. Ještě v otočce přehmátne, aby mohla nůž hodit. Pozdě.

Zvláštní vyšetřovatel Nergal spadne z nebe jako balvan.

Rozkročí se uprostřed silnice a prohlíží si je. Skládá netopýří křídla: vydávají zvuk, jako když se pokoušíte stlačit nacucaný akordeon. Na rozdíl od Chorozona je uhlově černý a porostlý mastnou, letem zcuchanou srstí. Nemá ani Chorozonovu superpropustnost, ani jeho vystřelovací chapadla. Nic z toho nepotřebuje, protože má pumpovací brokovnici Benelli M3 Super 90.

„Nemůžu si pomoci, tohle mi připadá jako zrada a spiknutí s nepřítelem, Karen.“

„Nergale.“ Karen přinutí obličej, aby se zformoval do klidného úsměvu. Nebo spíš zdeformoval. „Jak vidím, ještě jsi nemluvil s Knížetem. Všechno se vysvětlilo: falešné rozkazy, podvodně obsazené funkce i architektonická úprava Miltonie. Obdržela jsem speciální pravomoce. Dokonce jsem byla se zpětnou platností jmenována velitelkou miltonijské posádky.“

„Gratuluji,“ přikývne Nergal a ustřelí řidiči hlavu.

Karen sice předtím koutkem oka zahlédla, jak řidič na Nergala zamířil, ale přestojí to zaskočí. „T –“

„Jenže já jsem tu kvůli něčemu, o čem jsi s Jeho Excelencí zaručeně nemluvila.“ Ústí brokovnicového automatu upře na Karen bezelstně mrtvý pohled. „Letím rovnou z miltonijské vojenské nemocnice. Plukovník Carreau přede dvěma hodinami zemřel. V jeho těle našli zvýšené množství benzodiazepinu – a na krku stopy po vpichu. Takže…“

„Takže ji šoupneš k nám!“ zajásá z vozu krátkozraký asfalťák. „Hohoho! Boží mlýny!“

„Vzhledem k tomu, že jako zvláštní vyšetřovatel disponuji exekučními pravomocemi, to spíš nemám v úmyslu,“ odpoví démon, namíří Karen brokovnici do obličeje a stiskne spoušť.

ČÁST PÁTÁ

EFEKTIVNÍ BRUTALITA

Nás nezastaví. Bůh nás vyslal na misi.

Dan Aykroyd & John Landis: Blues Brothers

Alex čekal v autě, na klíně dva thompsony. Když Kemerinski nastartoval, Fenner řekl: „Vy dva si vezmete tyhle hračky. Počkáte, až zevnitř uslyšíte střelbu, pak tam vrazíte a budete pálit po všem, co uvidíte. Nepřestávejte, dokud tam bude na co střílet – jasný?“

„Tohle je skvělá noc,“ řekl Alex.

James Hadley Chase: Fešandám se nedaří

51

PŘÍLOHA: Memorandum pro foro interno. Výchozí úvahy a návrh postupu ve věci bleskové bezpečnostní prověrky s ohledem na podezření z úniku informací na dvoře Jeho Excelence Industriální ho Knížete Ba’al Zebula načrtnuté zvláštním vyšetřovatelem s exekuční pravomocí. Originál: Jeho Excelence Industriální Kníže Ba’al Zebul. První kopie: ne. Další kopie: ne. Důvěrné s klasifikací MOKOM. Můj pane, v průběhu letu do Tartaru, jakož i během ranního studia v archívu vojenské kontrarozvědky jsem dospěl k závěrům, se kterými bych Vás rád seznámil. Neodvažuji se Vás rušit od příprav na večerní radu – ale současně jsem si vědom časového limitu (je-li můj dojem správný, krtek musí být odhalen ještě před zasedáním rady). Proto volím písemnou formu. Ve chvíli, kdy budete číst tyto řádky, bude vyšetřování v plném proudu a já pevně věřím, že odpoledne se mi dostane té cti osobně Vám prezentovat výsledek. Jelikož nejsou k dispozici žádné stopy či jiné exaktní důkazy, bude mým hlavním vyšetřovacím nástrojem výslech s jistým stupněm nátlaku čili postup, s nímž, jak možná víte, mám určité zkušenosti.

Prvním krokem je vytyčení okruhu podezřelých. To jsem uskutečnil dnes ráno křížovým porovnáním seznamu osob, které měly k inkriminované vědomosti přístup, osobních spisů vojenské kontrarozvědky, psychologických profilů a mých soukromých predikcí rizikových enkláv v sociálním systému Vašeho dvora. U takovýchto úniků se potenciální zrádci zpravidla nacházejí v řadách středního managementu: nejsou natolik vysoko, aby patřili k nezkorumpovatelné elitě, ale ani natolik nízko, aby se nedostali k důvěrným informacím. Podezřelé jsem si dovolil seřadit od nejpravděpodobnějších až k – dle mého soudu – spíše pitoreskním možnostem.

1. Podplukovník Karen Vanderbergerová, momentálně dočasná velitelka miltonijských pozemních sil.

Je mi jasné, můj pane, že zařazením Vaší favoritky na post podezřelé číslo jedna riskuji upadnutí v nemilost – leč v tomto případě musím rezignovat na svůj příslovečně diplomatický způsob komunikace. Karen je ve všech směrech ideální kandidát pro spolupráci s nepřátelskou rozvědkou. Po Kasematovém atentátu jste z ní udělal cosi jako svou chráněnkyni. Nejde o to, že Vám v Kasematech zachránila život, ale že díky této zásluze má nyní přístup k informacím na bezpečnostním stupni TUSTR. Navíc je inteligentní, chladnokrevná, ale současně poměrně idealistická. Svůj pozemský život ukončila sebevraždou (poté, co pod vlivem omamných látek nešťastnou náhodou zabila šestiměsíční dítě své sestry). Díky zbytnělému pocitu viny je velmi jednoduše ovladatelná (jak jsem si osobně ověřil) a dovedu si docela dobře představit, že k tajné spolupráci by ji dokázal domanévrovat i zcela průměrný nebeský důstojník. Navíc je Karen asfalťačka a u této rasy je jak známo loajalita hodnotou velmi problematické úrovně. Jakožto inspektorka subdodavatelských komplexů Jih, Sever a Východ se volně pohybovala mezi tartarským dvorem a miltonijskou oblastí – velice výhodné krytí pro pravidelné zásobování řídícího důstojníka novinkami z Vašeho paláce.

2. Director operacionum Kenneth Blixt.

Stejně jako Karen má i Blixt přístup k informacím typu TUSTR, stejně jako ona je asfalťák čili bytost, na jejíž charakter není možno klást přehnané nároky. Oproti Karen je inteligentnější a zběhlejší jak v zákoutích administrativního systému, tak v neoficiálním zákulisním politikaření – přesně ten typ osob, z nichž se nejčastěji rekrutují dvojití agenti. Jeho homosexualita (či bisexualita, vzhledem k tomu, že je otcem) představuje další nezanedbatelný rizikový faktor. V jeho prospěch hovoří fakt, že je na něco podobného příliš opatrnický. Jeho schopnost vzdorovat fyzickému či psychickému tlaku není vysoká – čehož hodlám využít při výslechu. Musím ovšem podotknout (abych rozehnal Vaše případné obavy), že můj přístup nevylučuje určitý takt. V průběhu pátrání vždy vyjdou najevo různá osobní tajemství, která nemají s předmětem šetření nic společného. Pakliže nejsou přijata citlivě, může to i nejloajálnějšího vyšetřovaného snadno obrátit proti Knížecímu majestátu. Což by sice bylo ironické, ale poněkud nežádoucí.

3. Zvláštní vyšetřovatel s exekuční pravomocí Nergal.

Ano, já vím – umístění Nergala na seznam podezřelých nevypadá příliš nezaujatě. Ale zařazení tohoto vyšetřovatele nemá skutečně nic společného s tím, že mě kdysi odhalil a poslal na sedmatřicet let za mříže – je to čistě výsledek důrazu, jaký kladu na jeho problematický psychologický profil. Nergal je dlouhodobě pověstný přehnaně agresivními postupy, ignorováním rozkazů a jistou dávkou zbrklosti. To vše má kořeny v sebestřednosti, iluzi o vlastní výjimečnosti a především profesní frustraci (je přesvědčený, že by vzhledem ke svému talentu měl dávno být šéfem vyšetřovačky, ne-li dokonce tajným radou). Že jde o ukázkový mentální profil dvojitého agenta jak ze skript Davida Cornwella, snad nemusím příliš zdůrazňovat. Přičtěme k tomu značně podezřelé chování v poslední době (operace „Mathimův Kim Philby“, incident Coup D’Etat) a podezřelý číslo tři se před námi zjeví v celé pochybné kráse.

4. Zvláštní vyšetřovatel s exekučními pravomocemi Chorozon.

Chci-li toto vyšetřování pojmout skutečně odpovědně a s maximální dávkou profesionality, nemohu prostě ze seznamu podezřelých vynechat sebe. Po včerejší reaktivaci mám přístup k TUSTRu. Jsem zpravodajský důstojník s dlouholetou praxí a – vzhledem k sedmatřicetiletému věznění – s do očí bijícím motivem (pomsta). V minulosti jsem byl odsouzen za zneužití vyšetřovatelských pravomocí (za účelem osobního zisku) a vytváření soukromých zpravodajských struktur (za účelem posilování vlastního mocenského vlivu). Je představa, že bych po znovuinstalování do funkce navázal kontakt s příslušníky cizích bezpečnostních složek a tímto způsobem „vrátil úder“, skutečně tak nesmyslná? Žádám tímto o nejvyšší bezpečnostní prověrku nezúčastněnou osobou. Jméno nenavrhuji, abych zabránil podezření z podjatosti.

5. Poručík Danochar, velitel Knížecí Gardy. Přestože de iure nemá bezpečnostní prověrku na TUSTR, coby velitel Vaší Gardy se může bez problémů dostat k nikoli nevýznamnému množství důvěrných informací. Ze spisu navíc vyplývá, že rozhodně není takovým primitivem, jakým se při osobním kontaktu staví: jeho inteligenční kvocient je na úrovni Kennetha Blixta. Už sám fakt, že to skrývá, působí podezřele – přidejme k tomu nevěrohodně přehnanou image věrného manžela a starostlivého otce rodiny, a dostaneme natolik nevyvážený profil, že by Danochara na tento seznam musel nominovat i čerstvý absolvent zpravodajské Opery.

6. Major Samuel A. Sytry, bývalý velitel subdodavatelského komplexu Jih, v současnosti ve vazbě.

Sam se na tomto seznamu ocitl čistě kvůli nevysvětlitelnému chování během posledních dvou dní – a také proto, abych neměl pocit, že jsem opomněl třeba i sebenesmyslnější možnost. Vzhledem k funkci i postavení nikdy neměl možnost dostat se k „tvrdým“ informacím. Ale jeho až nezdravá ctižádost, pochybný původ (Sytry je z jedné čtvrtiny asfalťák), kontakty na tartarském dvoře z dob působení v démonžerských likvidačních komandech a morální bezskrupulóznost představují potenciálně nebezpečnou kombinaci. Dlouholetá služba v miltonijské oblasti, tradiční baště luciferovců, pak mohla také sehrát svou roli. Plus odmítám věřit, že za jeho aktuálním jednáním může být něco tak triviálního jako pomsta za milovanou ženu. Navíc za asfalťačku. Na druhou stranu – jestliže se pod maskou těch nejhalasnějších homofobů často ukrývají latentní homosexuálové, proč by se Sytry tímto způsobem nemohl vyrovnávat s citovým zmatkem, který v něm vzbudilo vzplanutí k ženě nízkého původu, a s jakýmsi uvědomováním si vlastní potlačované „asfalťácké identity“? Prozatím jsem vydal předběžný příkaz k zastavení Sytryho popravy a psychologům zadal vypracování podrobného profilu.

Takový je tedy základní okruh podezřelých, můj pane, a současně také výslechový harmonogram pro dnešní den. O veškerých pokrocích Vás budu neprodleně informovat.

S neskonalou úctou

Chorozon

Zvláštní vyšetřovatel s exekučními pravomocemi. Obyvatel propasti, Pán halucinací, Zasvěcenec rozkladu et cetera et cetera.

KONEC MEMORANDA

52

Industriální Kníže Ba’al Zebul telefonuje. Komunikační lebku má nastavenou na subjektivní frekvenci, takže místo slov se z ní ozývá jen Bzzzzz Bzz Bzzzzzz Bzzz Bzzz Bzz. „Četl jsem to,“ odpovídá Ba’al Zebul. „Několik pasáží bylo poněkud spekulativních, ale vcelku to hodnotím jako slibný materiál.“ Bzz Bzzz Bzzz Bzz, vykládá lebka. Blixt stojí v pozoru před stolem, raporty v ruce a čeká.

Z okna Ba’al Zebulovy kanceláře je působivý výhled. Tubus centrálního potrubí trčí z industriální zóny jako čumák mravenečníka a mizí v obláčcích tak kýčovitých, že z toho akademičtí malíři po celém pekle dostávají padoucnici. Zásobníky na krevní koncentrát se na vrcholku Hinnomského pahorku duhově lesknou. Hluk strojů sem nedoléhá, je slyšet jen vzlykání a kapání: na sekretáři se roztéká vyprošťovák, dvanáctiletý tlustý hošík, třicet let louhovaný v nálevu z česneku a tabaska. Ba’al Zebul vypadá unaveně. Až do rána pil s Mathimem a pak rovnou odletěl do kanceláře a začal pracovat. No a? Já zase musel přes noc porcovat buzíka, myslí si Blixt. Chceš si to vyměnit, muší váho?

Vyprošťovák, projektor promítající stránky na zeď (pro Knížete nejednodušší způsob čtení), devět kusů gotického nábytku – to je celé vybavení kanceláře. Jinak už jsou tu jen spisy. Místnost je jimi doslova zavalená; jsou na stole, na židlích, na skříních, na zemi – hlášení, zprávy, analýzy, rešerše. Blixt zaslechl něco o novém způsobu archivace, prý nějaké ty počítače, ale moc tomu nevěří. To se nejdřív programátoři musejí shodnout na onom mystickém operačním systému a to dřív zamrzne peklo.

Bzzzzz Bzz Bzzzzzz Bzzz Bzzz Bzz.

„Je zrovna tady,“ odpovídá Ba’al Zebul. „Pochopitelně. Dám mu to rozkazem.“

Na nejbližší hromadě leží útlé memorandum, jehož čtyřřádkový název Blixt bez problémů přečte vzhůru nohama: Výchozí úvahy a návrh postupu ve věci bleskové bezpečnostní prověrky s ohledem na podezření z úniku informací na dvoře Jeho Excelence Industriálního Knížete Ba’al Zebula načrtnuté zvláštním vyšetřovatelem s exekuční pravomocí.

Blixt si pomyslí: další Nergalova paranoidní tiráda.

Ba’al Zebul zavěsí. „Blixte. Ihned se hlas u Chorozona na výslech.“

Blixt upustí raporty. Několik listů vyplachtí z otevřeného okna. „Omlouvám se, můj pane, to – já –,“ blekotá, padá na kolena, hmatá po papírech a v mozku mu někdo řve UKLIDNI SE! OKAMŽITĚ SE UKLIDNI! NEVÍ NÍC! NEVÍ NIC!

„Nech to být, já to uklidím,“ řekne Ba’al Zebul a tím Blixta vyděsí ještě víc. „Běž za Chorozonem. My už jsme spolu stejně skončili.“

JAK TO MYSLÍ, ŽE JSME SPOLU SKONČILI? JAK TO MYSLÍ? JAKO PRO TEĎ? NEBO ÚPLNĚ? CO BUDE S VIOLOU PANEBOŽE CO BUDE S VIOLOU –

„V-virakam, můj pane.“

Vzápětí kráčí po chodbě a nevzpomíná si, jak se dostal z Ba’al Zebulovy kanceláře. Po větě o Chorozonovi má ostrý střih – a pak rovnou chůzi po chodbě.

Jako v mrákotách se opře o stěnu. Odpadkový koš je naštěstí poblíž.

Zvratky z něj vycházejí v bolestivých záškubech.

Řidič ho vykopne z tanku; miltonijským bachařům k nohám. „Páni, to je major Sytry,“ podiví se bachaři. „A spoutanej.“

Je to major Sytry. A vysloveně nespoutaný. Což bachaři vzápětí zjistí.

Přesněji řečeno zjistí, že oko pout, které měl Sytry ještě v předcházející sekundě na ruce, se zacvaklo kolem zápěstí prvního bachaře, a když druhý bachař stiskne spoušť své Star Z-84, obkrouží mu zápěstí druhý náramek želízek a strhne mu ruku, takže dávka prošije prvnímu bachaři lýtko. Tohle všechno zjistí.

Je to poučné dopoledne.

Postřelený bachař ječí a jeho kolega si zkusí starku přehodit do volné ruky, ale mezi pažemi se zničehonic objeví třetí ruka a starka zmizí. V dalším momentě Sytry neleží pod nimi, ale naopak stojí nad nimi, starku v hrsti.

K sobě připoutaní bachaři polykají prach; řidič iniciativně zvedne ruce a spojí je za hlavou. Sytry zkonfiskuje druhý automat, sumky se zásobníky, klíče a oblýskaný revolver Manurhin MR73 Defense. Aniž by mířil na někoho konkrétního, vycouvá služebním východem na ulici. „Vyřiďte Chorozonovi, že je neschopnej trumpeta,“ zamkne za sebou.

Dětinskost toho výrazu ho bůhvíproč uspokojí. Přes víko popelnice leží děravý kožený plášť. Sytry ho popadne, zavíří jím a vklouzne do rukávů. Padne mu jako ulitý. Zbraně pod ním nejsou ani trochu vidět. A neskutečně smrdí.

Zatímco Sytry uhání pryč, má poprvé čas, aby v duchu poděkoval Vanderbergerové. Když mu v tanku při kontrole je vězeň pořádně spoutanej? vsunula do ruky klíč od pout, měl co dělat, aby na něm nebyl vidět šok. Jasně že se do něj Vanderbergerová zčistajasna nezamilovala – jenom ho využívá proti Chorozonovi. Sama to řekla: Sytry je Chorozonův vězeň a vyšetřovatel za jeho osud převzal plnou odpovědnost. Když mu Sytry zase uteče, Chorozon bude mít malér. A navíc ho to zaměstná.

Nehledě na to, že bude za neschopného trumpetu.

Sytry v běhu vycení zuby. Plášť za ním vlaje jako zhmotnělé pistolnické klišé.

Cítí, jak se v něm cosi rozehřívá. Jako když se po chladné noci pod širákem vymotáte ze spacáku a rozfoukáváte uhlíky.

Pomsta hřeje jako kamínka.

Blixt vletí do bytu a zabouchne dveře. Opře se o ně zády. Roztřeseně vydechne. Hysterie se v jeho lebce mísí s fatalismem a vytvářejí Molotovův koktejl takové hořlavosti, že mu div neplápolá přehazovačka.

„Tati?“ Viola kulí oči.

Blixt se na ni nedívá. Místo toho si prohlíží svůj byt. Jako by ho viděl poprvé. Pitoměj módní apartment. Blixtův zrak létá z kouta do kouta jako pingpongový míček. Pořádek a ladné křivky manýrismu ho dnes neuklidňují. Spíš naopak. Protože mu připomínají, že je to pouze chatrná psychologická kulisa, jíž Chorozon projde jako papírovou stěnou. Jakmile si uvědomí, že Blixt do jeho kanceláře nehodlá dorazit.

Blixt se odlepí ode dveří. „Violo. Sbal si věci, jedeme pryč.“

„Kam?“

To kdybych věděl. „To je překvapení.“

Nemá žádný plán. Prostě odešel od odpadkového koše plného zvratků a vyběhl zadním východem. Celou cestu utíkal. Zpanikařil.

Ví, že na přímou konfrontaci s Chorozonem nemá.

Vpadne do ložnice, hodí na postel kufr a začne ho chaoticky plnit první přihrádkou prádelníku: slipy, ponožky, pyžama. Viola stojí ve dveřích a tahá se za dolní lem trička.

„Ta-tati…?“

„Běž si zabalit.“

„Tati, já se bojím.“

„Prosím tě čeho?“ Blixt hází do kufru plavky, zimní vložku do kabátu a dvoje čisté povlečení.

„Že seš divnej.“

„Já? Divnej? Ha ha,“ směje se Blixt a cpe do kufru lyžařskou kombinézu. „To je ale nesmysl. Ha ha. Nezlob a běž si zabalit. Poletíme vzducholodí. Bude to prima výlet, uvidíš.“

„Já… já nechci na výlet.“ Viola o krok ustoupí. „Já chci zůstat doma.“

Blixt na vteřinu naprosto vážně přemýšlí o tom, jestli by to šlo. Jestli by mohl utéct bez ní. Mohl by na sebe schválně přilákat Chorozonovu pozornost, a zatímco by ho lovili po celém pekle, Viola by zůstala v bezpečí v Tartaru. Ale u koho? Nenapadá ho nikdo, komu by věřil. Dřív možná Karen Vanderbergerové – jenže jakmile zjistila, že má Blixt dítě, začala se mu vyhýbat. Asi nesnáší děti. Ne, v tomhle se Blixt na nikoho spolehnout nemůže. „To nejde.“

„Proč ne?“

Vždycky se lhaní snaží vyhnout, ale teď jí pravdu přece říct nemůže. Řeší to, jak je jeho zvykem: nicneříkající polovičatostí. „Protože sem přijdou zlí pánové.“

„Jaký zlý pánové?“

„To asi tatínek myslí mě,“ ozve se Chorozon ode dveří.

53

Za všechno může ta pitomá pneumatika.

Levá zadní u reumechu; Nergalova brokovnice ji rozsekala na kusy. Ostranski s Lambertem otevřou nákladový prostor a hledají rezervu – ale na jejím místě naleznou žbluňkající balík. Lambert roztrhne obal. Kontraband žaludečního likéru.

Ostranski s Lambertem se na sebe podívají a zašklebí se: vojáci jsou všude stejní.

Obrněný transportér je tudíž nepojízdný. Musejí pěšky.

Naštěstí už jsou provozuschopní. Relativně. Díra ve Vorošilovově hlavě vypadá jako kojenecká fontanela: neuzavřená lebka potažená tenkou kůží. Ostranski vyhlíží jako Frankensteinovo monstrum, Lambert má zase na hrudi něco, co připomíná školní model sopky. Zranění, která by se včera zahojila během dvaceti minut, mizí s mučivou pomalostí. Od chvíle, kdy to schytali, uplynuly skoro čtyři hodiny. Nikdo nic neřekne, ale všem je jasné, co to znamená: duše se začaly rozpadat.

Svléknou se. Mají jeden kanystr vody, takže si pouze opláchnou obličeje a odřou zaschlou krev a špínu. Alice drží basu a svlékne se taky. Dělají, jako že nic, i když Lambertovi málem vypadnou oči; Alice se na něj po straně usměje. Ostranski naopak na basu kašle, odkulhá deset metrů a rozepíná si uniformu zády k ostatním, častován Alicinými poznámkami o velkohubých sexuálních ledoborcích, z nichž se vyklubali stydlíni.

Natáhnou si maskáče, které jim Karen nechala naložit do reumechu; strhají distinkce a nášivky, ověší se velkými polními. Pak přijdou na řadu zbraně: každý jeden steyr, čézetu pětasedmdesátku, mačetu, nůž. Munici. Tetrytol. Holofaust má protekci a dostane polní lopatku.

„Fajn. Nástup.“

Seřadí se vedle krajnice, Kuffenbach jde od jednoho k druhému a kontroluje výstroj. Nikdo nemluví, ale mozky ztěžknou ukázkovým déjá vu. Alice ani v tomto případě netrhá partu – ale i když si narazí maskovací klobouk a navleče kamuflážní šortky, pořád je na žoldácké komando nechutně sexy; opálené nohy Ostranského viditelně rozptylují.

„Dobře,“ řekne Kuffenbach. „Tak si zaskáčeme.“

Skáčou na místě. Jediný, kdo chrastí, je Lambert – Kuffenbach mu pomůže omotat přezky filcem a informuje ho, že dluží pokutu. Lambert se zazubí. Od levého koutku úst se mu táhne tlustá jizva a Kuffenbach je rád, že to kluk chápe: jediné cinknutí může v džungli všechno posrat.

Mrtvoly hodí do jedné z lógrových průrev. Když tam svrhnou Nergalovo tělo, vyšlehne smrdutý plamen o výšce třípatrového domu. „Konečně pořádnej pekelnej efekt,“ vykřikne do hukotu ohně Holofaust.

Kuffenbach vyloví zakrvácenou mapu, kterou včera sebral v Nažehlencově kanceláři: bývalý přístav Nilfheim, kde mají se stříbrovlasým dědou v půl dvanácté sraz, je odsud šestnáct kilometrů. Je osm hodin a čtyřicet šest minut.

„To bysme měli stihnout,“ řekne Karen Vanderbergerová a Kuffenbach přikývne.

Vyrazí v diamantové formaci, ostrým tempem.

„Ale! Kampak se nám to chystáš, Kene?“ dívá se Chorozon na kufr na posteli.

Blixt se podobné situace děsí už skoro hodinu. Od chvíle, kdy Ba’al Zebul řekl Ihned se hlas u Chorozona na výslech. Celou dobu ji před sebou vidí, úplně plasticky, v širokoúhlém cinemascopu: jak před vyšetřovatelem stojí v pozoru, jak si ho vyšetřovatel měří laserovým zrakem, jak mu položí první otázku. Na tomto místě noční můra vždycky končí, následuje blikání bílých políček na plátně a světla v sále se pomalu rozsvěcí – a Blixt se nikdy nedozví, co bude dál.

Nyní se noční můra zhmotnila. Děje se přímo teď, naživo, v ostrých technikolorových barvách, a Blixt najednou ví, co bude dál. Je to úplně jednoduché. Zkamení hrůzou a nevypraví ze sebe slovo. Nebo padne na kolena a bude škemrat o milost pro Violu. Nebo dostane infarkt. Poslední varianta se mu líbí asi nejvíc.

A nebo by taky mohl…

… otevřít ústa a něco říct.

A teprve teď se Kenneth Blixt ve svém zamrzlém technikolorovém vesmíru doopravdy vyděsí. Říct? Říct? Já? Co?

Není to jedno? Stejně nemáš šanci.

To pomyšlení ho nečekaně posílí. Dokonce do té míry, že otevře ústa a něco řekne. „N-nikam se nechystám. Jenom uklízím.“

„Chystáme! Chystáme!“ hlásí Viola. „Poletíme vzducholodí!“

„Neříkej! Vzducholodí?“ Démon se usmívá a larví oči jsou matné jako zašlé mince. „Páni, vy se ale máte! Také bych chtěl letět vzducholodí! A pověz, Violko – kampak tou vzducholodí poletíte?“

„To se nesmí říkat!“ pýří se Viola. Začíná se usmívat. Jako by ji někdo polil živou vodou: nesrozumitelnou scénku tatínek se chová divně a hází spodním prádlem vystřídala známá situace tatínek má na návštěvě strejdu/tetu z práce. Blixt vidí, jak se jí rozzářil obličej; z toho výrazu se mu sevře srdce.

„Proč se to nesmí říkat? Je to tajemství?“

„Ne! Překvapení přece!“ kroutí Viola hlavou nad Chorozonovou nedovtipností a proplétá prsty. Už začíná lehce přehrávat. Před touhle návštěvou se nepředváděj. Před touhle ne.

„Violo,“ vypraví ze sebe Blixt. V ústech má takové sucho, že se slova sypou po bradě jako drobky ze sušenek. „Běž do svého pokoje. Ihned. My máme s panem vyšetřovatelem… co vyřizovat.“

„Kene, Kene, Kene. Neomezuj zdravý vývoj této groteskně čiperné holčičky,“ šveholí Chorozon a Blixt cítí, jak mu vyprchává barva z obličeje. „Mé symbolické srdce by puklo blahem, kdyby tu s námi mohla zůstat. Žízním po jejích dětsky perlivých postřezích. Je to tak poučné – tak poučné. Víš, já se od dětí vždy něco naučím. Třeba že se tatínek chystá letět vzducholodí.“ Nakoukne do kufru a žertovně se na Violu zašklebí. „Tatínek ovšem evidentně příliš nedůvěřuje hygienickému standardu letecké přepravy – když si zabalil i povlečení. A podle těch tun spodního prádla bych dokonce řekl, že nedůvěřuje ani svému osobnímu hygienickému standardu.“

Blixt ze sebe vyrazí něco mezi zakrákáním tuberkulózní vrány a zakňučením nastydlého vlkodlaka – původně to měl být spontánní smích – a srazí víko kufru.

„Neposadíme se raději v obývacím pokoji?“ rozhlédne se Chorozon po ložnici.

„Jistě –“ Blixt to slovo ještě nedořekne a už ví, že udělal chybu. Určitě v obýváku něco objeví. Určitě jsem na něco zapomněl. Někde zůstala kapka krve. Kus mrtvoly pod křeslem. Něco podobného. A on si toho samozřejmě všimne.

Pochoduje do obývacího pokoje jako na popraviště. Snaží se dát alespoň trochu dohromady. Utřel jsi každý milimetr. Ráno sis přivstal, vyrýpal zaschlou krev z mezer mezi parketami a matným lakem zatřel vrypy po nehtech. Nic ti neuniklo. Hezká mantra. Vůbec nepomáhá. Viola pochopitelně poskakuje za nimi.

„Vskutku, jak neobvykle vkusný apartmán,“ rozhlíží se Chorozon. „To je pravý Picasso?“

„Kcgh,“ odpoví Blixt. Právě totiž spatřil něco, co Chorozon ze svého místa nevidí: lakovanou kabelku na křesle. Přesně tam, kam ji démon včera pohodil, přesně tam, kde ji Blixt přehlédl, když se kolem plazil po čtyřech a vrtal se sirkou mezi parketami. Hlavně že sis přivstal.

„Ano, je to Pablo, už to vidím,“ přistoupí Chorozon k plátnu. „Venom a Carnage, jistě. Ach, to věčné drama oidipovského komplexu, že?“

„Ghcg.“

„Nádhera.“

Blixt se sune bokem ke křeslu – a netuší, co udělá, až se tam dostane. Mám si kabelku nacpat pod sako? Zakopnout pod křeslo? Vyhodit z okna? A vážně si myslím, že si toho Chorozon nevšimne?

Chorozon stojí otočený zády před obrazem. Ke kabelce zbývají dva metry. „Tak jakpak, Violo,“ promluví vyšetřovatel a Blixt ztuhne uprostřed kroku. „Nezlobíš tatínka?“

Viola dobře ví, jaká odpověď má u návštěv největší úspěch: „Zlobím!“

„Vážně? A jakým buršikózně rozverným způsobem ho zlobíš? Jen povídej, dítě, poetických historek od rustikálně praskajícího domácího krbu se odjakživa nemohu nabažit.“

„Třeba nechci jíst mozeček!“

V hlubinách Blixtovy lebky někdo zaúpí.

„Mozeček?“

„Říkám tomu mozeček,“ zablábolí Blixt, „i když to není pravý květák – ale dělám ho na ten způsob.“ Samotnému mu to zní tak úžasně nevěrohodně, až se diví, že ho Chorozon nezačne zpracovávat gumovou hadicí. „Ano, je to sice trochu divné, ale u nás v rodině se to tak vždycky dělalo a…“ Poslední úkrok stranou a stojí u křesla. Prsty se dotýká kabelky. Zapomene, co chtěl říct, a nechá větu vyšumět ke stropu.

„Pro kulinářský tradicionalismus bych ve svých chuťových pohárcích jistě nalezl nemalé pochopení, Kene.“ Chorozon se otočí od obrazu. „Nicméně ti dávám za pravdu – je to trochu divné.“ Líné oči se přesunou na Violu. Ta se způsobně posadila na pohovku a už méně způsobně nadskakuje, aby ji pérování šlach vyhazovalo do vzduchu. „Dělá tvůj tatínek hodně divných věcí, Violo?“

„Jo!“

Blixt otevře ústa, ale nevydá ze sebe ani hlásku. Kdyby promluvil, Chorozon by se na něj podíval. A uviděl by kabelku.

„Opravdu? Podělíš se s námi o nějakou zvláště burleskní historku, jak tatínek dělal něco divného?“

„Co je to burleskní?“

„To značí, že je to hrubě komického rázu, milé dítě. Vážně si na nic divného nevzpomínáš? Alespoň pár příkladů.“

„Příkladů? Jako matematika? Jako tři jabka a čtyři hrušky?“

„Nikoliv. Druhy ovoce s tímto nemají nic společného. Téměř. Jde o to, jestli tvůj tatínek například nosí domů červeně orazítkované papíry… nebo jestli je často ve stresu a bezdůvodně na tebe křičí… nebo se stýká s podezřelými existenc –“

„Jo!“

„Ano? Co z toho?“

„Všechno!“

„Vskutku? Epochální! A s jakýmipak podezřelými existencemi se tvůj tatínek vídá, prozradíš mi to?“

Viola se zahloubá a přestane nadskakovat. Blixt cítí, jak má košili promočenou potem. Lepí se mu pod sakem na záda. Teď řekne „buzny“.

„Strejda Danochar!“ vykřikne Viola vítězoslavně. „A ty!“ ukáže na Chorozona. „Ty seš podezřelá existence nejvíc! Chceš ukázat můj pokoj? Mám tam bunkr.“

Bunkr. Ve vedlejším pokoji. Děkuju, Violo. Blixt sklopí oči. Svírá držadlo kabelky, ale neodvažuje se pohnout rukou; Chorozon by to určitě zahlédl periferním viděním.

„Ty máš v pokoji bunkr? Fenomenální! Pojďme ho zkolaudovat hrou!“ Chorozon se valí ke dveřím do dětského pokoje. „Mimochodem, co je to za kabelku, Kene?“

Blixt hekne. V hlavě zabetonováno. Tma. „To je… to je…“ Viola se také zastaví a zvědavě se na něj dívá. „Dárek pro Violu.“

„A proto jsi ji chtěl schovat?“

„Ano. Proto. Aby to bylo překvapení.“

„Jé! Dárek!“ Viola zapomene na bunkr a řítí se k Blixtovi. Chňapne po kabelce, ale Blixt ji nepustí. Viola zabere ze všech sil.

Chorozon je se zájmem pozoruje, takže Blixt musí povolit a Viola mu dárek vytrhne.

Blixt se zmůže jen na: „Jak se říká?“

„Ta divně smrdí!“ odpoví Viola.

„Protože je nová.“

„Neuvěřitelně citlivě vybraný dárek pro čtyřleté dítě, Kene. I když od člověka s tvým jemným vkusem bych možná čekal něco decentnějšího.“ Chorozon se odvrátí, jako by chtěl pokračovat do dětského pokoje, ale nečekaně změní směr a šine se do kuchyně – chce to tady celé prohledat, uvědomí si Blixt, proto ten zájem o bunkr. S hrůzou si všimne, že Viola začala kramařit v kabelce. Vytahuje jednotlivé věci a prohlíží si je. Slzný měchýř. Střívkové prezervativy. Psaníčko heroinu.

Nemůže nic dělat – Chorozon ještě nezašel do kuchyně.

Viola rozbalí heroin. Nasliní prst a opatrně se prášku dotkne.

Chorozon zmizí v kuchyni.

Blixt skočí k pohovce a vyrve Viole herák z ruky – a tu zatracenou kabelku taky.

„Ale –“

„Tiše,“ utírá jí nasliněný prst. „Ale ty jsi říkal, že je to moje –“

„Pšt! Tohle je zlý pán, rozumíš? Už mu nic neříkej!“

„Zlej jako buzny? Říkal jsi, že buzny jsou zlý, a proto je můžeme –“

„Kene? Na co proboha potřebuješ tak obskurně obrovitý mrazák?“ ozve se z kuchyně.

Pud Blixtovi velí popadnout Violu do podpaží a vypálit na chodbu – získal by tím alespoň třicetisekundový náskok. Jenže dobře ví, že proti Chorozonovi by mu nestačila ani hodina.

Takže se místo toho nadechne a vykročí do kuchyně. Kabelku napěchuje do nejbližší zásuvky, projde do spíže. Chorozon stojí u mrazáku a roztržitě obtáčí chapadlo kolem visacího zámku. „To je vskutku originální folklór, mít na mrazáku zámek.“

„Viola tam chodí na mražené jahody,“ řekne Blixt a sleduje, jak se smyčky chapadla pleskavě nabalují na zámek. Mlask, mlask. Zámek skřípe. Vrz, vrz.

„Mražené jahody,“ zabručí Chorozon. Neohlédne se, takže mu Blixt nevidí do tváře. Chapadlo se utahuje. Zámek praskavě sténá.

Křup, křup.

Blixt si olízne oschlé rty. „Zvláštní vyšetřovateli,“ řekne. „Myslím, že jste sem nepřišel kontrolovat mražené jahody. Myslím, že jste mě přišel vyslechnout.“

Praskání zámku ustane. Chorozon otočí hlavu.

Blixt neuhne pohledem. „Tak se do toho laskavě pusťte.“

Rotují každých dvacet minut, takže po tři čtvrtě hodině pochodu vyjde na Lukase špérklapka – pozice, kde se hlídá zadek a zametá. Protože na holé pláni je vidět široko daleko, je to post víceméně symbolický – ale o to nejde, myslí si Lukas. Jde o to, že ho Kuffenbach poprvé zařadil do rotace.

Zajímavé je, že Lukášův pocit naplnění nepramení z myšlenky Hurá, Kuffenbachovo komando mě konečně přijalo mezi sebe! Je mu jasné, že plnoprávným členem není ani náhodou. Ne, to uspokojení má kořeny jinde: v děsu, s nímž v Miltonii vbíhal do křížové palby. Něco mu šeptá: Překonals ho. Zvládnuls to. To nejhorší máš za sebou. Ať přijde cokoliv, nic už nebude tak hrozný.

Nejsmutnější je, že tomu Lukas napůl věří.

Před ním kráčí Ostranski; čas od času zastaví a cosi kutí v záňadří polorozepnuté blůzy. Lukas se snaží co nejčastěji otáčet – a po zkušenostech s Nergalovým zjevením pátrat očima po obloze. Čili není divu, že se asi po deseti minutách s Ostranským srazí.

„Kurva!“ vyprskne Ostranski – a Lukas spatří, co má zastrčené za blůzou.

„Co to je?“

„Jako co to asi vypadá?“ Ostranski mu tu věc vtiskne do ruky. „Tohle ti nabrousí ostří, dědo.“

Lukas zaváhá, ale pak si lokne. Tekutina, která zaplní jeho hrdlo, nemá nic společného s poživatelným alkoholem. „H-áááááááá.“ Bližší příbuzný bude spíš chlornan sodný. „Hhhhhfuj.“ Lukas klopýtne a málem flašku upustí – Ostranski mu ji vezme z ruky. Lukas si odplivne. „Co – co to proboha je?“

Ostranski k němu natočí propiskou načmáranou etiketu: ŽALUD: Domácí žaludeční likér. Kapalina má barvu vyjetého motorového oleje. „Když už to tam bylo místo rezervy, tak jsem vzal testovací vzorek. Lepší než okena cezená přes chleba, co jsme pili v legii. Chceš ještě? Ale chlastej, aby tě Martin neviděl.“

„Netrpí pití v komandu, co?“

„Vole.“ Ostranski po něm loupne okem. „Přemejšlej trochu.“

Chvíli trvá, než to Lukášovi dojde. Poznání mu ozáří mozek čistým halogenem; detaily zapadají na svá místa. Lukas pootevře ústa. „Von je…“

„Jo.“

„To není mož– Chci říct, jak – Jak do toho mohl spadnout?“

Chvíli to vypadá, že Ostranski neodpoví – ale nakonec se přece jen sníží k vysvětlení: „Začalo se to srát.“

Lukas přikývne. Na víc se nezeptá. Není přece drbna. O takovejhle věcech se mezi chlapama nemluví. Chlapi se navzájem nesvěřujou. Chlapi neprojevujou emoce. Drsňáci netančí.

Vedle něj zakloktá tekutina: Ostranski si otře ústa. Srovná s Lukášem krok. Kopne do kamene, co vypadá jako nádor. Řekne: „Před čtyřma rokama jsme chytli sérii fakt hodně mokrejch akcí – čím dál větší gore. Předtím jsme za devět let sejmuli tak třicet, čtyřicet blbečků, většinou amatérů, co jim nedošlo, že se do nás nemají srát. A teď najednou za dva roky bodycount přes pět set. Nějak to… přestávala bejt čistá práce. A Martin sice nic neříkal – on nikdy nic neříká, to sis možná všimnul – ale s tím jeho skautským přístupem to asi měl docela problémy vydejchávat. A začal –“

„Chlastat,“ doplní Lukas. Kupodivu se mu nevybaví všechny ty filmy o traumatizovaných válečných veteránech – spíš si ještě docela dobře pamatuju na svýho tátu.

Ostranski dlouze krkne. „Ne, nezačal a neskákej mi do toho. Začal si před akcí dávat jednoho panáka. To není chlastání. Spousta kluků to dělá a nestanou se z nich alkoholici.“ To mu připomene, aby se napil. „No a potom přišla ta Afrika – konkrétně východokonžská provincie Severní Kivu.“

„A tam začal chlastat,“ nevydrží to Lukas.

Ostranski vypadá zpruzeně. „Ne, nezačal a zavři fekál. V Kongu si začal dávat před akcí tři panáky. To ale furt není chlastání. Už to sice tolik kluků nedělá, jenže… Hele, když je někdo tak dobrej velitel jako Martin, kurevsky se rozmejšlíš, než ho začneš kritizovat.“ Ostranski dojde ke kamenu, do něhož předtím třikrát kopl, a načutne ho ještě jednou.

Jasně že jsme mu v tom měli vyráchat držku, dokud byl čas. Jenže do toho se nikdy nikomu nechce. Každej má plnou hubu originálních argumentů: „Je dospělej a je to jeho rozhodnutí“ – to říkal myslím Vorošilov. „Každej má nezadatelný právo posrat si život vlastním způsobem“ – to byl zase Spector. Holofaust, pokud si dobře vzpomínám, říkal něco o Pokémonech. Že je epilepsie zdravá. Ten se taky hází za magora, hlavně když se mu to hodí. No a pak tam nějakej alibistickej blbec blekotal „Hele, já s ním zas až takovej kámoš nejsem. A vůbec –já musím domů, budeme s Lýdií koupat malýho, tak čau, kluci, příště platím já, jo?“ To byl vážně největší kretén ze všech, tenhle expert na uhejbání.

„No a co bylo pak?“ zeptá se Lambert, když Ostranski skoro minutu mlčí.

„Pak se to totálně posralo. U Gomy jsme se dostali do léčky – a nestáli proti nám vypatlaný tutsijský negříci, ale konkurenční nájemný komando, francouzský. Párkrát jsme s nima dělali… a asi třikrát zachlastali. Dobrý kluci. Bohužel tentokrát na druhý straně. Záměrná léčka jak víno, sevřeli nás do kleští, obklíčili a začali masit. A fakt to vypadalo celkem na hovno. Jako že tak-a-teď-tady-všichni-chcípnem na hovno. No a ten třema panákama rozpumpovanej debil, co nám velel, se rozhodl, že nás z toho jako vyseká. A to tak, že se pro nás hrdinsky obětuje. Než kdokoliv z nás pochopil, co se děje, ten vůl vyběhl proti nepřátelskejm liniím, do nejtěžší kulometný palby. Sám. S jedním blbým samopalem. Řval u toho jak posranej vikinskej maniak a valil se na ně jak jednočlenná pancéřová divize. Jenže.“ Likér naposledy zakloktá, Ostranski láhev zašroubuje a zastrčí za blůzu. „Náhoda je kurva. Ten kretén nepřátelskou palbou procválal bez jedinýho škrábnutí. A vrhnul se na žabožrouty a začal vyrábět mrtvouškovskej kompot. Potíž byla v tom, že frantíci nebyli idioti a už předtím poslali pěkně silnou skupinu, aby na nás bafla z týlu. Takže ve stejnou dobu, kdy se samurajskej tragéd prsil s bajonetem, nás ostatní zajali. A protože věděli, kdo jsme, kontaktovali tragéda, kterej nás mezitím v Gomě hledal na domluveným místě. Řekli mu, že nás pustěj. Když dovalí výkupný. Sranda byla, že tolik peněz nikdo z nás neměl. Kuffenbach naburácel do Evropy a začal je shánět. Jenže to nějakou dobu trvalo a frantíci byli netrpěliví. A taky se trochu nudili. Začali Spectorem. Klasika: poslali manželce prsty a dětem nos. Pak uši, jazyk, varlata, no kompletní malá násobilka. A Kuffenbach ty prachy pořád neměl. A začal docela vyšilovat. Když po rukách, nohách a vydloubnutých očích přišlo i Spectorovo srdce, bylo celkem jasný, že ze zajetí se asi nevrátí. No ale abych to zkrátil: zhruba někde u Holofaustova oka měl Martin peníze konečně pohromadě. Vím jenom asi tak čtyřicet procent toho, co všechno udělal, od koho si půjčil, na co se nechal najmout, a musím říct, že po těch zbývajících šedesáti procentech ani moc neprahnu. Každopádně chechtáky do Afriky dotlačil, provedl výměnu a odvezl nás do Evropy. Jenže happy end se jaksi nekonal. Ukázalo se, že na výkupný musel použít kompletní majetky našich rodin. Všichni jsme byli totálně na mizině. Kuffenbachovi – kterej prodal dům a tchánovi zpronevěřil celoživotní úspory – utekla žena. I s jejich dcerou. Klárou.“

„A pak?“

„Pak?“ řekne Ostranski. „Pak začal Kuffenbach chlastat.“

„Byl úplně nepoužitelnej. Pořád na sračky. Válel se poblitej na autobusovejch zastávkách a ještě působil dojmem, že ho to náramně baví. Navíc se nám vyhejbal. A divný na tom je… podle mě totiž nezačal chlastat kvůli tomu konžskýmu průseru nebo Marii a Kláře. Myslím, že ten právej důvod má něco společnýho se sebekontrolou. Z lidí, který jsou tak posedlý sebekontrolou jako Kuffenbach, to prostě jednou musí nějak vyhřeznout. My jsme se mezitím snažili protlouct v komandózním byznysu bez něj – ale bylo to, jako když ti amputujou nohu: pro noviny si dopajdáš, ale na maratón můžeš zapomenout. Pak už si nás ani nikdo nechtěl najmout. Tak jsme to rozpustili a našli si jiný šolichy. Některý z nás se chytli – třeba Denis u filmu – Jiný se z toho finančního svrabu nikdy nevyhrabali. Kuffenbach se vynořil po dvou letech: nemluvnější než předtím a hystericky zapřisáhlej abstinent – ale komando neobnovil. Teda až do úžasný nabídky lstivýho děduly a jeho plešatejch andělů.“ Ostranski si zmáčkne nosní dírku a vysmrká se na zem. „No. Dojemná historka, což?“

„Eh…“ Lukas má natolik zahlcenou operační paměť, že není schopen výstupu. Ostranski na něj zašilhá. „Chápeš, doufám, proč jsem ti to celý vyprávěl.“

Jako jaký si z toho mám vzít ponaučení? Lukášovi se v hlavě mele páté přes deváté. „Abych…,“ odkašle si. „Abych pochopil, co je major za člověka? Že má výčitky, protože vás nechal ve štychu, a snaží se to odčinit? Že s ním vina cvičí víc než Jane Fondová? Nebo… že kdybyste ho z toho chlastu včas vytáhli, že se to nemuselo stát? Že si lidi v komandu nemaj hrát každej na svým písečku, ale starat se jeden o druhýho? Tak něco?“

„Vyprávěl jsem ti to proto,“ řekne Ostranski, „protože klouzci jako ty jsou z těchle osudovejch, leč pravdivejch storek vždycky hotový. A když jim pak člověk naloží svoji polní, aby ji chvíli nesli –,“ Ostranski Lukase ověší třemi ruksaky, „– tak ti hošíci neřeknou ani hovno.“ Zašklebí se.

Lukas se taky zašklebí. A neřekne ani hovno.

54

Karen Vanderbergerová se po jeho boku vynoří, ani Kuffenbach neví jak. Nic neříká – a tak Kuffenbach taky nic neříká. Chceš si hodit páku v mlčení? Beze všeho.

Vanderbergerová je lehká váha. Promluví už po dvou minutách. „Mám pocit, že jsem vám ještě nepoděkovala.“

„Za co?“

Tím ji zaskočí. „Třeba že jste mi zachránil život? Nergal by mě normálně odprásknul. Ještě nikdy jsem neviděla, aby někdo spoutanej na rukou i na nohou –“

„Ne.“

„Co ne?“

„Ne, nepoděkovala.“

„Až na to…,“ z tónuje cítit, že si tuhle obezličku dopředu připravila, „… že vám za záchranu života vlastně děkovat nemusím. Když jsem po smrti, že jo.“

Nevěřícně na ni pohlédne. „To je ale… dost trapný slovíčkaření.“

„Trapný, jo?“ zamumlá. „A co myslíte, že jste asi vy?“

Kuffenbach si podrbe nos. „Hodně vás seru?“

„Docela jo,“ přizná Vanderbergerová. „Teda –“

„Uklidní vás, když řeknu, že je to oboustranný?“

„– teda chtěla jsem říct, že ještě donedávna jste mě sral, ale –“

„Ale pak jsem snožmo prokopl Nergalovi lebku a vy jste se do mě zamilovala?“

„Jo, jo, jen si ze mě dělejte srandu. Jenže,“ Vanderbergerová se poškrábe na předloktí, „je vážně komický, co vám to v hlavě udělá, když vás zachrání člověk, kterýho nesnášíte. Zničehonic sama sebe připitoměle přesvědčujete No tak jasně… ten chlap má svý mouchy, to jo… dobře, je to debil, no ale… zase má správný názory na to, kterej člověk si zaslouží žít a kterej démon má skončit v asfaltovým podloží…“

„Hele…,“ řekne Kuffenbach. „Aby nedošlo k mýlce…“

„Hm?“

„Nezachránil jsem vás pro vaše krásný zelený oči. V zajetí toho černýho zmrda bysme stoprocentně neměli šanci, kdežto s váma tam patnáct procent je. Nebo deset. Ale kdybych si myslel, že se líp dohodnu s obřím netopejrem, nebo co to bylo, nehnu ani prstem.“

Asi třicet sekund jdou mlčky. Kroky skřípějí na asfaltové krustě, v zadním voji Lambert cosi vykládá a Ostranski chrochtá smíchy.

„Děkuju,“ řekne Vanderbergerová.

„Za co zase?“

„No za…,“ strčí ruce do kapes, „… za upřímnost, ne?“

„Není za co. Na zdvořilostní lži jsem moc blbej. Ode mě upřímnost nonstop.“

„Když už jste o tý upřímnosti začal,“ Vanderbergerová předstírá, že kontroluje podrážku, jestli do něčeho nešlápla, „kdy jste byl naposledy na schůzi?“

Typicky ženská změna tématu Kuffenbacha zmate. „Na schůzi?“

„Víte, co myslím.“

„Jako u AA?“

„M-hm.“

Podívá se na ni.

Ahoj jmenuju se Martin a jsem alkoholik.

Ani neví proč, ale řekne pravdu: „Tři dny před smrtí.“

„A jak dlouho už…,“ udělá drobné gesto. „Ale nemusíte mi to říkat, jestli nechcete,“ pospíší si.

„Dva roky ani kapku. Dokonce si mě jeden takovej děda vybral za sponzora.“ Teď si pro změnu dává záležet, aby se na ni nedíval; ví, jak to může být nepříjemné. „A vy?“

„Já jsem nikdy nechlastala,“ řekne bezbarvě.

Druhý stádium – popírání. Takových už viděl.

„Nikdy,“ zopakuje Vanderbergerová. „Chlast nikdy. Víte, co je to speedball?“

„Koks s heroinem. Janis Joplinová na to dojela v sedmadvaceti.“

„A Basquiat. A James Belushi.“

„Všichni v sedmadvaceti? To je divný.“

„David Gahan měl kliku a přežil.“

„Kdo?“

„Ten od Depešáků.“

„Neznám. Já zamrzl u Led Zeppelin a Floydů. A Beach Boys, Tornadoes, Dick Dale a tak.“

„Hlavně mi neříkejte, že jste surfař.“

„Párkrát jsem na tom stál. A vy jste teda,“ Kuffenbach na Vanderbergerovou zašilhá, „zemřela na předávkování?“

„Ne, na… střelnou ránu. S abstinencí jsem začala až tady. Asi jsem si nedokázala srovnat… některý věci, co jsem na speedballu udělala. A smrt to teda fakt nevyřešila.“ Oči má najednou jakoby skelné. „Každopádně… kdybyste potřeboval, mohl byste zajít k nám – máme v Tartaru takovej kroužek Anonymních Alkoholiků, pár asfalťáků, co –“ Zarazí se. „Co to kecám.“

„Jo. To je pěkná blbost. Protože já fakt nemám v úmyslu tady zůstávat.“

„To jsme neměli v úmyslu nikdo. Stejně zůstanete,“ pokrčí Vanderbergerová rameny. A dodá: „A to by vám fakt tak strašně vadilo?“

„Mně ani ne,“ odpoví bezmyšlenkovitě – a lekne se, protože je to pravda. Co by ho tam nahoru vlastně mělo táhnout? Ulepený hruškový džus? Další ochranka v supermarketu? co třeba Klára? Zvedne ruku a přejede si dlaní po tváři, až bílé strniště zašustí. Má přitom dojem, jako by se dotýkal věci, kterou dlouho používal někdo cizí a on ji teprve nedávno koupil v zastáváme. „Víte, jak zníte?“

„Roztomile?“

„Zníte, jako že se vám tady líbí.“

„Panebože, vy jste ale fakt debil.“

„Jo – když mám světlou chvilku. Ale většinu času jsem spíš standardní imbecil.“

„Že si člověk na něco zvykne, přece ještě neznamená, že ho to nedeptá.“

„Aha, vás to tady deptá, jo?“

„Imbecil. Měl jste pravdu.“

„Co tady dobře zajištěnýho kolaboranta s podplukovnickou funkcí může deptat?“

„Co? Třeba jak se to tady liší,“ vyletí z ní bez přemýšlení. „Od čeho?“

„Od všeho.“ Uhne pohledem, ale mluvit nepřestane. „Nejde o to, že se tady neopejkaj hříšníci na rožních ani že tady nelítá orel, co klove játra, zatímco hekáte přikurtovanej k šutru. Mluvím o egocentrický koncepci, kterou všichni během života podvědomě přijímáme, jasný? Jak domýšlivě předpokládáme, že peklo je tu kvůli nám. Jak si myslíme, že se tady všichni budou náma a našema hříchama strašně zabejvat a pracně vymejšlet to nejadekvátnější mučánkování, protože my jsme přece ty hlavní hvězdy a všichni okolo nás budou poskakovat, no ne? A pak se sem dostaneme a zjistíme, že je to obráceně. Peklo tady není, aby nám sloužilo coby nejtotálnější masochistickej salón všech dob. Peklo na nás i naše hříchy kašle. To my sloužíme peklu. A navíc ne nějakým důležitým, zásadním způsobem – ale prostě jenom jako matroš. Takovou roli člověk zaujímá v posranym interdimenzionálním energetickým kontextu. Víte, já se těm démonům vlastně ani nedivím – copak si můžete vážit někoho, kdo je v potravním řetězci pod vámi? Vážíte si slepic? Prasat? Kukuřice?“ Vanderbergerová se odmlčí. „Tak to mě asi na pekle deptá nejvíc, když už jste se zeptal. Definitivní vědomí, že svět tady nakonec přece jen není kvůli vám.“

Kuffenbach se vysmrká. Přemýšlí, jak to říct, aby se jí nedotkl, ale jako obvykle na nic nepřijde. Takže to řekne úplně obyčejně. „No jo, ale tenhle pocit přece každej zná. Teda každej, komu se povedlo překonat pubertu. Navíc – vinu vám přece nikdo nemůže implantovat zvenčí mučením. Taháte ji s sebou jako nějakej posranej nádor. I po smrti. Jediný možný vysvobození je nevědomí. A z toho hlediska peklo plní svoji funkci docela solidně, ne?“

Vanderbergerová se na něj podívá. „Jo,“ řekne pak. „To jo.“

A Kuffenbach vlastně ani neví, proč vzápětí vysloví to, co vysloví. (Kecá: moc dobře to ví, ale nechce si to přiznat.) „No, hezky jsme si popovídali. Hezky. Jenže já bych nerad, aby tu zase došlo k nějaký mýlce. Je fajn, že vás teď možná zas až tolik neseru, a musím přiznat, že vy zas až tolik neserete mě. Ale jestli to bude nutný,“ bulvy mu zevnitř olízne něco studeného, „klidně vám ustřelím palici jako tý holce v koncentráku a nebudu váhat ani sekundu. Rozumíme si?“

Vanderbergerová se mu chvíli dívá do očí, jako by hledala něco, co tam není.

„Rozumíme,“ usměje se. Její zuby vypadají v dopoledním světle nepřirozeně bílé a ostré.

55

PŘÍLOHA: Záznam výslechu ředitele operací Kennetha Blixta, uskutečněného zvláštním vyšetřovatelem s exekuční pravomocí. Originál: Jeho Excelence Industriální Kníže Ba’al Zebul. První kopie: ne. Další kopie: ne. Důvěrné s klasifikací MOKOM.

Otázka: Víš, Kene, co si přeji? Po čem má duše teskně volá snad víc než po interdimenzionálním míru?

Odpověď: Nemám ponětí.

Otázka: Abychom my dva byli přátelé.

Odpověď: Aha.

Otázka: Ach ano, teď si jistě v duchu říkáš, že je to taková ta zoufale klišovitá vyslýchací šablona, kdy tu budu sentimentálně nýt, že bychom měli být přátelé, a pak začnu tvrdit, že přátelé by k sobě měli být upřímní a abys mi sakra koukal všechno vyklopit. Nikoliv, Kene. Já skutečně každým unikátním pórem svého těla bažím po tvém přátelství. Toužím, abychom spolu šli po práci na panáka a jen tak pokecali o životě. Chtěl bych se dozvědět, jakou hudbu máš rád. Chtěl bych s tebou jet na výlet. Chtěl bych, abys byl upřímný a všechno mi sakra vyklopil.

Odpověď: Já –

Otázka: To byl žert, Kene. Poslouchej, proč jsi dnes odešel z úřadu, přestože ses měl dostavit k výslechu? Vždyť ti přece muselo být jasné, že to bude fatálně podezřelé.

Odpověď: Bylo mi špatně.

Otázka: Omlouvám se, že tvé vzletné tvrzení tak přízemně zpochybním, ale ve tvých zvratcích v odpadkovém koši jsem nic závadného nenalezl. Tedy alespoň podle chuti.

Odpověď: Mně bylo opravdu špatně.

Otázka: Nemusíš to opakovat, Kene, já ti věřím. Proto ses také rozhodl, že si vyrazíš na výlet vzducholodí. Protože ti bylo špatně.

Odpověd: No mně se mezitím udělalo –

Otázka: Kene. Dovolíš, abych se ti svěřil se zábavným detailem z oblasti mé profese? Už jsem vyslýchal šestileté školáky, kteří byli schopni věrohodnějších výmluv než ty.

Odpověď: Já –

Otázka: Víš, Kene, já planu zvědavostí. Hořím neuhasitelnou touhou se dozvědět, zdali máš byť jen titěrné povědomí o tom, že tě už nějakou dobu na každém kroku sleduje kontrarozvědka.

Odpověď: Cože?

Otázka: A že já jsem všechny jejich spisy dnes ráno četl.

Odpověď: To –

Otázka: Vědí všechno, Kene. Absolutně a totálně všechno.

Odpověď: V-všechno o čem?

Otázka: Kene. Dovolíš, abych se ti svěřil se zábavným detailem z oblasti mých kulturních zájmů? Už jsem viděl divadla na školních besídkách, kde hrály děti lépe než ty. Ty přece moc dobře víš, co myslím, když říkám všechno.

Odpověď: Nev –

Otázka: Kene, já skutečně žízním po tom, abych byl tvůj přítel. A ne obyčejný, tuctový, běžný přítel. Ne! Já toužím být tvůj jednoznačně a nezpochybnitelně nejlepší přítel. Takový, na kterého se můžeš obrátit s důvěrou, jež dosahuje absolutna. Takový, kterému například svěříš svou dceru. A nemyslím jen na nějaký rozevlátě triviální víkend, ha, o tom bych se ani nezmiňoval, ale třeba na deset, dvacet let –

Odpověď: Ne. Ne.

Otázka: Jistě, v té chvíli bych na svá bedra musel vzít ono drtivé, a přesto tak neskutečně uspokojující břímě výchovy – ale od toho přece nejlepší přátelé jsou, že? Ale aby ses coby otec naprosto a zcela uklidnil, prozradím ti, že znám specialisty, kteří by mi s tímto olbřímím úkolem pomohli. Tedy já osobně si nemyslím, že by elektrické šoky do stydkých pysků byly ten nejvhodnější výchovný prostředek pro čtyřleté dítě – já bych dal například přednost domácímu vězení – ale kdo jsem já, abych polemizoval s experty z Laboratoře, že?

Odpověď: Ne. Ne.

Otázka: Klid, Kene, klid. Polož si ruce na kolena, ať se tolik netřesou. Ano, tak je to hezké. Nechceš napít? Čistá voda nejen pročistí hrdlo, ale i rozkošně průzračným způsobem občerství mysl.

Odpověď: Neubližujte Viole.

Otázka: Já? Já a ubližovat Viole? Kene, já jsem tvůj přítel! Ublížit Viole by mě nenapadlo ani v té nejexpresivnější nočni můře! Ale ty musíš být také můj přítel, Kene. Ty se zatím vůbec nechováš jako přítel.

Odpověď: Já…

Otázka: Prosím? Prokaž mi tu čest a mluv nahlas, Kene.

Odpověď: Já netuším, co po mně chcete.

Otázka: Ha! Nuže, to je vpravdě elementární, starý pardále. Chci, aby ses přiznal.

Odpověď: Přiznal? K čemu?

Otázka: Nehodlám ponížit tvou inteligenci tím, že to vyslovím, Kene. Nedonutíš mě, abys ex post musel opovrhovat svou bystrostí.

(dlouhá odmlka)

Otázka: Kene?

(dlouhá odmlka)

Otázka: Mlčení je odpověď možná v zenu, ale rozhodně ne u výslechu, Kene.

Odpověď: Já opravdu –

Otázka: Tiše. Pšt. Kene, dávej pozor, co teď řeknu, protože je to velmi důležité: když se přiznáš, slibuji na svou čest Obyvatele propasti a Zasvěcence rozkladu, že Viole nikdo neublíží.

Odpověď: Přiznávám se.

Otázka: Prosím? Hlasitěji, Kene. To bych opravdu chtěl mít v záznamu – až budu starý, budu si to pouštět a dojatě vzpomínat na okamžik, kdy naše přátelství vstoupilo do nové fáze.

Odpověď: Přiznávám se. Vždycky jdu do Staré Hal ji, vyberu si tam prostituta –

Otázka: Kene.

Odpověď: – přivedu ho sem a tady ho –

Otázka: Kene!

Odpověď: A-ano?

Otázka: Chápu. Rozhodl ses mi oplatit žert ze začátku konverzace. A já se budu smát. Budu. Nikdo se nikdy ani cípem vědomí nesmí dotknout myšlenky, že Chorozon nemá smysl pro humor.

Odpověď: Co?

Otázka: Ha ha ha ha ha. Vidíš? Směji se, až se zalykám. Ha ha ha ha ha ha. HA HA HA HA HA! Tak. A teď se budeš smát ty – neboť já nyní vstanu, půjdu do dětského pokoje a – Promiň, Kene. Co nejpokorněji se omlouvám. Tento hovor musím vzít. Ano, Chorozon. Kdo? Promiňte, teď bohužel nemám – Co? Cože udělal? Z vězení? Sytry vám utekl z vězení? To je – To je – To je naprosto fantastické! Dychtím po – Ano, vřele s vámi souhlasím – měl bych okamžitě přiletět. Jenže teď to bohužel nejde. Mám práci. Ano, vím, že milostivý Kníže to zřejmě ode mě očekává. Jenže já mám teď práci. Dorazím, jak nejdřive budu moci. Ale až dodělám svou práci. Ano. Vám také. Má vděčnost za tuto informaci je nesmírná. Děkuji vám. Ještě jednou se omlouvám. Kene, ale stala se naprosto úžasná – Promiň, asi se nechávám unést, ale já si nemohu pomoci – jsem tak citově založený! O čem jsme to hovořili? Ach ano: opustili jsme rozkošně fádní téma prostitutů a ty ses přiznal.

Odpověď: Já vám nerozumím. Přece nemůžeme opustit –

Otázka: Kene! Vidím, že jsi během přerušení načerpal něco životodárné energie. Do tvých tváří se vrátila barva a jaký to máš nyní pevný hlas! Možná ti dokonce také došlo, že tě kontrarozvědka ve skutečnosti nikdy nesledovala, že to byl jen takový můj rozmarný trik na odlehčení atmosféry. Věř, že jako tvůj nejlepší přítel s tebou naplno sdílím toto rozpoložení – ale jako vyšetřovatel jsem momentálně pod vzrušujícím časovým tlakem. Čili co bys řekl na návrh, že bychom teď náš srdečný rozhovor přerušili…

Odpověď: No, to by asi bylo –

Otázka: A šli se podívat, co schováváš v tom mrazáku.

KONEC ZÁZNAMU

56

Asfaltová poušť přejde v džungli ostrým řezem. Žádná plíživá změna terénu ani pozvolna houstnoucí křoviska: lesklá pláň lógru končí u stromů, jako by ji někdo uťal. Kmeny se k sobě tisknou v černé palisádě. Větve skřípou jako kosti v otevřené zlomenině, po listech kloužou kapky potu. To, co Ostranski považoval za cizopasné houby, jsou puchýře – někde nafouklé jako balón, někde prasklé a mokvající.

Ostranski si vezme od Lamberta zpátky velkou polní, Vorošilov a Kuffenbach tasí mačety. Vnoří se do džungle a tempo pochodu se dvacetkrát zpomalí. A navíc zmizí Alice.

Je to až legrační: když Ostranski říká Kuffenbachovi Já ji najdu, běžte dál, my vás doženeme, je v hloubi duše přesvědčený, že jeho motivem je čistá profesionalita. Rozhodně o tom sám sebe v duchu ujišťuje. Z vypitého likéru se mu mírně točí hlava – a současně má všechny smysly nabuzené a ostré.

Že se za ním dívá Lambert, si ale nevšimne.

Alici objeví během pěti minut za řídkým křovím: zvedá se z dřepu a natahuje si šortky. „Můžu se aspoň vychcat?“

„To má bejt děkuju za to, že máš i při vyměšování ozbrojenou ochranu?“ ptá se Ostranski. „Protože jestli jo, tak netuším v jakým jazyce.“

„Páni, vy jste ale kretén,“ povzdechne si Alice a zápasí se zaseknutým zipem.

„Vidíš, tomuhle rozumím,“ Ostranski přistoupí a odstrčí jí ruce. „To je děkuji mnohokrát, pane Ostranski, že jste tak galantní a obětavý v kantonštině.“ Zahákne prsty za lem kraťasů, napne kovové zoubky a trhnutím poklopec zazipuje. Jako bonus zapne i knoflík. Měkce to lupne. „V životě,“ dýchne mu Alice do obličeje, „v životě jsem nepoznala nikoho, kdo by byl míň obětavej a galantní než vy. Pane Ostranski.“

„Nepřišlo to samo,“ krčí Ostranski čelo, prsty zapomenuté za lemem šortek. Do kloubů ho hřeje Alicino pevné břicho. „Jsou za tím léta těžkého tréninku. Odříkání a potlačování základních zdvořilostních reflexů. Meditací v šaolinském klášteře v provincii Henan. Ale základní talent tam bejt musel.“

„Základní talent chovat se jako hovado?“ Alice neudělá sebemenší náznak, že by chtěla jeho ruce odstrčit.

Vypitý likér ovíjí Ostranského mozek hřejivými prstenci. „Chovat se jako hovado je základní forma mezilidský komunikace. Protože ses tolik let bavila jenom s démonama, pochytila jsi od nich nepřirozený konverzační návyky.“

Alice se usměje. „Omyl. Já se s nima nebavila. Já s nima jenom šukala. Takže jsem neměla co pochytit.“

„Kromě syfla,“ upozorní Ostranski a zírá do kontrastních očí. Páni, jestli tohle nejsou nejdivnější oči, jaký jsem v životě viděl.

A konečně mu naplno dojde, proč za ní šel.

Soudě podle Alicina líného úsměvu je jí to jasné celou dobu. Ostranského ruce jsou stále na lemu šortek. Knoflík lupne. Zip bzikne. Ostranski se nadechne její vůně; je trpká a hořká.

Její jazyk je studený a vlhký jako mýtus Cthulhu. Vlhké a rytmické mlaskání.

Údery dopadají pravidelně, jeden za druhým; Danochar si pokouší chránit obličej: zbytečně. Stejně už je rozmlácený na maso. Pravý roh uražený, hlava lítá ze strany na stranu.

Poslední rána je zvedák do břicha. Tak silný, že Danochara vynese dva a půl metru do vzduchu a narve do stropu.

Chvíli bezmocně visí a mele končetinami, zapresovaný do vlastní vyražené siluety – potom žuchne Chorozonovi k nohám. „Tak dost, kurva, tak už dost.“ U nozder pukají krvavé bubliny. „Přiznávám se. Nejsem takovej, jakej se dělám. Nejsem vzornej otec rodiny, mám milenku a –“

Další rána mu vyrazí tři zuby. „Je jistě fantastické,“ svěří se mu Chorozon, „že všichni podezřelí v tomto případě mají svá uhrančivě upatlaná tajemství, ale já jsem momentálně v časové tísni. Musím co nejrychleji do miltonijské posádkové věznice. Tudíž chci, aby ses přiznal teď hned.“ Zduřelá chapadla buší do těla ve zrychlujícím se tempu.

„Aaah.“

Krev vystříkne. Zanechá po sobě ulepené fleky.

Ostranski si dopne poklopec: „Pokračování příště.“

Na seznamu romantických vět, které by člověk měl říct po dokonaném aktu, není tahle hláška příliš vysoko (rozhodně zaostává za evergreeny Miluji tě nebo To bylo nejkrásnější, co jsem v životě zažil) – ale na druhou stranu to není ani vyložený propadák. Ostranski už řekl horší věci. Koukám, že ještě jezdíš se zimní pneumatikou nebo Buď ráda, že jsem tě při výstřiku poblil, mělas to stereo se řadí k těm, na které nevzpomíná s hrdostí.

Zdá se, že Alice tuší, že na Ostranského nemůže klást přehnané nároky: „Jestli tím pokračováním myslíš pro změnu můj orgasmus, nemusíš se namáhat,“ prohlásí a natáhne si kalhotky. Posadí se mezi bágly – rozházené, jak ze sebe Ostranski strhával velkou polní – a hledá šortky.

„Ale já se budu rád namáhat,“ odpoví Ostranski – přijde mu, že velmi gentlemansky. Poodejde, otevře poklopec, který před chvílí zapnul, a začne močit. Nebo spíš sprchovat. Kapradí se pokouší uhnout.

„To je v pohodě,“ ozývá se za ním Alicin flegmatický hlas. „Tímhle jsme si kvit.“

„Kvit?“ zeptá se Ostranski přes rameno.

„No kvit. Nebo kolikrát chceš, abych ti děkovala za záchranu? Nezapomeň, že musím poděkovat taky ostatním – a já jsem kupodivu jenom člověk. Navíc člověk bez lubrikačního krému.“

„Máš recht.“ Ostranski se zapne a vrátí. Alice na něj čeká s batohem v ruce. „Aspoň se kluci před závěrečnou holomajznou trochu zrelaxujou.“ Převezme ruksak a hodí si ho na záda. „Budou to potřebovat.“

57

Kavárna hučí ospalou pohodou, ze které se chce Blixtovi zvracet.

Sedí u stolku a pozoruje své ruce. Třesou se mu jako devadesátiletému heroinistovi. (Což je oxymoron, napadne ho vzdáleně, své cti dbalý heroinista se většinou nedožije třiceti.) Klid kavárny mu rozežírá žaludeční stěnu jako čistič odpadních trubek. Jak může být svět tak idylický, když jsem právě prožil to, co jsem prožil? Má strašlivou chuť vstát a začít ječet. Ozvěna nervového vypětí mu napíná míchu jako skákací gumu. Uplynulé dvě hodiny mají v jeho paměti podobu horečnatého snu s vlnícími se tvářemi jako v britské televizní inscenaci ze sedmdesátých let. Uchopí sklenici a pokusí se napít. Jenom se pobryndá. To nevadí. Stejně nemá žízeň.

Ke stolku si přisedne muž.

Úsečka pěšinky ve stříbrných vlasech je jako sen učitele deskriptivní geometrie. Dvouřadý oblek od Armaniho je zmačkaný jen nepatrně a boty házejí asfalťáckým číšníkům do obličejů prasátka.

„Nic, děkuji,“ řekne jim stříbrovlasý pán. Otočí se k Blixtovi. „Bohužel pospíchám. Nečekaná schůzka. Čeká na mě helikoptéra a v Zálivu hlubokých očí člun.“

„Ještě před hodinou,“ odpoví Blixt, „mě měl v práci Chorozon.“

Stříbrovlasý pán nehne brvou. V tapetě úsměvu se neobjeví jediná trhlina. Jen židle vrzne, jak ji nepatrně odsune vlevo, stehna a lýtka se napnou, lesklé boty na želaminové mozaice zapřou – tělo se připraví k vymrštění. Pokud je Blixt návnada a stříbrovlasého pána se v následujících sekundách někdo pokusí zatknout, kavárna Briareós něco uvidí.

„Donutil mě otevřít mrazák. Měl jsem tam…“

„… maso na oběd?“ uhádne stříbrovlasý pán.

„Na hodně obědů. A večeří. A snídaní.“

„Au.“ Stříbrovlasý pán soucitně přimhouří mrtvé oči.

„Což byla klika.“ Blixt se poněkud vytřeštěně usměje. „Protože jsem se oficiálně stal sériovým vrahem a to mě v Chorozonových očích zbavilo podezření, že jsem vaším agentem.“ V zrcadle uvidí svůj úsměv, křivý jako špatně sešitá jizva. Pokusí se ho vymazat. Nejde to.

Stříbrovlasý pán nic neřekne. Jen se předkloní, špičaté lokty zapřené o opěrky, a s vlídným zájmem čeká, až mu Blixt objasní, jak je možné, že se čerstvě odhalený sériový vrah může volně procházet po ulicích Tartaru a vysedávat po kavárnách s řídícími důstojníky nebeské rozvědky.

„Nezatkl mě. Neodvedl do vazby, nesepsal protokol. Nikomu to nenahlásil. Nechal mě být. I Violu. Ale řekl, že odteď pro něj budu pracovat.“

„Gratuluji.“ Stříbrovlasý pán má pohotově výraz sto třicet osm Mám radost za vás, chlapče. „Nestává se často, aby dvojitý agent nenadále povýšil na trojitého.“

„Ne tak úplně. On nechce, abych fízloval nepřítele – tedy vás.“

„Ne?“

„Ne. Mám mu donášet na Ba’al Zebula.“

Poprvé to vypadá, že se stříbrovlasý pán opravdu baví. „Vytváření soukromých zpravodajských struktur za účelem posilování vlastního mocenského vlivu.“

„Prosím?“

„Za to byl před sedmatřiceti lety Chorozon odsouzený. Pořád ty staré triky. Ten chlapec je nezmar. Stále sny o tom, že se jednou dostane na vrchol. Škoda že to dnes skončí, byla by radost s ním vaším prostřednictvím manipulovat.“

„Dnešní plán tedy platí?“

„Proč by neměl platit?“

„Slyšel jsem…“ Blixt zaváhá. „Ředitelka Miltonijské městské Gigabanky vydala prohlášení, že se tam v noci vloupala pětičlenná banda. Myslel jsem, že se jim podařilo ukrást –“

„DVD se See You Next Wednesday?“

„Ano.“

„To tedy podařilo.“

Blixt vyvalí oči. „V tom případě necháp –“

„A já jim ho bezprostředně po loupeži vyměnil. Za DVD See You Next Wednesday, region dva. Bez režijního komentáře. Čili disk, s nímž výtah rozhodně neodemknou. To pravé DVD mám teď v rukou já. Konečně.“ Stříbrovlasý pán se opře, evidentně spokojený sám se sebou. „Proč myslíte, že bych je jinak poslal tu banku vyloupit?“

„Vy – vy jste je poslal vyloupit banku?“

„Pochopitelně nikoliv přímo – ale co jim po zjištění Markýz Astaroth spáchal sebevraždu zbývalo? Mimochodem, dal jsem si záležet, abych to narafičil jako fingovanou sebevraždu, která vrhá podezření na stávající establishment. Nicméně hoši nejenže dokázali vyloupit banku – kvůli jejich zkušenostem s průniky do střežených budov jsem je ostatně najal –, ale dokonce se jim podařilo vyváznout z Miltonie. Famózní práce. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se dostanou tak daleko. Možná se dokonce probojují až k Tartaru. Už se staly divnější věci. Což by bylo samozřejmě ideální: čím víc na sebe budou vázat pozornosti, tím lépe pro nás. Nu a u Tartaru… Kolik divizí se momentálně v okolí města připravuje na válku?“

„Od včerejška dvacet jedna.“

Ve stříbrovlasém pánovi se probudí zpravodajský důstojník. „Stále pouze motorizovaná pěchota? A dělostřelectvo?“

„Plus čtyři letecké divize. Stíhačky.“

„Ty knížecí radě nebudou nic platné,“ mávne stříbrovlasý pán pěstěnou rukou. „Nestačí ani vzlétnout. Zničíme je na zemi. Už je napadlo začít sestavovat jednotky z asfalťáků?“

„Industriální Kníže Mathim to navrhl, ale ostatní reagovali poměrně hystericky. Bojí se dát asfalťákům do rukou zbraně ve větším měřítku. A taky v tom samozřejmě hrají roli předsudky.“

„Díky Bohu za ně. Mají nesmrtelné vojáky a nepoužijí je. Fantastické, jak by řekl náš přítel Chorozon. Každopádně, abych se vrátil k osudu komanda: v Tartaru je tedy dvacet jedna divizí.“ Stříbrovlasý pán se ušklíbne. Je to příjemný, důvěryhodný úšklebek hodného příbuzného, kterému bez obav svěříte na hlídání celou smečku nemluvňat. „Pět asfalťáků proti čtyřem stům tisícům démonů. Váš tip?“

„A pak?“

„Prosím?“

„Co bude pak?“

„Pak? Inu, dnes večer před šestou hodinou jistý Ba’al Zebulův ředitel operací využije svého postavení a pronikne k Luciferovu výtahu. S DVD See You Next Wednesday, region jedna, v kapse. Mimochodem: čeká na vás v obvyklé mrtvé schránce na záchodcích v kavárně Kottos. Přesně v osmnáct nula nula disk použijete. Serafové nahoře odemknou výtah, vy dole odemknete výtah. Vyjedete nahoru. Bariéra – tedy Země – exploduje. Půl miliónu andělů rozmetá její trosky po třech dimenzích. Překvapivý útok. Bitva. Pochopitelně vítězství. Norimberský proces s Knížaty, která to přežijí. Nebeský protektorát. A ráj na zemi. Tedy v pekle.“ Stříbrovlasý pán by mohl cynismus prodávat po vagónech. „Kdyby tak hoši z komanda věděli, že měli hlavní zásluhu na zničení Země… I když asi nejsou natolik mentálně vyspělí, aby tu ironii ocenili.“

„Myslel jsem…“ Blixt si navlhčí rty. „Myslel jsem, co bude s námi.“

„S námi? Hm, já budu s největší pravděpodobností jmenován zdejším protektorem. Ne že bych o to bůhvíjak stál. Vy dostanete funkci… no, jakou si budete přát.“

„Ne, my si pořád nerozumíme,“ řekne Blixt. „Já myslím, co bude se mnou a s Violou. Tedy hlavně s Violou.“

„Á, s Violou,“ pochopí pán. „Jistě. Tam pochopitelně platí všechno, co jsme si domluvili. Můžete si přát cokoliv. Klidně i audienci nahoře – že On vaši dceru vyléčí, o tom snad nepochybujete – nebo můžete v klidu zůstat tady, protože démonžerství už v pekle nebude hrdelním zločinem. Pár věcí se tu změní.“ Stříbrovlasý pán se zahledí otevřeným oknem na ulici. „Možná víc než pár.“ Obrátí zrak k Blixtovi. „Spokojen?“

„Jistě,“ odpoví Blixt a úporně si přeje, aby stříbrovlasému muži mohl věřit. Naivní představa, jistě. Ale nemá na vybranou. Nezbývá mu než doufat, že to vyjde a že Viole koupí normální život. Koneckonců kvůli tomu to všechno dělám, ne? Kvůli Viole.

Kvůli ní dnes zničím Zemi.

Hala miltonijského letiště se tyčí na jižním okraji města jako rozkročená mořská hvězdice. Třicetimetrové oblouky traverz se hemží bradavicemi inkrustií. Terminály vybuchují natlakovanou renesancí. Odbavovací přepážky se kroutí vrubořezbami, opěradla lombardských sedaček hoblují cestujícím záda.

Zaprášený a potlučený Sytry v páchnoucím koženém plášti sem moc nezapadá.

A není to pouze jeho názor: vojenská ochranka je u něj během čtyř sekund. Oba démoni jsou o hlavu vyšší než on a velmi unavení.

„Hele, já už nemůžu,“ řekne ten vlevo. „Další vágus.“

„Kolikátej je to dneska?“ řekne ten vpravo.

„Já bych řekl, že první.“

„Cože?“

„Kterýmu už fakt rozkopu držku.“

„Odveďte mě za svým velitelem. Hned,“ štěkne na ně Sytry.

„No, my tě spíš odvedeme na parkoviště. A tam dodáme tvýmu zjevu špetku zakrvácený elegance.“ V rukou toho vpravo sykne obušek. „Hned.“

Sytry nic neřekne. Jen se rozkročí a kovbojským gestem odrhne cíp pláště. Oba členové ochranky vyvalí oči a couvnou.

„Ten chlap je chodící železářství –“ Podívají se na sebe: hodit to na velitele možná nebude špatnej nápad.

Bývalé přístaviště Nilfheim je špinavá pláž s trouchnivějícími moly a jednou děravou pramicí, která vypadá jako dvě stě let stará želva z televizních zpráv. V zálivu se převalují těstovité vlny. Nikde nikdo.

Je jedenáct dvacet jedna. Stihli to.

Vanderbergerová si zastíní oči. „Takže vy ani nevíte, co je tert váš klient zač? Asfalťák? Anděl?“

Ostranski ji mine cestou po břehu; mozkem mu blikne vzpomínka. Kuffenbachovi zřejmě taky, protože odpoví: „Anděl ne. Nemá křídla. Nemá dva metry. Není plešatej. A má oči.“

„Tak vypadá jenom kasta obyčejných serafů. To je jako u démonů – šlechtic může mít jakoukoliv podobu.“

Ostranski si na břehu dřepne a strčí ruku do husté tekutiny. Když ji vytáhne, leskne se všemi barvami duhy a odkapávají z ní chuchvalce rosolu.

Jistě.

Dalo se přece čekat, že v Zálivu hlubokých očí budou místo vody rozmixované bulvy. Cvakání zbraní –

Ostranski se otočí, vyhoupne steyr. Z džungle vystoupí démoni.

Velitel letištní ochranky si Sytryho změří překvapeným pohledem.

„Pane veliteli, to je ten bezdomovec, co u sebe měl asi milión zbraň –“

Velitel letištní ochranky Sytryho obejme.

„Same! Jak to kurva vypadáš? To je tedka nová móda v koncentráku? Šéfuješ přece koncentráku Jih, že jo? Kdepak, my jsme s klukama v komandu vždycky říkali, že ty to z nás dotáhneš nejdál.“ Poodstoupí. „Co bys potřeboval? Jak tě znám, určitě sis nepřišel zavzpomínat na staré časy.“

Rovnou k věci. Ta netrpělivost se Sytrymu na Gusoynovi vždycky líbila. Hned po tom, že při průšvihu v démonžerském likvidačním komandu (chybka se tu a tam vloudí, občas to schytá nějaké to normální dítě – ups) nikdy nepotopil parťáka. Jeden z důvodů, proč se ho Sytry rozhodl vyhledat. A další důvod: Gusoyn klesl v hierarchii ozbrojených složek tak hluboko, že k němu Sytryho skandál ještě možná nedolehl.

„Potřebuju se okamžitě dostat do Tartaru. Samozřejmě bez letenky a jakéhokoliv záznamu.“ Že bělovlasý asfalťák míří k tartarskému potrubí, Sytrymu došlo v sekundě, kdy si to jaguároferrari namířilo na jižní výpadovku.

Gusoyn se zatahá za štětiny. „To bude asi problém.“

„Netvrď mi, že nemáš pod palcem nákladové prostory ve všech vzducholodích. Po miltonijských důstojnických barech jde chvála, jaký sis vybudoval prosperující byznys.“

„To jo, to jo.“ Gusoyn se stále tahá za štětiny. „O to nejde. Jde o to, že další přímá linka do Tartaru letí až večer po sedmé hodině. Což jsi asi slovem okamžitě nemyslel.“ Velitel ochranky luskne prsty v zášlehu logistické kreativity. „Ale mohl bych tě poslat na Thornovo letiště a tam by sis přestoupil na pendl do Tartaru.“

„Jasně.“

„Na Thornově letišti stačí najít dveře s nápisem Serviska 8 a chtít maníka jménem Derek. Ten všechno zařídí. Je to sice asfalťák, ale náš člověk.“

Člověk: ten výraz zní Sytrymu v souvislosti s asfalťákem mile ironicky.

Vanderbergerová srazí Kuffenbachovi hlaveň. „Přestaňte blbnout! Ty jsem zavolala já.“ Démoni pochodují po pláži. Kompletní rota bigošů.

Já věděl, že nás podrazí. Kuffenbach to Vanderbergerové napálí loktem do obličeje. Současně vystartuje Ostranski a vletí do ní zezadu. Kuffenbach musí obdivovat Adamovo sebeovládání – on v jeho pozici by jí prostě vystřílel půlku zásobníku do zad.

Vanderbergerová se v letu přetočí a dopadne na záda. Exploze písku. A dvě beretty. Jedna míří do obličeje Kuffenbachovi, druhá Ostranskému. Vanderbergerová tasila ještě v letu. „Ráda bych, aby tady byla zase pohoda.“

Míří na ni a ona zase na ně.

„Nezavolala jsem je na vás. Zavolala jsem je na vašeho klienta. Není to žádnej obyčejnej asfalťák, ale všechoschopná šajba, a já nehodlám riskovat, že mi vyklouzne.“

Teď už na ně míří i démoni. Na ty zase pro změnu míří Holofaust a Lambert. Mířecí orgie. John Woo by implodoval v obláčku hýkavého blaha.

„To ti tak věříme,“ vyplivne Ostranski písek.

„No dobře,“ přizná Vanderbergerová. „Nepopírám, že druhej důvod byla snaha vyrovnat síly. Kdybyste se rozhodli, že mi ustřelíte palici, těžko bych proti tomu mohla něco dělat, že jo?“

„Hm,“ řekne Kuffenbach.

„Tak co? Bude zase pohoda? Nebo to rozjedeme? Je to na vás.“

Kuffenbach a Ostranski si ani nemusí vyměňovat pohled. Kuffenbach kývne na Vorošilova; Rus skloní steyr, kterým mířil Vanderbergerové zezadu na hlavu. „Bude pohoda.“

„A jaká to bude pohoda?“

„Vánoční,“ zahučí Ostranski.

Vanderbergerová zastrčí beretty do pouzder a natáhne ke Kuffenbachovi ruku. „Správně. Přímo štědrovečerní.“

Démoni sklopí zbraně, komando je napodobí. Kuffenbach Vanderbergerové pomůže na nohy. Podá jí kapesník.

„Co je?“

„Máte na ksichtě krev.“

Vanderbergerová si rozmaže krev po obličeji. „Hrmch,“ odkápne do písku rudou slinu. „Rád bijete holky, co?“

„Pouze ve vašem případě.“

Odněkud vyhrabe opuchlý úsměv. „Vy teda víte, jak dívku ujistit o její výjimečnosti.“

58

Mraky mají barvu mycího prostředku na nádobí ředěného absintem.

Kuffenbach stojí na pláži úplně sám. Vítr se mu otírá o tvář a ohýbá límec maskáčové blůzy. Oči pálí a v botách dře písek. U nohou mlaskají vlny. Únava a úzkost se nalily do mozku a táhnou myšlenky ke dnu. Tam, kde leží vraky ztroskotaných naivních představ. A zásady jako utopenci omotaní řetězy.

Je jedenáct hodin a dvacet devět minut.

Na obzoru se objeví člun.

Tvoje kariéra zrádce může začít.

Člun se blíží.

Ostranski leží v džungli vedle Vanderbergerové a poloviny roty a dusí se démonským pižmem. Druhá polovina je v západním výběžku džungle s Lambertem a Alicí.

Člun se sune oční huspeninou; zpod kýlu se valí želatinové vlny. Ostranski už vedle kormidelníka rozeznává stříbrovlasou postavu. Kuffenbach stojí na břehu. Takhle z dálky vypadá malý a zvláštně shrbený.

Ostranski mu vyšle telepatický signál: Hlavně neudělej žádnou kravinu.

Na morální integritu se tentokrát laskavě vyser.

Kuffenbach jde po břehu souběžně se člunem. Zastaví se u čtvrtého mola. Přesně na značce.

Dívá se, jak člun přiráží ke kůlům. Stříbrovlasý pán z něj vyskočí a předvede profesionální úvaz. Kormidelník a ještě jeden démon zůstanou v lodi.

Stříbrovlasý pán si opráší ruce a na dálku Kuffenbacha švihne úsměvem jako bičem. Upraví si kravatu – uvázanou na poloviční windsorský uzel – a potáhne manžety: drobná, mimoděčná gesta, která mohou být příznaky nervozity stejně jako nevědomým automatismem. Vyrazí k majorovi. Jeho boty se blýskají jako dvě slunce.

„Do prdele,“ zašeptá Alice. Lukas po ní zašilhá. Alice valí oči na stříbrovlasého dědu a vypadá, jako by se zapomněla nadechnout.

„Co je?“

„Já vím, kdo to je.“

Stříbrovlasý pán nabídne Kuffenbachovi ruku – a Kuffenbach ji s jidášovským pocitem stiskne.

„Majore – ani netušíte, jak se mi ulevilo, že vás zase vidím.“

„Mně taky.“ Zatím dobrý: ani jedna lež. To je pochopitelné jen Kuffenbachův soukromý bonus. Jeho hlavní mise je jasná: Tři minuty.

Ostranski se pokouší zaostřit na molo: Kuffenbach se nad stříbrovlasým dědou tyčí jako zvětralý menhir a odpovídá jednoslabičnými větami.

Musí ho zdržet tři minuty, připomene si Ostranski. „Nejlépe nenuceným dialogem.“

To jsme tam poslali toho pravýho.

Vorošilov kývne na Holofausta; nasadí si náustky. Oba mají na zádech zavěšené dětské plíce – vzduchu se do nich sice nevejde jako do dospělého akvalungu, ale nejsou tak nemotorné.

Želví pramice je kryje před pohledy ze břehu i ze člunu.

Ke člunu je to patnáct metrů. Plán je, že Kuffenbach zabaví dědu tři minuty – dokud se Vorošilovovi a Holofaustovi nepodaří zmocnit lodi.

Bez lodi jsou nahraní. Dokonce i Vanderbergerová to uznala a souhlasila s pořadím nejdřív člun, pak děda.

Tři minuty.

Vorošilov s Holofaustem se naposledy nadechnou. Potopí se do pableskujících bulv.

„Bylo neuvěřitelné, čím jste museli projít,“ říká stříbrovlasý pán. „Nejdřív na vás Ba’al Zebulova nohsledka Vanderbergerová poslala tankovou brigádu, pak vás málem zajal Chorozon… A vy,“ vykulí stříbrovlasý pán na Kuffenbacha obdivné zrak, „jste si se vším poradili. A naprosto brilantně. Famózní práce.“

„Díky,“ řekne Kuffenbach. Jen se vykecej.

Ještě dvě minuty.

Karen rýpne do Ostranského loktem. „Zatím řekl čtyři slova. Takhle ho tam tři minuty neudrží.“

„Žádný strachy. On se rozjede. Hluboko v něm je rétor a táborovej řečník.“

„Zřejmě hodně hluboko.“

„Zvláštní, že vy jste s ním vydržela švitořit půlku cesty.“ Karen se neobtěžuje s odpovědí.

Vorošilov s Holofaustem kráčejí po dně. Pohyb pod normální vodou nebývá nejrychlejší – ale tohle připomíná pokus vtlačit se do ovocného želé. Hlemýžď je proti nim Schumacher.

S monumentální pomalostí kladou nohy do písku a oční sliz pruží, oblévaje a tiskne. Proudí po tvářích jako teplé hleny.

Ze stříbřité temnoty občas blýskne nerozmixované oko. Pár jich kolem potápěčů krouží a upírá nemrkající pohledy.

„Ani na sekundu,“ vztyčí stříbrovlasý pán prst, „jsem o vás nezapochyboval, majore. Na mou čest. Byl jsem si jist, že jsem pro tento náročný úkol vybral ty nejlepší muže. Nezlomné profesionály. Snad jen to Flaurovo oko, to bylo jediné drobné uklouznutí v jinak bezchybně odvedené práci.“

Kuffenbach nemá potuchy, o čem děda mluví. Normálně by řekl Hm a pustil to jedním uchem tam a druhým ven.

Ale zbývá ještě celá minuta.

Takže řekne: „Co?“

„Vidíte?“ řekne Ostranski. „Už se rozjel.“

Dno člunu se vlní nad hlavami. Vorošilov se otočí na Holofausta a zjistí, že doktor odchytil šmolkově modrou bulvu, nacpal si ji do důlku a teď na Vorošilova žertovně koulí.

Debil, pomyslí si Vorošilov, ale ústa s náustkem se mu roztáhnou do mimoděčného úsměvu.

Píchne prstem vzhůru. Holofaust se na něj pokusí souhlasně mrknout. Nové oko mu vyhupsne z hlavy a odkličkuje pryč.

Oba se odrazí ode dna. Nože mají v rukou.

„Neberte to tak, majore, že vám Flaurovo oko vyčítám. Spíš naopak: jistým způsobem mi to imponuje. Svědčí to o dobré morálce v týmu, o tom, že hledíte vstříc budoucnosti s optimismem. Že věříte, že se dostanete zpátky na Zemi. Plným právem. Nicméně dosti tlachání, času není nazbyt. Plavba přes záliv bude trvat nejméně hodinu. Pak tři a půl hodiny pochodu k městu – a zbudou vám pouze dvě hodiny, abyste se probili Tartarem k výtahu. Nuže,“ stříbrovlasý pán se otočí ke člunu, „loď je zde – vidíte, že držím slovo. Můžete zavolat své spolupracovníky a nalodit se.“

Hladina za člunem se napne a dvojmo vyboulí – – a vydouvá a boulí dál, jako by vynořující hlavy nechtěla pustit. Natahuje se jako žvýkačka a Holofaustovi se na nekonečný okamžik zdá, že nepovolí, zapruží a vystřelí je zpátky ke dnu –

– a pak se sklivcová blána protrhne a do tváří je udeří vzduch.

Stříbrovlasý děda má tvář stále otočenou k člunu.

Upoutej jeho pozornost. Kuffenbach otevře ústa, a než si stačí rozmyslet, co řekne, prohlásí: „Trpím mořskou nemocí.“

Děda se otočí. „Prosím?“

„Nemůžu se nalodit. Hodil bych tyčku.“

Stříbrovlasý pán na něj zírá. „Pardon?“ Přes jeho rameno Kuffenbach spatří, jak se za člunem vymrští dvě slizké siluety – a zase zmizí. Spolu s nimi zmizí i démoni. Jediné, co zbude, jsou dva oblouky krve narýsované do vzduchu.

Děda nepřestává civět a Kuffenbachovi kmitne hlavou vzpomínka na nevěřícný pohled ředitelky banky. No dobře. Verbální lstivost zřejmě nebude můj obor.

Ale pochopitelně dědu nepraští pěstí jako ředitelku. To by bylo primitivní.

Vytáhne pistoli a střelí ho do nohy.

„A je to tady!“ vyskočí Karen.

Vzápětí se na stříbrovlasého dědu řítí celá rota démonů.

Kuffenbachova střela se do dědy zasekne s podivným zvukem. Jako by zapadla do hmoty, která je na povrchu měkká, ale s každým milimetrem tuhne.

Kuffenbachův projektil se zastaví pouhých osm milimetrů pod pokožkou.

Stříbrovlasý pán pohlédne vstříc řvoucí démonské hordě a pak zpátky na Kuffenbacha. „Působivé,“ řekne.

Pak se něco stane.

Něco rozmazaného.

Stříbrovlasý pán je bůhvíproč tři metry ve vzduchu.

Lukas strne uprostřed kroku. Otevře ústa. Vyvalí oči. Vidí to úplně jasně: na Kuffenbacha padá modrá šmouha. Modrá šmouha s pokrčenýma nohama a vlající blankytnou kravatou.

Kuffenbach stihne dvakrát vypálit.

Šmouha ho zasáhne s razancí dělostřeleckého granátu.

Alice Lukase chytne za ruku.

Něco hlasitě křupne a Kuffenbach letí vzduchem, mezi žebry vytryskne bolest, vyletí otevřenými ústy a zmizí za obzorem – a během půlsekundy se vrátí, rozžhavená do bělavého matná. Kuffenbach pořád letí.

Lukášova nerdovize má ostrý obraz a dobrý zvuk: Kuffenbach plachtí osm metrů pozpátku jako brankář, co chytil Supermanovu penaltu. Děda mu celou dobu stojí na hrudi jako Green Goblin na kluzáku. Při pádu vyryjí brázdu jako nouzově přistávající Enterprise.

Alicina dlaň je horká a zpocená.

Vorošilov a Holofaust se vytáhnou do člunu. Bulvy z nich crčí po litrech.

Stříbrovlasý pán seskočí z Kuffenbachova hrudního koše. Ani se neobtěžuje vykopnout mu z ruky čézetu. „Zrada je první krok k mentální zodpovědnosti. Začínáte dospívat, majore.“

Démoni jsou od nich pár kroků. Stříbrovlasý pán vyhodí zátěž letmého úsměvu a rozeběhne se k molu.

Kuffenbach mu do zad vystřílí zbytek zásobníku. Projektily v dědovi zmizí jako v tůni.

Aspoň jsem mu zničil to debilní sako.

„Nenechte ho utéct!“ řve Karen. Ostranski je dva kroky před ní, démoni krok za ní. A všichni vidí, že to nestihnou.

Kuffenbach nadzvedne hlavu. Každý nádech je Matterhorn, každý pohyb jiskří zkraty. Děda vběhne na značku. Kuffenbach to zmáčkne.

Pod naleštěnými polobotkami exploduje směs tetrylu a tritolu.

59

Stříbrovlasý pán vyletí nad záliv. Částečně.

Karen se podaří uhnout, ale Ostranského nakopne blýskavá polobotka za ucho. Noha je utržená nad kolenním kloubem.

Na démony prší další končetiny – ale to nejhorší schytá někdo jiný.

Dědův trup dopadne na Holofausta jako piano z kreslených grotesek. KRACH. Holofaust zmizí.

V člunu zbyde jen zkamenělý Vorošilov. A dvoumetrová díra.

Ostranski se vrhne z mola ve stejnou chvíli jako Vorošilov ze člunu. Šipkou – kdyby skočil placáka, zřejmě by se od pryžové hladiny odrazil jako žabka.

Pod hladinou je šedavě matno. Po Holofaustovi zbyl jen řetízek krvavých bublin zatuhnutých ve sklivci. Vorošilov ho sleduje. Klesá pomalu – jako vločka v těžítku se zasněženou Moskvou. Od mola se blíží Ostranského stín.

Lukas dorazí na konec mola. Člun s děravým dnem nabírá vodu. Dělej něco.

Není co: díra má přes dva metry. Každý pokus vylévat sliz je marný.

Na molo vběhne několik démonů a Lukas se otočí s namířeným steyrem: „Vypadněte.“ Ostranski a Vorošilov se s Holofaustem musí vynořit do zajištěného prostoru – to je jasné dokonce i Lukášovi. Až na to…

… že Ostranski a Vorošilov se s Holofaustem pořád nevynořují.

Hladina je hladká jako poleva.

Karen s Alicí pokleknou u Kuffenbacha. Cvrnknou utržené knoflíky: Karen roztrhne maskáčovou blůzu a vyhrne tričko. Pravá strana hradního koše se propadla – z bílých chlupů trčí kusy zlámaných žeber. Do prsou se obtiskl vzorek dvou podrážek. Karen po nich přejede chladnými prsty. „Jak jste dlouho v pekle? Přesně.“

„Třicet… hodin… a dvacet minut,“ zasípe Kuffenbach.

„Tak to se ještě zahojí.“ Karen sama slyší, že to neříká moc jistě. „Určitě.“

Ohlédne se k molu, kde ten kluk civí do nehybného zálivu, a cítí, jak se jí v břiše uzluje smyčka střev.

Asi aby se na ní mohla oběsit.

Ostranski prorazí hladinu s chraplavým nádechem. Místo hlavy vazká koule slizu, vymrští levou paži a Lambert ji chytne. Do zápěstí druhé ruky se Ostranskému zařezává blankytná kravata.

Nalehne břichem na molo a s Lambertem rvou dědovo torzo z lepivého živlu.

Ve chvíli, kdy se jim ho povede překulit nahoru, se vynoří Vorošilov.

Vytáhnou bezvládného Holofausta na molo a pomůžou Denisovi. Rozvalí se vedle Ostranského. Hruď se mu zdvíhá, jako by právě udělal světový rekord na tři sta metrů. Lukas poklekne k doktorovi.

„Já teda dýchání z úst do úst tomu halitóznímu magnátovi nedávám,“ zafuní Ostranski.

A jako by to bylo smluvené heslo, Holofaust sebou škubne, převalí se na břicho a začne zvracet oči.

Lukas dosedne na zadek tak prudce, že si narazí kostrč; ani to necítí. Úleva se šíří tělem v třaslavých vlnách.

Stříbrovlasý pán bez nohou a rukou se snaží odplazit pryč. Nikdo mu v tom nebrání.

Než dorazí Karen Vanderbergerová a přišlápne dědovi krk, podaří se mu urazit skoro čtyři centimetry.

„S dovolením,“ luskne Vanderbergerová na démony s nosítky, „bych pana markýze Astarotha převzala do své péče.“

Ani nevzhlédnou. Zaměstnává je pohled na potápějící se člun. Holofaustovi se z nosu spustí krev. Krápe na molo jako barevný kontrapunkt.

Loď naposledy zabublá a zmizí.

Než přiletí pro markýze vrtulník, Kuffenbach dokáže chodit. Stáhne se s komandem do džungle. Vanderbergerová sice má, co chtěla – ale pokud by dostala zálusk na něco navíc, budou mít proti ní větší šance v lese.

Vanderbergerová zřejmě uvažuje podobně: když z Tartaru dorazí helikoptéra, nechá ji dosednout co nejdál od Kuffenbacha a vyčlení k její obraně větší část roty. Pro jistotu – kdyby se Kuffenbach rozhodl nahradit ztracený dopravní prostředek jiným. Ne že by o tom neuvažoval.

Když je novopečený paralympionik naložen a vrtulník připraven ke startu, vypraví se Vanderbergerová na návštěvu. Kuffenbach s Ostranským jí vyjdou vstříc; setkají se v polovině pláže.

„Co máte v plánu teď?“ Vanderbergerová mhouří oči proti poledním paprskům a dívá se na Kuffenbacha.

„Do toho je vám žaludy,“ odpoví Ostranski.

„Žaludy?“

„Tak kulový, když jste taková tradicionalistka.“

„Říkala jsem si, jestli byste třeba nepotřebovali loď.“

Kuffenbach se na ni podívá. Jeho mlčení je poměrně výmluvné. Maskáčová blůza s utrhanými knoflíky se mu třepetá ve větru.

„Když jsem přivolávala vrtulník z Tartaru, nechala jsem si zjistit, jestli v okolí nejsou nějaká plavidla. Jsou. A jedno je jenom pár mil odtud – malá obchodní koga. Takže jsem ji z moci Industriálního Knížete Ba’al Zebula zabavila, aby vás převezla přes záliv. Měla by tu být za dvacet minut.“

Jako první se vzpamatuje Ostranski: „Ha ha. Dobrej pokus.“

Vanderbergerová neznatelně trhne rameny. „Nemusíte na ni lézt, jestli se bojíte nějaký boudy.“

Kuffenbach poprvé promluví: „Proč byste to dělala?“

„Pomohli jste mi chytit živýho markýze – mimochodem, ten zahrabanej tetrytol byl nakonec dobrej nápad, uznávám. Díky vám jsem splnila úkol. 1 když samozřejmě dostat markýze bylo i ve vašem zájmu, to je jasný.“

„Hm?“ řekne Kuffenbach.

„Markýz přece připravoval nebeskou invazi. Chtěl zbořit Bariéru.“

„A?“

„Jaký a?“

„Proč by nás měla srát nějaká Bariéra?“

„Cože?“ Vanderbergerová se podívá z jednoho na druhého. Pak se jí na rtech objeví úsměv, který se Kuffenbachovi vůbec nelíbí. „Vy to nevíte.“

„Co?“

„Bariéra přece dělí nebe od pekla. Čili Bariéra se nachází mezi nimi. Čili Bariéra je…“

Kuffenbachovi to dojde. „… Země.“ Do prdele.

„Co… co…,“ Ostranski si odkašle. „Cože?“

„Jakákoliv invaze se může uskutečnit jenom za cenu zničení Země,“ řekne Vanderbergerová pomalu, jako by mluvila s retardovanými šimpanzi. „Markýz chtěl zničit Zemi. A my jsme ho zastavili. Proto vám teď pomáhám. Protože jsme ho společně dostali. Protože mám radost.“

Do prdele. Do prdele. Do prdele do prdele do prdele.

Kuffenbach a Ostranski se dívají skrz Vanderbegerovou. Jako by se proměnila v Chorozona.

„A tak jsem vám dohodila loď,“ pokrčí opět rameny Vanderbergerová. „Víc za tím nehledejte. Já mám svý hotový a vy už mi žíly netrháte. Jestli postřílíte dalších pár démonů… poslužte si. To už není můj byznys. Stejně vás nakonec dostanou. A je celkem jedno, jestli na tyhle straně zálivu, nebo na druhý.“ Pohlédne na Kuffenbacha a ten si nesmyslně pomyslí, že její oči mají barvu roztavených mentolek. „Jenom jsem vám chtěla prokázat laskavost. Nečekám, že mi poděkujete nebo tak něco.“

Bez dalšího slova se otočí a jde pryč.

Kuffenbach s Ostranským se koukají, jak vykřikuje rozkazy a nastupuje do helikoptéry. Zavíří písek, vrcholky stromů se ohnou: stroj se odlepí od země. Ostranski a Kuffenbach se ani nepohnou; stále stojí nehnuté jako dva sloupy.

Démonská rota se – se zbraněmi pro jistotu namířenými na Kuffenbacha – zanoří zpátky do džungle. Pravděpodobně ve směru nejbližšího tábora. A Ostranski a Kuffenbach dál stojí bez jediného pohybu.

Doprdeledoprdeledoprdeledoprdeledoprdele.

Konečně Ostranski pohne rukou. Vytáhne z kapsy See You Next Wednesday a podívá se na obal. „Region dva. Bez režijního komentáře.“ Podá DVD Kuffenbachovi. „Ten hajzl nám prohodil disky. Proto na nás čekal u tý banky. Ten pravej, co se s ním otevírá výtah, má teď on.“

Do prdele, pomyslí si invenčně Kuffenbach.

Zatímco nevidoucím zrakem zkoumá žaketku, Ostranski se spustí do dřepu. Nechá mezi prsty protéct šedý písek. Unaveně to zasyčí. „Ježíši Kriste. Co teď?“

60

„Pomáhali jsme markýzovi zničit Zemi.“

Členové Kuffenbachova komanda se na sebe dívají a major má pocit, že se do těch popelavě šedých obličejů už nikdy nevrátí barva. S výjimkou Vorošilova. Ten čím dál víc brunátní – jako by odčerpával krev z ostatních.

Stojí na pláži a vítr se kolem nich točí a vyje. Písek v zubech skřípe tak, že se z toho rozskakuje hlava.

„Dodali jsme mu disk, pomocí kterýho za šest hodin rozpráší Zemi na atomy.“

Vorošilovova tvář je temně rudá. Lambert vypadá, jako by se chtěl zavrtat do písku a už nikdy nevylézt. Doktor rychle mrká. Ostranski připomíná zombii. Kuffenbach po jejich obličejích jede očima, ale nevidí je. Vidí úplně někoho jiného. Filip Ostranski, Lýdie Ostranská, Olga Vorošilovová, Lambertova matka…

Marie. Klára.

Ty všechny jsme zabili.

Nemůže dýchat. Nemůže pokračovat. Zatíná pěsti a cítí, jak se mu nehty boří do masa.

Je rád, že to za něj vezme Ostranski: „Když Vanderbergerová markýze na mole prohledávala, žádnej disk u sebe neměl. Už ho musel někomu předat. Někomu, kdo v šest hodin otevře Luciferův výtah, vyjede nahoru a zničí Zemi.“

Dívají se na sebe. Vítr posměšně kvílí a písek v zubech skřípe jako drtička štěrku.

Nikdo nemusí nic říkat. Žádné rozhodování, žádné hlasování. Všem je úplně jasné, co musejí udělat.

„Jaký je plán, veliteli?“ zeptá se Holofaust.

A Kuffenbach najednou zase může dýchat.

„Vcelku jednoduchej,“ odpoví. „Půjdeme k Luciferovu výtahu a všechny zmasakrujeme.“

61

Koga je dlouhá třicet metrů. Tři stěžně. Plachty vesele různobarevné: bílé pruhy se střídají s asiatsky žlutými. Trup slepený z miliard zahnědlých trsátek; když se otře o molo, vrže jak krunýř prastarého pásovce. Karvelová obšívka se leskne zasmrádlým tukem. Na přídi do kastely vypálené jméno lodi: Naglfar.

„Naglfar?“ zopakuje nahlas Vorošilov.

„Loď z nehtů mrtvých lidí,“ zamumlá Holofaust.

Posádka působí dojmem, že hrála komparz v pirátských filmech už v dobách trháku Captain Calamity. Klišovitější sbírku mořských vlků Ostranski ještě neviděl. A kapitán tomu nasazuje korunu: holohlavý rabiát s páskou přes oko, co napadá na jednu nohu. Chybí jenom papoušek na rameni. „Bude mi čest vás uvítat na palubě mý zatroleně prašivý kocábky, džentlmeni!“ řve přes zábradlí. „Už jsem toho vo vás hodně slyšel a nemůžu se dočkat, až mý ušním mazem prorostlý sluchovody oblažíte kruťáckejma historkama o svejch podivuhodnejch bojích s démonskejma paznehtama!“

Nikdo na břehu se nezmůže na odpověď.

„Co tam tak stojíte, saláti! Nebo vám snad, u všech deprivovanejch slanečků, můj Naglfar neni dost hóch, suchozemský krysy?“

Ostranski se konečně probere: „Zcepeněli jsme úžasem nad tvou prudce originální imagí, králi sedmi moří!“

„Díky,“ vycení holohlavec hnědý chrup. „Snažim se, sem v tom nováček. Na Zemi sem opravoval faxy.“

Naglfar se odrazí od mola s uširvoucím zamlaskáním: jako by někdo roztrhl patnáct tisíc vanilkových pudinků.

Silný vítr z jihozápadu nafoukne plachty. V líně se zalévající brázdě skotačí za lodí dětské bulvy.

Do otevření Luciferova výtahu zbývá pět hodin a třicet šest minut.

V kajutě, kterou jim s laskavým pořváváním zapůjčil sám kapitán, se koná válečná porada. Kuffenbach se za psacím stolem s vyřezávanými chobotnicemi a propletenými mořskými draky vyjímá podivně. Jako by tam odjakživa patřil.

„Od zálivu nám to do Tartaru – hodně ostrým tempem – bude trvat tři hodiny. Jenže,“ Kuffenbachův zasedlý nehet vyryje do zplstnatělé mapy oblouček, „Tartarus není uzavřený středověký město obehnaný hradbama. Je to megapole, která na okraji volně přechází do ghett a předměstí. A těma budeme muset projít. To znamená vybírat nejmíň frekventovaný oblasti, kličkovat, schovávat se. Což nás zpomalí. Možná až o hodinu. Čili nám na vnitřní město a na probití k výtahu taky může zbýt jenom půl hodiny. Takže o co jde: nutně někde potřebujeme vyhrabat časovou rezervu.“

„Co zase šlohnout auto?“

„To tě ve městě spíš zdrží.“

„Co je támhleto?“ ukáže Ostranski na mapu. „Kousek od zálivu.“

„Thornovo letiště,“ přečte Vorošilov a oči se mu rozsvítí jako adrenalinové světlomety.

„Na to zapomeň,“ řekne Kuffenbach. „Potřebujeme riziko zmenšit, ne zvětšit. Nebudeme přepadávat letiště, nebudeme unášet letadla.“

„Mohlo by to –“

„Nebudeme.“

„Možná bysme nemuseli.“

Všichni se na Alici podívají. Upírá oči na mapu a okusuje si nehet.

„Znám jednoho maníka na Thornově letišti. Asfalťák, žádnej démon,“ zdůrazní. „Jede v černejch pasažérech a kontrabandech, ale vedle toho nám občas schrastí informace. O cestujících, dodávkách a tak. Nikdy nikoho neprásknul ani nestáhnul o prachy. Myslím, že je celkem spolehlivej, občas s ním… teda… chci říct, že Dereka znám docela dobře.“

„Dokázal by nám Derek zajistit načerno místa v letadle?“

„Ve vzducholodi,“ opraví Lamberta Alice. „Jo, řekla bych, že jo.“

Vorošilov se předkloní. „Jak dlouho trvá cesta vzducholodí z Thornova letiště do Tartaru?“

„Dvacet minut.“

Mírný pohyb v kajutě: Vorošilov se narovná a opře o dřevokašovou přepážku. Holofaust překříží nohy.

Ostranski si je prohlíží s nevěřícným výrazem. „Mám jenom jednu otázku. Ale ta je poměrně zásadní,“ řekne. „Posrali jste se?“

„Proč, ty něco cej –“

„Chcete mi říct, že fakt uvažujete o vyhlídkovým letu vzducholodí? O tom, že dobrovolně vlezeme do velkýho a pomalýho terče?“ Ostranski práskne o stůl dlaní a Lambert sebou trhne. „Co je to s váma? Hned jak se to ti šmejdi dozvěděj, vysvačej náš Hindenburg první střelou země-vzduch, kterou vyštrachaj v babiččině kapsáři.“

„Proč by se to měli dozvědět?“ namítne Vorošilov.

„Protože,“ namíří na něj Ostranski ukazovák, „se tím plně vydáváme do rukou kolaborantů, jako je tady Alice a její kuřbuřt. A to je fatální chyba.“

„Myslíš něco jako nechat se zavřít do kolaborantský farmářský dodávky?“ poznamená Lambert. „Nebo nalodit se na kolaborantskou loď? Něco takhle fatálního máš na mysli?“

„Lukas to vystihl.“ Vorošilov zkříží ruce na hrudi. „Tohle riziko už jsme podstoupili. Nechápu, proč najednou vyšiluješ.“

„Ale hovno. Netvrďte mi, že nevidíte rozdíl mezi –“

Kuffenbach zvedne dlaň a Ostranski zmlkne.

„Svůj názor jsi řekl. Že je to riziko, nikdo nepopírá. Otázka je, jestli nám stojí za časovou úsporu. A protože se nejedná o rozhodnutí během bojový akce,“ Kuffenbach se po nich rozhlédne, „nehodlám to řešit rozkazem. Budeme hlasovat. Jako obvykle. Takže?“

Pro Alicin návrh: Kuffenbach, Vorošilov, Holofaust, Lambert.

Proti: Ostranski.

„Čili všechny argumenty, který jsem tady vyblil, berete jako teleshoppingový kydy? Ani se nad tím nezamýšlíte?“

„Ono se totiž není moc nad čím zamejšlet, víš?“

„Vypatlaný, nepoučitelný debilové. Psychopatickýjak burzovní makléři.“ Ostranski si ukazovákem a palcem stiskne kořen nosu, jako by ho bolela hlava. „Až se budeme řítit zamotaný do hořící plachty k zemi, nebudete volat maminku, ale mě. Pak si vzpomenete, co jsem vám o tomhle nápadu naší vystříkaný kurvičky říkal, ale to bude pozdě, hovada.“

„Člověče, ještě chvíli,“ prohlásí Vorošilov, „a začnu si myslet, že proti Alici něco máš.“

Ostranski na něj zůstane civět.

„Tak fajn,“ řekne Kuffenbach. „To bysme měli. Další postup je schválenej a nám zbývá vyřešit poslední podružnost. Naval Flaurovo oko, Adame.“

Ostranského srdce ztuhne uprostřed úderu, zalité hlenovitou směsí děsu, černého svědomí a paniky. „Cože?“

„Flaurovo oko. Asi diamant, jestli tipuju správně.“

„Diamant?“

„Nedělej nám tady dětský představení, Adame. Muchomůrka ti nikdy nešla. Jo, diamant. Kterej jsi šlohnul v bance.“ Kuffenbach vypadá, že chce dodat Přestože jsi mi slíbil, že to neuděláš, ale nedodá. „Vybal ho. Máme problém a musíme ho nějak řešit. Sice už je asi pozdě – ale aspoň to zkusíme. Ohrožuje nás to všechny.“

Ostranského srdce se pokusí znovu rozbušit, ale vyjde z toho jen bahnité pšouknutí. Hlen se valí tepnami. Přiznej se, naskočí na sítnici. Hraj pro jednou fér. Řekni, co jsi udělal a pak si sedni a čekej, co s tebou provedou.

To je jediný správný řešení.

Posral jsi to, tak si to vyžer.

Ostranski otevře ústa. „Já…,“ zahrčí. Všichni v místnosti se na něj dívají – jen Alice odvrátí zrak. Dělej. Přiznej se.

„Já nemám nejmenší ponětí, o čem mluvíš.“ Přiznej se, ty srabe!

Kuffenbach se Ostranskému dívá do očí, jako by tam zarážel konvexní válcované hřebíky. „Jistě. Jistěže nemáš. V životě by mě nenapadlo, že bys mohl mít ponětí. Fajn. Odmítáš to řešit. Takže to uděláme takhle, Adame. Všechny věci z kapes. A sundej si blůzu. A kalhoty a boty. Vyhrň si tričko, ať vidíme, že sis nic nenalepil na tělo.“

Ostranski Kuffenbachův pohled opětuje s lehkým úsměškem. Kristepane. Panebože. On to myslí vážně.

Na sítnici naskakuje jeden řádek za druhým: Máš poslední šanci. Poslední šanci si zachovat aspoň pár obratlů rovný páteře. Přiznej se. Dělej, ty zkurvenej posero.

Ostranski si odkašláním pročistí hrdlo. „Martine…“

V Kuffenbachově výrazu neprokmitne ani záchvěv vstřícnosti. Jen stará známá neproniknutelná fasáda.

„Martine, já…“

Ježíšmarjá, tak už to kurva vyklop!

„…já si myslím, že ses dočista pomátl.“

Kuffenbachovi se ve tváři cosi pohne. Ostranski si není přesně jistý co, ale cítí, že mu černý hlen právě dobublal do mozku. Plní levou hemisféru jako melasa. „Jo,“ pokračuje. „Úplně ses zcvoknul. Učebnicovej případ nezvládnutýho stresu a zkratování pod tlakem. Tví psychiatři by brebentili blahem.“

Vybral si. Poslední šance je v tahu. Zbývá jen bezhlavě se hnát po zvolené cestě.

Hlavou se mihne myšlenka, jestli měl vůbec na výběr. Nebo byla jeho osobnost od počátku takhle nastavená a nápad Přiznám se a postavím se tomu čelem byla jen sebeiluze?

No teď už je to jedno.

„Nebudu tady předvádět striptýz pro pobavení tvýho chorýho závitnatce. Dobře mě poslouchej, Martine: naposledy ti říkám, že jsem žádnej posranej diamant nevzal. Dávám ti na to svý čestný slovo.“ Ježíši Kriste. „To ti musí stačit.“

Kuffenbachova odpověď zasviští jako ostří gilotiny: „To mi nestačí ani náhodou.“

Ostranskému ze rtů unikne rezavé zachichtání. „Úžasný. Paráda. Tak tobě nestačí, když tvůj nejlepší kámoš –“ Tohle už je vyloženě ubohý. Koutkem oka zaznamená, že Holofaust narovná nohy. Líný, ledabylý pohyb. Vorošilov je už taky připravený vyskočit. Ostranski se k nim natočí.

„Svlíkej se, poupátko,“ řekne Holofaust.

„Nasrat.“

„Dal nám čestný slovo,“ ozve se Lambert. „Já mu věřím. Nechte ho bejt.“

Kristepane, ty se do toho nepleť, pomyslí si Ostranski, ale nahlas řekne: „Slyšíte? Hlas rozumu.“

Kuffenbach se vztyčí za kapitánským stolem. Ostranski vyvine veškeré úsilí, aby necouvl – a nějakým zázrakem se mu to povede. Zůstane na místě, se založenýma rukama a ztuhlým úšklebkem. Kuffenbach stůl obejde. Kroky duní, jako by vážil několik tun.

Lambert taky vstane. „Nechte ho bejt.“ Alice ho chňapne za paži a pokusí se stáhnout dolů. Neúspěšně.

Kuffenbach se zastaví metr od Ostranského. „Jestli to neuděláš dobrovolně, Adame,“ zamumlá, „budeme muset vymyslet jinej způsob. A ty víš, že nemáme moc dobrý nápady. Takže nám prosím tě radši vyhov, kámo.“

Ostranski se k němu nakloní. Je rád, že má ruce založené, protože si není jistý, jestli se netřesou. Asi jo. Jenom netuší, jestli strachem, nebo sebedestruktivní nedočkavostí. Řekne s pečlivým důrazem na každé slabice: „Ve chvíli, kdy se mě dotkneš, ti prokopnu ten tvůj nabouranej hrudníček, kámo.“ Černý hlen zalije celý mozek; na hladině se třpytí poslední bublina soudnosti.

Pak praskne.

Kuffenbach neznatelně přenese váhu na pravou nohu. Ostranski spustí ruce a nadechne se.

Vrznou panty, klapnou prkna. Přední a levá stěna kajuty se odklopí. „Překvapení!“ zařve posádka Naglfaru.

O podlahu se rozplácne desetisekundové ticho.

„No, to je teda fakt překvapení,“ vypraví ze sebe Ostranski. „Hlavně proto, že bych čekal, že na nás budete mířit echt pirátskejma bambitkama, perkusníma dvojákama a tak – a ne uzinama a sigsauerama. To teda není moc stylový.“

„Máš pravdu, to budeme muset ještě doladit,“ uzná kapitán.

62

Nápis BÚH JE MÓDNÍ ŠTVANEC praží do střech potažených mastnými sazemi. Nad Tartarem se vlní chrochtání hlavního potrubí. Přehlušuje i bublání nádrží na krevní koncentrát, jejichž tubusy se tyčí na Hinnomském pahorku jako dvousetmetrový Stonehenge. Ovzduší je tak napěchované sladkou vůní asfaltu, že se nedá dýchat – spíš ukusovat. Vegetarián by tu během dvaceti sekund spáchal seppuku naostřenou mrkví.

Blixt sklopí hlavu. Jako by se nedokázal na nic soustředit. Mysl ulpívá na nepodstatných detailech, neostrá jako rozbitý objektiv. Úleva, že přežil Chorozonův výslech, se stále nedostavila a Blixt začíná mít podezření, že ani nedostaví. A asi ví proč:

Do otevření Luciferova výtahu zbývá pět hodin a dvacet tři minut.

Nervozita upnula mozek do svěráku a utahuje. Každých pět minut jeden závit. Chtěl v kavárně Kottos vyzvednout DVD See You Next Wednesday, ale Karen mu udělala čáru přes rozpočet.

Z rozety nad ním vylétne útržek knížecí debaty a třepetá se proti nebi jako žhnoucí jiskra. Smog kreslí ve vzduchu nanosekundové impresionistické obrazy. Starobylé dlaždice foveola radialis la tabatiére na zadním nádvoří chrámu Kladiva jsou humpolácky přetřena tlustou vrstvou běloby. V barvě zaschlo několik vlasů štětky. Než se Blixtova mysl stačí dotknout otázky, proč se malířská náčiní vyrábějí zásadně z lehkých ženštin, vyrve mu vítr kravatu ze saka a zvedne šosy. Blixt ustoupí z bílého kruhu s písmenem H a sleduje, jak vrtulník přistává. Ližiny se ještě nedotknou země, a Karen Vanderbergerová už skáče ven. Podá Blixtovi ruku.

„Co je tak naléhavého, že to nemohlo počkat?“ snaží se Blixt překřičet rotor. Karen je špinavá, zpocená, ale září tak, že má Blixt chuť nasadit si sluneční brýle.

„Tohle,“ ukáže Karen.

Blixt nahlédne do vrtulníku. A v mozku mu exploduje granát s bílým fosforem.

„Asi bych se měl vomluvit, že vás takhle přepadávám,“ burácí kapitán, zatímco jeho muži míří desítkami polo a plnoautomatů, „ale pět melounů, co za vás nabízej, je prostě čertovskej milíř škváry – a já už dlouho s ním vo tom, jak si pořídím druhý necky. Snad mě chápete, kluci, ne?“

„Chápeme,“ promne si Ostranski oči.

„Kdo za nás nabízí pět miliónů?“ zeptá se Kuffenbach.

„Banka, co jste jí šlohli Flaurovo voko, vás chce v jakýmkoliv stavu. A protože znám vaši pověst, zvolím rači stav zvanej řešetózní, to snad chápete, kluci, ne?“

„Chápeme,“ řekne Holofaust.

„U bratrů asfalťáků asi nebudem ňákej čásek populární – ale na to my sme dycky královsky prděli. Navíc co sem slyšel, vy se do pomoci utlačovaný rase stejně moc nehrnete, takže to neni, jako bysme jim odkrouhli ňáký čerchmantský spasitele – to snad chápete, kluci, ne?“

„Chápeme.“

Kuffenbach a Ostranski se dají do pohybu v tu samou sekundu: jako dvě součásti téhož mechanismu. Každý jiným směrem.

Námořníci nestačí stisknout jedinou spoušť.

Kuffenbach s Ostranským mezi ně vletí jako dva kotouče cirkulárky.

Dvě stěny se zvedly a rozšířily prostor – ale stále je tu třicet osm lidí na pár metrech čtverečních. V takové blízkosti nejsou steyry ani pirátské automaty moc flexibilní – stejně jako sofistikované bojové strategie. Tohle není standardní taktická situace. Tohle jsou kontaktní jatka.

Kuffenbach s Ostranským pálí z čézet. Těla vybuchují, kůže se trhá, krev stříká v divokých secesních ornamentech. Lebky se otvírají jako pirátské pokladnice.

Zásobníky jsou vystřílené během 1,2 sekundy.

Následuje duet pro dvě mačety.

Doktorova polní lopatka se míhá tak rychle, že se do těl zasekává se sonickým třeskem. Nebo tak to Holofaustovi alespoň připadá. Taky se mu zdá, že na jejím ostří vidí vlát molekuly dusíku s rozetnutou trojnou vazbou. Což je velmi legrační.

Proto se směje.

Vorošilovův obličej je zastříkaný tak, že Rus vypadá jako Sioux na válečné stezce. V každé ruce nůž; Lukášovi se v jedné chvíli zdá, jako by měl šest paží – jako Spider-Man v sérii Six-Arms Sága!

Čézeta kope. Lukas ji svírá oběma rukama a pokouší se mířit. Je poslední z komanda, kdo ještě střílí: Alice se krčí za ním a mění zásobníky. Pistole se mezi nimi plynule míhají.

Šedožlutý mozkomíšní mok a rudé gejzíry krve se kolem vzpínají, jako by stáli uprostřed barevné hudební fontánya Lukas tu hudbu skoro slyší. Přísahal by, že je to Vivaldi.

Mačety zvoní. Kuffenbach s Ostranským se potácejí uprostřed nejhustšího klubka, stisknuti mezi zpocenými těly, cvakajícími čelistmi a třaskajícími kulemi z předovek.

Bojují zády k sobě. Ostří mačet kreslí krvavé Bézierovy křivky.

Problém je, že posádka Naglfaru jsou asfalťáčtí veteráni, ostřílení pekelní bojovníci. Nějaká ta useknutá ruka, prokopnutá hlava a vyhřezlé střevo je nezastaví, naopak – ještě víc rozběsní. Ale hlavně: mají přesilu.

Prvního strhnou k zemi Vorošilova.

Lambert s Alicí padnou dvacet sekund po Denisovi: potrhaná těla se přes ně převalí jako lavina. Holofausta zatlačí do kouta – nad zacákanými námořnickými hlavami se nese jeho smích.

Polní lopatka zvučí jako vibrafon. Pleskot utínaných končetin.

„Nechte mi ho.“ Kapitán Naglfaru jde na Holofausta s perkusním revolverem v každé ruce.

Ostranski i Kuffenbach kapitána spatří skrz mřížoví rukou zároveň.

Nemusí se na ničem domlouvat. Prostě za ním vyrazí.

Což se snáz řekne, než udělá: námořníci na nich visí jako obří včelí roj. Přesto postupují. Krok za krokem, přísun za přísunem. Mačety črtají červené kóty vivisekčních výkresů.

Kapitán Naglfaru namíří oba perkusní revolvery do Holofaustovy jediné bulvy – jednooký jednookému vlkem – když ho něco donutí uskočit stranou. Kuffenbachova mačeta okolo něj prosviští tak těsně, že mu z kabátce odsekne kapsu.

Kapitán ví, kdy je čas na strategický ústup.

Shluk s Kuffenbachem a Ostranským ho následuje s věrností zmagnetizovaných pilin.

Protože na kapitánovi nevisí dvacítka běsnících chlapů, náskok se zvyšuje. Kapitánova rychlost také. Dveřmi proletí jako formule jedna.

Těsně nad zemí cosi zasviští.

Vržená polní lopatka přetne kapitánovi šlachu kousek nad patou.

Formule jedna havaruje v přímém přenosu.

Úspěšný ústup plynule přejde v neméně úspěšný držkopád.

To kapitánově autoritě před mužstvem neprospěje.

A Kuffenbach s Ostranským, kteří se na něj skrz houští rukou vrhnou, zase neprospějí celistvosti jeho těla.

Ve chvíli, kdy se Ostranského mačeta ponoří do kapitánova hrdla a Kuffenbachův palec zaboří do jediného oka, je boj v podstatě u konce.

Prvnímu důstojníkovi se nepodaří rychle zformovat protiútok a Kuffenbach s Ostranským toho využijí. Hihňající se Holofaust se prokouše z kouta. Pocuchaný Vorošilov se vyhrabe na nohy. Dokonce i Lambertovi se podaří vyprostit. A když vyrve nepřátelům Alici, zjistí, že nebyla ani znásilněna. Ano, v takové rychlosti se boj odehrál.

Jakmile Kuffenbach s Ostranským rozpráší nejzatvrzelejší skupinu, odpor se zlomí. Následuje pro posádku trapná epizoda, kdy ji Kuffenbachovo komando nahání po celé lodi. Stahují řvoucí hlídky z provazů, loví lodníky z úkrytů jako králíky z klobouku a provádějí demontáž. Kusy těl hážou přes palubu. Pár nedočkavců se do krvavých vln vrhne dobrovolně.

Za dvanáct minut se na palubě Naglfaru nachází jen pět členů Kuffenbachova komanda (o ženě nemluvě). Vypadají jako po dvojité směně na jatkách: zakrvácení, sotva pletou nohama a šmejdí kolem sebe šilhavými řeznickými zraky.

Každý se sesune tam, kde zrovna je. Rozhostí se ticho – jen vítr skřípe v ráhnoví a nacucaná plachta pleská jako syrový biftek. Kuffenbach tupě civí do zálivu. Bělavá masa s protáhlými červenými spirálami mu připomíná nedomíchaný třešňový jogurt.

Ostranski se vedle něj opře; opatrně, jako by zábradlí bylo ze skla.

Podívají se na sebe.

A Kuffenbach ho napálí pěstí do obličeje.

Ostranski zavrávorá. Nohy mu podklouznou na krvavé palubě. Během pádu nemyslí na nic; v uších šumí, v očích bodá, svět se překlápí. Skončí na všech čtyřech.

Kuffenbach ho nakopne. Tvrdě a s rozmyslem. Kůži na obličeji má napnutou, vypadá zvláštně tenká, jako by lícní kosti měly každou chvíli protrhnout tvář.

Ostranski vydá zvuk. Napůl zavytí, napůl zachechtání. Samotného ho zaskočí, jak to nezní lidsky.

Vycení zuby.

Vrhne se na Kuffenbacha.

Kuffenbach sleduje, jak se Ostranski zvedá: matné horečnaté oči, tělo napnuté jako škrticí drát, traktorové podrážky zapískají na mokré palubě. Kuffenbachova předloktí jdou vzhůru do bloků. Ostranski se vůbec nekryje. Rty má přitisknuté k odhaleným zubům. Ve strništi se zachytily růžové sliny. Naběhne Kuffenbachovi přímo do ránya v poslední chvíli uhne a podklouzne mu pod rukou.

Úder vede doprostřed Kuffenbachova hrudníku. Vší silou.

Kuffenbach slyší, jak srůstající prsní kost praskla: suchý, ostrý zvuk. Exploze v plících, oslepující jako antarktická pláň.

To už je Vorošilov v pohybu.

Holofaust se na Ostranského vrhá z boku. Lukas mu nastaví nohu.

Doktor zahučí do kupky vyvržených střev. Když se zvedá, vypadá rozradostněně. Nůž tasí elegantním švihem.

Vorošilovův úder na ledviny Ostranského málem složí. Při otočce si všimne, že se Rus usmívá.

Lukas se kryje – ale Holofaust jeho obranu prorazí, jako by byla z papíru. Chňapne ho za paži, protočí, a než Alice stačí vykřiknout, přibodne mu ruku k zábradlí.

Ostranski vykopne z otočky: Denis letí pozpátku dva metry a s kňučivým zvukem se projede po palubkách.

Obrátit už se Ostranski nestačí. Kuffenbach mu zezadu zasadí šuto učí malíkovou hranou za ucho. KRAK.

Ostranski se zapotácí.

Holofaust mu vletí oběma nohama do obličeje.

Popadnou ho. Ostranského ovane kyselý pot a puch zakrvácených maskáčů, cítí ulepené horko jejich těl. Vidí Holofaustův šílený úsměv a Kuffenbachovy prázdné oči a je mu jasné, že to bude zlé. Zatne zuby – ale stejně není připravený a moc dobře to ví.

Holofaust Ostranskému zezadu nasadí dvojitého nelsona. Prsty proplete za krkem. Znehybní ho. Přidrží Kuffenbachovi.

Krak.

Kuffenbachova první rána má takovou razanci, že Ostranski slyší, jak se mu lícní kost vpáčila dovnitř lebky.

Vzápětí pochopí, že šlo jen o zkušební úder.

Protože pak se do toho Kuffenbach opře doopravdy.

KRAK. KRAK. KRAK. KRAK. KRAK.

Během deseti sekund Ostranski přestane rozeznávat jednotlivé rány. Splynou v jediný zvuk; v jedinou bolest.

KRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAK.

KRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAK.

KRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAKKRAK.

Do obličeje, do krku, do hrudi, do břicha, Kuffenbachovy pěsti, boty, lokty, malíková hrana, tupé nárazy, praskot kostí. Krev cáká na palubu v bublavých chrstancích.

KRAK.

Vztek v Kuffenbachově lebce burácí jako kobercový nálet na Hanoj. Napalm taví mozek; zanechává v ústech spálenou pachuť frustrace.

Zkurvenej hajzle.

ZKURVENEJ HAJZLE.

Konečně přestane.

Ostranského krev mu kane z otlučených kloubů v obrovských lesklých slzách.

Ostranski cítí, jak mu povolují svaly. Padá na palubu.

Nedopadne. Holofaust ho chytí. Vorošilov přiskočí a také ho podepře. Společně mu zkroutí ruce za zády.

Kuffenbach mu roztrhne maskáčovou blůzu. O prkna cosi skleněně zaduní a všichni se na to podívají.

Polovypitá láhev žaludečního likéru. Kuffenbach ji s překvapivou prudkostí nakopne. Dokončí prohlídku. „Nic.“

„Přendal to do báglu,“ napadne Holofausta.

Kuffenbach se otočí k ruksakům na společné hromadě a Ostranski zabere. Z posledních sil.

Ostranski se Vorošilovovi a Holofaustovi vytrhne. Vyrazí k batohům.

Udělá přesně tři kroky.

Kuffenbach ho v běhu chytne za paži a s ledabylou brutalitou mu vypálí uraken uči do nechráněné hlavy. Pěst zaduní o spánkovou kost s tak definitivním zvukem, až Lukášovi naskočí husí kůže.

Ostranski zničehonic leží na ulepené palubě. Nepamatuje si, že by padal.

Zatne zuby a pokusí se zvednout. Zbytečně.

Svaly na rukou a nohou se nekontrolovatelně třesou. Krvavé sliny visí z úst jako gobelínové třásně.

Kuffenbach ho klidně obejde. Když zvedne z hromady ruksak a otočí ho vzhůru nohama, Ostranski ho nenávidí tak intenzivně, až mu před očima bublá černo.

Kuffenbach vysype obsah batohu na palubu a rozhrne botou, aby na něj všichni viděli.

Žádný diamant tam není.

Kuffenbach vyprázdní na palubu ostatní Ostranského bágly. Náboje, zásobníky, odpalovače, tetrytolové nálože… Žádný diamant.

„Tak co – spokojenej, zmrde?“ vypraví ze sebe Ostranski se sklopenou hlavou. Zahleněný, kolísavý hlas.

Zaskřípění kosti – zpocený Lambert si vytáhne nůž z ruky. „Takže jsem měl pravdu.“ Hodí nůž Holofaustovi a ten ho s úsměvem otře o rukáv a zastrčí do pouzdra.

„Hovno jsi měl, a ne pravdu,“ odpoví Kuffenbach. „Někam to ulil.“ Pohlédne k zádi. „Denisi?“

„Kormidlo. Kurva. No jasně.“ Vorošilov se odbelhá.

Kuffenbach se rozhlédne po ostatních. „Asi nemusím říkat, že se situace změnila.“

„Vypsali na nás odměnu pět miliónů. Předpokládám, že v tomhle se za Derekovu čestnost zaručit nemůžeš.“ Alice jen zakroutí hlavou a rozhodí rukama. „Ta příležitost se vzducholodí je ale pořád moc dobrá na to, abysme ji zahodili. Jenže nemůžeme všechno vsadit na jednu kartu. Čili mám návrh.“ Kuffenbach sáhne do kapsy pro cigarety. „Zdvojnásobíme šance. Rozdělíme se. Jedna skupina půjde na letiště za Derekem, druhá pomalou cestou. Sraz na Hinnomském pahorku.“ Zachrastí sirkami. „Co se rozdělení týče: za Derekem musí jít logicky Alice. Plus další dva. Budeme losovat.“ Kuffenbach vyjme z krabičky pět zápalek. Dvěma ulomí hlavičky.

Ostranski se pracně posadí, opře se o bednění. Zakloní hlavu, zavře oči. Nic neřekne.

První losuje Vorošilov.

Vytáhne si s hlavičkou: nejde s Alicí na letiště, ale delší cestou.

Pak Holofaust. Taky s hlavičkou. Zbývá jedna sirka s hlavičkou a dvě bez.

Lambert se rozmýšlí dlouho – skoro minutu. Na jednu zápalku sáhne, zatáhne, ale pak ji pustí a vezme si druhou. Bez hlavičky. Jde s Alicí.

Kuffenbach přistoupí k Ostranskému. Nepromluví, jen natáhne ruku s posledními dvěma sirkami.

Ostranski zvedne hlavu a hranou ruky si utře nos. Zápalku z Kuffenbachovy pěsti vytáhne pomalým, unaveným pohybem.

Bez hlavičky.

63

Naglfar pleskavě rozhrnuje vlny. Kuffenbach stojí u kormidla, oči upřené tam, kde se má objevit druhý břeh. Hledí na horizont, ale nevidí ho.

Zatracenej Adam. Přece jsem mu v bance jasně říkal – Ale ne, ten debil musel – Co ho to kurva kouslo?

To je samozřejmě řečnická otázka. Kuffenbach dobře ví, co Adama kouslo. Chodil k Ostranským dost často na to, aby byl svědkem jejich sociální koroze. Viděl, jak se stěhují do horších a horších bytů, viděl, jak ořezávají rozpočet na kost, viděl Lýdiinu zaťatou trpělivost i to, jak čím dál víc šetří na sobě i Filipovi. Viděl, jak to Ostranského dovádí k šílenství.

Kuffenbach Adama chápe:

Pro některý lidi člověk prostě obětuje všechno.

Kdyby Ostranski ohrozil jenom komando, tak by na něj Kuffenbach tak nevyjel. Asi.

Jenže když je v sázce existence Země –

Kuffenbach cítí, jak se jeho mozek obaluje skořápkou definitivnosti.

Je mi líto, kámo. Tohle ti prostě odpustit nedokážu.

Druhý břeh Zálivu hlubokých očí vypadá stejně jako první: písečná kosa zaseknutá do stěny džungle. Jen mola a želvovitá pramice chybějí. Dvě stě metrů od mělčiny vyhodí Holofaust ledvinovou kotvu a všichni přestoupí do člunu. Kuffenbach potopí loď.

A zatímco kogu vcucává záliv, vesla se boří do želatinové hmoty; člun klouže po svazích vln jako sáňky po lepivém sněhu.

Příď se zapíchne do písku. Kuffenbach podle mapy určí azimuty pro obě skupiny: na Thornovo letiště i do Tartaru. „Projdete džunglí, přejdete planinu a jste tam. My se budeme skoro celou cestu držet tohohle vyschlýho koryta. Sraz v Tartaru v pět nula nula. To je,“ Ostranski mu nastaví zápěstí s hodinkami, „za tři hodiny dvacet jedna minut.“

„Kde?“ zeptá se Lambert.

Kuffenbach se otočí na Alici. Ta přemýšlí jen chvíli: „U Ukrutnýho vejcucníka. To je na tohle nejlepší putyka. Chodí tam největší póvl a nikdo se na nic neptá. Stojí na okraji Aceldamy – asfalťáckýho ghetta na úpatí Hinnomskýho pahorku.“

„Dobře,“ řekne Kuffenbach. „Můžeme vyrazit.“

Ostranski se bez jediného slova otočí a jde.

Což je moudré, protože Kuffenbach, Vorošilov ani Holofaust nevypadají, že se s ním chtějí loučit. Lambert zamumlá Tak zatím a kluše za Ostranským. Alice Kuffenbacha obejme – a pak i Vorošilova a Holofausta – a rozeběhne se za Lambertem.

Než Kuffenbach vstoupí do džungle, naposledy se ohlédne. Ostranského postava se svěšenými rameny právě mizí v lese. Lambert s Alicí se ještě otočí. Alice zamává.

Do otevření Luciferova výtahu zbývají čtyři hodiny a osmnáct minut.

Ostranski počká, až ujdou alespoň pět set metrů: nechce, aby se ke Kuffenbachovi donesl jekot. Předstírá, že si musí utáhnout kříže na kanadách a pustí Alici před sebe.

Nohy jí zezadu podtrhne drsněji, než musí. Šlapka si ani nestačí uvědomit, co se děje – a už je na zemi a Ostranski na ní. „Co – Pusť mě!“ zmítá se mu pod koleny.

„Podrž jí ruce!“ křikne Ostranski na Lamberta. Vyvalený pohled. „Co –“

„Ruce, vole! Chytni je!“

Lambertovi se na tváři střídají pocity jako kanály při televizním surfingu. Dilema jak u Buridanova žlabu.

Co si člověk neudělá sám – Ostranski přiklekne Alici paže a vyhrne jí maskáčovou blůzu. Alice kope a kroutí se, hladké břicho se vzpíná v černé ostřici.

Lambert se konečně rozhodl. Vykročí.

Alice má diamantový plát zastrčený vzadu za opaskem. Ostranski ho vytrhne a vyskočí na nohy; Alice se ho pokusí nakopnout do rozkroku. Adam bez problémů uhne.

Lambert strne. „To je –“

Ostranski si ho nevšímá. „Jak jsi na to přišla?“

Alice si odfrkne. „Že sis něco ulil by viděl i Stevie Wonder. Měl jsi vinu Braillovym písmem po celým ksichtě.“

„Ty podrazáku,“ řekne Ostranskému Lambert. Hlas zní chraptivě a na konci věty přeskočí.

„Ukradla jsi mi to z ruksaku, když jsem chcal, že jo?“ Ostranskému v mozku scvaknou spínače. Se značným zpožděním. „Jo tak proto jsi se mnou –“

„No jasně. Proč bych to jinak asi dělala?“ Alice vstává a oprašuje se.

„Zkurvenej křiváku,“ řekne Lambert. „A já myslel, že seš – Kristepane, já jsem ale kretén.“

Ostranski mu neodpoví. Koneckonců, někdo tady bejt za špatnýho musí.

A já jsem celkem ideální kandidát.

Poručík Danochar na Karen Vanderbergerovou zírá, jako by ji viděl poprvé v životě. „Jeslí je to vtip, tak mi uniká pointa, podplukovníku.“

Karen zase pro změnu zírá na něj. Někdo dal Danocharovi pořádnou nakládačku. Levé oko zavřené fialovočernou podlitinou, pravý roh ulomený, tři zuby pryč. Celý obličej omlácený jako dobře naklepaný biftek. Přesto se poručíkovi daří držet zpříma. Stojí rozkročený před vchodem do konferenčního sálu Aeda Mallea a tváří se odpovědně a zdrženlivě. Dokonce ani nezačal hulákat. „Za těmadle dveřma právě zasedá tajná knížecí rada, podplukovníku,“ vysvětluje jí jako prvňáčkovi, co se místo na záchod dobývá do sborovny. „Nejvyšší orgán Industriálních Knížectví. Nikdo kromě Knížat tam nemá přístup. Nikdo. A už vůbec ne vobyčejná asfalťačka – bez urážky, podplukovníku,“ mírní tón.

„Má pravdu, Karen, tohle je sebevražda,“ ozve se Blixt. „Měli bychom počkat, až zasedání zítra skončí, a teprve pak s tím Jeho Excelenci zatěžovat. Zvolit standardní administrativní postup. Zajištěného můžeme zatím umístit do speciální ochranné vazby. To nebude problém, mám tam přístup.“

„Blbost.“ Karen se ani neotočí. „Jde o každou minutu. Je tu velká pravděpodobnost, že zajištěnej zná přesnej termín invaze. Kníže se o tom musí okamžitě dozvědět. Je potřeba zahájit výslech.“

„Výslech,“ řekne Blixt.

„No jasně. Chorozon z něj dostane i to, co neví. To ti garantuju.“

„Výslech,“ opakuje Blixt jako zaseknutá ozvěna. Karen se po něm ohlédne. Už u vrtulníku si všimla, že Kenneth vypadá špatně – ale teď působí dojmem, že ho každou sekundu klepne pepka. „Není ti nic?“

„Co?“ Blixt se pokusí o úsměv. „Ne, nic. Nic mi není.“

„Hele, neberu vám, že todle všecko jsou urgentní byro záležitosti,“ řekne Danochar. „Ale rozhodně nečekejte, že kvůli nim budu Jeho Excelenci rušit ze zasedání, který se koná jednou za šest let.“

Karen na podobné debaty nemá čas. Zvlášť ne s Danocharem, se kterým je pro ni oficiální konverzace složitější než s kýmkoliv jiným. Otočí se a odhrne prostěradlo z nemocničního vozíku, který za ní stráže vezou. „Víte, kdo to je, poručíku?“

„Markýz Astaroth. Bez rukou a bez nohou. A živej. Kurva, to je ta nejmíň povedená sebevražda brokovnicí, o jaký jsem kdy slyšel.“

Karen prostěradlo přes markýzův obličej zase přehrne. „Přesně. Markýz Astaroth. Jenže současně taky nebeskej operativec. Řídící důstojník, kterej úkoloval agenta v Ba’al Zebulově bezprostřední blízkosti. Agenta, po kterým pátrá zvláštní vyšetřovatel Chorozon – jak jste možná zaslechl.“

Danochar se dotkne zdevastovaného obličeje. „Letmo.“

„Čili mě napadá jedinej důvod, proč nám tak zarytě bráníte ve vstupu – a sice že markýzův agent jste vy. Jasně, na první poslech to zní komicky.“ Karen zkoumá gardistovu potlučenou tvář. „Ale věřte mi, že pro zvláštního vyšetřovatele Chorozona to bude záminka k poměrně intenzivnímu výslechu.“

Danochar jí uvolní cestu bez jediného slova.

Džungle prořídne; změní se v les a ten ve zvlněnou savanu. Ostranskému připomene brazilské campos abiertos – ale jen do chvíle, než se sehne a přejede dlaní po vrcholcích trav. Protože to pochopitelně není tráva, ale vlasy. Jemné dětské, šedé dědkovské, štětinaté, mastné, černé, hnědé, zrzavé, blond: savana je jeden obrovský melír. Šustí pod podrážkami a zanechává na kanadách poprašek lupů.

Ostranski čekal, že se bude cítit pod psa. Na dně. Depka jak čepice. Podrazil jediného kámoše, kterého měl. Jediného, který s ním dokázal vydržet. Plus jsem skončil v komandu. Jasně, oficiálně mu Martin nic neřekl, nikdo ho neodhání, ale všem je jasné, že se právě udělala tlustá čára.

Jo, cítí se pod psa. Ale daleko horší je ten vztek. Na sebe samotného.

Nechal se u trezoru zblbnout. Jako nějaký puberťák. Nechal se ovládnout pocitem viny. Jasně, odpovědnost za rodinu je hezká věc – ale člověk si musí umět stanovit priority. A neohrozím jednotku je výš než uživím rodinu. Protože nejdřív se člověk musí k té rodině bezpečně dostat a teprve pak ji může živit.

Blbě jsem to rozškatulkoval.

Ostranski cítí, jak se v něm zlost vaří jako ostrý guláš. Feferonky výčitek se propalují kostmi, pepř škvaří tepny a mění je v zuhelnatělé tkaničky. Posral jsem to. Definitivně jsem to posral.

Definitivně?

A co takhle uznat chybu? Co se omluvit?

A v té chvíli se Ostranski opravdu vyděsí – protože mu dojde, že je na tom fakt špatně. Omluvit se? On se přece neomlouvá. Nikdy.

Ne že by byl tak arogantní a nafoukaný. Prostě to nedokáže. Není toho schopný, stejně jako není schopný levitace nebo skládání lyrických sonetů. Ani neví, jak by taková omluva měla vypadat: co by měl jako říct? Jak by krádež diamantového plátu zdůvodnil? Skočil na mě a přicucnul se mi k hlavohrudi? Blbost, to je výmluva, ne omluva. Tak Sorry, jsem prostě kleptoman? Taky ne – vidíš? Nejde to. Ostranského povaha a omluva jsou něco jako hmota a antihmota. Kdyby měl z úst vypustit jediné slovo omluvy, explodoval by vesmír.

Minimálně ten jeho.

Kromě toho: vážně si myslíš, že bys tenhle průser vyžehlil nějakou blbou omluvou? Jasně že nevyžehlil. Ale byl by to začátek. Ostranski sykavě vydechne. Přestaň halucinovat a šlapej.

64

Po dvaceti minutách chůze se zpoza obzoru vyloupne Thornovo letiště.

Celý komplex – včetně hangárů pro vzducholodě, servisních budov a řídící věže – Ostranskému svou kostkovou hranatostí cosi připomene. Jenže si nemůže vzpomenout co. Hloubá nad tím, vděčný, že může na chvíli myšlenky odpoutat od svého vzteku.

Když dojdou k přistávacím drahám, prostříhají se šlachovým plotem. K hale se blíží po rozpraskané ranveji, z opačné strany, než vede hlavní přístupová cesta. Ostranski v dálce vidí, že po ní právě přijíždí něco jako dvoupatrový autobus z rozteklé modelíny.

„Musíme přes hlavní halu do servisního koridoru,“ řekne Alice. „Tam má Derek kutloch.“

Ostranski ji neposlouchá; konečně mu došlo, co mu letištní komplex evokuje. Na jeho tváři se objeví malý, hořký úšklebek. No jasně.

Vypadá jako to zasraný Lego, co jsem koupil Filipovi.

Sytry se do haly Thornova letiště dostane služebním vchodem pro asfalťáky. Pustí ho tam blondák v kožené kombinéze – ten samý, který ho vysvobodil z nákladního prostoru vzducholodi.

Cesta byla příšerná: nejenže celou dobu jektal zimou, ale navíc byl namačkaný mezi barely se surovým asfaltem a bednami s liftovanými zbraněmi. Při pomyšlení na další takovou kratochvíli Sytry hlasitě zaskřípe zuby.

Ale současně ví, že to bez mrknutí oka podstoupí.

Rozhlédne se po hale. Jak to říkal Gusoyn?

Dveře s nápisem Serviska 8. Derek.

Další plot přelezou. Lambert se pokouší Alici pomáhat – i když je očividně mrštnější než on. Sunou se podél zdí, otevřená místa přebíhají. Opřeni o stěnu hlavní haly se jakžtakž upraví a ukryjí zbraně pod kongy. Služební vchod odemkne Ostranski za čtrnáct sekund.

Našlapují chodbou s klenutým stropem. Naprosté ticho, jen v dálce hučení davu. Dveře na konci chodby nejsou zamčené.

Za nimi je letištní hala.

Filigránsky žílované sloupy podpírají jednu z největších žebrovaných kleneb, jakou Ostranski kdy viděl. Jenom svorníků je na stropě čtyřicet. Celou levou stěnu zabírá okno. Vitráž má rozlohu jednoho a půl fotbalového hřiště.

Za oknem přistává vzducholoď.

Ostranski se zastaví uprostřed kroku.

Jako každý zná fotky Hindenburgu – ale černobílé fotografie jsou jedna věc a dvousetpadesátimetrový kolos naživo druhá. Jako kdyby se kousek od vás dal do pohybu domovní blok – do lehkého, majestátního pohybu. Ostranski si uvědomí, že se dívá na něco, co na Zemi od třicátých let minulého století nikdo nespatřil. Obří vzducholoď. Jako by ožil dinosaurus.

Ostranského ohromení samozřejmě násobí fakt, že nikdy – ani na fotografii – neviděl takovouhle vzducholoď.

Ostranski pochopitelně nic netuší o místním objevu Ivana Kondakova zvaném transpolymerizace (vedle níž se Kondakovovo životní dílo – dimethylbutadienový kaučuk – může jít zahrabat). Neví, že transpolymerizace dokáže zrušit to, čemu Kondakov poněkud dětinsky říká krystalická mřížka duše, a udělat z asfaltu amorfní látku s de facto nekonečnou natahovatelností. O tom Ostranski nemá ani ponětí.

Ale ví, co vidí: lidské tělo obrácené naruby a nafouknuté heliem do čtvrtkilometrové velikosti.

Vidí, jak na boku plavidla pulzují osmdesátimetrové plíce zalisované do potahu. Vidí potrubí žil tlustých jako ropovod Družba. Vidí póry velké jako kruhy v obilí. Vidí nápis z kůží Masajů, který hlásá, že tento král vzduchu a temnot se nazývá Jon Brower Minnoch. Vidí deštníky cestujících, na které z dýchajícího potahu mží jemný krevní déšť.

Ostranski stojí a civí.

Dva metry za ním ztuhnul Lambert. V té samé póze, jen bulvy o něco vypoulenější a ústa o dost otevřenější.

Sytry se proplétá mezi démonskými pasažéry. Po levé ruce má celostěnné okno, za nímž přistává pravidelná linka do Tartaru: ošuntělý Jon Brower Minnoch. Tím zřejmě poletím, pomyslí si Sytry. Rozhlíží se přes hlavy cestujících; dveře s nápisem Serviska 8 nikde nevidí.

Alice popadne Lukase za ruku. „Pohněte. Prohlídnete si ho, až do něj nastoupíme.“ Přiměje Lukase k pohybu. „Dveře do servisního koridoru jsou támhle.“

Ostranski se probere. Všichni tři se vnoří do davu.

Dav kolem Sytryho houstne – dostal se do proudu před odbavovací přepážkou. Pracuje lokty, s Pardon nebo S dovolením se neobtěžuje.

Nesnáší davy. Vždycky je nesnášel. Hukot hlasů, který zní jako dementní blábolení, změť postav a obličejů, co orazítkují sítnici a zmizí, pach těl. (Samozřejmě si neuvědomuje, že nejhůř je cítit on sám.)

Do někoho vrazí; ani se po tom idiotovi neohlédne.

Ostranski nesnáší davy. Vždycky je nesnášel. Nesnáší nepřehlednost, nesnáší pocit, že nemůže jít tak rychle, jak chce, nesnáší posouvání se milimetrovými kroky. Nesnáší vynucenou trpělivost.

Vyhýbá se vozíkům se zavazadly a snaží se prodrat ke dveřím servisního koridoru.

Do někoho vrazí; ani se po tom debilovi neohlédne.

Serviska 8. Modrý nápis na bíle nalakovaných dveřích Sytryho doslova praští do očí. Změní směr.

Ostranski zmáčkne kliku dveří do servisního koridoru. Zamčeno. Pochopitelně.

Otočí se k Alici, ale než stačí vyslovit první invektivu, šlapka zaloví za hasicím přístrojem a vyčaruje náhradní klíč. Odemkne.

Dveře s piktogramem Asfalťákům vstup zakázán vrznou.

Lukášovi do tváře dýchne chodba. Dusná, úzká, klikatá. Po obou stranách řady černých dveří. Dveře mají kosočtvercová okénka, chodba klenutý strop a neomítnuté zdi. Vrásčité cihly, mokvající malta. Lukášovi se bůhvíproč vybaví útroby obzvlášť tenkého hada. Najednou si je jistý, že jakmile vstoupí, stěny se stáhnou a rozmačkají ho. Vstoupí.

V chodbě nikdo není. Alice za nimi zamkne. „Derekův kutloch jsou šestý dveře vpravo.“ Vykročí po Lukášově boku.

„Fajn.“ Ostranski tasí čézetu. Nese ji volně podél boku tak, aby nebyla na první pohled vidět. „Držte se za mnou.“ Zanoří se za první roh.

A Alice najednou po Lukášově boku nejde. Utíká zpátky, ke dveřím do haly.

„Co –“ Lukas se za ní rozeběhne, aniž ví proč.

„Co asi.“ Alice doběhne ke dveřím. „Mizím, dokud je zabavenej Ostranským. A tobě bych radila totéž.“

„Co –“ Lukas nemá nejširší repertoár.

Klenutý strop zkreslí Ostranského výkřik do opičího skřeku.

Lukášovi se zježí chlupy na zátylku. Za rohem prásknou dva výstřely z čézety. Lukas se otočí.

Alice nakloní hlavu. „To bych si na tvým místě důkladně rozmyslela. Stejně už mu nepomůžeš.“

Ostranski za rohem znovu vykřikne – ale tentokrát nekvílí dlouho. Po dvou sekundách ho někdo vypne.

Ševelící ticho.

Alice vrazí klíč do zámku. „Jestli nás teď nechytěj, máme šanci. Chorozonovi za to nestojíme. Dodala jsem mu jednoho – snad mu to bude stačit.“

Lukas se nemůže nadechnout. Plíce má zalité tekutým olovem a srdce nalehlo na žebra jako samuraj na meč. Cítí, jak se mu klepe brada.

Alice zachytí jeho pohled. „A co jsem měla dělat? Odchytil mě, když jsme se rozdělili po krádeži v liftshopu. Četl můj spis a mluvil s kontrášema v Tartaru, kterejm jsem práskala odbojný asfalťáky. Zmáčknul mě. Donutil mě, abych vás sem nalákala.“ Otevře dveře. Hluk letištní haly je ovane jako horký vítr. „Tak co? Jdeš?“

Vyjma klepající brady se žádná část Lukášova těla nehýbe. Dokonce i neurony v mozku zamrzly ve svých drahách.

Alice hovoří naprosto klidně. „Hele, je to na tobě. Chceš se obětovat za někoho, kdo na tebe hrál levou? Víš, že proti Chorozonovi nemáš šanci.“ Pokrčí rameny. „Sorry, že ti to takhle říkám, ale v podstatě nemáš na vybranou.“

Jediná banální myšlenka prostřelí Lukášovu nehybnost, propálí mozek jako laserový paprsek koncentrovaného klišé. Vždycky je na vybranou.

Podívá se Alici do kontrastních očí.

„Běž do hajzlu,“ řekne jí.

Otočí se a rozeběhne se za Ostranským.

V běhu třesoucíma rukama loví zpod maskáče steyr.

65

Karen stojí v chladné tmě.

Je to divné. Neměla by tu být taková zima – venku se chvěje dusno a okna jsou otevřená. Neměla by tu být taková tma – je půl třetí odpoledne a okna jsou otevřená.

Je to divné.

Cítí, že se jí třesou ruce. To bude tou zimou. Jo, určitě zimou. Přitiskne dlaně na stehna.

Tma není absolutní: v příšeří konferenčního sálu rozeznává stíny. Rozměrný stůl. Židle.

A obrovské siluety. Najednou má sucho v puse.

Rozpozná Ba’al Zebulovu hrbolatou masu. Na Mathimově mastném povrchu se přelévají klouzavé odlesky. Pár fotonů se zachytilo i na Malphasově peří a několik jich září na špičkách Zaganových býčích rohů. Beliala a Vassaga naštěstí nevidí.

Postavy se nad ní tyčí jako temné skály.

Alespoň že sfoukli svíce.

Jako by tím mohli zmenšit „znesvěcení“. První asfalťačka na zasedání knížecí rady. Malý krok pro člověka, velký krok pro peklo.

„Mluv,“ zaduní ze tmy.

Karen se nadechne. A začne.

Sytry se konečně protlačí skrz dav.

Dveře s nápisem Serviska 8 jsou pootevřené, jako by je někdo zapomněl zavřít. Sytry na ně chce zabušit, ale jeho pěst zůstane viset nad bílým lakem. Uslyší hlas. Klidný a hluboký, hovořící s dlouhými pomlkami – zřejmě mluvící do přenosné tsantsy. Odpovědi druhé strany Sytry neslyší.

„Ne, tady nebyla. Vůbec jsem ji neviděl. Ale vy jste jí přece přikázal, aby je zavedla do servisního koridoru –“

Odmlka.

„Je mi líto, ale o tom vážně nic nevím. Celou akci jste s ní domlouval vy. Já byl jenom návnada. Ale jestli vám Alice nahnala do pasti asfalťáka z toho komanda, nevidím žádný –“

Odmlka. Sytry potichu strčí do dveří a vstoupí.

Místnost je útulná. Sytryho zrak jede po horách vykuchaných membránových variometrů, kopcích vyvržených tlakových výškoměrů, útesech gyroskopů a dalších krajinných útvarech tyčících se nad čtyřmi starými křesly a stolkem. Podobnou zašívárnu měli i asfalťáci v táboře Jih a Sytry ji mlčky toleroval. Naproti dveřím sedí černoch v overalu. U ucha má tsantsu a naslouchá jejímu mumlání. Mávne na Sytryho, aby šel dál. Přitom odpovídá volajícímu: „Přepojit vás mohu, ale mám pochybnosti, že vám ředitel v otázce okamžitého uzavření letiště a lovu na Alici a zbývající asfalťáky vyhoví.“

Černochovi sedí u nohou asfalťačka. Fyzicky je jí čtrnáct patnáct, ale něco v držení těla napovídá, že už je v pekle nějaký ten pátek. Má na sobě zakrvácenou maskovací blůzu a šortky. Poškrábané nohy zkřížené, vlasy zapletené do dvou nedbalých copánků. Kontrastní oči klidné.

„Myslím to tak, že po vás bude chtít písemný rozkaz od samotného Ba’al Zebula,“ odpovídá černoch scvrklé hlavě. „Uzavřít druhé největší letiště v Knížectví není jen tak. A po té noční spoušti v Miltonii si všichni budou krýt záda.“

Tsantsa cosi zaševelí. „Ano, tak nějak. Vy se také mějte.“ Černoch zavěsí. „Kreténe,“ uleví si. Dívka mu položí ruku na stehno.

„Ty jsi Derek?“ zeptá se Sytry.

Černoch přikývne. „A vy jste ten vágus od Gusoyna.“

„To jsem.“

„Výborně. Už na vás čekám.“ Derek prohodí tsantsu okružím dětského basketbalového koše. „JBM odlétá za deset minut.“

Nejdřív Lukas uslyší hlas.

Ne, vlastně ne: nejdřív uvidí krvavé cákance na stěnách; cihly je sají, div se nezalknou. A na zemi spatří čézetu, která vypadá, jako by ji rozmačkala obrovská pěst. A vedle ní Ostranského prst. Ukazovák. Lukas ho strčí do kapsy. A teprve pak uslyší ten hlas.

Sykavý, podivně rozeklaný – jako kdyby někdo smíchal do jedné stopy třicetihlavý sbor hroznýšů – ale současně sebevědomě rozšafný. Vychází zpoza černých dveří s kosočtvercovým okénkem a číslicí šest.

Lukášovi se ten hlas nelíbí a ani trochu nemá chuť se k němu přibližovat. Udělá další tři kroky. Už slyší, co Hlas říká: „Ano, to k mé neskonalé blaženosti Alice učinila – a jako bonus jsem s úžasem zjistil, že ta nádherná dívka neovládá počty pro první třídu. Místo pěti členů asfalťáckého komanda mi doručila jednoho.“

Takže to ty jsi zajal toho hajzla Adama, hajzle. Lukas se skrčí a plíží ke dveřím. Neslyší, že by Hlasu někdo odpovídal, ale asi musí, protože Hlas po chvíli namítne: „To je sice pravda, ale znáte mě, drahý Dereku – já jsem takový rozpustilý nenasyta. Spojte mě prosím s ředitelem letiště. Nechám to tu neprodyšně uzavřít, aby mi Alice ani ti ostatní neunikli.“

Lukas se ve dřepu přibatolí ke dveřím. Dotkne se konečky prstů černého povrchu. Sklovitá politura.

„Ach, vy jste tak fenomenálně kryptický!“ jásá pár metrů od něj Hlas.

„Jak to myslíte?“

Lukas se pomalu zvedá. Srdce mu bije, jako by ho rozhoupával rozběsněný Quasimodo.

„I klatě,“ uzavře Hlas konverzaci – a ve stejný moment se Lukášovy oči dostanou na úroveň kosočtvercového okénka.

Majitel Hlasu je obrovský. Hlavou se dotýká stropu. Je neforemný. Je nahý. Je pokrytý olejovitým slizem. Má tvar homole. Bledá kůže se vlní a boulí, jak by se pod ní neustále něco pohybovalo. V ruce svírá svraštělou lidskou hlavu velikosti baseballového míčku. Jeho levé chodidlo nonšalantně spočívá na ležícím Ostranském; výjev připomíná poslední leč.

Lukas cítí, jak se mu třesou svaly na nohou.

Ostranski má pravou tvář přimáčknutou k podlaze. Obličej je zdeformovaný jako ksicht znásilněné nafukovací panny. Z úst visí provázek slin. Vlasy napomádované krví, oči vyvalené a nemrkající. Upírá je přímo na dveře, ale nezdá se, že by Lukase viděl.

Kromě majitele Hlasu a Ostranského je v místnosti tucet démonů v uniformách letištní ochranky.

Lukášovi se klepou nohy tak, že kolena začnou tiše bubnovat do dveří. Je mokrý jako myš. Steyr mu klouže z rukou.

Situaci sis obhlídnul. Víc nevykoukáš.

Tak do toho.

Vlítni tam.

Ostranski poulí oči na dveře s kosočtvercovým okénkem, ale nevidí je. Mozek nemá na optické nervy čas, je zaměstnaný tím, jak se svíjí, zalyká a chroptí. Ostranskému stále před očima rotují chapadla, která ho smetla: studená, slizká erupce.

„Ti asfalťáci,“ povzdechne si nad ním kdosi a sundá z něj nohu. „Jak jsou roztomilí. A kouzelně průhlední. Derek pochopitelně lže. Alice je zřejmě u něj.“

Bosá chodidla zamlaskají na podlaze. „Jdu tam.“ Tvor rozrazí dveře na chodbu.

Lukas to skoro nestihne.

V momentě, kdy uslyší –opitelně lže, Alice je zřejmě u něj –, mu k nejbližším dveřím zbývá pět metrů.

Když o tom později přemýšlí, dospěje k názoru, že se musel teleportovat. Jiné vysvětlení ho nenapadá. Jednu sekundu se otáčí od černých dveří s číslem šest, druhou chňapá po klice dveří s číslem pět.

Zamčeno.

Dveře číslo šest se rozletí.

Pán Hlasu se předtím, než vkročí do chodby, obrátí k démonům: „Mezitím můžete našeho ctěného hosta dopravit dolů.“

Lukas se opět teleportuje.

Dveře s číslem čtyři zamknuté nejsou.

Ani je za sebou nestačí dovřít. Mezerou mezi zárubněmi šlehne odlesk olejnatého těla.

Pán Hlasu produsá metr od Lukase, choulícího se za tenkým listem dveří. Výplň vibruje pleskavými kroky.

Ostranského mozek splaskává; hlavně díky tomu, že Adam pochopil, co se to vlastně děje.

Tohle všechno se mu zdá. To není realita. Je to extrémně živá noční můra, taková, co i po probuzení nechá na jazyku struhadlový povlak děsu. A v hlavě vzpomínky tak detailní, že Ostranski bude moci u snídaně vylíčit Lýdii všechny podrobnosti.

Tak si představ, jakej jsem měl dneska sen, miláčku. Zrovna jsem se chtěl proletět vzducholodí z naruby obrácenýho chlápka, když mě sejmul echt zdvořilej kužel slizu. A taky čerti. Ale ten uhlazenej slizokužel mě sejmul nejvíc. Fakt hustě. Byl pekelně rychlej a chapadla jak nějaký traverzy. Sice jsem to do něj dvakrát nasolil z čézety, ale střely prošly skrz, jako by byl z vody. Jak Pierre Muelele blahý paměti. Musel mít fakt kvalitní džu džu. Pak přikázal, aby mě čerti odtáhli dolů a začali vyslýchat, a šel pryč. A jak si tam tak ležím a ňkám si, že by bylo fajn se probudit, hádej, čí zpocenej, vyděšenej ksicht se objeví za sklem dveří. To fakt nechápu.

Proč se mi musí zdát zrovna o něm?

Lýdie se usměje; obličej ještě trochu opuchlý spánkem, na tváři obtisknutý vzorek polštáře. Že by černý svědomí? nadhodí.

Kroky Pána Hlasu ještě neodezněly a Lukášův dech už zase mlží okénko dveří číslo šest: vidí, jak démoni táhnou hadrovitého Ostranského k výtahu.

Poslední příležitost Adama zachránit. Než ho odvezou dolů.

Nad výtahovými dveřmi zhasne minus pětka a rozsvítí se minus čtyřka. Démoni jsou k Lukášovi otočení zády. Ideální.

Minus čtyřka zhasne a rozsvítí se minus trojka.

Tak fajn. Jdeme na to.

Srdce Lukášovi tepe ve zběsilém rytmu. Prostor kolem něj se zužuje a zaostřuje, cíle se přibližují, svaly napínají, zbytky racionality propadají kanálovou mříží.

Minus trojka zhasne a rozsvítí se minus dvojka.

Je jich jenom dvanáct. To zvládnu levou zadní.

Steyr v Lukášových rukou je těžký a kluzký.

Bude to hračka.

Minus dvojka zhasne a rozsvítí se minus jednička.

Lukas couvne.

Brnkačka.

Minus jednička zhasne. Rozsvítí se nula. Lukas zaječí a rozkopne dveře. „Cink,“ udělá výtah.

66

A tím je to vyřešený. Pokud měl Ostranski do této chvíle pochybnosti, jsou pryč.

Teď už si je stoprocentně jistý, že se mu to zdá. Ve dveřích stojí rozkročený Lambert a pálí ze steyru jako maniak.

Útočná puška v Lukášových rukou vibruje, jako by byla pod proudem, nábojnice stříkají v duhových obloucích. Úsťový plamen duní. Lukas se slyší, jak řve.

Steyr má kadenci sedm set ran za minutu.

Démoni se otáčejí a víří v černých záclonách krve.

Adrenalin Lukase ohluší. Trvá mu tři sekundy, než si všimne, že dvaatřicetiranný zásobník vystřílel a teď jen stojí, ječí a třese prázdnou zbraní.

Na zemi se v krvavých loužích svíjí pět démonů.

Což znamená, že jich ještě sedm zbývá.

Čtyři už se na něj valí.

Lukas se nezdržuje výměnou zásobníků – ví, že by to stejně nestihl – a steyr pustí. Sobě na nohu.

Zařve bolestí a vytrhne pistoli. A vrhne se démonům vstříc.

Prvnímu podklouzne pod rukama, druhému prostřelí koleno.

Třetí se předkloní a rozmáchne. Pěst velká jako měsíc Deimos připlouvá po kolizní dráze. Ruka je tak blízko, že Lukas rozeznává každý pór, každý chlup. Střelí do ní.

Kulka rozerve prostřední kloub, vyrobí kráter Voltaire, vyletí zápěstím (kráter Swift) a trefí se přesně mezi nohy (kráter Farinelli).

Kolos zakvílí, chytne se děravou rukou za děravý rozkrok a zřítí se na čtvrtého démona. Lukas se prosmýkne kolem pátého. Okolo uší mu sykají střely. K Adamovi zbývá pár metrů.

Ostranski leží před otevřeným výtahem a valí na Lukase oči, jako by ho nikdy předtím neviděl. Ve tváři má zvláštní směs zatvrzelé nevíry a idiotské naděje. Lukase od něj dělí pouhé dva kroky. Díky tunelovému vidění nemá v záběru nic jiného.

Ostranski něco vykřikne.

Přes démonskou palbu ho není skoro slyšet, ale Lukas mu přesto rozumí: Ostranski volá Bravo.

Teplo, které se Lukášovi rozlije v hrudi, ho samotného zaskočí. Do této chvíle si neuvědomil, jak moc na to celou dobu čekal. „Díky,“ zachrčí a shýbne se, aby Ostranského zvedl.

„Bravo!“ zavříská mu Ostranski do obličeje – a tentokrát Lukas rozumí lépe. Nezdržuje se otáčením hlavy a naslepo vypálí. Vole. Ne bravo, ale vpravo.

Kupodivu se trefí. Z démonské hlavy vykvete šedá orchidej; mozek zalepí ventilační mřížku. Lukas hmátne po Ostranském a tvrdý bodyček ho odhodí dva metry vpravo.

Démon, kolem kterého se předtím prosmýkl, ho naštěstí netrefil naplno, jinak by se Lukas rozmázl o zeď.

Takhle do ní jenom s křupnutím narazí, sjede na zem a ze dvou metrů střelí démona přesně do nosní dírky. Náboj protáhne smrkance levou hemisférou a vykýchne temenem.

„Bravo,“ komentuje to Ostranski.

Ostranski cítí, jak se Lambertovi při zvedání třesou bicepsy (jestli se tomu vůbec dá říkat bicepsy). Snaží se mu pomoct, nadlehčit se, ale tělo ho neposlouchá.

Stejně je to jedno. Odsud mě nikdy nedostane.

Lukas táhne Ostranského vzhůru, nejde to, je moc těžkej, nikdy ho odsud nedostanu, zatne zuby a táhne dál, cítí, jak mu Ostranského ruce šmátrají po zádech, a najednou –

Najednou to jde.

Ostranski sleduje, jak se vzdaluje od podlahy. Už je nad ní metr. Už dva. Tři.

To už mu dojde, že něco nesedí.

Otočí hlavu a zjistí, že Lambert ho sice pořád drží – ale Lamberta zase drží démon. Ten sedmý. Nad hlavou. Jednou rukou.

Tou druhou Ostranského napálí do obličeje. Nosní chrupavka chrustne. Prsty zaťaté do řemenů povolí.

Podlaha ho přivítá s tradiční tvrdostí.

Ostranski se převalí; skrz purpurovou mlhu vidí, jak se démon zakloní –

A hodí Lamberta vší silou proti stěné.

Problém je, že té síly má až moc.

Takže se Lambert nerozmázne o zeď. Normálně ji proletí.

Ze stěny letištní haly vystřelí gejzír zdiva. Lukas dopadne na chodník v krupobití cihlových úlomků, zahalen oblakem omítky jako teatrálně se zjevivší kouzelník. Přímo před hlavní vchod.

V Derekově kutlochu nikdo není.

Chorozon přelétne zběžným pohledem haldy zmrzačených leteckých součástek. Přístroje ho nezajímají. Jeho baví živé bytosti.

Vyjde do letištní haly. Za celostěnným oknem odpoutává letištní personál vázací lana; Jon Brower Minnoch startuje.

Výkřiky, výstřely a hemžení před hlavním vchodem. Chorozon se otočí.

Lukas plive krvavé hleny, hrabe se na nohy, dav se rozestupuje, couvá, dělá okolo něj kruh. Z hlavního vchodu vybíhá čerstvý oddíl letištní ochranky. A za nimi v hale –

– záblesk homolovitého těla –

Lukas se ohlédne přes rameno. Skrz proraženou zeď se derou rozběsnění démoni. Hlavně ten, co mu Lukas ustřelil koule.

Rozhodování trvá Lukášovi jen dvě sekundy. Což ovšem neznamená, že by bylo lehké. Přece ho tady nenecháš. Když démoni dorazí na místo, je Lukas pryč.

V tý chvíli jsem to Lukášovi neměl za zlý, Lýdie. Proti těm namakanejm čertům neměl šanci. Byl zázrak, že se předtím ke mně prodral. Prásknout do bot bylo rozumný. Jak říkám, v tý chvíli jsem mu to neměl za zlý.

To až později.

Až dole.

Když zjistili, že jim Lukas zdrhnul, čerti do mě chvíli kopali, třískali mi kebulí o zem, dupali po prstech a tak – ale ani jim to v takový situaci člověk nemůže mít za zlý. Kdyby mi někdo ustřelil koule, taky bych byl možná mírně frustrovanej.

Když si ulevili, zvedli mě a hodili do výtahu.

A pak už nebylo nic.

Protože jsem se konečně probudil.

Železná podlaha výtahu Ostranského zastudí do zad. U obličeje vojenské boty postříkané krupičkami krve. Zářivka zarostlá do stropu mručí. Lýdie zmizela, její pobavený pohled, prsty obemknuté okolo hrnku s kávou, nakloněná hlava, úsměv, všechno je pryč a Ostranskému se chce brečet. Dveře cinknou a zavírají se, pruh zažloutlého světla se zužuje, zužuje, zužuje, až z něj zbude světélkující niť, naposledy blikne a přetrhne se, dveře zapadnou a je konec.

Propadá se někam dolů, do propasti, kde zrada a svědomí splývají v beztvaré, poloprůhledné travestii.

67

„Kam ho dáme?“

„Kam asi: do Krypty.“

„Myslím do které výslechové kóje. Do dvojky?“

„Ne, ta ještě není uklizená. Do trojky.“

„Kdo ho bude vyslýchat? Chorozon?“

„Určitě. Ba’al Zebulův nejnovější favorit.“

„He.“

„Kde vůbec je? Viděl ho někdo?“

Hlasy kolem Karen Vanderbergerové proudí a otírají se o ni; obtáčejí se okolo zápěstí a kotníků jako pramínky kouře. Slyší je, ale neposlouchá. Vyjde z konferenčního sálu a zastaví se v hlavní lodi Satanova chrámu Kladiva. Hovor knížecích tajemníků, sekretářů a náměstků ji míjí souběžně s Astarothovým pojízdným lůžkem – všichni se kolem něj tlačí, jeden přes druhého. Dohodlo se, že u markýzova výslechu bude mít každé Knížectví svého pozorovatele.

Ale jí už se to netýká. Dostala nepřátelského ilegála, aportovala ho pánovi, a tím je to pro ni vyřízené.

Je to zvláštní pocit. Napětí vyprchalo, tlak uvnitř těla povolil. Polyká chladný vzduch a cítí prázdnotu.

Hlasy naráz utichnou. Karen se otočí.

Ve dveřích konferenčního sálu stojí Ba’al Zebul.

„Markýzův výslech povedu já osobně,“ řekne.

Nikdo se samozřejmě neodváží nic namítnout. Tedy skoro nikdo: „Při vší úctě, Vaše Excelence, nebylo by vhodnější tuto ubohou trivialitu přenechat Chorozono –“

„Chorozon v Tartaru není,“ odtuší Ba’al Zebul.

Jak to může vědět? napadne Karen, ale pak jí to dojde: i obyčejná moucha dokáže zachytit pach až na dva kilometry. Natož šestimetrová.

„Najdeme ho. Vaše Excelence, zvažte prosím, jestli je tak nedůstojná činnost hodna vašeho majestá –“

„Blixte,“ řekne Kníže. „Přestaň žvanit. A připrav markýze k výslechu.“

Blixt ví, kdy to zabalit. „Virakam, můj pane.“ Když s úklonou couvá, Karen si všimne, jak zpod přehazovačky tečou krůpěje potu. Markýzovo lůžko se rozjede a houf tajemníků, sekretářů a náměstků ho šoupavě následuje.

Ba’al Zebul se k nim nepřipojí. Místo toho se natočí ke Karen. „Podplukovníku Vanderbergerová.“

„Ano, můj pane?“ Karen si uvědomí, že vlastně neví, co ji čeká. Pokárání, že se odvážila vtrhnout na knížecí radu a naznačila tak, že Ba’al Zebul je na své asfalťáky měkký? Nebo pochvala? Degradace? Další úkol? Nové porsche? Eskorta do Laboratoře? A není to náhodou úplně fuk?

Karen pocítí znepokojení. Co je to se mnou?

„Jelikož budu zaneprázdněn markýzovým výslechem, nemohu náležitě plnit funkci vrchního velitele obrany Hinnomského pahorku.“

Takže další úkol: osobní posel. „Rozumím. Diskrétně uvědomím generálmajora Kres –“

„Chci, aby ses této funkce ujala ty.“

Karen zahučí v uších jako při podtlaku. „Prosím?“

„Karen.“ Ba’al Zebul k ní postoupí. Pod štětinatýma nohama praskají dlaždičky. „S okamžitou platností tě jmenuji vrchní velitelkou jednotek bránících Luciferův výtah.“

„Chápu.“ Nechápe nic.

„Už jsem v tomto směru vydal příslušné rozkazy. Na štábu máš připravený odznak nové funkce.“

Karen se nepatrně rozšíří oči. „Enochiánský paklíč?“

„Enochiánský paklíč.“ Ba’al Zebul se na ni dívá. „Pane, já nevím, co na to mám –“

„Nezklamej mě.“

„Nikdy, můj pane,“ ukloní se Karen. „Nikdy.“ Za očima jí vře cosi hlasitého. Nejvyšší pocta, jaké se kdy asfalťákovi dostalo.

Měla by zažívat euforii, úlevu, triumf, zadostiučinění – ale nic z toho necítí. Jenom tu zvláštní prázdnotu.

Ostranski už v pár mučírnách byl. Ale místnost tři patra pod zemí se nepodobá žádné z nich. Není to ani romantický typ středověké-sklepení-s-loučemi-a-rozcapenou-železnou-pannou, ani fetišisticky účelný chirurgický-sál-se-sterilními-skalpely-a-Szellovou-zubní-vrtačkou-s-diamantovým-hrotem. Tahle mučírna vypadá jako nepoužívaná, špinavá kuchyně. Ne, nevypadá, opraví se Ostranski, ona to JE nepoužívaná, špinavá kuchyně. Která byla ovšem zdárně rekvalifikována – jak se dá odvodit z dvířek trouby, na nichž zůstala přiškvařená část něčího obličeje.

„Kuchyně,“ řekne démonům Ostranski. „To je teda úroveň.“

Přivazují ho na porcovací stůl. Z dvanácti zbyli jen tři. Ostatní zabil Lukas.

Když mu natahují ruce a nohy, Ostranski slyší, jak strach zpívá v žilách, brní v kostech, jak mu míchá vnitřnostmi jako rozvařenými těstovinami. Zmítá se v lebce jako něco neovladatelného, s čím nejde komunikovat, co nelze přesvědčit žádnými argumenty; jde to jen spoutat do svěrací kazajky vůle, zavřít, zamknout a doufat, že se to nikdy nedostane ven.

Jinými slovy doufat v zázrak.

A Ostranski doufá. Ví, že je to naivní, že Ježíšek neexistuje a Santa Claus je jenom tlustej sobí zoofil, ale je mu to jedno, běžte do hajzlu, zázraky se dějí. Doufá, že to zvládne. Že vydrží až do konce. Že nepromluví.

Doufá, když ho přivazují na porcovací stůl, doufá, když se do kuchyně vevalí Zdvořilý Slizokužel osobně. Doufá, když mu démoni dělají osobní prohlídku.

Doufá, když se démoni otočí ke Zdvořilému Slizokuželovi: „Nic.“

ZS vypadá nadšeně. „Nic?“

„Nic, pane. Žádné DVD.“

„Úžasné! A do jeho umělecky patinovaného zavazadla jste se dívali?“

Jeden z démonů se skloní nad Ostranského bágl. A ztuhne.

Se zadrženým dechem to vybalí ze špinavého ručníku. Kuchyně se nafoukne měkkou září. Zašlé hrnce a naběračky se zatřpytí, démoni strnou, proměněni ve vyleštěné měděné sochy.

„Flaurovo oko,“ zamumlá někdo.

Odlesky z diamantového plátu se vlní na tvářích.

„Lokejte plnými doušky to narkotické blaho,“ zašeptá Zdvořilý Slizokužel. „Neboť vy tři, mí slovutní démonští přátelé, jste se stali výherci šťavnatého pětimiliónového jackpotu.“

Démoni vyvalí oči. To jsme snad blbě slyšeli, zrcadlí se jim v bulvách. „Mistře Chorozone, copak vy ne-,“ zablekotá jeden z nich.

„Ne, já ne,“ sklopí mistr Chorozon cudně zrak. „Těch pět miliónů si rozdělte mezi sebou, braši. Já jsem jen skromný zvláštní vyšetřovatel, pro něhož je největší odměnou dobře odvedená práce. To DVD tam je?“

Druhý démon vysype Ostranského bágl na zem. Všichni se na tu nepříliš reprezentativní hromádku předmětů zadívají. Zavládne ticho.

Chorozon popojde a pro jistotu věci rozhrábne nohou. Samozřejmě marně: DVD mezi nimi prostě není. Má ho Kuffenbach. Ostranskému cukne ústními koutky mimoděčné déjá vu: Chorozon má teď úplně stejný výraz i postoj jako Kuffenbach, když do úplně stejné hromady čučel na palubě Naglfaru. Ostranski má co dělat, aby se nerozchechtal.

Chorozon k němu otočí hlavu a Ostranského smích přejde. „Dobrá. Teď mi řeknete, kde najdu vaše kamarády.“

Ostranski si je vědom, že tohle bude jedna z mála artikulovaných vět, kterou v této místnosti pronese. Takže si dá záležet. „Vyliž si svou méněcennou řitní stargate, mrdkou oblemcanej psychopatickej burzovní makléři.“

Flaurovo oko putuje zpátky do ručníku. Zlatomodrá záře pohasne. Kuchyně se zdá o dost šedivější a špinavější než předtím.

„Vyliž? Mrdkou? Burzovní makléři?“ Chorozonova ústa se roztáhnou a vyvalí se mokré klubko navzájem propletených jazyků. „Jak plebejsky zemitá kreativita! Věru, budu se muset velmi snažit, abych tak vysoko nasazenou laťku překonal.“

A fakt se snaží. Když navíc člověk vezme v úvahu, že má neprakticky velké ruce a že si jako nástroj zvolil rozžhavenou grilovací jehlu, musí ho obdivovat. Chorozon evidentně ví, ve které sekundě zatlačit a ve které povolit, jeho pohyby jsou plynulé a precizní, až se Ostranskému vybaví stařík Claudio Arrau, na jehož koncert v Murzzuschlagu byl matkou coby sedmiletý kulturní barbar dovlečen (a který dokázal přežít jen díky rozžvýkanému pijáku a versatilkové flusačce).

I když je fakt, že mezi Rachmaninovým koncertem č. 3 d moll a trháním nehtů je přece jen trochu rozdíl.

Pak už Ostranski na podobné pitomosti nemyslí. Má jiné starosti. Hlavně aby nezačal řvát.

Tu radost tomu ksindlovi nesmíš udělat, opakuje si, zatímco mu Chorozon žhnoucím hrotem jehlice zajíždí pod nehet do měkkého lůžka. Nesmíš. Kuchyní zasmrdí pálená kůže a rohovina. Nesmíš. Hrot krouží pod vydouvajícím se nehtem. Nesmíš. Tiché praskání, jako když ohýbáte plastovou vidličku. Nesmíš. Ostranski se kouše do jazyka. Nesmíš. Nesmíš. Nesmíš.

Jako kdyby měl pod nehtem zabodnutou třísku a někdo s ní viklal.

Nesmíš.

Chorozon jehlu opět nažhaví a začne Ostranskému pálit kožní řasu na konci nehtové ploténky.

Ostranski si ukousne kus jazyka, vhltne ho a málem se udusí. Což ho přivede na nápad. Sebevražda se tady samozřejmě spáchat nedá – ale mohl bych aspoň na chvíli omdlít. Začne si rozhryzávat jazyk. Chorozon vymění jehlu za kombinační kleště.

Pomalu nehet strhne.

Ostranski ukousne další kus jazyka a kloktavě polyká.

Sousto projede hltanem úplně hladce. Kurva!

Když Chorozon strhává čtvrtý nehet, je Ostranski na pokraji šílenství. Jak dlouho to ještě vydržím?’Bolest povyrážela všechny bezpečnostní přepážky a zaplavila vnitřnosti, jeho tělo je pulzující nádor, citlivý na sebemenší dotek. Místnost plave v rudožlutém oparu. Jak dlouho vydržím, než to řeknu? Než řeknu, kde jsou?

Už moc dlouho ne.

Tak proč to neřeknu hned? Proč si tohle všechno neušetřím? Stejně mě z komanda vyhodili. Nic jim nedlužím. Na co si tady hraju?

Jako bych nevěděl, že až přijde OPRAVDOVÁ bolest, až se do toho Chorozon OPRAVDU dá, stejně všechny prásknu. Jako bych se neznal.

Chorozon vymění kleště za porcovací nůž s vroubkovanou čepelí. Vykasá Ostranskému rukáv, nad loktem nařízne kůži, ohrne ji a stáhne přes kloub. Odkrojí úponovou šlachu a rozřeže loketní pouzdro na zadní, nejslabší straně. Pak nůž opět vystřídají kombinačky; Chorozon přeštípne obnažený čtyřhranný i prstencovitý vaz. Usměje se na Ostranského.

Studené prsty obemknou předloktí.

S jeho muskulaturou nemusí vyvinout moc velký tah.

Ruka jde utrhnout docela snadno.

Když za nimi Derek zapečetí dveře nákladového prostoru, usadí se Sytry mezi barely surového asfaltu. Asfalťačka s kontrastníma očima si sedne do kouta. Oba se zapřou nohama a v páchnoucím příšeří čekají, až se vzducholoď vznese.

Po celou dobu letu mezi nimi nepadne jediné slovo.

Bolest je airbag s povrchem ze železných háčků. Ostranskému se nafukuje v hlavě, tlačí oči z důlků, krev z nosu a mozek z uší, roste, až vyplní celou lebku a nezbude tam nic než žhnoucí-dmoucí-řvoucí bublina.

A ten hlas.

ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO!

Jen ten hlas a bolest. Nic jiného neexistuje. Všechny ostatní vjemy jsou jen obrázky a zvuky, které nemají žádnou souvislost s bolestí ani s hlasem, a proto o nich nepřemýšlí. Vlastně nepřemýšlí vůbec o ničem.

Dívá se na svou paži, a jelikož nevidí žádnou souvislost s bolestí ani s hlasem, jen tak na ni civí. Hlavice loketního kloubu se mastně leskne, krev crčí na zašlapané skinoleum.

Airbag v hlavě je velký jako balón bratří Montgolfiérů a Ostranského lebka se zvětšuje s ním.

ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO!

„Magnificentní.“

Tenhle hlas nezná.

Mozku slisovanému airbagem trvá skoro minutu, než rozklíčuje, že na něj promluvil Chorozon.

„Jsem omráčen. Jsem nadšen. Jsem u vytržení! Ještě nikdy na mě nikdo neudělal takový dojem, é… – obvykle oslovuji vyšetřovaného křestním jménem, aby mezi námi vzniklo intimní pouto, ale z vás jsem nedostal ani to. Uvědomujete si, že mi vzdorujete už padesát šest minut? Víte, že je to o osm minut víc, než byl dosavadní asfalťácký rekord? Vstoupil jste do síně slávy! Jak se cítíte? Určitě nádherně. Ach, jsem na vás tak hrdý. Plným právem,“ Chorozon se probírá cinkajícími nástroji, „zasloužíte bonus. Nemyslíte?“

Ostranski nemyslí. Zkuste myslet, když máte v hlavě airbag o velikosti Měsíce.

Vnímá jen, že mu nikdo nic neřeže ani netrhá, a je za to úplně jednoduchým, zvířecím způsobem vděčný.

Je vděčný, i když mu Chorozon odřízne horní a dolní víčko levého oka. Protože to ani zdaleka nebolí tak, jako když mu trhal ruku.

Pak být vděčný přestane.

Chorozon vezme do ruky plechový trychtýř, jehož dolní konec zmáčkl a zbrousil do špičky, takže vytvořil cosi jako dutou jehlu. Chorozon trychtýř drží tak, aby jehla směřovala dolů.

Zabodne ji Ostranskému do oka.

Ukryti ve vyschlém korytě čekají, až se postava přiblíží. Rozložili se vějířovitě: Kuffenbach leží na přehradně pozici, Vorošilov a Holofaust na křídlech.

Postava se snaží utíkat, ale většinu času jen vyčerpaně klopýtá. Plouží se podél strouhy. Dvakrát upadne. Když podruhé vstává, Kuffenbach chytí její obličej do mířidel.

Ze strouhy vyleze současně s Vorošilovem. Mlčky vyčkávají.

Konečně se k nim Lambert dopotácí. Místo pozdravu jim pozvrací boty. Žaludeční šťávy z něj stříkají v hýkavých křečích. Na zádech se mu třese spláclý hrb velké polní, o zbraně někde přišel. Obličej má temně rudý a maskáč mokrý, jako by právě vylezl z bazénu. S poslední žlutou slinou na rtu k nim zvedne oči. Jediným zvukem, který z něj vychází, je astmatické hvízdání. Ze by se z toho někdy mohla vyvinout srozumitelná řeč, připadá Kuffenbachovi jako lingvistická utopie.

Kuffenbach vší silou potlačí nutkání Lamberta popadnout, třást s ním a ječet. Místo toho strčí ruce do kapes a čeká – i když má pocit, že mu z otázek Kde je Adam? Kde je Alice? Co se do prdele stalo? každou chvíli exploduje hlava.

Černé mžitky se rozplývají. Plíce hoří stále stejně, ale Lukášovi se podaří popadnout dech. „Byla to past,“ zasípe.

„Do prdele!“ Vorošilov nakopne kostěný oblázek.

„Alice je profi bonzačka. Udávala odbojáře a teď dělá pro takovýho velkýho slizkýho…“

„Jasně. Pan Pudink,“ řekne Kuffenbach. „Co Ostranski?“ Upírá na Lukase nemrkající pohled, jako by mu chtěl pouhým zrakem rozdrtit hlavu.

„V prdeli.“

„Kurva,“ zahučí Holofaust. Kuffenbach nehne ani brvou.

„Dostali ho. Když jsem ho naposledy viděl, byl sice živej, ale já…“ Jen do toho. Řekni, že jsi zdrhnul. Že jsi utekl a nechal ho tam. „… já jsem… bylo jich tam plno a…“ Výčitky mu tají na jazyku jako vločky chemického popílku.

Dívají se na něj.

„Nechal jsem ho tam.“

Vorošilov odvrátí zrak.

„Posral jsem to.“

„Ale hovno,“ řekne Kuffenbach. „Sám jsi neměl šanci. Jít za zbytkem týmu byla jediná rozumná věc.“

Po podobných větách Lukas celou dobu toužil. Ještě před sekundou by za ně dal cokoliv. A teď, když je Kuffenbach vyslovil, se mu vůbec neuleví.

Skloní hlavu. „No jo. Jasně.“

Holofaust, Vorošilov a Kuffenbach se na sebe podívají. Někdo to říct musí. A tak to Kuffenbach řekne:

„Je patnáct třicet šest. Zbývají nám dvě hodiny a dvacet čtyři minut. Když se teď vrátíme na letiště a zkusíme z toho Adama vysekat, už to k Luciferovu výtahu pěšky nestihneme.“

Otázku Co je víc? Osud Země, nebo život (bývalého) parťáka? nemusí vyslovovat nahlas – odpověď je jasná.

„Navíc nemáme žádnej důvod se pro toho hajzla vracet,“ souhlasí Vorošilov.

A všichni najednou zakusí ten samý pocit: že Ostranski není kdesi v podzemí Thornova letiště, ale tady s nimi.

Protože tohle byla přesně jeho věta.

Chorozon tlačí jehlu do bulvy pomalu. Povrch rohovky nejdřív pod tlakem špičky měkce zapruží, prohýbá se až na samou hranici elasticity – a pak praskne. Dírkou se vyvalí komorová voda. Teče Ostranskému po tváři jako plivanec. Konec trychtýře se mlaskavě noří do oka, projíždí bulvou, vytlačuje sklivec jako zubní pastu, až konečně prorazí slupku cévnatky, projede bělimou a zabodne se do zrakového nervu.

Ostranski se pomočí.

ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO PROČ MU TO NEŘEKNEŠ JÁ TO NECHÁPU VŽDYCKY JSI BYL ROZUMNEJ A NAJEDNOU SE CHOVÁŠ JAK PSYCHOPAT PROČ TO DĚLÁŠ TO JE NĚJAKÝ POKÁNÍ NEBO SI MYSLÍŠ ŽE TĚ DÍKY TOMU VEZMOU ZPÁTKY DO KOMANDA TAK BLBEJ SNAD NEJSI TAK MI VYSVĚTLI PROČ MU NEŘEKNEŠ KUDY ŠLI ŽE VYRAZILI PODÉL VYSCHLÝHO KORYTA UŽ TO NEJSOU TVÝ PARŤÁCI NEJSOU TO TVÝ KÁMOŠI VYHODILI TĚ NEJSEŠ JIM NIČÍM ZAVÁZANEJ SER NA NĚ ZA TOHLE TI NESTOJEJ UŽ JSI TRPĚL DOST PŘECE SE ZA TY KRETÉNY NEOBĚTUJEŠ TAK UŽ MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNI MU TO ŘEKNIMUTOŘEKNIMUTOŘEKNIMUTOŘEKNIMUTOŘEKNIMUTOŘEKNIMUTO!

Zatímco Chorozon drží trychtýř zabodnutý v Ostranského oku, jeden z démonů přinese pánev, na níž prská vřící olej.

Chorozon ho nalije do trychtýře.

Ostranskému v hlavě zaduní dvě stě padesát megatun. Mozek se odpaří, oko nafoukne jako bublina, vaz praskne, lebka obrátí naruby, zuby vytečou z dásní, dorůstající jazyk sebou škube v hořícím oceánu slin a krve.

Zhruba takový je to pocit.

Dostavila se OPRAVDOVÁ bolest.

DOST KRISTE JEŽÍŠI DOST ŘEKNU ÚPLNĚ VŠECHNO PRÁSKNU KUDY ŠLI UDÁM VŠECHNY UDĚLÁM CO BUDE CHTÍT ZRADÍM PŘEJDU K NEPŘÍTELI BUDU MU SLOUŽIT JEN AŤ TOHO UŽ NECHÁ AŤ TOHO PROBOHA NECHÁ ŘEKNU MU TO ŘEKNU MU TO ŘEKNU MU TO HNED TEĎ HNED

Ostranski se pokusí promluvit, ale vydere se z něj jen chrochtavý vzlyk.

Chorozon se laskavě usmívá. „Chceš mi snad něco sdělit?“

„Jo,“ zachroptí Ostranski.

„A to?“

Ostranski po něm plivne sklivec. „Naser si.“

„Hele, ještě před třema hodinama bych byl první, kdo by řekl, ať nic neřešíme a jdeme pro něj,“ pokrčí rameny Vorošilov. „Nebo možná ne první – ale třeba třetí určitě. Jenže po tom, co Adam předvedl na lodi…“

„Podrazil nás jako první,“ shrne to Holofaust.

Lambert na ně třeští oči, jako by promluvili kavkazskou abcházštinou. „To nemyslíte vážně. Musíme se pro něj vrátit. Jasně, je to svině, všichni máme pocit, jako by nás ojel do prďáku, ale… Nemůžeme ho tam nechat. Nemůžeme.“

Holofaust mu položí špinavou ruku na rameno a Kuffenbachovi se z toho pseudootcovského gesta udělá kyselo v žaludku. „Hochu, ty se teď jenom za každou cenu snažíš sám před sebou vykompenzovat, žes ho tam nechal. Neuvažuješ logicky, necháváš se ovládat výčitkama. Ale to je v pohodě. To přejde.“

Lambert Holofaustovu ruku setřese. „Běž do hajzlu!“

„Zkus se na to podívat pragmaticky,“ nezvýší doktor hlas. „Pochopíš, že Denis má pravdu. Neexistuje jedinej důvod, proč bysme se pro Adama měli vracet.“

Chvíli se navzájem měří. A pak se všichni tři otočí a podívají se na mlčícího Kuffenbacha.

Kuffenbach si promne oči.

Co na mě tak čumíte, kurva? Nedívejte se na mě. Dívejte se jinam.

Cítí, jak mu jejich pohledy pronikají pod kůži, tříští se o kostru, propalují vnitřnosti. Říká si, co ti tři asi vidí, představuje si, jak na černé fólii rentgenového snímku mlžně vystupují všechny praskliny jeho potlačovaných pocitů, vrozené morální defekty, nádory myšlenek, za které se člověk normálně stydí.

Zapálí si cigaretu. Nedělá to proto, aby oddaloval odpověď, opravdu ji potřebuje. Vyplivne kus tabáku, který se mu přilepil na jazyk. Povzdechne si.

„Souhlasím s Denisem a doktorem. Mají naprostou pravdu. Není jedinej důvod se pro Adama vracet.“ S cigaretou v koutku úst zkontroluje zásobník.

Když ho vrazí zpátky do steyru, kovově to mlaskne. „Takže to uděláme bezdůvodně.“

68

Pokoušejí se celou cestu běžet, ale brzdí je Lambert, který trasu absolvuje podruhé. Proto spíš jen klušou. K letišti jim to trvá čtyřicet šest minut.

Lambert je navede prostřiženým plotem; k hlavní hale se blíží zadem přes přistávací dráhy. Frontální útok ve čtyřech lidech Kuffenbach vyloučil.

Ani frontální, ani jiný útok. Tohle bude nenápadná infiltrace. A hlavně rychlá. Do otevření Luciferova výtahu zbývá hodina a třicet osm minut.

Takhle zdálky letištní komplex Kuffenbachovi něco připomíná –jenom si nemůže vzpomenout co.

Krypta Satanova chrámu Kladiva, výslechová místnost číslo tři. Levou stěnu tvoří jednosměrné zrcadlo vyztužené strukturovanou rohovkou. Uprostřed sálu trůní ušák pro hosta: blankytný kompromis mezi zubařským křeslem a lůžkem pro agresivní šílence. Je obklopen osmi rameny na pružných kloubech, aby si vyslýchající mohl tácy s nástroji nastavit, jak je zvyklý. Podlaha je snadno omyvatelná a naleštěná tak, že se v ní místnost odráží jako v zrcadle vlevo. Vzduch je klimatizovaný, suchý a voní po vanilce.

Nejergonomičtější mučírna, jakou Blixt zná. Ba’al Zebul se do ní skoro nevejde. Sotva se protlačí lítačkami.

Tudíž sem musí nejdřív dopravit Astarotha. Gardisté ho přivezou, blankytné lůžkokřeslo čeká, pouta na ruce a na nohy otevřená. Následuje komická scénka, protože markýz žádné končetiny nemá. Nakonec mu gardisté přitáhnou přes hruď, krk a čelo kožené pásy. Potom vstoupí Blixt a teprve jako poslední se do mučírny vevalí Ba’al Zebul. Zabere ji ze dvou třetin. Výslech může začít.

Ba’al Zebul se sune k markýzovi. Jeho nohy škrábou po napastované podlaze. Ten zvuk Blixtovi vybrnkává na napnuté nervy Beethovenovu Osudovou. Dá mu neskutečnou námahu tvářit se normálně – byrokraticky a servilně. V odrazu zahlédne své strhané rysy, bílou tvář a vytřeštěné oči; rychle odvrátí zrak. Snad si ho zástupci ostatních Industriálních Knížectví zpoza zrcadla moc neprohlížejí.

„Začneme,“ řekne Ba’al Zebul.

Upoutaný markýz si odkašle. Doktoru Semmelweisovi se ho podařilo nejen stabilizovat, ale i přivést k vědomí, takže kolem sebe těká zamlženýma, nevyzpytatelnýma očima. Na tváři má nalepený laskavý úsměv, který působí jako maska z hračkářství, pod níž se může ukrývat úplně cokoliv. Pěšinka ve stříbrných vlasech je jako obvykle netknutá a boty… no, říká si Blixt, ty se určitě taky lesknou. Ať už se nacházejí kdekoliv.

Blixt si náhle uvědomí, že Ba’al Zebul na něj už nějakou dobu hovoří. „P-pane?“

„Tys mi nerozuměl, Blixte?“

„Já –“

„Blixte.“ Kníže se neotočí, ale pozoruje jeho odraz v zrcadlové stěně. „Co je s tebou?“

„Já –“ Blixtovi se lepí sliny v ústech. „Snažně se omlouvám, můj pane, ale… jsem jen obyčejný úředník. Nemám žaludek na to, abych vám asistoval. Ještě jednou vás poníženě prosím, dovolte mi odejít.“

„Ne. Připrav mi instrumenty.“

Když Blixt kolem markýze prochází, jejich pohledy se poprvé protnou. Pouze na zlomek sekundy – a pak Astarothův zrak lhostejně přejede dál, jako by Blixt byl jen součástí příslušenství. Nalepený úsměv přiléhá k šedé tváři dokonale, bez jediné vzduchové bubliny. Blixtovi nepatrně odlehne.

Otvírá kazety a vylupuje ze sametového vybírání nástroje. Klade je na tácy jeden po druhém. Skalpely, řezáky, Kocherovy háky. Kleště, štípačky, krokodýlí svorky. Szellova vrtačka s diamantovým hrotem. Vějíře nožů, pinzet, kyret, jehel, nůžek.

Jiskří to jako kolekce tiár v luxusním klenotnictví.

Industriální Kníže si začne třít přední nohy. „Takže. První dvě otázky, markýzi. Kdo byl vaším agentem na mém dvoře? Co bylo záměrem celé konspirace?“

Blixtovi pod přehazovačkou vyrazí čerstvý pot.

Usměvavá maska na Astarothově obličeji nevyjadřuje nic než pohrdání. A stejné pohrdání je i v markýzových slovech. „Je mi líto, drahý Belzebube, ale neřeknu vám vůbec nic.“

Blixt sáhne do kapsy pro složený kapesník, aby si pot otřel. „Nu, jak chcete,“ poznamená Ba’al Zebul. „Blixte, skalpel číslo –“

„Bože,“ protočí markýz oči v sloup. „Dobrá, dobrá. Jsme oba profesionálové. Není nutné sahat k vulgárnímu násilí. Oba dokážeme vyhodnotit svá postavení a zvážit šance. Víte, že toho vím hodně. Víte, že bych vám mohl být užitečný. Domluvíme se. Pochopitelně nejsem laciný. Ale neproděláte na tom. Řeknu všechno. Mým agentem byl tady Blixt a záměrem naší konspirace bylo dnes v šest hodin prolomit Luciferovým výtahem Bariéru a vpustit do pekla nebeskou armádu. Ale protože jste mi nečekaně zmrazili bankovní konta, musel jsem zaranžovat vyloupení banky a nechat DVD s Luciferovým hlasem ukrást. Momentálně je ukryté na záchodě kavárny Kottos. V poslední kabince u zdi, v rezervoáru.“ Nalepený úsměv proroste do tváře a stane se skutečným. „Myslím, že se dohodneme k oboustranné spokojenosti.“

Služební vchod do letištní haly je otevřený. Klikatá chodba a pak samotná hala.

Za celostěnným oknem přistává vzducholoď označená jako Carol Yagerová. Kuffenbach se na ni podívá. Vzducholoď je vyrobena z nafouknutého ženského těla otočeného naruby. Hm. No a co? Kuffenbach ani nezpomalí. Lambert s ním drží krok. Tváří se, že tohle je pro něj stará vesta.

Démonští cestující je míjejí bez jediného pohledu, jako by trpěli asfalťáckou slepotou. Pár nosičů se zastaví pohledem na útočných puškách – asi není obvyklé, aby podrasa na letišti nosila zbraně – ale Kuffenbach se na ně pokaždé podívá a dotyčný uhne očima. Na to, že takhle na lidi působí, přišel Kuffenbach už dávno. Sice nechápe proč, ale to je přece fuk. Hlavně že to funguje.

Netuší, jestli se ho Lambert pokusil napodobit, ale pokud ano, tak s nevalným výsledkem. Babka s košíkem slezinných květů nejenže pohledem neuhne, ale civí na Lamberta čím dál vyvaleněji – až to kluk nevydrží a sklopí oči. Když kolem ní procházejí, bába ještě pořád zírá.

„Jsou to támhlety dveře,“ ukáže Lambert přes halu. „Jak je na nich n –“

Babka na něj namíří prst: „Tebe já znám!“

„Paní –“

„To je ten, co vyloupil banku!“ ječí babka. „A je můj! Já ho poznala! Pět miliónů je mejch!“ Všimne si Holofausta, Kuffenbacha a Vorošilova a oči jí vylezou z důlků. „Oni jsou tady všichni!“

Kuffenbach má dojem, jako by několikaakrová letištní hala zatuhla. V naprostém tichu byste slyšeli upadnout špendlíkovou molekulu.

Jako první zahájí palbu letištní ochranka.

Panika a strach – nic jiného Blixt v hlavě nemá. Což je dobře. Při středně těžkých problémech ho sice tyto dva pocity paralyzovaly, ale teď, v naprosto katastrofální situaci, mu dodají zoufalé odhodlání.

Ještě dřív, než markýz dokončí práskačský monolog, se Blixt rozeběhne a plácne sebou na břicho.

A projede Ba’al Zebulovi pod trupem.

Industriální Kníže se v mučíme nemůže otočit. Chňapne po Blixtovi předním párem nohou. Holenní háčky se zaseknou do zad, rozpářou sako odshora dolů – a Blixt jede dál.

A Ba’al Zebul udělá jedinou logickou věc, která mu zbývá.

Prostě Blixta zalehne.

Klouzající Blixt zvedne oči a vidí, jak mu na hlavu padá černá masa. Vykvikne. Zavalí ho oblak dusivého zápachu, zoufale se po naleštěné podlaze odstrkuje rukama, chlupy mu přejedou po hlavě jako drátěný kartáč, strhnou mu přehazovačku i s kusem kůže, ale už je u lítaček, rozrazí je zakrváceným čelem, přeletí práh a vykutálí se na chodbu.

Hlídající gardisti na něj zírají. Markýzův hlas sem nedolehl, netuší, co se děje. Vzápětí se rozletí vedlejší dveře a na chodbu se hrnou pozorovatelé zpoza zrcadla. Panika a strach vykopnou Blixta na nohy; vyrazí ke schodům. Když sviští kolem gardistů, ukáže na pozorovatele a zaječí: „Atentát na Knížete!“

A pozorovatelé se vrhnou za Blixtem a gardisti se vrhnou na pozorovatele a všechny porazí Ba’al Zebul valící se z mučírny. Blixt bere schody z Krypty po třech.

Do chrámové lodi Aeda Mallea vpadne úplně bez dechu – na podobné atletické výkony není stavěný. Ale panika a strach, dva věrní kamarádi, dočasně posílení maníkem, o kterém zatím jenom slyšel, nějakým adrenalinem, Blixtovi nedovolují zpomalit. Zabouchne za sebou dveře; zajistí je těžkou závorou.

Zahne k zadnímu východu a v plné rychlosti se s někým srazí.

Karen Vanderbergerová.

Letištní hala burácí olovem. Ochranka útočí z obou směrů, Holofaustovi vybuchne předloktí, trefená babka odletí, vzduchem zavíří květy. Cestující se kryjí za kufry. Za Vorošilovem exploduje tabule odletů; jiskry se snášejí na dav jako armáda světlušek. Práskání pistolí trhá halu na roztřepené zvukové pruhy. Kuffenbach a Vorošilov už mají v rukou útočné pušky, Holofaust tasí nezraněnou rukou čézetu a z druhého ramene mu Lambert serve steyr – a výstřely pistolí přetře hluková stěna plnoautomatických zbraní. Členové ochranky skáčou za květináče s bonsajemi z liliputů. Nic moc krytí. A nic moc pozice: nad nimi se rozprostírá pláň celostěnného okna. Kuffenbach nezaváhá. Zvedne hlaveň a přejede po vitráži dlouhou dávkou.

Celá stěna naráz praskne. Zřítí se na hlavy ochranky jako třpytivá lavina.

Chorozon vzhlédne ke stropu.

Halou zaburácí vítr: převalí se přes zakrvácené démony, zacinká střepy na tělech, rozfoukne oblaka střelného prachu.

Od příjmu zavazadel s řevem útočí zbytek ochranky.

Holofaust vrávorá. Vorošilov křiví tvář, pravou nohavici zčernalou krví. Kuffenbach ví, že musejí okamžitě pryč, uprostřed haly jsou jako terče na střelnici, tady nás rozstřílejí během deseti sekund, popadne Denise a hodí ho na nejbližší vozík se zavazadly. Holofaustovi nemusí nic vysvětlovat, ale na Lamberta řve marně: kluk s jekotem kropí démony a nic nevnímá. Kuffenbach ho nakopne do zadku. Lambert se ohlédne. Vorošilov a Holofaust už leží na kufrech; Lambert přiskočí a spolu s Kuffenbachem se do toho opřou.

Kolečka zakvičí, vozík se rozjede. Zarachotí Vorošilovův steyr: prorazí v davu tunel.

Kuffenbach s Lambertem zvyšují tempo, přecházejí do běhu, vozík nabírá rychlost, vzduch sviští, Holofaust nadšeně zaječí. Kuffenbach s Lambertem naskočí.

Chorozon vyrazí ke dveřím. „Zůstaňte tady a hlídejte ho. Ručíte mi za něj hlavou.“

„Víš o tom, že krvácíš, Kene?“ Oči Karen Vanderbergerové vypadají zamyšleně. „Kampak se ženeš?“

To bych taky rád věděl, pomyslí si Blixt. Je mu jasné, že musí okamžitě do kavárny Kottos – aby získal See You Next Wednesday dřív než Ba’al Zebul. A je mu jasné, že musí okamžitě domů. Odvést Violu, než tam vtrhne Danocharova garda.

A obojí pochopitelně stihnout nemůže.

Vrzne hlavní vchod a chrámovou lodí zaduní kroky. Blixt i Karen se ohlédnou. Danochar. Ještě je nevidí, ale je to otázka několika sekund. Vezmi to kolem Karen k zadnímu východu – Nesmysl. Vanderbergerová by Blixta dostihla a složila po pěti metrech. A kam by vlastně běžel? Do kavárny, nebo domů?

Myšlenka, která ho napadne, je tak šílená, že o ní raději vůbec neuvažuje – a rovnou ji řekne: „Potřebuju pomoc, Karen.“

Vanderbergerová se zamračí. „Ty? O co jde?“

Blixt na sekundu zavře oči. A vsadí všechno na jednu kartu. „Jsem Astarothův agent.“

Karen ho přirazí ke stěně. Žebra zapraskají, její předloktí mu málem rozdrtí ohryzek. Do břicha se mu zaryje hlaveň beretty. „Danochare!“ zařve Karen. „Sem! Rychle!“

Zavazadlový vozík chrlí oheň.

Řítí se halou jako šílený vagón dětského vláčku. Dav vříská, uhýbá. Letištní ochranka jejím v patách, palba kosí cestující, kufry na vozíku vybuchují, cáry oděvů frčí, Kuffenbach a Lambert kormidlují, většinu času jedou po dvou kolečkách. Dveře servisního koridoru s piktogramem Asfalťákům vstup zakázán se blíží.

Za přepážkou vpravo se vztyčí úředník v modrém saku. Asfalťák. V každé ruce jeden Colt Double Eagle.

Pravou stranu má na starosti Lambert. Jenže právě mění zásobník. Kuffenbachova hlaveň opíše oblouk, ale než stačí vyplivnout dávku, Lambert popadne jeden z rozstřílených kufrů.

Trefí se přímo do úředníkova obličeje.

Hlasitě to žuchne. Zavíří spodní prádlo. Úředník zahučí za pult s trenkami na hlavě.

„Fetišisti jsou hnus!“ zavýská Holofaust.

A už je tu vstup do servisního koridoru.

Kuffenbach a Lambert se odrazí, dají do toho všechno, vozík udeří do dveří, proletí jimi a v oblaku třísek dopadne do chodby. Vorošilov se divoce zachechtá. Na čele má připlácnutý piktogram Asfalťákům vstup zakázán.

Démoni už tam na ně čekají.

Zavazadlový vozík do nich najede jako policejní radlice.

To už na něm ale nikdo z Kuffenbachova komanda není. Jsou na něm jen kufry a Kuffenbachova torna. Se dvěma tetrytolovými náložemi.

Nenápadná infiltrace, pomyslí si Kuffenbach a stiskne odpalovač.

Všichni v okruhu tří kilometrů se otočí.

Zní to, jako by z Thornova letiště odstartoval raketoplán.

„Karen? Jsi to ty? Co se děje?“ Danochar ještě stále Vanderbergerovou a Blixta nevidí. Dusá mezi lavicemi upletenými z méně známých politiků a jeho kroky hřmí chrámem jako parádemarš NSDAP.

Vanderbergerová drží ředitele operací u zdi s berettou zabořenou v žaludku. Blixtovi nikdo nemusí vysvětlovat, že skončil.

„Udělal jsem to kvůli Viole,“ řekne.

Sám neví, proč to vyslovil. Asi proto, že na nic jiného než na Violu nedokáže myslet.“

„Ona je démonžer,“ řekne. „Chtěl jsem ji zachránit.“

Karen se ve tváři cosi pohne. Jako by se v masce objevila vlasová prasklina. Jede klikatě po tváři, šíří se, porcelánové kousky se odlamují a objevuje se –

Co?

To Blixt netuší. Ale vypadá to divně.

Skoro stejně divně jako to, co se stane vzápětí:

Vanderbergerová ho popadne a vystrčí zadním vchodem.

Karen za Blixtem zabouchne dveře a otočí se právě včas, aby čelila Danocharovi.

Velitel Knížecí gardy se zamračeně rozhlédne. „Co se děje? Proč jsi mě volala?“

Je pozoruhodné, jak Karenin mozek najednou pracuje rychle. „Protože jsem se ti chtěla omluvit.“

Stále týž nasupený výraz na omláceném obličeji. „Omluvit, jo? Neříkej. Za co?“

„Jak jsem tě předtím vydusila, abych se dostala na knížecí radu. To bylo ode mě hnusný.“

„Hnusný?“ Danochar k ní přistoupí. Karen necouvne. „Myslíš?“ Skloní se a sevře ji. Ruce mu sklouznou na zadek. Zmáčkne jí půlky; žluté nehty proděraví látku a zaryjí se do kůže.

Políbí ji tvrdě – jak to od něj má ráda. I když teď na to pochopitelně nemá moc náladu. Ale co můžu říct? Miláčku, bolí mě hlava? Karen mu zajede jazykem do díry po vyraženém zubu. Danochar zabručí a odtáhne se. Ale nepustí ji.

„Musela jsem bejt hnusná,“ zašeptá Karen. „Byl u toho Blixt a tví gardisti. Přece bys nechtěl, aby se o nás dozvěděli.“

„Chrm. Takovádle omluva mi nestačí.“

„Ne?“

„Ne. To sou jenom kecy. Já požaduju činy.“ Kareniny rty zvlní úsměv. „No, myslím, že bych uměla bejt hodně kajícná, kdybych chtěla.“

„Dneska večer?“

„A tvoje žena? Nebude zase otravovat, abys byl s dětma?“

„Řeknu jí, že mám BoRo.“ Nakloní se, aby ji opět políbil, ale Karen mu tentokrát uhne.

„Co to je?“

„Hele, nesnaž se vodvést –“

„Ty to neslyšíš?“

„Co?“

„Bouchání na dveře. A –“ Karen přes jeho biceps zašilhá ke schodišti do Krypty. „Kristepane, je to Ba’al Zebulův hlas?“ Danochar ji pustí a vrhne se k závoře. Karen se taky vrhne. Zadním východem z chrámu.

Nenápadná infiltrace.

Ohlušení členové Kuffenbachova komanda se hrabou z trosek. Lambert se rozhlíží s nadšením, které Kuffenbachovi připadá přehnané. Exploze dvou náloží tetrytolu smetla obě stěny chodby, zvedla strop do výše druhého patra, rozstříkla démony a v podlaze udělala pořádnou díru. Když se nad ni Kuffenbach nakloní, uvidí, že se propadlo i patro pod nimi. „Ideální,“ řekne. Základní zásada průniku do nepřátelské budovy: Věřte jen těm cestám, které sami vytvoříte. Výtah by mohla ochranka zastavit mezi patry, schodiště je taky slušná pastička.

„Fajn.“ Vorošilov tahá z batohu lano. „Spustím se prvn –“

„Banzai!“ zaječí Lambert a skočí do otvoru.

Proletí prvním podzemním patrem, rozplácne se o podlahu, s řevem se skutálí do další díry a ve druhém patře žuchne na hromadu sutin. „Nářez!“ zachrchlá nahoru.

Jeho spolubojovníci na něj nehnuté civí. Pak se Holofaust zazubí a zvedne palec.

Vorošilov uváže lano a Kuffenbach po něm sjede. Proletí obě patra, aniž se dotkne okrajů kráterů, a přistane vedle Lamberta na pokrčené nohy jako zosobněná profesionalita.

Podlaha pod jeho podrážkami se profesionálně propadne.

Oba se zřítí doprostřed mučírny.

Blixt na ni čeká na zadním nádvoří. „Za chvíli tu budou. Dělej!“ chytne ho Karen za ruku. Pádí spolu k hradbám. Blixt ze sebe strhává rozervané sako.

„Co potřebuješ?“ zakřičí na něj Karen.

„Cože?“

„Říkal jsi, že potřebuješ pomoct – jak?“

Blíží se k ministrantské brance. Karen vytrhne ruku z kapsy a máchne. Enochiánský paklíč zatrylkuje, zámek odskočí.

„Musíš ke mně domů,“ zafuní Blixt. „Odvést Violu.“

Proběhnou. Blixt za nimi branku přirazí.

Na ulici je běžný provoz. Jako by se vůbec nic nedělo. Blixt i Karen zpomalí a zahnou za roh.

„Co když se mnou nepůjde? Nebylo by lepší, abys ji odvedl ty?“ Karen zní vlastní hlas legračně: Je možný, abych to dítě zachránila – a přitom s ním nepřišla do kontaktu?

„Musím vyřídit něco jiného. A s tebou bude v bezpečí.“ Blixt si nepřítomně setře z čela krev. „Dokážeš ji ochránit líp než já.“

Karen zatne zuby. Nedělej koloušky, ženská. Na idiosynkrazie není čas. Zastaví se. „Tak jo. Dobře. Kam ji mám přivést?“

„Znáš to u Ukrutnýho vejcucníka?“

„A kdo ne?“

„Přesně v pět.“

„Jasně.“ Karen se na Blixta naposledy podívá. Ředitel operací tam stojí se zdemolovanou přehazovačkou, košile mu leze z kalhot, přes opasek přetéká pupek a na obličeji má současně vyděšený a komicky odhodlaný výraz. Karen se snaží vyhrabat dávno zapomenutá povzbuzovací klišé. „To bude dobrý. Zvládneme to.“ A kupodivu si to doopravdy myslí. Cítí se dobře jako už roky ne. Prázdnota je pryč. Slyší, jak jí šumivě pumpuje srdce.

Usměje se na Blixta. „Neboj. Nedovolím, aby se Malýmu Lewisovi něco stalo.“

Aniž si uvědomí, co právě řekla, rozeběhne se pryč.

Ostranski má halucinace. Šlape v bubnu pro mamutí křečky, který má místo příček žiletky. Je kuličkou v lávovém pinballu a po každém odrazu na něm vybuchují puchýře. Tělo ho tíží, táhne ke dnu jako betonové adidasky, řve bubliny s vykřičníky, zbavuje se jedné končetiny za druhou, trhá je a odhazuje, osvobozuje se a stoupá k hladině, která je hladká jako žloutkový krém a černá jako slepcova vzpomínka na Eiffelovu věž.

Ale to nejsou nejhorší vidiny. Nejhorší vidiny jsou o tom, že není sám.

Lýdie a Filip. Přišli za ním na návštěvu, jejich tváře se vznášejí za drnčícími mřížemi bolesti, Filip mu ukazuje, co sestavil z Lega, Lýdie vypráví, jak byla o víkendu za babičkou, že koupili Filipovi nové tepláky, protože ty staré si na kolenou prodřel, a Ostranski kývá a usmívá se a tváře mu hobluje žár mříží, ale on neustoupí, horko mu smaží oči v důlcích, hlavně to levé, to je divné, že to levé bolí víc než pravé, co? A pak Lýdie a Filip uprostřed slova zmizí a Ostranski pochopí, že to byla zase jenom halucinace a chce se mu brečet, bojuje s tím, není přece měkota, a pak už zase není sám, je tu další halucinace, z nebe se v oblacích moučkového cukru snášejí dva andělé. Podobají se Kuffenbachovi a Lambertovi, přistanou vedle Ostranského se strašným rachotem, to je zvláštní, přemítá Ostranski, andělé a dělají takovej kravál, a vůbec – nejsou náhodou andělé dva a půl metru vysoký, bez očí a s oslintanejma hubama? A nad obličejem mu cosi projede, hodí mu to blesk do očí, Ostranski to pozná, je to malajská mačeta, parang, Holofaust ji měl jeden čas v oblibě, sekal s ní hlavy a prodával je voodoo kultům. A jak mu parang propluje před očima, Ostranski na čepeli zahlédne odraz nějaké zrůdy, obličej rozřezaný na kost, trhance kůže vyrvané jako parkety ve zdemolovaném bytě, obnažené svaly sebou cukají, místo levého oka zčernalý škvarek, no to je ale krasavec, tenhle maník, směje se Ostranski, úplnej Fantom opery, a odraz zmizí a Ostranski ucítí, jak ho ostří parangu zamrazí na ohryzku. A uslyší hlas jednoho z démonů, jak říká: „Jeden z vás dvou se hne a já mu uříznu hlavu.“

Anděl s Lambertovým obličejem strne. Nedívá se na svého kolegu, dokonce ani na démona – civí na Ostranského. Zírá na něj, jako by ho v prvním momentě nepoznal a teprve teď mu došlo, co vidí. Pod nánosem cukru zbledne a začne se mu chvět dolní ret a Ostranski si pomyslí a co kdybys viděl tu zrůdu, co jsem viděl před chvíli já, hochu, z tý bys byl teprve hotovej, a anděl s Kuffenbachovým obličejem vystřelí.

Svítící dávka projede Ostranskému nad hlavou a odnese démona pryč. A studený tlak na krku zmizí a Ostranskému dojde, že tohle není halucinace. A do očí mu vhrkne cosi horkého a stéká to po tváři, a on se před Kuffenbachem a Lambertem stydí – než pochopí, že to nejsou slzy. To mu jenom z hlavy teče olej.

Je prostě měkota.

69

Zastřelený démon dopadne na zem – v ruce stále svírá parang – a Kuffenbach už míří na jeho dva kolegy. Ti se k žád nému hrdinství nechystají. Evidentně o Kuffenbachově jednotce slyšeli. S rukama nad hlavami ustupují ke stěně.

Kuffenbach mrkne po Lambertovi. Kluk úplně zkameněl: nemůže odtrhnout pohled od té chroptící, potrhané věci, která bývala Ostranským. Místo obličeje zplstnatělé uzly svalstva, mezi uřezanými rty flekatý jazyk, pahýl ruky buší o stůl. Ze stolu crčí masová kaše a moč. 1 ze svého místa Kuffenbach vidí, jak Lambertovi v očích jede Tohle je moje vina tohle je moje vina tohle je moje vina – pořád dokola.

Nenech ho v tom utopit. „Nečum a zajisti ty dva klauny,“ houkne na něj a Lambert zvedne hlavu a uvidí démony. Pohne se jejich směrem.

Ale ne, aby je zajistil.

Ze stolu sebere nůž s vroubkovanou čepelí a vrazí ho démonovi vlevo do prsou.

Druhý démon hmátne po pistoli a Holofaust sjíždějící po laně ho střelí do hlavy. Roztrhne se jako prokopnutá dýně.

Lambert nevypadá, že to vnímá. Vyrve nůž z hrudi a zaboří ho do břicha. Trhne. Střeva zamlaskají, démon vyprskne šedou pěnu. Text v Lambertových očích jede v nekonečné smyčce: Tohle je moje vina tohle je moje vina tohle je moje vina. Démon padne na kolena. Lambert ho třikrát bodne. Trojí máchnutí paže, záblesky střenky a šlahouny stříkající krve – všechno se slije v jeden provázaný pohyb. Démon se zhroutí. Lambert mu dupne na krk.

„Pistoli,“ řekne bez ohlédnutí. Holofaust mu ji hodí. Lambert ji namíří démonovi do obličeje. Zajatec si kryje tvář rozklepanou rukou.

„Je to tvoje vina,“ řekne Lambert a střelí ho do hlavy.

Jako by tonul v televizním zrnění, mihotavém a syčivém. Vynořuje se zvolna. Zvuky se vracejí. Svět kolem Lukase získává normální obrysy.

Vytře si z očí démonův mozek. Do prdele. Panebože. Do prdele. Třeští oči na potřísněné prsty. Je mu špatně.

A taky trochu fajn.

Holofaust ovazuje Ostranského, balí ho do plachty a připravuje k transportu, Kuffenbach střílí do díry ve stropě, kterou začal prosakovat devítimilimetrový déšť. Vorošilov se vybelhal na chodbu, aby zablokoval výtah a zatarasil schodiště: každá sekunda dobrá. Nad hlavami jim duní desítky nohou.

Kuffenbach se přitiskne ke stěně a přebíjí. Pohlédne na Lukase. „Lepší?“

Lukas přikývne.

„Tak najdi Adamovu ruku.“

Lukas se vydá na klopýtavou cestu kuchyní. Nohy kloužou v krvi, ruce má studené a cizí. Adamovo předloktí objeví v odpadkovém koši; prsty s utrhanými nehty mu chabě stisknou zápěstí. Holofaust přiloží paži k Ostranského loktu, zavine Adama do plachty a Kuffenbach si ho opatrně hodí přes rameno.

Rozmístěni za dveřmi čekají, až se vrátí Vorošilov.

Lukas stojí za Kuffenbachem. Všimne si, že Ostranského bimbající hlava pohybuje ústy. Nakloní se k němu.

Takhle zblízka vypadá tvář jako kupka ztvrdlých hoblin. Ostranského dech je slabý a kyselý. Lukas skoro neslyší, co Adam říká, přestože má ucho těsně u jeho rtů. „Můj…“

„Tvůj co?“

„Můj… diamant. Vezmi…“

Diamantový plát. Lukášův výraz asi prozradí, co si myslí, protože Ostranski zamumlá: „Nechals… mě tady. Dlužíš mi to.“

Ozve se skřípavý zvuk. Lukas se na sekundu podiví, co to je. Pak si uvědomí, že ho vydává on. Skřípe zuby.

Do kuchyně vkulhá Vorošilov. „Čisto. Výtah i schodiště zalepený. Ale nevím na jak dlouho.“

„Tak pohyb,“ řekne Kuffenbach, nadhodí si Ostranského a zmizí ve dveřích.

Lukášův pohled padne na plochý předmět zabalený do špinavého ručníku. Leží vedle zajatce, kterého popravil.

Skřípání zubů.

Zvedne diamant. Vyběhne na chodbu. Právě včas, aby viděl, jak se dveře schodiště rozpadnou na prvočinitele.

Do chodby se vevalí Chorozon.

Kuffenbach si moc dobře pamatuje, co Pan Pudink umí. Nezaváhá ani sekundu. „Za mnou!“

Eufemisticky se tomu říká taktický ústup.

První zdrhá Holofaust, za ním Kuffenbach. Podzemní koridor se klikatí a noří hlouběji do země. Rozměklé zářivky mrkají. Vorošilov a Lukas se pokoušejí krýt ústup, v poklusu se otáčejí a střílejí.

Chodba se otřásá. Démon se řítí za nimi.

Zpoza rohu vytrysknou chapadla: lavina obřích makarónů. Lukas s Vorošilovem do nich pálí a chapadla se těsně před nárazy kulek zprůhledňují a odhmotňují a po průletu střel bleskově obnovují – působí to, jako by strašně rychle blikala. Za stroboskopickým běsněním se rýsuje homolovitá postava.

Kuffenbach vpředu zpomaluje – buď ho brzdí Ostranski, nebo už prostě nemůže. Vzdálenost mezi nimi a démonem se zkracuje. Takhle mu neutečeme, uvědomí si Lukas. Jestli něco neuděláme, během minuty nás má. Vorošilov to evidentně vidí taky – levačkou šátrá v torně.

Zasviští chapadlo. Lukas zakopne a upadne. Chapadlo se nad ním vznáší, těžké a tlusté jako lešenářská trubka. Padá mu přímo na hlavu.

Vorošilov do něj střelí.

Chapadlo změní skupenství a Lukášova hlava jím projede jako bahnem. Jako kdyby ho někdo praštil pendrekem z dětské výživy. Hrabe se na nohy. Vorošilov vytrhne ruku z torny.

Lukas v jeho pěsti spatří tetrytol. Zamrká. To neměl dělat.

Protože během zamrkání přísavná nálož zmizí.

„Naval všechno, co máš!“ křikne na něj Vorošilov.

Démon je pouhých pět metrů od nich, chapadla jsou všude, naplnila chodbu, bičují vzduch, bijí do stěn, valí se jako oživlé vlasy Medúzy.

Lukas vyrve z torny výbušninu a hodí ji Vorošilovovi. Ten ji chytne, švihne rukou a přísavná nálož zase zmizí.

Lukas se podívá nahoru. Obě nálože visí nalepené na stropě.

„A teď makej!“ Vorošilov kulhá, jak nejrychleji může, vyprošťuje z kapsy odpalovač. Lukas ho dohoní, těsně za patami jim dopadne chapadlo; jako kdyby někdo praštil do podlahy železným pajcrem.

Lukas se řítí po Vorošilovově boku úzkou chodbou. Hlavou mu proletí, jestli je odpálení dvou ženijních náloží hluboko v podzemí skutečně dobrý nápad.

Ohlušující detonace, která je pohřbí ve tmě, mu dá jednoznačnou odpověď:

Není.

Karen mávne rukou. Enochiánský paklíč zazpívá, zámek klapne.

V Blixtově bytě je tma a ticho. Jako ve třípokojovém, dobře klimatizovaném hrobě.

Karen ho prohledá během dvou minut. V obývacím pokoji kýčovitý obraz s homosexuální tematikou (rozdávají si to na něm černý a červený nabušenec), ve spíži mrazák (se zbrusu novým zámkem), v ložnici kufr (kouká z něj kus povlečení), v dětském pokoji čtyři židle přehozené dekou (a pod ní Viola).

Karen se zadívá na vyčuhující malou nohu v růžové ponožce.

Dostala jsi nebeskýho agenta. Zbourala jsi centrum Miltonie. Pravidelně souložíš s démonem, co má čtvrtmetrový péro. Přece se nebudeš bát dítěte.

Ani toho, co pro tebe představuje.

Přidřepne a nadzvedne deku. „Ahoj.“ Vlastní hlas jí zní falešně.

Viola sedí s nataženýma nohama, v náručí Junkera Fildu Multimlaska v kosmickém skafandru a upírá na návštěvnici vykulené oči. Karen se trochu uleví; vůbec se nepodobá Malýmu Lewisovi.

„Tohle je tvůj bunkr?“ zeptá se Karen. Pamatuje si, že když byla malá, pořád s bráchou stavěli bunkry a schovávali se do nich. Nevzpomíná si proč. Asi blbli. Děti blbnou.

Viola neblbne. Mlčí.

„Pamatuješ si na mě?“ Další pokus. „Jednou jsem tu byla. Na návštěvě u tvýho tatínka.“ Na hodně krátké návštěvě. Jakmile zjistila, že Blixt má dceru, kopla do sebe drink, něco zablekotala a zbaběle prchla.

Viola nic neříká.

„Jsme s tatínkem kolegové, víš? Poslal mě pro tebe.“

Žádná reakce. Karen se zmocňuje zoufalství. Přece ji nemůžu zabalit do plachty a odnést jako ranec. Mrkne na hodinky. Za jak dlouho sem Garda dorazí? Čtyři minuty? Pět? Šest maximálně.

„Ty se mě bojíš?“

Viola přikývne. Karen zadrží dech. Nevyplaš ji.

„Bojíš?“

Opět přikývnutí.

„Chceš něco prozradit? Já se taky bojím.“

Holčička sklopí oči k panákovi ve skafandru. „Čeho?“ zeptá se tak slabým hlasem, že ji Karen skoro neslyší.

Pravdu, pravdu a nic než pravdu. K tomu mi dopomáhej Bůh. „Tebe.“

Viola k ní zvedne zrak. Má fialové oči jako její otec. „Mě? Jak to?“

„Protože to s dětma neumím. A tvůj táta mi dal za úkol, abych tě k němu přivedla, a já mám strach, že to nedokážu.“ Jak to, že to s dětma neumíš? Umíš je zabíjet.

„Hm,“ udělá Viola. „Tak to se ale vlastně nebojíš mě, ale taťky, ne?“

Karen ukáže dlaně: Dostalas mě. „No jo, asi jo.“

Chvíli ani jedna nic neříká.

Pak Viola netrpělivě zamele nohama. „A co budem teda dělat? Když se obě bojíme?“

„To, co vždycky,“ pokrčí rameny Karen. „Pokusíme se ten zasranej strach překonat.“

První, co Vorošilov pocítí, je strach. Probere se a všude je tma. Hodně těžká tma. Totální tma. Totálka, vybaví se mu slovo, které používá Ostranski. Jsem po smrti, vyděsí se.

Eh, no jasně, že jsem po smrti, vzpomene si. Už skoro dva dny. Nějaký další novinky?

‚Nemůže se pohnout a nemůže dýchat.

No a? Jsem po smrti. Dýchat nepotřebuju. Dýchám jenom proto, že je na to moje duše zvyklá. Je to psychický reziduum, který pozbylo jakýkoliv funkčnosti. Zvlášť teď, když jsem zavalenej.

No jo, uvědomí si. To je ono. Jsem zavalenej. Chodba se zřítila. Spadnul na mě strop. Tuny zdiva a zeminy. Kdyby neměl ústa plná hlíny, tak by se snad zasmál. Nejenže jsem po smrti: jsem pohřbenej zaživa. Jackpot.

Blixt se dívá do křišťálové koule. Z toho, co v ní vidí, má husí kůži.

Vidí v ní kavárnu Kottos.

Křišťálová koule je zavěšena nad vchodem do burzy – dražebního sálu s otroky. Odráží se v ní celá ulice. I kavárna Kottos.

Neexistuje důvod, proč by měl mít Blixt husí kůži. Všechno vypadá normálně. Na předzahrádce pár hostů, číšník v bílé zástěře se uklání, chodci proudí. Opilí vojáci hulákají. Žádní gardisté narychlo navlečení do civilu. Blixt má přesto husí kůži. Je to past. Je mu to jasné. Už tam na něj čekají. Jakmile do kavárny vstoupí a zamíří na záchod, aby z mrtvé schránky vyzvedl See You Next Wednesday, sesypou se na něj.

Otoč se a zmiz. Ještě tě nespatřili. Ztrať se v davu. Nehraj si na hrdi –

Blixt se otočí a kráčí ke kavárně.

A zjišťuje, že nechovat se jako posera je osvobozující pocit.

Projde předzahrádkou a vezme za kliku.

Zvonek nade dveřmi ostře cinkne.

Lukas se vší silou snaží nezešílet.

Sesutá půda ho obalila jako protihorečkový zábal, tlačí na každý centimetr těla, svírá ho ve svěráku, udělala z něj pevně zafačovanou mumii, nemůže se nadechnout, ano, ví, že nepotřebuje dýchat, ale logika už dávno protekla mezi prsty, potřebuje dýchat, musí dýchat, jestli se nenadechne, tak se zblázní, studená prsť chladí obličej jako posmrtná maska, v očích má hlínu, je to, jako když se vám dostane pod víčko zrnko písku, ale miliónkrát znásobené, svědí to, pálí, a on nemůže pohnout ani prstem, ruce rozpažené, nohy zamrzlé uprostřed kroku, nemůže ani křičet, jakmile by otevřel ústa, nahrnula by se tam zemina, ale stejně ví, že to nakonec udělá, nevydrží to, přestane se kontrolovat a zaječí a jeho hlas zdusí země, kameny zachřestí o zuby, hlína naplní hrdlo, přesně tak to dopadne, přesně tak to bude, je to trest, trest za to, že zabil neozbrojeného zajatce, trest za to, že si dal do báglu ten diamant, trest za otce, za to, co už nemůže odčinit, leží a poslouchá, jak se jeho krev vsakuje do okolní půdy, slyší tiché popraskávání kostí a je mu jasné, že kostra dřív nebo později nevydrží, hrudní koš se propadne, žebra propíchají plíce, lebka se zbortí, do mozku se nahrnou tuny zdiva a země a on bude ječet ucpanými ústy a svíjet se bez jediného pohybu v podzemním stisku a –

A tak to bude navěky.

Blixt za sebou zavře dveře. Rozhlédne se po kavárně. Rádio brblá, automat na espreso úpí, servírka cinká talířky.

Kvartet svrasklých démonů, co pamatují Genesis, usrkává afrikánskou kávu a dohaduje se, jestli Módní štvanec (známý v pekle též jako Oldskoolovej buzerant a Prdící hlemýžd) stvořil yettiho šestý den dopoledne jako ostatní zvířata, nebo až odpoledne, těsně před člověkem. Nikdo z těch senilů si to pochopitelně nepamatuje.

Všechno působí naprosto nevinně.

Nevinně – to určitě, ozve se mu v hlavě přeskakující hlas. Je to past. Všichni jsou na tebe dohodnutí. Tohle všechno jsou agenti.

Agentovi u důchodcovského stolku vypadne zubní protéza a cákne do šálku. Ostatní agenti se tomu kolozubě smějí. Agentka-servírka civí výlohou ven. Zula si botu a tře si chodidlem holeň. Zřejmě tajný signál.

Blixt zamíří k záchodovým dveřím.

Nevěříš mi? zeptá se hlas. Jen do toho. Otevři ty dveře. Čeká za nimi Danochar s půltuctem nejlepších mužů Gardy.

Blixt dveře otevře.

Na záchodcích není ani noha. Vlhké dlaždičky, tekuté mýdlo na umyvadle, všechny kabinky otevřené dokořán. Blixt vstoupí do té poslední, nalepené k pastelově natřené stěně. Zašoupne za sebou zástrčku. Zvedne víko nádržky, vyhrne si rukáv, ponoří ruku. Studená voda mu sevře předloktí jako kleště.

Druhou rukou se opře o pastelovou pružící stěnu, nahne se a jezdí dlaní po vnitřních stěnách nádržky. Ohmatává čerpadlo, šmátrá po dně, voda šplouchá: nic. Nula. To není možné. Prohledává to znovu a znovu.

Už to chce vzdát, ale pak se jeho prsty čehosi dotknou. Je to vlepené do škvíry mezi plovákem a zadní stěnou. Odtrhne to a vyloví. Průhledný zatavený sáček. Nápis je přes mokrou fólii dobře čitelný.

See You Next Wednesday. Region 1.

Z kavárny k němu dolehne hlas.

V první chvíli si myslí, že si s ním zahrává ten zbabělec v jeho hlavě. Ale pak si uvědomí, že to opravdu slyší.

Danochar.

Blixtovo srdce se zastaví – a pak se překotně rozeběhne, bušení krve mu zaplní uši. Má pocit, že omdlí. Opře se čelem o pružící stěnu a zapolyká. Sáček s DVD mu kape na boty. Kdyby ses chtěl zase vyzvracet, tak tohle je poměrně vhodné místo.

Danocharův hlas sílí. Blíží se. Blixt se zoufale rozhlédne. Žádný jiný východ, žádná okna. Leda by se spláchl do záchodu.

Nebo by tam mohl spláchnout DVD.

Podívá se na sáček. Pohled mu přejede na ruku, kterou se opírá o pružící stěnu. Vší silou do stěny kopne. Sololitová deska praskne. Kopne ještě jednou. Noha mu projde na druhou stranu.

Někdo v kavárně vezme za kliku.

Blixt kopne naposledy, předkloní se a rve se do díry. Okraje otvoru se kolem něj lámou a praskají.

Slyší, jak se dveře otvírají, Danocharův hlas zazní úplně jasně: „– fakt nevím, kde je, mluvil sem s ní těsně před tím, než jsem Knížeti votevřel dveře vod Krypty a pak se ta děvka někam zdejchla –“ Blixt je v díře už po pás, zapře se nohama o mísu, protlačí skrz otvor zadek. Lokty narazí na špinavou podlahu, sáček s dévédéčkem pořád v ruce. Vtáhne za sebou nohy. Na záchodech bouchají dveře kabinek.

Místnost, do níž se proboural, vznikla přepažením části záchodků a slouží teďjako skladiště: krabice, přepravky, čisticí prostředky. A zadní dveře. Nezamčené. Když jimi Blixt probíhá, slyší, že někdo právě vykopl dveře jeho kabinky.

Proletí mezi domy a ocitne se na hlavní ulici. Před kavárnou parkuje pancéřovaný Glover Webb Tactica Knížecí gardy. Za volantem naštěstí nikdo nesedí, všichni si odskočili na záchod.

Blixt se otočí a vrhne se do davu. Kličkuje mezi chodci. Zahne do další ulice. Potom do další. Směr: Ukrutný vejcucník.

Když Lamberta konečně vyhrabou, nevypadá moc dobře. V zaťatých pěstích zem, oči ve světle plápolající sirky nehybné a mrtvé. Otevřená ústa plná mazlavého bahna: hlína smíchaná se slinami. Koma jak z učebnice pro ošetřovatelky.

Ale Kuffenbach má svůj recept.

Vrazí Lambertovi takových pár facek, až plamínek sirky zatřepotá a zhasne. Holofaust rozškrtne novou.

Bláto v Lambertových ústech zakloktá.

Kluk ze sebe cosi vyrazí. Kuffenbachovi to zní jako Hýk nebo Fík. Nebo možná Dík.

MUDr. Kuffenbach, specialista na posttraumatický šok. Kuffenbach ten inzerát v novinách úplně vidí. Je to hotová věc: po návratu na Zemi si otevře soukromou psychoanalytickou praxi. A místo trpělivého poslouchání bude pacientům dávat přes hubu.

Už se nemůže dočkat.

Vorošilov sedí na závalu a plive omítkovou kaši. Až se vrátím, zapálím v Novoděvičském klášteře svíčku, přísahám bohu. Kuffenbach a Holofaust vyhrabávají Lambertovy nohy. Vedle Vorošilova leží Ostranski, zavinutý do plachty jako mrtvola do koberce. Ve světle dohořívající sirky toho Denis moc nevidí: z jedné strany zával sahající až nahoru, z druhé strany chodba nořící se do tmy.

„Co teď?“ zeptá se a cítí, jak mu mezi zuby skřípe hlína.

Holofaust zvedne sirku nad hlavu a odhalí vykousnutý strop s tubusem mířícím vzhůru. Ve světle zápalky se zatřpytí sražená vlhkost na příčkách žebříku.

„Teď vylezeme ventilační šachtou.“

Do otevření Luciferova výtahu zbývá hodina a devatenáct minut.

Bar U Ukrutnýho vejcucníka je dlouhý, úzký a temný. Když do něj Karen s Violou vstoupí, mají dojem, že vešly do důlní chodby.

K pravé zdi je nalepený nálevní pult, za ním se táhnou boxy plné asfalťáckého póvlu. Budova je hluboká jen dvacet metrů, ale tunel baru pokračuje dál, zavrtává se do Hinnomského pahorku, s každým metrem užší a temnější. Viole to připomene kouzelný dům z pohádek, který je uvnitř větší než zvenčí, Karen se pro změnu vybaví Tardis. Uvědomí si, že vlastně nikdy nebyla na konci – ostatně šušká se, že Ukrutný vejcucník žádný konec nemá, že prochází pod celým pahorkem a na druhé straně se napojuje na kuchyni krčmy U Hrobonožce; právě v jejích kotlích údajně končí baroví hosté, kteří se chtěli vytratit zadem bez placení.

Karen chápe, proč Blixt vybral tenhle podnik. Sem nikdy nechodí démoni. Ne že by nesměli, to je absurdní představa, ale strop je tak nízko, že se i Karen musí hrbit – a zkuste si oblíbit hospodu, do níž lezete po čtyřech. Dalším plusem jsou čtyři východy; když se ožerete, nikdy nevíte, kde skončíte. A to je Ukrutný vejcucník v kostce: králičí nora vedoucí do mlžně rozkývaných světů, hořkých alkoholických pablesků a mumlaných delirií. Viola se ke Karen přitiskne. Karen ji vezme za ruku a přistoupí k barpultu.

Barman je jedenáctiletý kožomon. Overlajované cáry asfalťácké kůže, které si navařil na paže a obličej, mají imitovat šupiny démonské nadrasy – ale jelikož jsou dva dny staré a zarůstají, nevypadají momentálně zas až tak cool. Karen zaťuká nehty na rozrýpanou desku. „Někoho hledáme.“

Asfalťák si ji přeměří nadřazeným pohledem, který mají kožomonové vyhrazený pro všechny, kdo nepochopili krásu a impozantnost démonského druhu. „Hm?“

„Takovej připlešlej. Má trochu pupek. Vypadá –“

„Můj tatínek přece,“ skočí do toho netrpělivě Viola.

„Nevzpomínám si, že bych tady dneska podobnýho prďolu zahlídl.“ Barman koukne na Violu a v úsměvu odhalí zbroušené zuby. „Co si dáme, kočko? Mozkomíšní tresť? Embolický bahno? Miltonijskýho Žaluda?“

„Tohle dítě je ještě dítě,“ zarazí Karen haličské aktivity. „Jako že jí není ani dvacet, ani čtyřicet, ale opravdu čtyři, jasný?“

Úsměv se rozšíří; navařená kůže na levé tváři hlasitě praskne. „No a?“

Karen zahlédne, jak se z jednoho z boxů zvedl stín a zmizel za závěsem, kryjícím proslulé čtyři východy. „Pojď, Violo, támhle se uvolnilo místo. Sedneme si a počkáme.“

Viole upadne Junker Filda Multimlask, pustí Kareninu ruku a sehne se pro něj. Karen toho využije a podívá se na hodinky. 16.57. Blixt má ještě tři minuty čas.

Protahují se barem k volnému místu – levým ramenem Karen dře o stěnu, pravý loket si otlouká o boxy. Díky vymláceným žárovkám není vidět, kdo v nich sedí; slyší jen útržky hovorů.

„– sem tý krávě řekla, tohle je můj chlap, rozumíš, a jestli –“

„– nekecám, normálně maj tu sanitku psanou na démonskýho vožralu a unášej asfalťácký fakany, rozebíraj je a prodávaj –“

„– žádný hrdinové, normální bankovní zloději to sou, vyvyšujou se nad vobyčejný poctivý lidi – jako když nebojujeme, tak jim nejsme dost dobrý nebo co –“

„– dostaneš z něj tři sta čtyřicet, protože má vícebodový tepenný vstřikování, ale musíš upravit válec na pět celejch sedum –“

„– a jeden z nich je převtělenej Lucifer, ale neví vo tom, a jak se probijou do Tartaru, postavěj se do čela revoluce a všichni asfalťáci povstanou, a Lucifer nás zachrání, nechlámej se, vole, tak je to psáno v SYNW –“

„Ty si sedni semhle. Abych viděla na tebe i na dveře,“ otočí se Karen k Viole.

Viola je pryč.

Závěs kryjící čtyři východy se ještě vlní. Karen jím proletí jediným skokem. Čtverý dveře. Pravděpodobnost dvacet pět procent, že se trefí do těch správných.

Skočí do prvních vpravo. Vlhká chodba ústí do uličky páchnoucí močí. Karen vysprintuje na hlavní ulici, rozhlédne se: a během sekundy pochopí, že zvolila špatně. Tak rychle by Viola a ten, kdo ji odvedl, zmizet nedokázali –

Zpátky.

Tentokrát první dveře vlevo. Chodba se klikatí a stoupá, Karen dvakrát uklouzne, otlouká se o stěny, drtí nadávky a úpěnlivé prosby. Ošlapané schody. Vynoří se v polovině Hinnomského pahorku. Perfektní výhled. Na nic.

Zpátky.

Druhé dveře vpravo: chodba s tak nízkým stropem, že Karen pádí v předklonu. Omlácené temeno. Čůrky potu na skráních. Vlastní hlasitý dech. Obdélník dveří se žene vstříc.

Na prahu leží Junker Filda Multimlask.

Karen vzlykavě vydechne, zvedne hračku a vyběhne do ulice.

Žádná Viola v dohledu. Chytne prvního chodce. „Prosím vás, neviděl jste –“

Neviděl. Další taky ne. Další taky ne. Další taky ne. Nemůžou být daleko –

„Prosím vás, neviděl jste –“

„Karen!“

Otočí se.

Od démonské čtvrti utíká Blixt a úleva z něj září na všechny strany. „Měla jsi pravdu! Zvládli jsme to!“ Usměje se. „Kde máš Violu?“

Ventilační šachta ústí mezi hangáry. Nikdo tu na Kuffenbachovo komando nečíhá; žádná letištní ochranka na obzoru. Podzemní systém je příliš rozsáhlý.

Holofaust jde první. Nedostane se daleko: u prvního hangáru se zastaví. Kuffenbach, který se drží za ním, mu nahlédne přes rameno.

V hangáru rozpíná křídla čtyřmístný jednomotorový hornoplošník. Kuffenbach nedokáže určit typ, připadá mu, jako kdyby někdo uplácal z kostí a kůže Cessnu 172 (kterou dobře zná, má z ní patnáct seskoků) a pro lepší šmak do toho vrazil prvky z Piperu Cherokee a Zlínu Z-143L.

„Nemáme pilota, tohle je nám na hovno,“ zašeptá Holofaustovi. „Dívej se radši po nějakým džípu.“

Lambert je beze slova odstrčí a vyškrábe se do kabiny. Pilotní křeslo mu zavrže pod zadkem. Podívá se na ně: „Na co čekáme?“

Když Kuffenbach s Holofaustem a Vorošilovem vytlačí hornoplošník na dráhu a naskáčou do něj, konečně se někdo odváží zeptat. „Ty s tím umíš lítat?“

„Že váháš,“ odtuší Lukas.

Modlí se, aby se ovládání od počítačového leteckého simulátoru IL-2 Šturmovik moc nelišilo.

Blixtovi se z obličeje vytratí veškerá barva. Zavrávorá. Karen se pohne, aby ho zachytila, ale Blixt ji odstrčí.

„Kdy zmizela? Jak je to dlouho?“ zachraptí.

„Pár minut.“ Karen se mu nedokáže podívat do očí. Junkera Fildu Multimlaska svírá tak, že hračce málem ukroutí hlavu.

„Každý si vezmeme jeden směr. Ty budeš postupovat dolů, já nahoru směrem k Týfónu.“ Blixt se od ní odvrátí. „Dělej!“

Karen se rozeběhne.

Holofaust sleduje, jak Lambert povolí brzdy. Vypadá to, že ví, co dělá. Motor naskočí.

A jestli ne, aspoň bude sranda. Holofaust nedokáže potlačit zaculení.

Letadlo se rozjede.

Pseudocessna drkotá po ranveji rychlostí, která Kuffenbachovi připomene trabant jeho otce. Vrtule chrchlá a sípe. Lambert rychle – nebo možná chaoticky – cvaká přepínači a nastavuje hodnoty na číselnících.

„Lukasi?“ ozve se Vorošilov.

„Mm?“ Lambert se neohlédne.

„Sice nevím, co děláš, ale vím, že bys to měl dělat asi tak třikrát rychleji.“

Lambert se otočí. Za letadlem se ženou čtyři terénní pancéřované vozy Cadillac Cage LAV-150 osazené protiletadlovými kulomety ráže 7,62 mm.

Samonosné pneumatiky víří prach; střelci za kulomety mají motocyklistické brýle. A zaměřují.

Lambertovi vyrazí na čele pot. Cvakání přepínačů získá rytmus hodně rychlého techna.

Vztlakové klapky? Poloha vzlet. Úsekové spínače? Zapnuty. Kompresor? Zapnutý. Směs? Bohatá. Gyrokompas? Nastavený. Lukášovi to běží hlavou jako řádka na digitálním hlásiči v metru, který někdo pustil dvacetinásobnou rychlostí. Stop. Zapomněl jsem na –

Zaburácí kulomet. Letadlo nezasáhne, ale proud Lukášových myšlenek rozerve spolehlivě. Co jsem to –

Další dávka už zaječí v bezprostřední blízkosti. Nikdo nic neříká, ale atmosféra v kabině se dá krájet. Lukášovi se z obočí odlepí první kapka potu. Do prdele, co jsem to –

Kulomety na dalších vozech se rozeřvou.

No, snad to nebylo nic důležitýho.

Lukas přidá plyn, aby se dostal na tři tisíce otáček. Letadlo poskočí a zrychlí.

A začne zahýbat doleva. Protože nevyšlapáváš směrový kormidlo, vole! Lukas dupne na pedál, až to zakvičí. Snaží se vyrovnávat točivý moment vrtule. Pot mu z obočí nekape, přímo z něj crčí. Běsnění kulometů pohlcuje zvuky i myšlenky.

Předek letadla se vrátí do původního směru. Lukas přidává plyn a najednou –

– si vzpomene, co chtěl zkontrolovat: teplotu oleje. Polije ho horko. Čím je olej studenější, tím je hustší. Čím je hustší, tím teče do nádrže pomaleji. Čím teče do nádrže pornaleji, tím rychleji se motor zadře. Čím rychleji se motor zadře, tím rychleji spadnou. Okem plujícím v potu Lukas zašilhá vpravo pod variometr. Čísla se natahují a kloužou. Protře si oči. Padesát stupňů. Žaludkem mu prosmýkne chladivý had ulehčení.

Vzápětí je trefí kulometná dávka.

Letadlo se zakymácí jako trosečníkův vor v uragánu. Lukas mrkne doprava i doleva, ale žádné škody nevidí. Co když trefili něco důležitýho? Co když hned po startu spadneme?

Ale nemá na vybranou. Konec startovací dráhy se blíží a letadlo se pohybuje rychlostí skoro třicet osm uzlů – čili nějakých sedmdesát kilometrů v hodině.

Lukas zatají dech. Pot se z něj řine v horkých proudech, kape mu na ruce. Kdyby byl katolík, tak se pokřižuje.

Takhle se jenom krátce pomodlí k Bruci Campbellovi a přitáhne knipl.

Letadlo se vznese.

Kuffenbach tomu v první chvíli nevěří. On to dokázal. Lukas to dokázal. Vytře si pot z očí. Letíme.

Samozřejmě jdou nahoru příliš prudce – poloskořepinový trup sténá, cessna se naklání hned na pravou a hned na levou stranu, pod nohama něco rachtá –

Ale letí.

Kulometné flaky kolem nich plují jako šňůry rozmazaných žárovek.

Napjatá atmosféra se uvolní. Holofaust vyrazí kdákavý smích, Vorošilov Lukase plácne do zad. „Dobrý!“

Lukase zaplaví úlevná radost. Mozek se vznáší na vlnách fenyletylaminu, poskakuje, houpe a skotačí, a Lukas v okenním odrazu vidí, jak se zpoceně zubí jako idiot, který právě v televizní soutěži vyhrál sekačku na trávu.

Tak se zase uklidni.

Dobře. Jsi borec. Borec morušový. Jsi ve vzduchu. Ale jestli teď uděláš podobnou kravinu jako s tím olejem, dlouho v něm nezůstaneš.

Takže úkol pro nejbližší minuty: nespadnout.

Zrak mu lítá z variometru přes příčný sklonoměr k rychloměru. Nic není vysloveně v krizi – ale do ideálu to má taky daleko. Letadlo sebou škube a hází, Lukas zkouší vyrovnat, přidává plyn, ubírá plyn, viklá kniplem, pot z něj stříká, nespouští pohled z budíků a –

„Ty vole, čum na cestu!“

Lukas zvedne zrak od palubní desky. Letí přímo do Carol Yagerové.

Stěna vzducholodi se před nimi tyčí jako zeď šestipatrového činžáku.

Lukas strhne letoun do výkluzové zatáčky a –

– mine zepelín tak těsně, že hranou levého křídla málem rozpáře potahovou slezinu a –

– vybere to.

Jak se mu to povedlo, sám netuší; a ani to není důležité. Důležité je, že z letiště za nimi startují vrtulníky. Klasické pekelné helikoptéry: dvousedadlové bubliny bez rotačních kulometů. Místo jen pro pilota a pasažéra. Jenže ten pasažér má kulomet.

Kuffenbach pozoruje, jak k nim vrtulníky stoupají; v odpoledním světle se lesknou jako větrové bonbóny vyhozené do vzduchu.

Maskáč se mu lepí na záda. Jak se otáčí, všimne si, že z Lukase taky pot jen lije. A nejen z něj – i z Vorošilova a Holofausta to crčí a plachta, do níž je zarolovaný Ostranski, je nacucaná jako houba. Kuffenbachovi přejede mezi lopatkami mráz, který změní zpocená záda v hokejové kluziště. Sáhne si na tvář a promne prsty. No jistě.

To není pot.

Jejich duše se začaly roztékat.

Otevře ústa – a zase je zavře. Proč to říkat? Nic s tím nenaděláme. A jsou tu akutnější problémy.

Třeba helikoptéry. Které se blíží.

Kuffenbach se snaží odhadnout jak rychle. Sto sedmdesát? Každopádně tyhle stroje víc jak dvě stě kilometrů v hodině neudělají, tím si je jistý. A teď otázka za sto bodů, Lukasi: „Kolik z tyhle kraksny vymáčkneš?“

Lambert nespouští oči z umělého horizontu: „Tak sto třicet pět uzlů.“

„Což je v km/h?“

„Dvě stě padesát. Ale riskujem, že se nám to rozpadne pod prdelí.“

„Šlápni na to.“ Slizem nasáklé oblečení začvachtá, jak se Kuffenbach připoutává. „A prostě těm hajzlům uleť.“

Lambert se zašklebí. A šlápne na to. A prostě těm hajzlům uletí.

70

„Haló?“

„Kdo volá?“

„Mohla bych mluvit se zvláštním vyšetřovatelem Chorozonem?“

„Právě tak činíš, krásná neznámá.“

„Eh. Já jsem –“

„Já vím. I mezi milióny hlasů bych poznal tvůj lahodně zajíkavý vokál. Dobré odpoledne, Alice.“

„Dob –“

„Ach, Alice. Alice, Alice, Alice. Máš ponětí, v jakých závratně omamných depresích se právě utápím? Kdybych měl srdce, asi by puklo žalem. Proč jsi mě tak náhle a bez rozloučení opustila?“

„No jo, omlouvám se, ale –“

„Ne, ty se nemusíš omlouvat, Alice. Ty ne. Ani trošičku mi nesejde na té banalitě, že jsi slíbila doručit kompletní asfalťácké komando a místo toho jsem se musel spokojit s, pravda, velmi lahodnými zbytky. Jde mi čistě a pouze o to, že jsme se tak dlouho neviděli. Přímo bažím po tvé vitální přítomnosti. Což je úžasné! Tak intenzivní pocit jsem již dlouho neměl! Skoro sedm minut!“

„Hm, jo, já totiž –“

„Alice – víš, že tvůj nazlátle švitořící hlas je pro mne cosi jako verbální mana. A přesto jsem rozpolcen. Neboť zde, na Thornově letišti, na mě v tento okamžik útočí nepřeberné množství bombastických podnětů. Věř, nebo ne, Alice, před dvaceti minutami se mi poštěstilo být zasypán! Pod zemí! Takový zážitek! Co by za to jiní dali! A nedosti na tom – byl jsem omráčen, a tudíž v bezvědomí, takže jsem nemohl využít svých schopností a zeminou prostě proplout.“

„Jo, to je zajímavý, ale –“

„Zajímavé! Přesně tak! A věz, že sotva jsem v závalu procitl, naplno jsem okusil z hostiny vybraných klaustrofobických vjemů! A sotva jsem vylnul z hlubin, už se tu na letišti koná vzrušující vzdušná honička, do níž se v následujících sekundách hodlám s nadšením zapojit, takže, Alice, mohl bych se tě otázat, proč mi voláš?“

„Mám pro vás informaci. Astaroth nespáchal sebevraždu. Žije. Vanderbergerová ho zajala.“

„Vskutku? Jsem nadšený! Nadšený! Jaké to zvraty! Jaká to úchvatná doba, v níž je nám dopřáno existovat!“

„Kníže z něj dostal, kdo byl jeho agent.“

„Rozechvělá nedočkavost vibruje mým tělem! Kdo byl oním agentským nezbedníkem? Kdo? Zapřísahám tě při všem, co je ti svaté, pokračuj, má informační velekněžko!“

„Blixt.“

„Geniální.“

„Zdrhnul jim i s tím pravým dévédéčkem.“

„Grandiózní. Gigantické. Ani nemám dosti slov začínajících na G.“

„Galimatyáš?“

„Vpravdě gargantuovský.“

„Je toho plný město.“

„Neuvěřitelné. Neuvěřitelné. Blixt agentem nebeské rozvědky! Tak monumentálně jsem se ještě nikdy v nikom nemýlil! Nádhera! Není to fascinující? Řekni, že je to fascinující, Alice.“

„Je to fascinující.“

„Jak výstižně řečeno! A teď mi řekni, proč mi doopravdy voláš.“

„Já…“

„Ano, mé dítě?“

„Mám Blixtovu dceru.“

„Haló? Chorozone? Jste tam?“

„Právě mi došly superlativy.“

„Šla jsem do… do jedny hospody. V pět hodin tam měl bejt takovej sraz… to je jedno jakej. Tak jsem si říkala, že to z dálky zlehka omrknu, jestli by se z toho něco nedalo vytlouct nebo… No to jedno. Seděla jsem tam v boxu a najednou koukám, že dovnitř leze Vanderbergerová. A ptá se u baru po chlápkovi, kterýho popsala jako Blixta. A měla s sebou dítě, který se prokeclo, že je Blixtův harant. Tak jsem se schovala za závěs u těch východů a… No prostě jsem měla kliku. To dítě sebou sice mlelo, ale na ulici se člověk naučí leccos, jestli mi rozumíte. Každopádně není skoro ani škrábnutý. Jste tam ještě?“

„S dechem zatajeným ani nedutám.“

„A tak jsem si říkala… Vy máte Ostranskýho, že jo? Takovej nepříjemnej, hubenej.“

„Jak o tom můžeš pochybovat, mé bonzácké poupátko?“

„Takže máte i Flaurovo oko.“

„Jistěže.“

„No já… Já ho chci. Flaurovo oko. Dám vám za něj Blixtova fakana.“

„Jak jinak.“

„Takže máte zájem?“

„Již rozprostírám svá křídla a chystám se vzlétnout. Budu v Tartaru během deseti minut. Kdepak se nacházíš?“

„Znáte ten bordel mezi Týfónem a Žraguárem? Kousek od Ukrutnýho vejcucníka?“

„No zdali.“

„Šéfová je moje kamarádka. Půjčila mi pokoj. Tu malou svini mám u sebe.“

„Spěchám, seč mi síly stačí, má přenádherná Alice.“

„A Flaurovo oko s sebou.“

„Pochopitelně, Alice. Pochopitelně.“

71

Ostranski odhrne plachtu a posadí se.

Ty dva pohyby mu trvají šest minut. Polovinu letu k Tartaru.

Bolest je tvrdá, hladká a horká a zuřivě buší. Ostranski žhne jako v horečce; prsty má studené a tváře sálají. Jeho tělo se z posledních sil pokouší regenerovat.

V okně vidí svůj odraz: žmolky odumřelé kůže visí z lícních kostí jako třásně, fleky čerstvé pokožky se lesknou růžovostí plastiku. Dorůstající rty se slintavě stahují přes zuby. Levá oční bulva se narovnává s hlasitým mlaskáním. Kmitá přes ni průhledná blanka nového víčka.

Po celé délce páteře vybuchují šrapnely, z nosu kane krev smíchaná s vlažným olejem. Kapky jsou vláčné a natahují se od nosních dírek jako červená jo-ja. Když se Ostranski dotkne předloktí, které mu Holofaust přiložil ke kloubu, zůstane mu v ruce. Tohle už asi nesroste.

A pak jako by mu to teprve došlo.

Zachránili mě. Vrátili se pro mě a zachránili mě, i když riskovali, že se nedostanou včas k výtahu.

Ostranski cítí, jak se mu stahuje hrdlo.

Vrátili se pro mě.

Sliz se z něj řine po hektolitrech, lepkavý a definitivní.

Za oknem ubíhají chomáče krvavých mraků; rudá mlha rozmazává odraz Ostranského obličeje. Rysy mizí, tvář se rozpouští v tlakové výši. Na krátký okamžik si není jistý, kdo vlastně je.

Zahákne prsty za popruh Lambertovy torny a přitáhne ji. Diamantový plát je uvnitř. Zavěsí si tornu křížem přes prsa. Z amputovaného předloktí stáhne hodinky miltonijského bankovního hlídače a navlékne si je na pravou ruku.

To mu zabere druhou polovinu letu.

„Jak seš na tom?“ zeptá se Kuffenbach a ani se na něj nepodívá.

Ostranski rozlepí ústa – ale už nestačí nic říct. Letadlo vyletí z mraků.

A všichni se Lambertovi natlačí na záda a zírají přes přední sklo.

Z výšky dvou a půl kilometru vyhlíží Tartarus opravdu působivě.

Megapole se táhne od horizontu k horizontu, skvrnitá jako tyfus. Hlomozí, dýmá, hvízdá parními píšťalami a smrdí jako řádně uleželá kanibalská hostina.

A taky tak vypadá.

Polorozteklé domovní bloky plavou v omáčce smogu, chrámové oblouky se klenou jako ohlodaná žebra. Parky plní úlohu povinné zeleninové přílohy, věže a mrakodrapy trčí jako lžíce zapíchané do kaše. Ulicemi se rozlévá duhový omastek davů. A nad tím vším trůní hlavní potrubí jako starožitný ruský samovar.

Nekonečné bludiště křivých úhlů, rozměklých zdí, vyboulených střech a puchýřovitých omítek.

Z tartarského letiště startuje Jon Brower Minnoch na zpáteční cestu; nasouvá se nad město jako těhotná žena. Vojenské tábory (nebo spíš města) kolem Tartaru se hemží démony a technikou.

Musí tam tábořit alespoň dvacet divizí, odhadne Kuffenbach.

To je jeho poslední myšlenka, než přijde útok.

Letadlo se zasvištěním obalí rosolovitá masa. V kabině se setmí.

O přední sklo třísknou chapadla. Všem naráz dojde, kdo to je.

Chapadel je několik set, vytvářejí neprostupnou vlnivou vrstvu. Jako kdyby se letadlo potopilo do bazénu plného hadů. Poloskořepina praská tak hlasitě, že přehluší hluk motoru. Ostranskému se vysype do klína boční okno.

Chapadla se propletou listy vrtule a znehybní ji. Chrchlání motoru přejde do zadřeného kvílení.

Letadlo se překlopí dopředu a začne padat.

Jako první se vzpamatuje Holofaust: polní lopatka zasviští. Zasekne se do chapadla v rozbitém okně. Kuffenbach čeká, že uvidí obvyklý trik – ale chapadlo se neodhmotní a z rány vytryskne páchnoucí rosol. Holofaustovi do obličeje. Doktor si olízne rty.

Ten hajzl se nemůže zprůhlednit, protože by jím letadlo propadlo, a tím by ho ztratil, proletí Kuffenbachovi hlavou, nemůže se zprůhlednit, dokud letoun nerozláme na kusy. Cestou ke dveřím strhne z opěradla Holofaustův bágl s tetrytolem.

Dveře samozřejmě nejdou otevřít, Kuffenbach s Vorošilovem se je marně pokoušejí vyrazit. Chapadla se utahují okolo trupu, drtí ho, po stěnách jedou praskliny, sklivcolaminát se deformuje, přístroje vyhřezávají z palubní desky, rozmačká nás na kaši, Kuffenbach se vykašle na dveře a narve se do vysypaného okna. Snaží se protlačit vlnící se houštinou, napře všechny síly, zaboří ruce i obličej do té studené hmoty, jeho sliz se mísí s démonovým slizem, jsmejedné krve, ty a já, chapadla mu mlaskají kolem uší, omotávají hlavu, nepostupuje ani o centimetr. „Vytlačte mě z letadla, kurva!“ dusí se řevem a Vorošilov, Holofaust i jednoruký Ostranski zaberou a slizká masa povolí. Kuffenbach vyletí z letadla jako raketa.

Na jednu sekundu jen tak pluje ve dvoukilometrové výšce.

Vznáší se vedle letadla obaleného šlehajícím kokonem – Pan Pudink na střeše připomíná rozpláclou chobotnici – a hluboko dole se točí domy a sune Jon Brower Minnoch. Oblečení pleská, vzduch burácí a Kuffenbach znovu zažívá ten známý pocit sekundu poté, co se vrhne z letadla s padákem.

Až na to, že tentokrát nemá padák.

Oknem se za ním cpe Vorošilov, Holofaust se snaží prosekat střechou, Lambert zápasí s kniplem. Jedno z démonových chapadel švihne Kuffenbacha přes tvář; ostré háčky mu rozseknou kůži. Zachytí ho rukou, kolem které má omotaný řemen torny. V druhé drží čézetu. Namíří na démonovu hlavu.

Nemůžeš se zprůhlednit.

Stiskne spoušť.

V sekundě, kdy první z nábojů opouští hlaveň Kuffenbachovy ČZ 75, se stanou dvě věci: Lambertovi se podaří zázrak a dostane letadlo z pádu do klouzavého plachtění.

A Chorozon utrhne pravé křídlo.

Křídlo se vztyčí mezi Kuffenbachem a démonem.

Střely jím projdou jako vodní pěnou.

Zasáhnou Pana Pudinka do hlavy. Obě.

Vycákne černý hnus; zapleská ve vzduchovém proudu jako smuteční fábor. Utržené křídlo odfičí.

Letadlo se zvrhne do střemhlavého pádu, roztočí se kolem osy. Pan Pudink je stále přisátý ke střeše, Kuffenbach se stále drží chapadla – takže lítá okolo cessny jako na kolotoči. Vítr běsní a rve mu vzduch od úst.

A démon zvedne hlavu a podívá se na něj.

Mrkne oběma očima naráz. A Kuffenbach spatří, jak na projekční plátno stříbrných bulv synchronizované vplují dva roztřepené kotoučky. Dva zploštělé devítimilimetrové projektily.

To není fér, pomyslí si Kuffenbach.

Kolem nohou se mu obtočí chapadlo a táhne ho k démonovi. Kuffenbach pustí čézetu, vytrhne z torny přísavnou nálož –jen si mě přiviň na prsa, hade, tetrytol nerozchodíš – a ten hajzl Pudink mu ji vyrve. Řvoucí vír kolem letadla ji spolkne, jako by nikdy neexistovala.

Kuffenbachovo tělo omotají desítky chapadel. Pudink ho k sobě přivine.

Slizké tělo se rozestoupí.

Démonova kůže od krku až po podbřišek pukne, varhánkovitě se rozhrne. Podkožní vazivo se rozevře jako zip – a Kuffenbach zírá dovnitř Pudinková těla. A přímo před jeho očima vnitřnosti tuhnou, přeskupují se a roztáčejí. Mění se v drtičku, připravenou rozemlít cokoliv. 1 přes zuřící vichr Kuffenbacha ovane sladký pach hniloby, pokouší se vytrhnout, zmítá se, bojuje s tichou úporností –

Marně.

Démon zatlačí jeho hlavu mezi rotující vnitřnosti. V tom momentě se do věci vloží letecká obrana města.

Obrana byla připravena od chvíle, kdy dostala zprávu, že asfalťáčtí teroristé unesli jednomotorový hornoplošník a míří k Tartaru. Dva nadzvukové stíhací letouny F-14 Tomcat, které vzlétnou z letiště na jihu, nejsou žádné hybridy vymodelované z lidských šlach a kostí. Jsou to originál grummany, rozebrané lifťáky na Zemi, dopravené do pekla součástku po součástce a zase složené. Pilotují je pochopitelně asfalťáci – démon by se do kabiny nevešel.

Cessna s jedním křídlem se sice pohybuje velice rychle (vertikálním směrem), ale proti strojům, které dělají dva tisíce kilometrů v hodině, nemá šanci.

Celý letecký souboj trvá zhruba jednu a půl sekundy.

Tak dlouho trvá, než jeden z tomcatů zaměří a odpálí nadzvukovou střelu vzduch-vzduch AIM-9 Sidewinder.

Za další půlsekundu sidewinder zasáhne terč. Trefí se přesně do Chorozonových zad.

Prstencová tříštivá nálož exploduje.

72

A ten pokoj divně smrděl, jako tatínkovy kamarádky, co si občas přivede domů a povídá si s nima v ložnici a ony křičej Ano bože ano, a byla v něm velká růžová postýlka, asi pro nějakýho obra, a na nočním stolku nenafouklý balónky a taky velikanánský zrcadlo na stropě, aby se na sebe ten obr mohl koukat, když spinká, ale jak by se na sebe mohl koukat, když má zavřené oči, to je přece hloupost. A já jsem se na to chtěla zeptat té tety, co mě tam přivedla, ale bála jsem se, že mě zase bude mlátit, a tak jsem radši potichu seděla v koutě a chtěla jsem si povídat s Fildou, říct mu, aby se nebál, i když nás ta teta odvedla do pokoje pro obry a je to asi zlá čarodějnice. I když tak nevypadá, protožeje hezká. Ale přišla jsem na to, že Fildu nemám, asi jsem ho ztratila, když mě teta táhla. A tak jsem tetě řekla, že musím najít Fildu, ale ona mě vůbec neposlouchala, pořád koukala z okna a kousala si nehty a mumlala Kde sakra je. A říkala taky nějaký legrační jméno, Chrochrozloun. A já jsem šla ke dveřím, že půjdu najít Fildu, a ona se otočila a řekla To ses snad posrala, ne? a to byla pěkná hloupost, protože já jsem se nepokakala, kakala jsem ráno přece a vůbec, takhle se nemluví, to mi vysvětlil tatínek, a tak jsem té tetě řekla, že v tom pokoji pro obry být nechci, že jdu za Fildou a taky domů za tatínkem, a ona mě chytla a řekla Leda hovno, holčičko, ty seš můj trumf, a tak se taky nemluví, i když já nevím, co je to trumf, ale určitě něco ošklivýho. A ona mě popadla za vlasy a odtáhla zpátky do kouta a mě to hrozně bolelo a plakala jsem a volala tatínka. A teta byla rozčilená a řekla mi, ať konečně držím hubu, že žádný tatínek nebude, že už ho nikdy neuvidím, protože jsem malá svině a tatínek si beze mě určitě oddechne, a já jsem začala opravdu hodně plakat, protože jsem se bála, že má teta pravdu, a ona mě bouchala rukou do obličeje, prý abych měla proč brečet, a mně začala téct krev.

A tak jsem tetu kousla do ruky a ona zařvala a řekla Tak ty budeš kousat, ty malá děvko, no počkej, teď něcozažiješ. Alepak na to zapomněla. A já taky.

Protože z nebe začali padat ti hořící pánové.

Kuffenbachovo komando padá v ohnivém dešti, který září jako napalm a pálí jako disco.

Zachránil je Chorozon. Když démona zasáhla nadzvuková střela, jeho tělo zafungovalo jako tepelný štít a absorbovalo největší část uvolněné energie.

Vorošilov se řítí volným pádem rychlostí dvě stě metrů za sekundu. Plachtí mezi kusy letadla, rozžhavené paraduralové kapky se chvějí, chladný kyslík vyráží slzy z očí a rozdmýchává plameny na těle. Vorošilov hoří – stejně jako všichni ostatní. Zahlédne plápolajícího Lamberta, točí se a kývá ve zběsilé klivce jako každý, kdo neprošel základním parašutistickým výcvikem.

Vorošilov se snaží nevnímat bolest. Snaží se prohnout záda, srovnat ruce, dostat tělo do boxu, zaujmout prsní polohu, alespoň trochu zbrzdit pád. Na hřebetech rukou mu poskakují modré plamínky.

K zemi zbývá necelý kilometr.

Čtyři metry pod Vorošilovem letí Kuffenbach a využívá posledních pěti sekund své existence, jak nejlíp dovede: snaží se ohořelému Chorozonovi utrhnout hlavu.

V burácení větru se ozve zakrákání – Vorošilov se zasměje.

Adrenalin zabubnuje v žilách. Zastudí i zahřeje zároveň. Denis zruší stabilizační polohu, roztáhne nohy a předvedne ukázkový skydivingový headdown.

A začne padat jako kámen.

Kuffenbach nevidí nic jiného než chapadla. Nic jiného necítí, nic jiného neexistuje. Smyčky ho ovíjejí s mazlivým čvachtáním. Levou rukou se pokouší urvat démonovi hlavu, pravou vytáhnout nůž. Díky chapadlům nedokáže ani jedno. Pan Pudink má situaci pod kontrolou – nenamáhá se ani roztáhnout křídla, natož zprůhlednit. Vlhké objetí dusí plameny na Kuffenbachově těle. Kuffenbach nemá tušení, jak dlouho už padají, nevidí zem, nevidí nic než chapadla. Ale tuší, že náraz přijde každou chvíli.

A taky že jo.

Pudink i Kuffenbach se otřesou – ale ne moc. Rozhodně to neodpovídá dopadu z dvouapůlkilometrové výšky. Spíš jako by do nich ve vzduchu něco nabouralo.

To něco je Vorošilov.

Přižene se shora a přistane Pudinkoví na zádech. Prorazí houštinu chapadel, zvrátí démonovi hlavu a zaboří hořící prsty do stříbrných očí.

Propletenec těl se otřese podruhé. To se připojil Holofaust.

Plápolajícímu Holofaustovi se podařilo poloviční boční salto: přilepí se na ně zleva. Jeho plameny ožehnou Vorošilovovi tvář, tys nám tady chyběl.

Čeká, že se Holofaust do démona pustí polní lopatkou, ale doktor se místo toho snaží celou sestavu kormidlovat doleva. Co blbne?

Pak se Vorošilov podívá, kam je Holofaust směřuje. A zabere ze všech sil, aby mu pomohl.

Lukas nemůže ani řvát. Neví, kde je nahoře ani dole, víří v šílených kotrmelcích. Přestože kolem není nic než vzduch, má pocit, že se dusí.

Někdo ho popadne za ruku a ustálí.

Vytřeští slzící oči. Souběžně s ním padá dýmající Ostranski a ohýbá mu loket tak, aby předloktí svíralo se zbytkem paže pravý úhel. Lukas pochopí. Pokouší se srovnat ruce, roztáhnout nohy a prohnout v zádech, jak to vidí u Adama. Zpomalit pád.

Ale střechy se stejně blíží, jako kdyby na ně někdo zoomoval.

Podaří se jim to. Trefí se.

Kuffenbach, Chorozon, Vorošilov, Holofaust dopadnou na zepelín.

Narazí do bioplátna, které je odpruží jako trampolína. Vyseknou ladné gruppensalto – a přistanou znovu. Plameny se rozcáknou široko daleko. Ochranná krevní emluze vystříkne.

Hořící ranec těl se propálí pláštěm během jediné sekundy. Propadnou se dovnitř vzducholodi.

Ostranski s Lukášem přistanou na Jonu Broweru Minnochovi o tři čtvrtě sekundy později. Bohužel ne tak šikovně jako jejich předskokani. Nedopadnou doprostřed, ale ke kraji.

Okamžitě začnou po stěně klouzat dolů.

Krev cáká, jako by jeli na tobogánu.

Plápolající klubko těl se propadá vrstvami špeku – a oni pořád bojují. Holofaustova polní lopatka sviští, Vorošilovovy prsty čvachtají ve stříbřitých očích, chapadla bičují a švihají.

Sádlo, kterým se propalují, nemístně voní.

Pak jejich těla prorazí krustu ostryjované kůže. Projedou třímetrovými černými chlupy – jako kdyby prosvištěli smrdutou automyčkou – a vletí do nitra zepelínu.

Prosvětlený chrám přecpaný měchýři plynových vaků. Hořící těla dopadnou hned na ten nejbližší.

Jako kdybyste přiložili cigaretu k pouťovému balónku o velikosti rodinného domku.

Exploze protrhne Kuffenbachovi ušní bubínky.

V cárech rozervaného plynového vaku všichni narazí na ztuženou kostru vzducholodi. Kuffenbach ve svém soukromém, šumícím tichu vidí, jak tlustý nosník nezvučně praská, třepí se a láme.

Pak dopadnou na vak číslo dvě.

Druhá exploze Kuffenbachovi nemá co protrhnout.

Stejně tak třetí.

Z Karenina pohledu to vypadá, jako by vzducholoď zasáhl meteorický roj.

Hejno teček vyryje na nebi zlaté dráhy a narazí do Jona Browera Minnocha ve dvousetmetrové výšce.

Chodci se zastavují na ulicích. Ruce ukazují, hlavy se vyvracejí, ústa otevírají.

Pak začnou pršet trosky cessny.

Scéna se promění během sekundy: ruce kryjí hlavy, hlavy se vtahují mezi ramena, záda se hrbí. Chodci s jekotem kličkují mezi kapkami vřícího sklivcolaminátu.

Nahoře se dlouhé dvě sekundy nic neděje.

Potom se začne zepelín hroutit.

Čtvrt kilometru dlouhý doutník s nápisem Jon Brower Minnoch se v naprostém tichu propadá do sebe.

Bortí se, jako by ho mačkala neviditelná ruka. Ztrácí výšku – a padá přímo na střechy domů. Sytrymu se zdá, že se chystá zalehnout celé město.

Je mu samozřejmě úplně jasné, co se stalo.

To je jejich práce.

Vyrazí k Aceldamě, na niž zepelín padá, probíjí se vřeštícím davem, jediný tvor, který míří opačným směrem. Rozdává údery nalevo napravo a nedívá se na cestu, obličej otočený vzhůru.

Vzducholoď už zakrývá celé nebe.

Její stín mění ulice v temné soutěsky.

Jon Brower Minnoch dopadne.

Vzducholoď narazí na střechy. Ztužená kostra praskne. Město se zachvěje křupnutím – jako kdyby Bruce Lee právě objevil páteř samotného univerza a jedním kopem ji zlomil. Obrysy se zdvojí. Žebra protrhnou potah a vyjedou jako kosti ze zlomeniny.

Zepelín zalehne tři domovní bloky. Střechy pukají, budovy se třesou, pouliční lampy dopadají do davu jako jateční palice. O chodník pleskají slisované orgány o velikosti kamiónů a pohřbívají pobíhající skupinky, mezi domy se prověsí kožené bachory, ulice se potápějí do rudého přísvitu.

Blixt skočí do nejbližšího vchodu, chce se namáčknout mezi lidi ve dveřích, ale je tam plno, nějaký Asiat ho nakopne, až odletí zpátky do ulice.

Budovy se mačkají jako papír, okna zvracejí sklo; střepy cinkají o chodník se zasněně pohádkovým zvukem. Blixt vstává. Do zbytků přehazovačky mu mží skleněná drť.

V momentě nárazu jede Ostranski po boku vzducholodi. Potah zabouří v několikametrových vlnách a vyhodí ho do vzduchu.

Letí vysokým obloukem. Přeplachtí široký bulvár, pod kopajícíma nohama se mihnou neony a třeštící dav, prohučí oblakem kouře a propadne půdním oknem. Rovnou do vzorně ustlané manželské postele. Znečistí ji mohutným cákancem slizu a krve. Trestající ruka Boha Humusu udeřila.

Prostor kolem Pana Pudinka, Kuffenbacha, Vorošilova a Holofausta se zhroutí. Chrám s plynovými vaky se ve zlomku sekundy změní v tubus. Všichni se řítí vlajícím rukávem, narazí do něčeho tvrdého –gondola?– a teprve při tomhle úderu se jejich propletenec rozpadne.

Hlavně proto, že je Pan Pudink pustí. Klubko se rozplétá, chapadla mizí, démon je vsrkává do těla. Roztáhne křídla, v úzké rouře nemá moc místa, ale stejně svůj pád zpomalí, najednou ho mají nad hlavami, Kuffenbach konečně vytrhne nůž a hodí ho po něm, démona zakryje kožnatý záhyb a je pryč.

Tubus se zužuje, kloužou stočeným kornoutem, každý se snaží něčeho chytit, kůže pruží, roztavený tuk čvachtá mezi prsty. Vorošilov zabodne do stěny nůž, málem mu to vyrve paže z kloubů – ale zůstane viset. Na poslední chvíli hmátne po Kuffenbachovi, sevře límec, Kuffenbach sebou trhne jako oběšenec, Holofaust se zachytí jeho boty a ta se naštěstí nevyzuje.

A už nepadají.

Všichni tři visí na Vorošilovově vrzajícím noži a kývají se, vlhké stěny se na ně lepí, Holofaust funí, Kuffenbach přiškrcený límcem chrčí. Přežili jsme to.

Pak Vorošilovovi přistane na hlavě Lambert.

A už zase padají.

Vorošilov díkybohu nepustí nůž – v letu párá stěnu jako Captain Blood. Tím to zbrzdí. Tukové vrstvy dopad ztlumí. Ale ne moc.

Lesklá bublina kůže se přelije přes střechu hostelu. Valí se přímo na Blixta. Ředitel operací se pokouší utéct, ale nohy mu podkluzují na skleněných střepech. V zádech cítí horko blížící se masy, nohy kmitají, a přesto se nehýbe z místa. Klasická noční můra.

Něco slizkého mu olízne zátylek a Blixt se odrazí a skočí do boční uličky. Těsně za patami mu projede mlaskavá tsunami.

Leží vedle převržené popelnice, tvář zabořenou do studené kaše odpadků a bublá. Když zvedne hlavu, z brady mu pleskají rozteklé hnusy. Ohlédne se.

Balón kůže se rozlil po celém bulváru. V momentě, kdy se na něj Blixt podívá, pukne.

Chorozon z něj vystoupí jako čerstvě zrozený Fénix.

Holofaust proseká polní lopatkou cestu z rukávu. Vymotají se z kožních řas a hltají horký vzduch. Škrábe a chutná po popílku. Jsou na nějaké střeše.

Okolo se vlní kopce roztrhaného potahu. Polámaná kostra zepelínu se vzpíná k obloze jako trosky babylonské věže.

Kuffenbach se potácivě postaví. Vorošilov, Holofaust a Lambert ho pozorují, ohořelí, zakrvácení, otlučení a oslizlí, jak se šourá k okraji střechy a naklání se. Žádné požární schodiště. Deset pater dolů. Světlo skáče po střepech na dlažbě; jako by se ulice vlnila a mihotala v přízračném diskotékovém oparu. Jako by se celé peklo změnilo v Horečku sobotní noci. Ta představa vyvolá v Kuffenbachovi nutkání skočit. Hrdinně ho potlačí.

Vorošilov namíří špinavý ukazovák: vedle komínů je poklop vedoucí na půdu.

Beze slova se začnou hrabat na nohy.

Do otevření Luciferova výtahu zbývá padesát dva minut.

„Všem jednotkám v prostoru Tartarus. Teroristé zaútočili na pravidelnou linku hlavní město – Thornovo letiště a navedli ji proti domům na okraji Aceldamy. Nejvyšší stupeň bojového poplachu. Opakuji: nejvyšší stupeň. Existuje reálný předpoklad, že teroristé se v této chvíli nacházejí jen pár ulic od Luciferova výtahu. Operační postup: Naraka. Potvrzuji: Naraka. Materiální škody a ztráty na civilním obyvatelstvu povoleny. Okamžitá likvidace teroristů má přednost před záchrannými pracemi. Dvanáctý, sedmý a pátý prapor oblast neprodyšně uzavřou. Šestý, osmý a jedenáctý pluk: pročesání a eliminace. Vykonejte neprodleně.“

Blixt v první chvíli Chorozona nepozná. Démon je zčernalý žárem, nastříkaný metalízou vlastní krve, z ramen mu mrtvě visí několik usekaných chapadel a z boku trčí nůž.

Chorozon Blixta pozná okamžitě.

Blixt nečeká, až zasvištějí chapadla; v cákanci odpadků se vrhne do nejbližších dveří.

Vrávorající postavy, výkřiky, pláč, baldachýny prověšené mezi domy, prachová mlha, sklo křupající pod podrážkami – to všechno je pro Sytryho jen pozadí, po kterém přejíždí zaměřovací kříž jeho pohledu. Je mu jasné, že během dvou, maximálně tří minut se tu budou hemžit vojáci tartarských divizí a pak nebude mít šanci.

Do té doby je musí najít.

Samozřejmě si uvědomuje, jak nepatrná je šance, že by v tomhle zmatku mohl –

Zaměřovací kříž mu blikne v očích. Támhle. Nahoře.

Na okraji střechy desetipatrového činžáku se objeví postava, podívá se dolů a zase zmizí. Je to jen pár sekund, ale bílý záblesk vlasů Sytrymu zazvoní v optických nervech.

Od paty mu vytryskne duhový oblouk střepů. V běhu někoho porazí.

Dveře činžáku jsou zamčené. Sytry se proti nim rozeběhne a proletí jimi v explozi kašovité dřevotřísky.

Do prvního patra se dostane třemi mohutnými skoky.

Kuffenbach démonské vojsko nevidí. Slyší ho. Řev motorů a tamtamy dusajících nohou. Blíží se. Valí se na ně. Tisíce démonů se k nim stahují ze všech stran.

Máme sotva minutu, abysme odsud zmizeli. „Všichni v pořádku?“ Kuffenbach rázuje k půdnímu poklopu. Cítí, jak mu asfaltová střecha pod nohama pruží. Jako by kráčel po povrchu močálu.

„Lepší než na dovolený v Karlovejch Varech,“ kašle Vorošilov. Lambert vyplivne vyražený zub. Ťukne o střechu a skutálí se do okapu.

„To je dobře. Protože si dáme zrychlenej přesun.“ Kuffenbach zabere za poklop.

Pochopitelně zamčeno.

Schody pod Sytryho skoky duní, schodiště se třese, na rohy mu prší omítka. V sedmém patře vytrhne zpod pláště automat Star Z-84. První dávku dostane bělovlasáč rovnou do ksichtu.

Pomsta září uvnitř lebky chorobně rubínovým jasem.

„Uhni.“ Vorošilov kulhá po střeše, ze zad sundává steyr. Kuffenbach couvne, aby ho nezasáhly třísky z poklopu.

„Ohó, Kene! Tak jadrně atletická reakce zcela odpovídá tvé pověsti nezkrotného úředního šimla!“ Střepy v rámech drnčí Chorozonovým hlasem a Blixt klopýtá přízemím špinavého domu a vráží do nábytku. Přední východ je zamčený– tudy neunikne. „Jaká to souhra svalů a vůle! Věř, je mi líto, že přijde vniveč.“ Přestože se Chorozon ze svého místa na ulici nehnul, má Blixt dojem, že jeho hlas duní odevšad. Zní z každého rohu, prosakuje z prasklých zdí, odlupuje se ze stropu. Kreslí v prachu sinusoidy. Vibruje na zemi v chomáčích špíny. Blixt si vleze do šatníku. Natlačí se do kouta, z tyče strhne ramínko a vytrčí ho před sebe jako tureckou šavli. Dokonalý obrázek Chladnokrevného Drsňáka, Který Má Plán.

„Vskutku, Kene, musím tě zklamat. Žádný bujaře testosteronový souboj se konat nebude. Ty mi to, co chci, vydáš dobrovolně.“

Nikdy.

„Protože mám Violu.“

Vorošilov se rozkročí a chytne půdní dveře do mířidel steyru. Spoušť zapadne do rýhy na ukazováku. Ale nevystřelí.

Protože první vystřelí půdní dveře.

Zasáhnou Vorošilova do ramene.

Kuffenbach vidí, jak se rozprskne hvězdicovitý krvotrysk – ale to už pluje vzduchem. Strhne Denise, druhá dávka rozpáře dveře odshora dolů, spadnou spolu za komín. Holofaust s Lambertem se kryjí za druhým.

Z rozstříleného poklopu vyletí Nažehlenec.

Ostranski slyší hlasy. Ne, nejsou v jeho hlavě a nenavádějí ho, aby někoho zabil. (Jako kdyby potřeboval navádět.) Slyší je zdola, z přízemí. A má pocit, že jeden zná.

Skulí se ze zaneřáděné manželské postele a plíží se z ložnice. Klouby čvachtají, oblečení mlaská krví a slizem. Na podlaze za ním zůstává slimáčí cestička.

Zatlačí hlavní steyru do pootevřených dveří a hlasy plynule zesilují, jako by otáčel knoflíkem volume.

Je to tak. Jeden z nich zná.

Chorozon.

Do pahýlu se zahryznou nervové impulzy: ruka, kterou nemá, se sevře. V oku mu zasyčí – a najednou ve vřícím oleji neplave bulva, ale celý mozek, a Ostranski se pohne ke schodišti, aniž by věděl, co vlastně dělá. Chorozonův hlas přichází z ulice. Slyší ho naprosto zřetelně: „Není to skvělá novinka, Kene? To, o čem jsme snili, se proměnilo v křišťálově průzračnou realitu. Stal jsem se Violiným milujícím opatrovníkem. Jestli trvalým, nebo dočasným, záleží pouze a jen na tobě.“

„Co… Co chceš?“ Tenhle hlas Ostranski nezná. Třese se a zní stařecky.

„Dobře informované ptactvo mi zašvitořilo, že jsi šťastným majitelem jednoho z nejúžasnějších filmů všech dob – úchvatného ultimativního trháku s hlubokým myšlenkovým poselstvím, proslulého titulu See You Next Wednesday. A dokonce prý máš ve svém vlastnictví ten správný disk. A ty přece víš, jaký jsem zanícený, ano, možná až neodbytný filmový fanoušek. Jistě, dokážu si představit, že se tímto fascinujícím snímkem chceš pokochat sám, nebo ještě lépe řečeno, že si ho možná chceš pustit s režisérským komentářem v intimním pohodlí u Luciferova výtahu, ale Kene, proč se spokojovat s málem? Proč by ti měl stačit pasivní divácký vjem, když ti mohu nabídnout daleko bezprostřednější, intenzivnější, interaktivnější zážitek? Ano, přesně tak – umožním ti, abys volil mezi osudem celého pekla a životem své dcery, kterou držím pohotově nablízku. Řekni, není to úžasné? Radím ti dobře, vychutnej si tuto vzácnou chvíli plnými doušky.“

Ostranski se steyrem v ruce sestupuje po schodišti. V oku mu cuká.

Z přízemí šumí ticho. Neviditelný Ken zřejmě vychutnává vzácnou chvíli plnými doušky.

Démonská motorizovaná pěchota je obkličuje. Kuffenbach to slyší i přes rachot Nažehlencovy střelby. Jsou od nich jen dvě ulice. Zbývá nám třicet sekund.

Všichni čtyři se krčí na střeše, komíny zvoní odraženými střelami, vzduchem poletují vločky rzi. Vorošilov opětuje palbu ze steyru, Holofaust z čézety. Kuffenbach ani Lambert žádnou zbraň nemají, takže dělají nabíječe. Nažehlenec se kryje za vyvýšeným poklopem, připlácl se na střechu, úplně se do ní zalisoval. „Nevidím z něj ani hovno,“ hučí Vorošilov. Patová situace v ten nejlepší možný okamžik.

Kuffenbachův oslizlý palec páskuje náboje, ruce se pohybují automaticky, zatímco mozek probírá možnosti, myšlenky uhánějí bludištěm slepých uliček, mysli, jestli okamžitě nezmizíme, jsme v hajzlu –

Legrační je, že celou dobu zná řešení.

Jenže podvědomě se mu vyhýbá. Přesně tohle mě v Kongu dostalo do průseru. Tenhle můj přiblblej pseudohrdinskej styl. Musím přijít na něco jinýho.

Patnáct sekund.

Přestane se tomu vzpouzet. Přiblblej styl, nebo ne – jinou možnost nevidí.

Prostě vyběhnu a skočím po něm. Zabavím ho, než ostatní proklouznou k poklopu a zdekujou se.

Jakmile se Kuffenbach rozhodne, uleví se mu.

Zatáhne nohy pod sebe. Začne se zvedat.

Nestihne to.

Vorošilov ho odhadne naprosto přesně. Otočí k němu steyr.

Kuffenbach si v první sekundě myslí, že na něj Vorošilov míří, ale pak mu dojde, že mu Denis zbraň podává. „Dneska je řada na mně.“

„Ani náhodou,“ odpoví Kuffenbach okamžitě.

„U koho je pravděpodobnější, že dovede zbytek týmu k výtahu? U mě, nebo u tebe?“

Běž do prdele. Běž do prdele i se svejma hádankama. Kuffenbach Vorošilova nenávidí.

Protože má samozřejmě pravdu.

A nenávidí taky sebe, protože ho nenapadá žádná logická námitka. Zmůže se jenom na: „Rozmyslel sis to dobře?“

„Jo.“

Několikasekundová pauza – a pak Denis dodá s optimismem falešným jak Mona Lisa v Louvrů: „Bez obav. Já vás pak doženu.“

„To víš že jo,“ odpoví Kuffenbach.

Ale oběma je to jasné.

Žádné objímaní, žádné loučení, žádná patetická poslední slova. Prostě na sebe jen kývnou a Vorošilov se nahrbí za komínem. Mrkne na Kuffenbacha. „Zvuk. Kamera. Klapka.“

Akce.

73

Denis Alexejevič Vorošilov letí.

Jako MiG-35. Jako mezikontinentální balistická střela RT-23 Moloděc. Jako Ala Pugačevová den po Ho Či Minově smrti.

Nikdy netušil, že se dokáže pohybovat tak rychle.

V uších mu vyje vítr. Vyhlazuje vrásky, vrásní kůži na tvářích. Rozepnutý maskáč vlaje, sliz se trhá z těla v lesklých žvancích. Táhne se za Vorošilovem jako závoj. Pableskující ohon komety.

Démon v kovbojském plášti je dobrý. Stihne vystřelit třikrát.

První střela Vorošilovovi utrhne ucho.

Druhá střela mu rozerve rameno a odhodí ho stranou.

Třetí střela ho díky tomu mine.

Denis zavrávorá, klopýtne, ale podaří se mu neupadnout. Chytne se za rameno. Pod dlaní cítí cáry kůže, roztrhané svalstvo, horkou klokotající díru. Krev mu stříká mezi prsty.

Ale to jeho let nemůže zastavit.

Démonský kovboj pečlivě zamíří. Další střela půjde přesně mezi oči.

Jak Vorošilov postupuje, závoj za ním rudne.

„Musím přiznat, Kene, že mě napětí sžírá s až hitchcockovskou intenzitou,“ zní z ulice. „Ale pokud ti mohu jakož to nejdůvěrnější přítel poradit, neplýtvej s ním tak marnotratně. Koneckonců navěky to obtížné rozhodování protahovat nemůžeš.“

To je ale pitomec, myslí si Blixt. Jaké obtížné rozhodování? Rozhodl se ve chvíli, kdy zaznělo Violino jméno. Ať jdou všichni do háje: markýz, Bůh, andělská invaze i celé peklo.

Hlavně když se nic nestane Viole.

Rozhodování není absolutně problém. Problém jsou nohy.

Povolily pod ním a on se sesul do hloubi šatníku. Nemůže vstát.

Co když v tom má prsty moje podvědomí? napadne ho. Co když mi podvědomí brání vyměnit osud celé dimenze za život jediné démonžerky? Polije ho zima. Co když moje podvědomí uvažuje GLOBÁLNĚ?

Co když to dokáže ROZŠKATULKOVAT?

Nesmysl, okřikne se. To není podvědomí. To je normální strach. A jestli se Blixt během uplynulých pětadvaceti hodin o sobě něco dozvěděl, tak to, že strach dokáže překonat.

Vykulí se z šatníku. Leze po čtyřech. Kolena a lokty narážejí na podlahu, dech zdvíhá obláčky prachu. U dveří se Blixt chytne kliky, nohy se gumově prohýbají, ale nakonec se mu podaří vyručkovat do vzpřímené polohy. Z kapsy vytáhne See You Next Wednesday.

Kdyby tu teď byla Karen – Dva bychom možná měli proti Chorozonovi naději –

Jenže Karen tu není. „Chorozone! Jdu ven! Předám ti See You Next Wednesday!“

„Jupí!“ zahlaholí z ulice a Blixt zamíří přes halu k zadním dveřím.

Pod schodištěm někdo stojí.

Blixt se v prvním momentě lekne, že je to Chorozonův komplic, nějaký démon –

Ale je to člověk. I když tak moc nevypadá.

Má na sobě rozedraný, ohořelý maskáč. Chybí mu kus ruky – paže končí v lokti. Zuhelnatělá kůže se leskne jako černá skořepina. Levé oko má zalité krví, svítí ze spáleného obličeje jako brzdové světlo na opuštěné noční cestě. Povislé víčko je obscénně růžové, stejně jako vyceněné dásně. Tvář je rozrytá napůl zhojenými jizvami a připomíná šamanskou masku. V držení těla je cosi podivného a Blixtovi chvíli trvá, než na to přijde – měkne mu kostra. Ten člověk je v poslední fázi, do úplného rozpuštění mu zbývá pár hodin.

V Blixtově hlavě něco klapne. Všechno zapadne na místo – a Blixt naprosto jistě ví, koho má před sebou.

Nevypadá, jak si ho Blixt představoval. Nevypadá jako superžoldák. Nevypadá jako hrdina.

Po pravdě řečeno vypadá spíš jako pěknej hajzl.

Ale pořád je to lepší, než kdyby měl Blixt po boku dvacet Karen Vanderbergerových. Nedokáže tomu uvěřit. Něco zamumlá. Dvě slova: „Díky, bože.“

Muž řekne slova dokonce tři.

„Naval to DVD.“

Má rozsáhlejší slovní zásobu.

Zřejmě nějaký intelektuál.

Kovbojský démon nestihne vystřelit. Vorošilov na něj dopadne jako Gappa na ostrov Honšú. Celou vahou těla, jako se to dělá v profesionálním wrestlingu. Na nic rafinovanějšího se nezmůže. Nohy se pletou, krev z ramene tryská proudem.

Takže démona jednoduše zalehne – a snad poprvé v životě je vděčný za to, že je tlustej jako prase.

Démon mu zaboří do břicha revolver.

Výstřel zní jako utlumený polštářem.

Jako by Vorošilovovi někdo protáhl útrobami klubko ostnatého drátu. Na oslepující okamžik nic nevidí, nemůže koordinovat pohyby, slepě hrabe jako opařený krab, mozek sevře pracka bolesti, laloky vytékají mezi tučnými prsty –

Démon ho odvalí, zvedne manurhin, namíří kamsi za něj –

A Vorošilov najednou zase vidí.

Vidí, jak Kuffenbach s Lambertem a doktorem utíkají k poklopu, jak po nich démon vystřelí, jak Holofaust padá na obličej.

Vorošilov se na paži s manurhinem pověsí. Další střela jde mimo.

Kuffenbach popadne Holofausta a hodí ho za Lambertem do poklopu. A otočí se.

Ser na to ser na to ty hovado jestli mě teď budeš zachraňovat bude všechno tohle na hovno skoč do toho poklopu ty vylízanče dělej –

Démon Vorošilova udeří pažbou do obličeje.

Vorošilov vyprskne krvavý dech, ale nepustí. Visí na protivníkovi z posledních sil. „Hhhhhhnnnnnnnnn.“ Do prdele tak už do toho poklopu skoč kurva copak nevidíš že to dlouho nevydržím –

Kuffenbach skočí do poklopu.

V letu se po Vorošilovovi naposledy ohlédne.

A zmizí.

Démon přitiskne Vorošilovovi ke spánku revolver. Rozžhavená hlaveň zasyčí a vypálí do vlasů kolečko. Zničehonic se vynoří vzpomínky na Olgu, její gesta, bílé nohy, zážitky, pocity, výčitky – všechno se to v posledním zlomku sekundy dere do mozku, jako kdyby každá myšlenka toužila být tou poslední.

Manurhin naprázdno cvakne – v bubínku je jen šest prázdných nábojnic.

Vorošilov se démonovi zakousne do krku. Krev je hustá a slaná.

„Koukám, bobeši, že by ti kromě vlasovejch implantátů bodnul i sluchovej,“ poznamená Ostranski. „Říkal jsem Naval to DVD. Pronto.“ Steyr má zapřený o bok. Drží ho jedinou funkční rukou a míří plešounovi do obličeje.

Plešoun třeští zarudlé oči. Ostranski si ho zařadí okamžitě: klasický uťápnutý bambula. Týpek, co to přes den schytává v práci od šéfa, večer od manželky a ráno při snídani od rozmazlené dcerušky. Chlápek, který se v životě na nic kloudného nezmůže. Viditelně za sebou nemá dobrý den: kravata na půl žerdi, flekatá košile vytažená z kalhot, po obličeji rozmatlané něco, co vypadá jako pleťová maska Miss Vágus Universum. Blivajzem vyztužené prameny přehazovačky trčí z hlavy jako antény.

Přesto zřejmě nemá moc dobrý příjem. „Ale – Ale – To přece nemůžete,“ blekotá.

Ostranski mlčky cvakne pojistkou.

„To přece nemůžete,“ upírá na něj plešoun psí oči. „To nemůžete. Vy přece nejste záporáci. Vy nejste –“

Ostranskému se do toho nechce. Ale ví, že nemá na vybranou. Máš výčitky? Podřízni je a polož na obětní oltář komanda. Protože to udělat prostě musíš. Dlužíš to týmu. Dlužíš to klukům.

Vrátili se pro mě.

Ostranski udělá dva kroky a rozpřáhne se, aby plešouna udeřil steyrem do obličeje.

„Má moji dceru,“ řekne plešoun. A Ostranského ruka se zastaví ve vzduchu.

Ty vole, já to nedokážu.

Stojí tam se zdviženou zbraní a slyší svůj hlasitý dech a plešoun na něj upírá prosebné, zarudlé oči.

Nedokážu to. Nemám na to žaludek.

Uvést paži znovu do pohybu je jedna z nejtěžších věcí, o jakou se Ostranski kdy pokusil.

Pažba dopadne. Nosní přepážka křupne. Vychlístne krev s hleny.

„Má moji –,“ zabublá plešoun. „– malou dceru –“ Ostranski ho praští podruhé. Plešoun spadne na kolena a Ostranski mu sebere dévédéčko. See You Next Wednesday, region 1.

„To nemůžete. To přece nemůžete.“ Plešoun neudělá jediné gesto na obranu. „Má moji dceru.“

Ostranski ví, že kdyby tu teď stál kterýkoliv jiný člen Kuffenbachova komanda, zkusil by plešounovi pomoct. Bojoval by s Chorozonem – a samozřejmě by prohrál. A Země by byla v háji. A proto jsem tu já. Protože já jsem svině. Já jedinej dokážu tomuhle chudákovi dévédéčko prostě sebrat.

To je můj účel. Proto mě zachránili. Abych to na sebe vzal. Ostranski plešouna znovu udeří. V mozku vznešené myšlenky – a na jazyku hořká pachuť.

„Jsou jí teprve čtyři,“ říká na zemi plešoun.

„Drž hubu,“ řekne Ostranski.

„Jinak ji Chorozon zabi –“

„Drž hubu.“ Další rána.

„Prosí –“

„Drž hubu.“

„Pomozte m –“

„DRŽ HUBU.“

„Kene!“ ozve se zvenčí. „Má trpělivost je sice legendární, ale nikoliv nekonečná!“

Ostranski přestane plešouna mlátit; stojí nad ním a oddechuje. Kape z něj pot a sliz. Hlava mu třeští.

Zastrčí DVD do kapsy a jde pryč.

Z plešouna se linou táhlé zoufalé zvuky. Zní to, jako kdyby někdo bez umrtvení kastroval novofundlandána.

Ostranski se na prahu zastaví.

A vrátí se.

Vycvakne zásobník ze steyru. Vypáskuje ho – zlaté náboje prší na pleš a špinavou košili. Plešoun kulí uslzené oči. Ostranski před něj upustí prázdný zásobník. A k nohám mu hodí zbraň. „Tady máš.“ Vlastní hlas mu zní cize. „Zkus ho sejmout. Víc pro tebe nemůžu udělat.“

Otočí se a odejde.

A nenávidí se jako ještě nikdy.

Vorošilov trhá démonovi krk jako dobře vytrénovaný pitbull. Zuby rvou maso, šlachy se natahují, krev stříká a Vorošilov se snaží prohryzat k tepně.

Bez šance.

Má v sobě čtyři průstřely a jeho soupeřem je dvoumetrový démon. Převalují se po střeše a každý protivníkův úder je jako Transsibiřský expres: Vorošilovovi pokaždé na okamžik vypadne obraz. Prostě to blikne – a černá. Pak to zase naskočí a Vorošilov spatří blížící se pěst. Blikne to – a černá. A tak pořád dokola. Nedokáže už na nic myslet, na Olgu ani na taktiku boje, všechno přemazala bolest, drtivé údery, celá tahle zoufale horečnatá rvačka, jeho mozek jen tupě restartuje.

Naštěstí Vorošilovovi během výpadků nepovolují čelisti –je do démonova hrdla zahryznutýjako Dracula po protestní hladovce.

Blik – černá.

Vorošilov je vespod.

Blik – černá.

Vorošilov je nahoře. Dokonce až moc nahoře – démon ho zvedl a snaží se ho odtrhnout, Vorošilov visí hlavou dolů, v zubech natahující se kůži. Démon ho drží pouze levačkou – a rozpřáhne se.

Blik – černá.

Vorošilov leží zkroucený na střeše, z pusy mu visí utržený cár krku. Z půdního poklopu se ozývá dusot, řev a výstřely. Vojáci dorazili a prohledávají dům. Vorošilov zamžourá do nebe. Kovbojský démon stojí nad ním. Zvětšující se podrážka boty.

Blik – černá.

Démon svírá Vorošilova pod krkem a drží ho ve vzduchu. Za démonovými zády stojí průzkumná četa a míří na ně samopaly. „Nikdo ani hnout!“ řve rotmistr.

Vorošilov sklouzne pohledem dolů. Jeho nohy se komíhají deset pater nad zemí. Démon stojí na okraji střechy a drží Denise nad ulicí. Kovbojský plášť mu vlaje ve větru.

„Polož ho zpátky na střechu, nebo to do vás našijeme!“ křičí rotmistr. „Počítám do tří! Jedna!“

Démon se vpíjí zrakem do Vorošilovova obličeje, jako by si ho chtěl navěky vpálit do hypotalamu. Krev z rozervaného krku třísní hruď. Oči hoří.

„Dva!“

„To je za ni,“ zašeptá démon.

Za koho?

„Tři!“

Démon Vorošilova pustí.

Karen Vanderbergerová dostala po hlavě letuškou. Ječící, hořící letuškou. Poměrně těžkou. Kde jsou ty časy, kdy tuhle práci mohly dělat jenom anorektičky?

Po letušce přišla lavina transpolymerizované kůže a masa. Jako by do ulice někdo vyklopil obsah jatek. Karen dá zabrat, než se tím humusem prodere na hlavní ulici. Na bulváru je volněji.

Ale ne bezpečněji – sotva Karen vkročí do vozovky, málem ji porazí řvoucí šílenec.

Mihne se kolem tak rychle, že ho Karen v první chvíli nepozná.

Blixt se řítí středem ulice. Řítí se na Chorozona. Bledý obličej zkřivený k nepoznání. V běhu střílí z útočné pušky Steyr AUG Para.

Chorozon zprůhlední. Jeho tělo zřejmě není úplně funkční, protože nezmizí celé. Spálený bok, kus hrudi, levá noha a polovina obličeje zůstanou viset v prostoru jako úlomky z částečně dochované sochy.

Projektily se noří do průhledného trupu s měkkým žbluňkáním; po hladině těla se šíří kruhy. Dvě střely zasáhnou i neodhmotněný bok. Vycákne proud černého slizu.

Současně z Chorozona vytrysknou chapadla. Je jich jen pár – ale stačí to. Minimálně na to, aby dosáhl k nejbližšímu vozidlu.

Chorozon se na krátký okamžik opět zhmotní.

A zabere.

Chorozon po něm hodí auto.

Blixt letícímu subaru uhne úplně bezmyšlenkovitě. Jeho mozek nefunguje, přehrada příčetnosti se protrhla a úhledné domečky racionality pohltil řvoucí proud. Nahromaděná frustrace dosáhla nadkritického množství. Agresivita buší v lebce rychlostí 300 BPM, všechno je najednou líné a pomalé a Blixt má spoustu času. Klidně by si mohl pod padajícím vozidlem postavit stan, rozdělat táborák a opéct buřta – a stejně by stačil uhnout. Všechno nechal za sebou: Karen, kterou málem porazil, své fobie, strachy, pochybnosti. Střepy osobnosti za ním víří v rozmazaném trychtýři. Už ho nic nebrzdí. Nic ho nesvazuje. Dokonce ani věčný strach z toho, že se Viole něco stane. Matně si pamatuje, že se mu kdysi při tom pomyšlení dělalo fyzicky nevolno. Teď je mu to k smíchu. Teď je mu jasné, že se nemusí ničeho bát. Violu pochopitelně zachrání. A Chorozona zabije.

Subaru ho přeletí a dopadne do potahu vzducholodi napnutého mezi budovami. Karen se vrhne stranou. Auto odpéruje a udělá nad vozovkou ukázkový přemet.

Zbraň Blixtovi skáče v rukou. Úsťový plamen běsní, horké nábojnice tryskají. Blixt kropí neodhmotněné části. Démonova hruď se trhá. Polovina obličeje rozkvete bahnitou explozí. Blixt má dojem, že řve.

Chorozon zavrávorá.

A vrhne po Blixtovi další dvě auta.

Originalita nikdy nebyla jeho silnou stránkou.

Karen cítí, jak jí vylézají oči z důlků. Blixt se letícím vozům nevyhne.

S chladnokrevností, která je jen ledabyle zamaskovaným šílenstvím, je prostě podběhne.

Druhé auto letí tak nízko, že se Blixt musí předklonit. Podvozek mine hlavu o centimetry. O poloosu pleskne vlající přehazovačka.

Nezdá se, že by to Blixta nějak zvlášť rozhodilo. Zřejmě se dostal do fáze, kdy pro něj účes není zas až tak důležitý. Čili se – z pohledu ženy – doopravdy zbláznil.

Karen nemá čas mu závidět, protože má plné ruce práce s tím, jak sebou háže na zem. Ford nad ní přeplachtí s dutým skřípěním. Mává předními dveřmi; působí dojmem unaveného opeřence, který hledá, kde by spočinul. Hlavně ne na mý hlavě.

Druhé auto narazí do kandelábru a ovine se kolem něj jako nadržená housenka. Karen do zad buší syčící kapky paliva a skleněné kroupy. Ford tečuje nároží, odrazí se od něj a odletí zahnízdit do prvního patra. Dodávka nového auta až do domu. Probourá se do obývacího pokoje a zůstane trčet kufrem do ulice. Kola se stále točí.

Blixt ustřelí Chorozonovi levou nohu.

Homolovitá postava se zakymácí.

Karen otevře ústa: Panebože, on ho fakt dostane –

Chorozon padne na kolena. V širém okolí nezbývá jediný dopravní prostředek, který by mohl po Blixtovi metnout. Po těle se mu přelévají mastné pruhy zprůhledňování a zneprůhledňování, jako by mu zkratoval organismus. Z úst vytéká cosi lesklého.

V tom momentě Blixtovi dojdou náboje.

Blixt odhodí zbraň. A s řevem se na Chorozona vrhne.

Evidentně má v úmyslu ho rozsápat holýma rukama.

Vypadá to, že se mu to povede.

„Zabiju tě, ty hajzle,“ slyší Blixt něčí hlas. Je vyprahlý a rezavý. Vychází z jeho úst.

Uspokojení, když jeho pěsti prorazí slupku Chorozonovy pokožky, je totální.

Ruce se probourají do démonova těla. Chorozon se zasměje. Jeho tělo blikne a nabere hmotnou podobu. Blixtovy paže v něm zatuhnou – až po lokty.

Blixt se je pokusí vytrhnout, ale má je zalité v rychleschnoucím betonu. V hrstích cítí kluzké mlhoviny vnitřností. Jako kdyby sáhl do mixéru se žloutky. Pokusí se orgány sevřít, ale protečou mu mezi prsty. Chorozon se zasměje podruhé.

Z jeho trupu vyšlehne dobrá padesátka chapadel a vyrobí z Blixta mumii.

Blixt se kroutí, pokouší se zakousnout do smyčky obtočené přes obličej. Zezadu slyší výstřely: Karen.

Projektily z berett se potápějí do Chorozonova těla a mizejí v něm beze stopy.

Chorozon se zasměje potřetí. Zdá se, že má dnes dobrou náladu. Zabere chapadly.

Blixt zařve. Chapadla táhnou každou část jeho těla do jiného směru, oblečení se párá, kůže praská, kosti křupou, hlavice vyskakují z kloubů. Vnitřnosti se trhají.

Do této chvíle měl pocit, že zná bolest. Ale tohle je něco nového. Tohle je nový svět. Neprozkoumaná planeta bolesti.

Pokouší se myslet na Violu.

V duchu před sebou vidí její obličej – ale z nějakého důvodu je vzdálený, rozmazaný a nezřetelný jako za desítkami záclon. Nedokáže ani rozpoznat barvu očí (i když samozřejmě ví, že jsou fialové), neslyší, co říkají pohybující se rty.

Zkouší odezírat.

V momentě, kdy mu chapadla utrhnou pravou nohu a hodí ji po přibíhající Karen, si Blixt myslí, že Viola asi říká Zachraň mě –

– zachráním tě neboj dostaneme se z toho buď ještě chvíli statečná ještě chvíli to vydrž já se o všechno postarám –

Ve chvíli, kdy se mu podaří vytrhnout z Chorozonovy hrudi pravačku, má dojem, že je to Violin evergreen Já chci čokoládu –

– to víš že dostaneš čokoládu dostaneš hromadu čokolády celý kontinent čokolády hory z nugátu mléčné řeky hořká města a silnice z bílých tabulek –

Když vytrhává Chorozonovi nůž trčící z boku a vráží mu ho do úst, přepadnou ho obavy, že je to Mám strach –

– já taky ale to nevadí neboj se všechno zase bude v pořádku slibuju že to zařídím Violo přísahám –

A konečně ve finále, kdy uslyší zvuk trhaných krčních svalů a praskání páteřních obratlů, dospěje k definitivnímu názoru: je to Mám tě ráda –

– já tebe ta –

Neprozkoumaná planeta bolesti.

Violin obličej zmizí. Blixtovi před očima zarotuje obloha, stěny domů, běžící a střílející Karen, zase obloha, zase domy, zase obloha, světlá a tmavá se střídají v rychlých úderech, vítr mrazí slzy a Blixtovi dojde, že nemá tělo, že je jenom hlavou, utrženou hlavou, která letí vzduchem.

A přitom své tělo stále cítí. Každou část. Každou buňku rozervaného organismu, každou explozi každého atomu.

Cítí ho i potom, co se jeho lebka roztříští o dlažbu.

Před Blixtem se otevře celý vesmír bolesti: prázdný a bez konce.

Sytry odstoupí od kraje střechy. Zvedne prázdné ruce nad hlavu. Zapotácí se – krev z prokousnutého krku bublá. Usmívá se.

Je to soukromý úsměv určený výhradně jemu samotnému, ale tartarští vojáci ho vezmou osobně. Srazí ho na střechu.

Přimáčknou ho na horký tér a páčí mu ruce za zády. Sytry se usmívá. Dostal jsem prvního. Na zápěstích zastudí pouta. A dostanu další.

Jeho úsměv je zřejmě nakažlivý, protože se vojáci začnou usmívat taky.

Pak usmívání přejde v hlasitý smích.

Vojáci stojí na okraji střechy a smějí se.

Vorošilov se zachytil na okapu. Visí nad propastí, zkrvavené ruce kloužou, nohy plandají ve třicetimetrové výšce. Nemá dostatek sil, aby se vytáhl.

Vojáci se popadají za břicho. To je ale švanda. Šlapou Denisovi na prsty. Legračně to křupe. Tlustý démon dupne Vorošilovovi na pravačku s takovou vervou, že okap uřízne čtyři prsty.

Teď už se Vorošilov drží jenom levačkou.

Démon v kovbojském plášti se pokouší otočit, aby zjistil, co se děje, ale rozchechtaný desátník ho nakopne do hlavy.

Okap zapraská. Pomalu se trhá od střechy. To mezi vojáky vyvolá novou vlnu veselí.

„Tak dost, kurva!“ křikne rotmistr. „Nechte toho.“ Ztichnou. „Rozkaz přece zněl, že je máme zlikvidovat –,“ pokusí se namítnout vychrtlý svobodník.

„Jasně – ale všechny. A tenhle je jen jeden. Copak vůbec neuvažujete?“ Rotmistr si povzdechne. „Vytáhněte ho. Použijeme ho proti jeho kámošům.“

Vojáci se začnou sápat po Vorošilovově ruce. „Ty vole, možná za něj dostáném odměnu od tý banky,“ napadne někoho.

„Jasně,“ řekne Vorošilov. „A tady máte bonus navíc.“ Pustí se a vytrčí na ně prostředník. Ukazuje jim ho celou dobu, co padá. Než se rozstříkne po chodníku.

ČÁST ŠESTÁ

SEE YOU NEXT WEDNESDAY

Její oči teď vyjadřovaly bolest, bolest předcházející smrti. Bolest a údiv.

„Jak j-jsi mohl?“ lapala po dechu.

Zbýval mi jenom okamžik, než budu mluvit k mrtvole, ale stihl jsem to.

„Snadno,“ řekl jsem.

Mickey Spillane: Já, porota

74

Mrakodrapy upletené z ohnivých bičů. Silnice sešitá z vačnatců. Skleněný vzduch v metanových rámech. Osmnáctikilometrová kudlanka rozkročená nad městem, vybuchující pugéty stabilních izotopů, dělohy sešikované do leteckých svazů, Thomsonův pudinkový model visící na nebi jako bradavičnatý měsíc, lány šeptající řepy, stepující vyvržení ježci.

Konečně vidí jasně.

75

Zbývá čtyřicet tři minut.

Lukas vleče Holofausta. Doktor sotva plete nohama – kovbojova střela ho trefila do obličeje. Projektil prošel prázdným očním důlkem. Lukas je z roztřepeného průhledu do hlubiny lebky bůhvíproč nervózní.

Kuffenbach jde před nimi jako průzkumná hlídka. Kuffenbach jde za nimi jako špérklapka. Kuffenbach je jistí z levého boku, Kuffenbach je kryje shora. Lukas dávno ztratil přehled, kde velitel je – zdá se, že všude. Objevuje se a zase mizí, krouží kolem nich, pokouší se být na všech pozicích zároveň. Jeho tvář se leskne potem, na steyr zapřený do ramene krápě sliz jako bílý med.

„VYZÝVÁME VŠECHNY OBYVATELE ASFALŤÁCKÉHO PŮVODU, ABY OKAMŽITĚ OPUSTILI MĚSTSKOU ČÁST ACELDAMA. DOŠLO K HAVÁRII. PROSTOR BUDE EVAKUOVÁN. ODEBERTE SE KE KONTROLNÍM STANOVIŠTÍM NA OBVODU ČTVRTI. PO RUTINNÍM OVĚŘENÍ TOTOŽNOSTI BUDETE VYPUŠTĚNI Z UZAVŘENÉ ZÓNY. KDO TÉTO VÝZVY NEUPOSLECHNE, BUDE NA MÍSTĚ RECYKLOVÁN.“ Řev ampliónů je tak hlasitý, až Lukášovi vibrují zuby.

Nikdo neposlouchá. V ulicích vládne chaos. Lidé ječí, pobíhají, rabují, demolují. „Už to začalo! Už to začalo!“ vyřvává rozcuchaný obr. „Sestřelili zepelín! To je jejich signál! Povstání! Povstání!“ Své revoluční smýšlení demonstruje vhozením popelnice do výkladu obchodu s kuchyňskými spotřebiči.

Kuffenbach s Lukášem a Holofaustem se prodírají davem. Míří na sever. Vzdalují se od Luciferova výtahu.

Nemohou jinak: od jihu pročesává čtvrť rojnice démonských vojáků. Když se Lukas ohlédne z návrší, vidí v dálce řadu uniforem – zařezává se do lidského hemžení jako řetěz motorové pily. Řev samopalů téměř neustává. Velitelství nasadilo do akce několik pluků, Lukas odhaduje, že možná i tři.

Což znamená, že jim je právě v patách zhruba devět tisíc démonů.

„VYZÝVÁME VŠECHNY OBYVATELE ASFALŤÁCKÉHO PŮVODU…“

„… ABY OKAMŽITĚ OPUSTILI MĚSTSKOU ČÁST ACELDAMA…“

Postup v tlačenici je pomalý – ale alespoň nás dobře maskuje, uvažuje Kuffenbach. Zatím.

S davem se přelijí do hlavní ulice.

Ta je na konci uzavřena třemi rotami démonů a obrněnými kolovými transportéry Thyssen TM 170. Jejich žilnaté boky viditelně pulzují. Radlice připomínají monstrózní sněžné pluhy.

Kurva. Kuffenbach se otočí a pokouší se protlačit k okraji. Koutkem oka vidí, že ho Lukas napodobí. Můžou to zkusit o ulici dál – ale Kuffenbach nepochybuje, že tam to bude vypadat stejně. Čtvrť byla uzavřena. Snad se nám podaří najít místo pro průlom. Pak bysme Aceldamu mohli obejít a dostat se k výtahu – Kuffenbachovi je jasné, že si právě vesele lže do kapsy. Zbývá jen třicet osm minut.

Kuffenbach se dostane ke stěně domu a chytne se girlandy, aby ho lidský proud neodnesl. Lambert s Holofaustem se k němu připojí.

Pohyb na hladině davu – někdo se k nim prodírá.

Lukas tasí Holofaustovu čézetu a v Kuffenbachovi zabublá naděje. Že by se to Denisovi přece jen podařilo –

Ale ani jedna ze dvou postav, které se k nim blíží, není Vorošilov.

Ostranski s Vanderbergerovou dorazí udýchaní a zpocení. Ostranski se leskne tak, že vypadá jako zuhelnatělá mrtvola, kterou někdo nalakoval. „Jak jsi nás našel?“ zeptá se Lukas.

„Tvůj velitel pro mě není zrovna nerozluštitelná tajenka, kámo,“ pokusí si Ostranski odplivnout, ale slina mu zůstane viset na rtu jako blýskavý přívěsek. Utře si ji. „Kde je Denis?“

Nikdo neodpoví a Ostranski stiskne čelisti, až mu popraská spálená kůže. „Kurva.“

„Asi se divíte, co tady dělám,“ ozve se Vanderbergerová.

Kuffenbach je stručný: „Jo.“

Proud lidí okolo nich hřmí jako nekonečná souprava metra.

„Musíme si promluvit,“ řekne Ostranski.

Kuffenbach se rozhlédne a ukáže na rohový krám s karnevalovými kostýmy – z něj budou mít výhled do obou směrů.

„VYZÝVÁME VŠECHNY OBYVATELE ASFALŤÁCKÉHO PŮVODU, ABY OKAMŽITĚ OPUSTILI PROSTOR ACELDAMY…“

Když se do obchodu protlačí, zjistí, že je dobře zásobený: visí tu pirát, kosmonaut, rokokový vévoda, nacistický důstojník, Superman, sexpistolský pankáč a tuny dalších masek. Samozřejmě nejen oděvy, ale i transpolymerizované lidské kůže. Společně se supermanským trikotem si navlečete svalnaté tělo s kadeří do čela, s nacistickou uniformou patku a kartáček pod nosem. Lukas se prvních několik sekund domnívá, že je to skutečný Christopher Reeve a skutečný Hitler, ale pak mu dojde, že jde o lidi, kteří jim jsou jenom podobní (a to ještě ne moc). Najednou neví, co je horší – jestli být stažen z kůže, nebo do konce věků vystupovat jako náhražka někoho jiného. Jo, to je opravdu neřešitelná há-danka, člověče: co bolí víc – zraněné ego, nebo když tě někdo stahuje jako toulavou kočku?

Všechny kostýmy jsou pochopitelně živé. Plandavými obličeji cukají grimasy, splasklé prsty se vlní, co chvíli se přes prázdný důlek spustí lajdácky ořízlé víčko.

A Lukas už ví, jak projdou skrz kontrolní stanoviště.

Kuffenbach přidřepne k Holofaustovi a zkoumá díru v hlavě. Lukas má dojem, že doktor něco zamumlal. Zní to jako „paralelní slimák“.

„Tak to vybalte,“ řekne Kuffenbach. Ani se k Ostranskému a Vanderbergerové neotočí. „Ale rychle, rojnice tu bude za pár minut.“

„Natrefil jsem na ni vzadu na zepelínskym doskočišti.“ Ostranski se poškrábe na nose. Za nehtem mu zůstane trhanec zčernalé kůže. „Prej má pro nás nějakou nabídku.“

„Prozradím vám, jak se bezpečně dostanete k Luciferovu výtahu.“ Vanderbergerová do toho skočí po hlavě.

„Jistě. A uděláte to zcela nezištně. Protože jste díky nám splnila úkol. Protože máte radost.“

Vanderbergerová zrudne. Není jasné, jestli se jí dotkla ironie v Kuffenbachově hlase, nebo to, že ocitoval její věty od Zálivu hlubokých očí. „Ne, tentokrát mám na mysli klasickej výměnnej obchod.“

Kuffenbach se zvedne od Holofausta. „Co chcete?“ zeptá se a Ostranski vidí, že není ve své kůži – je rozhozenej z Vorošilova.

„Potřebuju pomoct. Někdo je v průseru. A já ji musím zachránit.“

„Zachránit? Není to mimo vaši specializaci?“

„Hele, vy srandisto, jejího otce před pár minutama roztrhal Chorozon na kusy. Ten blázen na něj naběhnul se samopalem.“ Ostranski předstírá, že studuje falešný náhrdelník na pytlíkových ňadrech Marguerite Gautierové. „Ta holka nikoho jinýho nemá. Takže to musím udělat já.“

„S naší pomocí.“

„S vaší pomocí.“

„A tu byste si představovala jak?“

„Protože my jsme momentálně tak trochu v časovým presu,“ podotkne Lambert.

„Já vím.“ Vanderbergerová si olízne rty. „Hele, na rovinu: i když tohle vidím jako rychlou záchrannou akci, tak až takhle rychlá nebude. Ale já jsem rozumná. Nepotřebuju podporu celýho týmu.“

Ostranski se otočí od kostýmů. Lambert ztuhne uprostřed kontroly zásobníku čézety. Holofaust zamrká.

„Rozumím tomu dobře,“ řekne zvolna Kuffenbach, „že výměnou za to, že nám prozradíte bezpečnou cestu k výtahu, chcete, aby tu jeden z nás s váma zůstal?“

„A pomohl mi zachránit malou holku.“ Vanderbergerová zaváhá, ale pak to dokončí. „Před Chorozonem.“

„Vy chcete, aby vám jeden z nás pomohl v souboji s Chorozonem?“ zeptá se Lambert.

„To je sebevražda,“ řekne Kuffenbach.

„To jste se posrala v kině na romkomu,“ řekne Ostranski.

„Jsou jí čtyři roky.“ Vanderbergerová se snaží zachytit Kuffenbachův pohled. „Já ji v tom nemůžu nechat.“

Ostranski otočí oči v sloup. „To je doják. Ježíši, kdybych věděl, co je to za návrh, ani bych vás sem netahal. Hele, dámo, na rovinu: pokud si mám vybrat, jestli zachránit holčičku, kterou neznám, nebo chlapečka Adama Ostranského, kterýho naopak znám poměrně dobře, můžete třikrát hádat, pro koho hlasuju. Navíc,“ strčí ruku do kapsy, „my vaši bezpečnou cestu k výtahu nepotřebujeme.“

Kuffenbach a Lambert se na něj podívají.

„Protože nikam nemusíme chodit.“ Ostranski vytáhne ruku.

V obchodě se rozhostí ticho jak v zakletém zámku. Všichni na Ostranského zírají, jako by z kapsy nevytáhl DVD, ale puntíkovaného slona s fialovým cylindrem.

„To… To… Je to…?“ olízne si rty Lambert.

„Je. Region jedna.“ Ostranski mu See You Next Wednesday podá. „Stačí disk tady a teď rozlámat na kusy, a Země je zachráněná. Nemusíme se štrachat k žádnýmu výtahu.“ Všimne si, jak na něj Kuffenbach upřeně hledí, a neuhýbavě pohled opětuje.

„Kde jsi ho sebral?“ zeptá se Kuffenbach.

„Skočil na mě a přicucnul se mi k hlavohrudi,“ pokrčí rameny Ostranski. „Sorry, jsem prostě kleptoman.“

V Kuffenbachově tváři nepatrně cukne. „Adame, ty…“ Kuffenbach si odkašle. „Ty se omlouváš?“

„Ne,“ řekne okamžitě Ostranski.

„Ale jo. Omlouváš se.“

„Ne, neomlouvám.“

Stojí proti sobě a navzájem se měří. Lambert a Vanderbergerová je sledují jako diváci na tenise.

„No jo, omlouvám se,“ mávne rukou Ostranski a vzápětí ho zaplaví taková úleva, že se skoro roztřese. Je to jako prudká bahenní zimnice. Ostranski se nadechne a pokračuje:

„Jsem svině a idiot a hajzl a v tý bance jsem to posral. A vy jste se pro mě stejně vrátili. Kurva, dlužím vám daleko víc než tohle blbý dévédéčko.“

„To máš pravdu,“ řekne Kuffenbach.

„To máš pravdu?“‚ opakuje Ostranski. „To mi na takovouhle explozi pokory a sebekritiky řekneš? To máš pravdu?’Co takhle nějakej canc, že mi odpouštíš? Veřejný sejmutí klatby? Přivítání zbloudilýho syna zpátky do komanda?“

„No…“

„Panebože,“ nevydrží to Vanderbegerová. „Tak už se usmiřte a obejměte, ať můžeme pokračovat.“ Kuffenbach a Ostranski se k ní otočí. „Cože?“

„Objímat? Kdo se chce objímat?“

„Myslíte, že jsme teplý, nebo co?“

„Jasně, jste úplný globální oteplování.“ Vanderbergerová si setře pot z čela. „Hele, nemáme čas. Jestli něco neuděláme, tak Violu sejmou.“

„Pro mě za mě můžou klidně sejmout i kontrabas,“ opáčí Ostranski. „A harfu taky. A dalších sto padesát fakanů k tomu. Nám je to prostě u prdele, rozumíte? My tady teď rozlámeme dévédéčko a pak potichu vyzmizíkujeme.“

Vanderbergerová si promne oči. „Co když si mezitím někdo udělal od toho disku kopii?“

Ostranski se zarazí. „To je… nepravděpodobný.“ Ale možný.

„Ale možný.“

„Ale nepravděpodobný,“ řekne Lambert.

„Můžete si dovolit riskovat?“

Ticho, které se rozhostí, není jako ticho v zakletém zámku – je to ticho po dopadu vakuové bomby, která vysála veškerý vzduch.

„Ne, nemůžeme,“ přizná Kuffenbach.

Vanderbergerová si založí ruce. „Jestli si chcete bejt úplně jistý, že Zemi nikdo neodpálí, máte jen jednu možnost. Jít k výtahu. Přesně v šest ho otevřít. A zničit nadobro.“

Ticho je tak absolutní, až má Lukas dojem, že slyšel vzadu ve skladu kýchnout mola.

„Dobře. My tu vaši nabídku berem,“ řekne Kuffenbach Vanderbegerové.

„Asi se nemusím ptát, kdo bude tím ušlechtilým rytířem bez lázně a vany, kterej tady zůstane a obětuje se pro tým, že jo?“ ozve se Ostranski.

Kuffenbach na něj klidně pohlédne. „Ne, řekl bych, že asi nemusíš.“

„Neříkal jsi náhodou před chvíli, že je to sebevražda?“

„Já toho nakecám.“

„To je… To je absolutní kravina!“ vybuchne Lukas. Prudkost vlastní reakce ho zaskočí. „Nikdo se nemusí obětovat! Nikdo tady nemusí zůstat! Půjdeme k výtahu všichni! Prostě si oblíkneme tyhle masky a všichni normálně propochodujeme skrz kontrolní stanoviště!“

„Plán hodnej Willeho E. Coyota. Člověče, s těmahle maskama neobelstíš ani to čtyřletý dítě, co se tady o něm furt bavíme.“

„No tak se prostřílíme! Jako vždycky! Pár desetitisíců pekelnejch hajzlů – co to je?“ Lukas zamává pistolí. „Vyhladíme je do posledního zmrda!“

Kuffenbachovi cosi škubne ve tváři. Kdyby ho Lukas neznal, řekl by, že se snad na okamžik chystal usmát.

Pochopitelně zůstane jenom u toho chystání.

„Nebo z ní trasu k výtahu vymáčkneme!“ ukáže Lukas na Vanderbergerovou. „Elektrický svorky na bradavky a řekne, i co neví! No ne? Ne? Kdo je pro?“

Holofaust se začne hlásit, ale Kuffenbach to utne. „Hezký, Lukasi – ale na nic z toho nemáme čas. Ani na mučení, ani na tyhle tirády. Takže promiň, ale… drž hubu. Už je rozhodnuto.“

„Martine. Jmenuje se Viola,“ řekne Ostranski. „Ta holka, co ji chcete zachránit.“

Kuffenbach se k němu otočí. „A?“

„Jmenuje se Viola. Nejmenuje se Klára.“

Lukas spatří, jak Kuffenbachovi zbělá pokožka kolem úst – a dojde mu, že Klára je jméno jeho dcery.

„Nejmenuje se Klára,“ opakuje Ostranski, pomalu a zřetelně. „Rozumíš, Martine? Nejmenuje se Klára. Je mi jasný, co se ti teď v makovici děje, člověče, a říkám ti: prober se z tý diskotéky. Nezachraňuješ svoji dceru. V žádným významu toho slova.“

Kuffenbach se na něj podívá a Lukas by přísahal, že ještě nikdy neviděl tak dokonale nečitelný pohled. „Jo tak. Aha. Děkuju za upozornění.“

„VYZÝVÁME VŠECHNY OBYVATELE ASFALŤÁCKÉHO PŮVODU, ABY OKAMŽITĚ OPUSTILI PROSTOR ACELDAMY…“

Ostranski odvrátí zrak a pokrčí rameny. „Ty a ten tvůj posranej spasitelskej komplex.“ V jeho hlase zní únava. „Nemám šanci, co?“

„Ne, nemáš.“ Kuffenbach se obrátí k Vanderbergerové. „Tak co ta cesta?“

Napjatá tvář Vanderbergerové se trochu uvolní. Přistoupí k prodejnímu pultu, vezme tužku a kreslí na něj rychlými tahy. „Je to jednoduchý. Tady jsme my. Tady, tři ulice odsud, je stará opuštěná moštárna. Dole v hlavní hale, hned vedle odšťavňovače, se nachází přípojka do nepoužívanýho potrubí. To potrubí vede do přečerpávací komory na Hinnomském pahorku. Všechny přečerpávací komory ústěj na dvoře B, u nádrží na krevní koncentrát. Přímo naproti chodbě k Luciferovu výtahu.“

„Tvrdíte mi,“ dívá se Kuffenbach na čmáranice na pultě, „že potrubí není hlídaný?“

„Samozřejmě že je. Ale ne tohle.“

„Protože je starý a nepoužívaný?“

„Protože je zapečetěný a zalitý. Přísun asfaltu do asfalťáckýho ghetta? A hodinky s Niagárskejma vodopádama byste nechtěl?“

„Zapečetěný a zalitý. Super. Tak jak –“

„V pasírovací části potrubí je servisní přístup pro mechaniky. Tím se dostanete za zalitej úsek.“

„Nebude ten přístup zamčenej?“

„Bude.“

„Super. Tak jak –“

„Proto vám dám tohle.“ Vanderbergerová cosi vyloví z kapsy. V krámě se rozjasní, jako kdyby vytáhla Gozerův chrám. „Enochiánský paklíč. Jediný v pekle. Funguje skoro na všechny dveře.“

Lukas natáhne ruku a Vanderbergerová do ní ten křehký předmět vloží. „Stačí jenom mávnout před zámkem.“

„Fajn. A teď zbraně,“ řekne Kuffenbach. „Já tady mám steyr po Denisovi plus tři plný zásobníky. To je sto nábojů.“

„Devadesát osm,“ opraví ho Holofaust.

„Devadesát osm. Jak jste na tom vy?“

„Doktorova čézeta a dva zásobníky,“ řekne Lukas. „Z toho jeden plnej. Celkem dvacet tři nábojů. Jo a nůž.“

„Polní lopatka,“ řekne Holofaust. „Bajonet.“

„Dvě přísavný nálože tetrytolu,“ řekne Ostranski. „Ty použijeme na výtah. Jinak naprostý hovno.“

„Já mám dvě beretty,“ řekne Vanderbergerová. „Jednu můžu postrádat.“

„Tu si vezmu já,“ řekne Kuffenbach. „A Ostranski si vezme Denisův steyr. Budete ho potřebovat víc.“

„Máme přece to hovno. Když na někoho narazíme, budeme na něj smrdět.“

„Nekecej a ber.“

Vyjdou před obchod. Střelba z démonských zbraní zní hlasitěji – rojnice se blíží. Lidí na ulicích ubylo. Zbývá třicet tři minut.

„Tak jo. Ráda jsem vás poznala, kluci.“ K všeobecnému úžasu potřese Vanderbergerová Holofaustovi i Ostranskému rukou – a Lukase bůhvíproč obejme. „Budu vám držet palce.“ Uvolní místo Kuffenbachovi, aby se mohl také rozloučit.

Kuffenbach stojí a tváří se jako obvykle.

Vanderbergerová se na něj zadívá. Ostatní taky. Čekají. Kuffenbach se ošije.

„Eeeh… Hm,“ řekne. „Echrm. Já myslím…,“ zašilhá po Vanderbergerové, která povzbudivě přikývne, „… že… že na podobný sračky nemáme čas. Rozchod!“

Všem se uleví.

Jo, možná je to obsedantní sebedestruktor, uzná Lukas. Ale loučení zvládá skvěle.

76

Dveře jsou hladké jako sklo. Kuffenbach přejede po laku prsty. Přestože nátěr vypadá prastaře, není ani trochu popraskaný. „Takže Chorozon Violu drží tady?“ zašeptá.

Vanderbergerová se k němu nakloní tak blízko, až se rty skoro dotknou lalůčku. Dech ho zahřeje v uchu. „Jo. Svědci je viděli jít dovnitř.“

„Dobře.“ Kuffenbach couvne. „Kryjte mě.“ Nadechne se a vykopne dveře.

Hned za prahem se vrhne parakotoulem stranou, aby se nerýsoval proti světlému obdélníku vchodu. Vztyčí se do kleku s namířenou berettou. V místnosti je podivně chladno a naprostá tma a Kuffenbach si okamžitě uvědomí, že tady něco nehraje.

Cosi ho zezadu bodne do krku.

Zaduní světlo.

A Kuffenbach zjistí, že tu opravdu něco nehraje.

Nehraje tu patnáct démonů v černých kožených uniformách, kteří na něj míří samopaly Heckler & Koch.

Nehraje tu obrovský červ, rozvalený na osmi sražených divanech. Vypadá, že se směje. Nebo zvrací. Těžko říct.

Bodavý dotek na krku zmizí. Kuffenbach otočí hlavu.

Karen Vanderbergerová od něj ustupuje s injekcí v ruce.

„Promiň,“ řekne.

Ulice vedoucí k moštárně je vylidněná – rojnice je za rohem. Kam oko dohlédne, leží stopy chvatně přerušených činností. Auta zastavená uprostřed silnice, otevřené obchody, kouřící šálek na stolku zahradní restaurace, načnutá krabička krému na stupátku čističe bot. Jedna velká Mary Celeste.

Moštárna je tam, kde ji Vanderbergerová nakreslila. Objekt působí opuštěně. Vytlučená okna, masitý plevel deroucí se z puklin nádvoří. Ostranski strčí do zrezivělé brány. Zaskřípe, jako by si myslela, že je na konkurzu na další remake Strašení. „A jsme tady,“ zamumlá Ostranski. „Jedna expresní zásilka potrubní poštou.“

Lukas se ohlédne. „Kam sakra zmizel Holofaust?“

Nad hlavou se mu kývají betonové pestíky potetované grafy sociálních interakcí. Koaxiální větve mu ovíjejí nohy, na vrcholku dvanáctipatrového akordu hřaduje pancéřovaný lvoun. Dveřní elipsa láká jódlováním a podprahovými kouřovými signály.

Holofaust vstoupí.

Tortilly mají tak půl metru – ale najdou se i menší. Holofaust jede dlaní po moučnatém povrchu.

Vybere si jednu třiceticentimetrovou. Nese ji opatrně, aby nevytrousil ani kousek tištěné břidlice. Cítí, jak se mu těsto pod paží zmateně chvěje. Hřeje ho do boku.

Když po souosém stromoví kráčí zpět, přemýšlí, jestli je šance, aby démonovi v kovbojském plášti poděkoval.

Byla to přece jeho střela, která Holofaustovi otevřela oči.

Konečně svět vidí takový, jaký doopravdy je.

„Támhle je ten debil.“

Holofaust se k nim blíží prostředkem ulice. Nohy před sebe klade opatrně, jako by hrál dětskou hru, při které se nesmí šlápnout na spáru mezi dlaždicemi. Pod paží něco nese.

„Co to zase táhne?“

„Co to zase táhne?“ Dvoumetrový slimák znechuceně zamele tykadly. Jsou pružná jako gumová hadice a tlustá jako mužská noha.

„Tortillu,“ odpoví Holofaust a hned ji taky předvede. Dokonce nadzvedne horní chlopeň, aby se oba plži mohli pokochat restovanou náplní. Ne že by to bylo nutné. Že je v téhle situaci tortilla naprostou nezbytností, musí přece chápat úplně každý.

Oranžoví slimáci na sebe pohlédnou.

„Já myslím, že doktor je bůh,“ řekne ten vpravo. „Co ty?“

„Přímo Zeus,“ souhlasí ten vlevo. „Jako jedinej si vzpomněl, že u výtahu budeme potřebovat něco, na čem dévédéčko přehrajeme.“

Holofaust tortillu zaklapne a kývne na znamení, že omluvu přijímá. Přiznat svou chybu – to je něco, co nedokáže moc měkkýšů.

„Tak jdeme,“ mlaskne oranžový Ostranski pneumostomem.

A jako na povel začnou pršet koně Przewalského.

„Kurva!“ Ostranski se po hlavě vrhne do brány. Dopadne na nádvoří; pahýlem narazí na betokaš a před očima mu zajiskří celý Ein Kessel Buntes.

Holofaust a Lambert skočí za ním. Brána se pod nárazy střel mění v oblak rzi.

Rojnice dorazila.

V palbě kličkují k hlavnímu vchodu moštárny. Plevel je švihá do noh, kouše přes kalhoty, vybuchuje za patami. Holofaust utíká poslední, notebook v podpaží.

Démoni se navzájem kryjí a postupují ulicí. Obkličují moštárnu.

Ostranski rozkopne vrata továrny.

„Promiň,“ opakuje Karen a couvá od Kuffenbacha, injekční stříkačku mezi prsty. Napůl očekává, že to do ní major našije, ale ten nepřestává mířit na Mathimovy démony. „To je dobrý,“ odpoví. „Já to chápu. Na tvým místě bych to možná provedl taky. Prostě jsi udělala, co jsi musela.“ Jediné, co se na jeho obličeji hýbe, je kapka slizu jedoucí po čele. „Všichni děláme, co musíme.“

Nemíří na konkrétního démona, ale Karen ví, že v příští sekundě začne střílet. A taky ví, že to bude jeho konec.

Pokud Karen něco neřekne. Ideálně pravdu.

Vypustí zadržovaný dech. „Nelhala jsem ti. Jediný, co chci, je zachránit Violu. Že ji ve dvou – s jejím otcem – nenajdeme, mi došlo po minutě hledání. Nemohla jsem na to nasadit jednotky, co jsem měla pod velením, protože vypukla předinvazní bojová pohotovost. Takže jsem se obrátila jinam. Tento ctěný šlechtic,“ ukáže na Industriálního Knížete Mathima, důstojně spočívajícího na divanech, „je Ba’al Zebulův nejbližší soused a největší… no, ne přímo nepřítel, ale dejme tomu konkurent. Přijel do Tartaru s třísetčlenným doprovodem na zasedání knížecí rady. A byl tak laskav, že mi tento doprovod poskytl pro pátrání po Viole. Výměnou za…“

„Mě,“ doplní Kuffenbach.

„Jeho Excelence Mathim je osvícený velmož – není rigidní jako Ba’al Zebul. Chápe, kde leží potenciál, a má zájem obklopit se co nejschopnějšími asfalťáky. Slíbila jsem, že jestli mi pomůže zachránit Violu, doživotně se mu upíšu. Ba’al Zebulova pravá ruka, čerstvě ověnčená vavříny za dopadení markýze Astarotha – jsem teď cenný zboží, chápeš?“ Sebeironie zní zvláštně hořce. „Plus jsem slíbila, že mu přivedu alespoň jednoho z těch asfalťáků, co během dvou dnů dokázali zničit koncentrační tábor, rozprášit trestnou výpravu, vyloupit banku, dostat se z obklíčené Miltonie, unést loď, unést letadlo a sestřelit vzducholoď. A slíbila jsem, že tě přesvědčím, abys pro něj pracoval.“

„To budeš mít docela těžký.“

„Možná jo. A možná to taky budu mít docela lehký – až ti dojde pár věcí.“

„Jako třeba?“

„Za prvé, že Jeho Excelence Industriální Kníže Mathim není tvůj nepřítel. Nikdy nechtěl zlikvidovat tvůj tým. Vyjma náhodného incidentu v Bagration ses s jeho jednotkami nikdy nestřetl. Za druhé: svou povinnost jsi splnil. Dostal jsi svoje lidi k výtahu. Zachránili jste Zemi. To je uzavřená kapitola – a teď bys měl začít myslet na to, jak tady přežiješ. Industriální Kníže Mathim ti na základě tvé pověsti nabízí příležitost, pro kterou by si někteří asfalťáci dobrovolně usekli ruku.“ Karen zvedne injekci. Je plná Kuffenbachovy krve. „Stačí říct Jo, a knížecí chemici začnou z tvé krve extrahovat koktejl.“

Žádná reakce.

„Podle mě sis pořád neuvědomil možnosti, který se tu pro lidi jako ty otvírají. Už žádné stárnutí, žádný pokles výkonnosti. Žádná únava při bojové akci. Skoro každé zranění se rychle zregeneruje. Vážně ti to ještě nedocvaklo?“ Karen se trochu předkloní. „Tohle je žoldáckej ráj.“

Kuffenbachův výraz se nezmění – ale poprvé po ní rychle střelí pohledem. „Co když jsem natolik blbej, že žádný z těch věcí nepřikládám valnej význam?“

Karen se rozhlédne se po démonech v černých uniformách, po holých zdech bývalých jatek, dveřích od obřího mrazáku, pobaveném Mathimovi. Přejede si prsty po zápěstí – má husí kůži. Nechce se jí do toho. Ale udělá to:

„Kdo je Klára?“

Poprvé se jí povede Kuffenbacha vykolejit.

„Co?“

„Ostranski mluvil o nějaké Kláře. Kdo to je?“

„Jakej to má význam?“

„Je to tvoje dcera?“

Zaváhá, ale pak odpoví: „Je. No a?“

„Měl pravdu.“

„Co?“

„Ostranski měl pravdu. Viola není Klára. Není to tvoje dcera. Je to cizí čtyřletá holka. Nemáš k ní vůbec žádnej vztah.“ Karen se odmlčí. „Ale máš možnost ji zachránit.“

Kuffenbach se po ní podívá podruhé – a tentokrát dost užasle. „Tak moment… Snažíš se apelovat na moje svědomí?“

„Už to tak vypadá.“ Karen se pokusí usmát. „Funguje to?“

Hala moštárny je slepená ze špíny, tmy a zápachu. V příšeří se tyčí válce sedimentačních zásobníků – jako trupy jaderných raket, na které se při odzbrojování zapomnělo. Trubky se kříží všemi směry. Plachetkový lis ztuhl se chřtánem dokořán, v pozadí trůní masa deskového pastéru. Paprsky světla trčí z vytlučených oken jako zářící tyče plné tančícího prachu.

Ostranski sjede po zábradlí, od zadku mu tryská oblak rzi. Lambert a Holofaust dusají za ním. Démoni řvou a buší do hlavních dveří, závora nadskakuje. Ostranski se proplétá mezi výměníky.

Odšťavňovač stojí v koutě: obručemi opásaná díže, nad níž visí dálkový dürchlassig emitor. A vedle něj potrubí. Staré a nepoužívané. Dvě stě metrů pasírovací části běží podél stěny haly nad úzkým žlabem. Síto v dolní části je zalepené ztuhlým mazem. Na boku elipsa nýtovaných dveří, které by klidně mohly vést do Verneova Nautilu. Ostranski setře prach z pečeti – pokovované ruky s prsty zaťatými do zámku.

Bušení na hlavní dveře ustane. Ostranski se otočí. Ticho.

Ticho není dobré.

Lukas mávne Enochiánským paklíčem. Ozve se tenký zvuk a pečetící ruka se rozpadne v prach jako upír probodnutý Buffy. Dveře odskočí. Potrubí jim dýchne do obličejů žluklý puch.

Všechny stroje v hale naráz ožijí.

Hluk vyplní moštárnu jako hustý krém. Mechanismy rachotí, syčí, hlomozí, drtí, stáčejí, mísí a naprázdno přežvykují.

Je jasné, kdo se dostal do velína a zapnul hlavní spínač – jeden z pronásledujících démonů měl v hlavě mozek. Došlo mu, že chtějí uniknout potrubím.

Lukas a Ostranski strčí hlavy do servisního vstupu. No jasně: pasírka jede taky. Píst stropu zvolna klesá – už teď se dá rourou běžet jen v hlubokém předklonu.

I kdyby se do dvousetmetrového úseku vrhli okamžitě, ve dvou třetinách by je to rozmačkalo a propasírovalo sítem.

Ostranski skočí k ovládacímu panelu. Vypínač vypínač vypínač – někde tu sakra přece musí bejt vypínač – Ale není.

Jen mohutná oblýskaná páka s nápisem RUČNÍ BRZDA. Manuální zpomalování pohybu pístu. Všem to dojde v jeden a ten samý okamžik.

Kalichy pulzují a vystřelují plápolající spory jako záchranné světlice. Jeskyně je zalitá pšoukajícím přísvitem. Holofaust zírá na pokroucený kořen s nápisem RUČNÍ BRZDA. Jeho kůra je rýhovaná jemnými ornamenty a fialově pableskuje.

Jeden z nás musí brzdit. Jeden z nás tu musí zůstat.

Do hlavního vchodu udeří beranidlo. Závora praskne. Vrata se rozletí.

Do jeskyně vletí stádo koní Przewalského a ržá z plných plic.

Holofaust hodí Lambertovi notebook a vrhne se k brzdě.

Lukas otevře ústa – a Ostranski ho vtáhne do pasírky. Dveře potrubí za nimi zapadnou s tupým mlasknutím.

77

Mrazák je prázdný a vypnutý. Pět metrů na šířku, tři metry na délku. Holé stěny. Dveře jak od bankovního sejfu. Když do něj Kuffenbach vstoupí, hlavou se dotýká stropu. Ideální cela.

Vanderbergerová za Kuffenbachem zabouchne. Dveře od bankovního sejfu zaduní, kolo na vnější straně se zatočí.

Tma.

Kuffenbach se uvelebí na podlaze a zkříží nohy; klouby měkce křupnou. Okamžitě se pod ním začne tvořit loužička slizu. Slyší hlasy – Karen nechala před mrazákem dva démony na stráži.

Konečně má dost klidu, aby si přebral, proč Mathimovi odpověděl tak, jak odpověděl. Není to nijak složité:

Vanderbergerová měla pravdu. Ve všem. Splnil úkol. Zachránil Zemi. Musí myslet na to, co bude dál. Ale hlavně – chce zachránit tu cizí čtyřletou holku. I když to není Klára.

Proto řekl Mathimovi Jasně, není problém. Budu pro tebe makat až do roztrhání těla.

Je přece nájemný žoldák. No tak se nechal najmout. Čekal někdo z lidí, co na ulicích hulákají Revoluce!, něco jiného? Jestli jo, tak to mají fakt blbý.

Sedí a poslouchá, jak z něj ve tmě kape sliz.

Ostranski s Lambertem se ženou potrubím. Roura duní, zbytky asfaltu se lepí na podrážky. Sítem tryská světlo; jsou nasvíceni zespoda jako psychopati v italském giallu.

Strop klesá.

Pomalu a neodvolatelně. Centimetr po centimetru. Což znamená, že Holofaust stále brzdí. Démoni ho ještě nedostali. Ještě chvíli, povzbuzuje ho Ostranski v duchu. Ještě chvíli.

Mají za sebou padesát metrů. Zbývá sto padesát.

Vydrž ještě chvíli.

Holofaust svírá RUČNÍ BRZDU oběma rukama, tlačí ji vzhůru. Kořen vyvíjí silný protitah. Mezi doktorovými prsty bzučí fialová záře, zapřené nohy kloužou v červeném mechu.

Jesse Owen uběhl na berlínské olympiádě dvě stě metrů za 20,7 sekundy. Michael Johnson v Atlantě v roce 1996 za 19,32 sekundy.

Neónové trubky v doktorově těle zvučí, neologismy klapají, krysy vydrnkávají na svaly La Ragazzu, keratin prosakuje z lebečních švů, stoupá v rozechvělých kapkách a kreslí do vzduchu tříaktovou strukturu Holofaustova života i s blikajícími plot pointy.

Florence Griffithová-Jonyerová uběhla v roce 1988 dvě stě metrů za 21,34 sekundy.

Za jak dlouho urazí dvě stě metrů dva slimáci?

Do zad se mu zakousne první kůň Przewalského.

Ostranski s Lambertem už běží v tak hlubokém předklonu, že se koleny bouchají do hrudi. Poskakující žluté skvrny, zápach napěchovaný v ústech a nosu jako slizká vata, žár pod prsní kostí.

Druhý, třetí, čtvrtý. Koně Przewalského se do Holofausta zakusují jeden za druhým. Jeho záda jsou jejich pastvina. Můžou po ní cválat, vyrýpávat spršky krvavých drnů, rvát silnými zuby čvachtající trávu.

Holofaust cítí, jak pod ním povolují nohy.

Jednookého asfalťáka trefili nejmíň čtyřikrát – tím si je nadporučík Tuma’el absolutně jistý. Přesto hubená postava dál visí na páce, jako by k ní byla přilepená.

Nadporučíkovi muži stojí na můstku, výstřely burácejí halou. Projektily zvoní o trubky, odstřelují součástky strojů. Jiskří o potrubí; vytvářejí okolo asfalťáka auru. Jako kdyby stál uprostřed vánoční prskavky.

Nadporučík tasí italskou policejní Spectre a zamíří. V přijímači patřil k nejlepším střelcům.

Nemine ani tentokrát.

Holofaust rve RUČNÍ BRZDU vzhůru ze všech sil. Krychle dechu chřestí v plících, tělem stoupají hučící kužely energie.

Pravá ruka mu exploduje v nádherných rokokových trhancích.

Zásah.

Nadporučík Tuma’el vystřelí podruhé. Vybuchne druhá ruka.

Oddělí se od ní pět bzučících larev, zakrouží okolo BRZDY a odletí se zakuklit.

BRZDA se Holofaustovi vysmekne.

Odplouvá kamsi nahoru, do sirnatě nasvícených výšin.

Holofaust padá.

Klesání stropu se zrychlí. Píst udeří Ostranského a Lukase do hlav. Srazí je na dno roury.

Holofaust dopadne. Rudý mech vycákne. Rozmazané trosky rukou hrabou ve vzduchu, jako by z něj chtěly vybagrovat veškerý kyslík.

Nadporučík skloní zbraň. „Dorazte ho.“ Vojáci se vrhnou ke schůdkům.

Lukas se plazí, jak nejrychleji dokáže. Píst klesá, prostor se zužuje, klaustrofobie svírá plíce a utahuje hrdlo, potrubí už na výšku měří jen čtyřicet centimetrů. Lukas se sune přes záhyby asfaltového škraloupu, síto trhá knoflíky, před nosem se mu míhají Ostranského vzorkované podrážky, dvakrát dostane kopanec do obličeje, ke konci pasírky zbývá dvacet metrů, rve se škvírou –

Moštovací automaty supí, vojáci mezi nimi postupují rychle, kryjí se navzájem, dávejte bacha, může to bejt past, víte, co ti zmrdi provedli klukům u al-siratu.

A už jsou u potrubí.

Píst nalehne na Lukášovu lebku chladnou, masivní vahou, levá tvář se boří do asfaltového kalu, Lukas cítí, jak se mu prohýbá spánková kost, jak mu v ní tepe, mozek se zmítá v pukajícím vězení, Lukas má dojem, že slyší tiché křupání, snaží se sunout dopředu, netuší, kolik zbývá metrů, praskne mu rameno, tlak na lebku sílí, kurva Ježíši Kris –

Nadporučík Tuma’el dorazí k potrubí. A nevěří vlastním očím.

Protože jednooký asfalťák neleží tam, kam dopadl. Jednooký asfalťák se nějakým zázrakem vyhrabal na nohy a vrávorá před pasírkou. Krev se mísí se slizem a odpadává v měkkých žvancích, maso se páře, kosti křupají – a jednooký asfalťák natahuje rozstřílené pahýly k páce s nápisem RUČNÍ BRZDA.

To snad není pravda.

ATuma’elovi muži jen stojí a zírají.

Spectre skočí nadporučíkovi do ruky, jako by byla živá.

Velitelův výstřel vojáky probere. Halu zalije vlna společné palby.

Koně Przewalského. Celé stádo.

Narazí Holofaustovi do zad, mrští s ním na potrubí. Trhají ho na kusy.

Podaří se mu poslepu nahmátnout BRZDU. A sevřít to, co mu zbylo z rukou.

Tělem stoupá poslední kužel energie. Naftově hučí.

Holofaustovy chlopňové motory se rozeřvou: poslední zášleh.

Napře proti BRZDĚ veškerou sílu. Nenechá si v záloze jediný newton.

Cosi praská, nejspíš Ostranského hlava, cítí, jak mu z uší teče krev, píst se tiskne na zátylek a mrazí –

Klesání stropu se zpomalí. Holofaust BRZDÍ.

Ostranski rozhrnuje zaschlý asfalt jako šílenec, ryje bradou v blátě, tlačí tělo pětadvaceticentimetrovou mezerou, jako kdyby mačkal poslední zbytky pasty z tuby. Dva metry před ním se otevírá lákavá temnota – konec pasírky, Ostranski hrabe zdravou rukou, hrabe pahýlem, hrabe nohama, už jenom metr, dře temenem o drsný povrch pístu, vzpříčený steyr drhne, Ostranski zatíná prsty do studeného bahna, už jenom půl metru, ulámané nehty skřípějí o rouru, už –

Je venku.

Vyplazí se do potrubí jako žížala, ještě nikdy mu prostor s výškou metr sedmdesát nepřišel tak obrovský, strop se vznáší kdesi nahoře jako klenba gotického chrámu, Ostranski se otočí, aby pomohl Lambertovi, a vidí, jak hrana pístu stále klesá, milimetr po milimetru.

Nejdřív se zpod ní vysune notebook, pak Lambertovy tápající ruce, Ostranski jednu chytne a zabere, ramenní kloub pšoukne, rozpouštějící se kosti zapruží, najeden okamžik to vypadá, že se Lambertova i Ostranského paže natahují jako žvýkačka –

Vyrve Lukase na poslední chvíli.

Píst dosedne na dno tak těsně za Lukášovýma nohama, že mu odkrojí podrážku boty. Ostranskému vyšplíchne na lýtka chladný asfalt.

„Kurva Ježíši Kriste.“

Lambertův hlas zazvoní ve tmě kovovou ozvěnou. Ostranski nahmátne notebook a vecpe mu ho do roztřesených rukou. „Běžíme?“

„Běžíme.“

Běží.

Zbývá dvacet devět minut.

Jednooký asfalťák nepadne. Tuma’elovi muži ho prostě rozstřílejí vestoje. Střely ho přitisknou na válec potrubí, roztloukají na krvavý biftek, cupují trup, trhají končetiny – A najednou už to není člověk.

Je to vláknitá mlhovina, jejíž tvar vzdáleně připomíná lidskou siluetu.

Antropomorfní oblak masa, který na nekonečnou sekundu visí ve vzduchu, než pleskavě popadá na kouřící hromadu.

Střelba utichne. Mezi moštovacími stroji se převalují mračna střelného prachu. Zazní hromadné cvakání – vojáci mění prázdné zásobníky. „Dobrá práce, všichni,“ řekne Tuma’el. „Sice ne moc čistá, ale –“

Slova mu uvíznou v hrdle.

Do rachotu strojů se vmísí nové zvuky. Tiché mlaskání. Jemné křupání. Vrzavé skřípění.

Tuma’el cítí, jak mu poklesává brada.

Hromada se hýbe. Nitky nervů se uzlují, šlachy se přitahují, cáry masa se lepí k sobě. Polámané kosti se vztyčují, svaly šplhají vzhůru. Z dýmající haldy začíná růst něco, co připomíná lidskou figuru –

Lidskou figuru, která se snaží postavit na nohy –

Lidskou figuru, která se snaží dosáhnout na páku s nápisem RUČNÍ BRZDA –

Tuma’el vykročí jako ve snu – a vnímá, že se do pohybu dali i jeho muži. Mlčky ten šílený, sebe sama budující krtinec obstoupí.

Tuma’el neví, kdo vystřelil jako první – ale ví, že všichni střílejí tak dlouho, dokud toho tvora nerozmělní na řídkou kaši.

Koně Przewalského dupou, vyhazují a protahují se za horizont událostí. Poledníky měknou a nafukují se. Nenasycené uhlovodíky se skládají do šišatých kvadriku. Svět se přehýbá a kroutí.

Holofausta to nepřekvapuje. Koneckonců je to jeho svět.

Už dávno se dopracoval k závěru, že objektivní realita neexistuje. Nejenže každý vidíme něco jiného, každý se i jinde nacházíme – každý jsme uzavřen ve svém osobním světě. Univerzum není společný prostor, je to řetězec subjektivních bublin, které se dotýkají stěnami obecných formulací a přiměřeně vágních termínů, pod nimiž si každý může představit cokoliv a získat uklidňující iluzi, že není sám. Van Hockova teorie bublinových plástů. Vesmír je jen jedna velká Rorschachova skvrna.

Holofaustova subjektivní bublina měla možná s ostatními bublinami méně styčných ploch, než je obvyklé. Hlavně v závěru. Ale to je jedno – protože ta bublina se právě mění. Bolest ji deformuje a křiví.

Nedá se říct, že by se Holofaust vysloveně těšil. Ale rozhodně je zvědavý.

Co bude v životě po životě po životě?

Další Moodyho tunel? Další jízda řezacím potrubím? Nekonečná nicota? Nebo jenom vědomí navěky se svíjející bolestí?

Kdyby měl Holofaust ještě ústa, asi by se zazubil. Nedočkavě a trochu šíleně. Ale jenom trošičku. Bublina tiše pukne.

78

Nejdřív musí před Mathimem pokleknout.

Pak musí se skloněnou hlavou přečkat rituál Slibu.

Na konci závěrečné litanie musí říct Přísahám. Tím se Industriálnímu Knížeti Mathimovi upíše do konce své zdejší existence.

„Přísahám,“ řekne Kuffenbach.

Mathim za celou dobu neřekne jediné slovo. Až takový liberál, aby se snížil k hovoru s asfalťákem, není.

Potom Kuffenbacha odvedou zpátky do mrazáku. Tam mu chemik nabodne předloktí a vstříkne první dávku osobního koktejlu.

Kuffenbachovi zahřmí v žilách.

Jako kdyby mu někdo naráz ucpal všechny póry. Zabetonoval cévy. Zasypal krevní oběh. Kuffenbach zachrčí. Otevře ústa. Plíce vysadí. V očích praskají žilky.

Absolutní kamenná strnulost – jako by se naráz proměnil v sochu.

Odezní to. Chytne dech. Kašle. Třese se.

Cítí, jak sliz na jeho těle chladne a tuhne.

A je to.

Mrazák se otevře; ve dveřích stojí Karen. „Našli Violu. V bordelu mezi Týfónem a Žraguárem.“ Hodí Kuffenbachovi samopal. „Jdeme.“

Zbývá dvacet čtyři minut.

Potrubí rezonuje jejich během. Ostranski a Lambert sípou a funí, polykají oblaka prachu, na hlavy se jim sype rez. Uhánějí tmou, nohy se boří do asfaltové sedliny.

Potrubí občas zatáčí, takže Ostranski utíká s rukou slepecky napřaženou před sebou. Potrubí občas mění náklon, takže se škrábou vzhůru a chodidla ujíždějí v kluzkém lógru. Občas taky minou uzavřenou boční větev – Ostranski pod prsty cítí vypouklinu obrovské klapky.

Ostranski nemá ponětí, jak velkou část cesty mají za sebou.

Takže ve chvíli, kdy zazní ten zvuk, netuší, kolik jim ještě zbývá.

Táhlé, duté skřípění. Jako by se někde za nimi otvírala monstrózní vrata. Jako by se otáčela zrezavělá klapka velkého ventilu.

„Makej!!“ zařve Lambert.

Nepoužívané potrubí se právě stalo používaným.

Pokoj, kde Chorozon údajně drží Violu, se nachází v prvním patře veřejného domu Oxyrhyncus. Zatímco Mathimovi démoni v tichosti obsazují přízemí a kontrolují, jestli někde nezůstala zapomenutá prostitutka, která by jim mohla zákeřně vpadnout do zad a zaútočit použitým prezervativem, Kuffenbach s Vanderbergerovou stoupají po úzkém schodišti v byzantském stylu.

Pokoj 102 je hned na kraji. Jeho dveře jsou hladké jako sklo. Kuffenbach přejede po laku prsty. Přestože nátěr vypadá prastaře, není ani trochu popraskaný.

Nadechne se a vykopne dveře.

Lukas a Ostranski se řítí rourou jako smyslů zbavení, v zatáčkách narážejí do stěn, krev jim teče po obličejích, tma skáče před očima. Hustá a prýštící zlatými tečkami.

Masa asfaltu se za nimi valí s nadrženým řevem.

Někdo z jejich protivníků měl v hlavě mozek (dneska už podruhé) a rozhodl se je spláchnout.

Nemají ponětí, kolik jim ještě zbývá. Třeba jsou od přečerpávací komory jen pár metrů. Třeba jen pár centimetrů.

A třeba taky kilometr. Stejně se nedá dělat nic jiného než uhánět tmou a snažit se uniknout rachotu za sebou.

Pochopitelně marně.

Ať běží seberychleji, dunění se blíží.

„Nikdo se ani nehne,“ řekne Alice. Stojí vedle postele a Violu má před sebou. U krku jí drží aztécký rituální nůž, který měla přichystaný na taburetu.

Žádný Chorozon v pokoji není.

Útočníci ztuhli v půli cesty – Vanderbergerová dva kroky v místnosti, Kuffenbach metr před ní, oba se samopaly zamířenými.

„Někdo pohne prstem a já ji podříznu jako podsvinče,“ varuje Alice. Kuffenbach pozoruje napnuté šlachy na jejím předloktí a skoro vidí pod pokožkou bzučet synapse, připravené při sebenepatrnějším podnětu prohnat skrz neurony femtosekundový impulz. Alicina tvář je jako ze sádry: nehybná, lesklá a drolí se. Kuffenbach na svém H&K MP5 posune přepínač režimu palby do střední polohy. Střelba jednotlivými ranami.

„T-teto,“ pípne Viola na Vanderbergerovou. Na obličeji jí zasychá krev.

„To bude dobrý, Violo,“ odpoví Karen, ale nedívá se na ni. Dívá se na Alici. „My si tady s tetou Alicí popovídáme. A ty nedělej nic,“ přikáže Kuffenbachovi. „Absolutně nic.“

„Dobře.“ Kuffenbach pozoruje ostří tecpatlu: je dva milimetry od Violina krku a ani se nezachvěje.

„Seš vyřízená,“ oznámí Karen dívce.

„Já jsem přece nechtěla, aby to takhle dopadlo,“ řekne Alice. „Myslíš, že jsem to takhle chtěla?“

Kuffenbach ji střelí.

Náboj .40 Smith & Wesson proletí Aliciným loktem a rozerve ho jako kouli mastného papíru. Vzduchem zavíří žmolky chrupavky, ruka vyletí vzhůru.

Alice zavrávorá. Viola se jí vytrhne. Vanderbergerová vyrazí dopředu.

Tou dobou je Kuffenbach už skoro celou sekundu v pohybu.

Karen chytne dítě a otočí se, aby ho kryla tělem – jestli Alice hodí nůž, zabodne se Vanderbergerové do zad.

Zbytečné starosti. Kuffenbach Alici v letu nakopne do prsou. Klasický tobi mae geri, provedený s nevybíravou brutalitou. Alice odletí tři metry dozadu a dopadne hlavou na noční stolek. Kuffenbach přistane na pokrčené nohy.

Alice zasténá a Kuffenbach jí vykopne aztéckou dýku z ruky. Dívka leží vedle postele, kontrastní oči zastřené.

Kuffenbach nad ní stojí s namířenou zbraní a prohlíží si ji. Pokouší se zachytit její pohled, ale Alice otočí hlavu a zaboří nos do koberce. Bledé rty se chvějí. Kolem úst vyvstanou tenké vrásky. Na hrdle bliká modrá žíla.

„Už je to dobrý,“ šeptá Karen Viole. „Už je to dobrý. Strejda tě teď odvede ven a tam na mé počkáte. Já si tady s tetou Alicí musím ještě něco vyřídit, víš?“

Kuffenbach přičapne a tetu Alici prohledá. Teta u sebe nemá žádnou další zbraň. Když ji Kuffenbach šacuje, z hrdla se jí vydere zvuk – něco mezi vzteklým polknutím a vzlyknutím.

Kuffenbach přejde k Vanderbergerové. Viola se od Karen nechce odtrhnout, a tak ji Kuffenbach prostě popadne a vynese na chodbu.

Když Vanderbegerová zavírá dveře, dívá se přímo na ně, ale Kuffenbach by mohl přísahat, že je vůbec nevidí.

Karen dovře dveře. Otočí se.

Alice se pokouší vyhrabat na nohy. Hmatá zdravou rukou po posteli, drapne prostěradlo, vytahuje se nahoru. „Karen. Karen, poslouchej mě. Jo, tohle bylo trochu svinstvo. Ale poslouchej mě.“

Karen přejde k prádelníku. Koberec jí pod podrážkami výsadkářských corcoranů pruží – má pocit, jako by kráčela po obláčku nakresleném Jeanem Effelem. Vezme z prádelníku svícen a nadhodí si ho v ruce. Zdobený. Těžký. Vykročí k Alici.

Alice couvne. Narazí stehny na noční stolek. „Počkej – Počkej. Já to přece nedělala kvůli kladnýmu puntíku v agentským spisu! Copak ty jsi nikdy –“

Problém je, že Karen ji nejen neslyší, ale ani nevidí. Vidí před sebou někoho úplně jiného.

„Jo, byla to chyba. To přiznávám. Ale ne zlej úmysl! Karen? Já jsem přece nechtěla tý Blixtově holce doopravdy ublížit, já – já přece nejsem –“

„Ty už nikdy žádnýmu dítěti neublížíš,“ blíží se k ní Karen.

„Počkej. Karen, počkej. To přece –“

„Ty zasraná feťačko.“

Svícen dopadne s tupým čvachtnutím.

Dunění je dohání.

Asfalt stoupá potrubím jako rtuť teploměrem, jede za Ostranským a Lambertem jako rychlovlak TGV, hrne se jako lavina, která se rozhodla vyvalit zpátky na hrdé štíty peruánských And.

Roura se třese.

Ostranski s Lambertem lítají od stěny ke stěně, narážejí do sebe, zakopávají – ale přes to všechno se derou kupředu. Do lopatek se jim opírá proud vzduchu, přehodil jim maskáčové blůzy přes hlavy, ale na tom nezáleží, stejně pádí v totální tmě. Burácení dosahuje sto dvaceti decibelů, trubka slouží jako ideální akustická zbraň – všechno zaniká v hlukové stěně, ještě chvíli a prasknou bubínky i vestibulární nervy a Ostranski s Lambertem sebou seknou o zem, protože nebudou schopni udržet rovnováhu.

Zpocená záda jim ovane chlad: studená masa je tak blízko, že cítí, jak vyzařuje studené vlny.

I když to před sekundou nepovažovali za možné, Ostranski s Lambertem zrychlí. Teď narazíme na vrata přečerpávací komory, teď, teď –

Ale mezi napřaženými prsty protéká jen černý vzduch.

Na zátylky dopadne sprška olejnatých kapek.

A burácení je dostihne.

Asfalt je nezalije. Udeří je jako ocelový píst a pozře jako dvě zrnka prachu. Celý svět se roztočí, uši zalehnou, vzduch se promění v lepkavou melasu, proudy a víry s nimi mlátí o stěny, rvou je a převracejí, dvě těla rotují v hustém živlu jako tablety šumivého vitamínu, mizí nahoře, mizí dole, mizí vědomí.

Kuffenbach a Viola stojí na chodbě a mlčí.

Měl bych asi něco říct, myslí si Kuffenbach.

Ale co? Že to bude v pohodě? Aby se nebála? Že je fotřík v pořádku? To už jí rovnou můžu začít vyprávět o třech zlatých vlasech děda Vševěda. Taky pohádka, ale aspoň dopadne dobře: Vševěda skalpuje španělská konkvista.

Kuffenbach si vzpomene na pohádky, které z něj vždycky před usnutím mámila Klára. Kromě Vševěda chtěla pořád dokola poslouchat Sněhurku a sedm trpaslíků, O Slunečníkovi, Měsíčníkovi a Větrníkovi a Co peklo schvátí, nikdy nenavrátí.

Kuffenbach se rozhodne, že žádnou pohádku vyprávět nebude. Jenom by se ztrapnil.

Navíc se mu ta poslední pohádka teď už nějak moc nelíbí.

Vanderbergerová vyjde z pokoje. „Vyřízeno.“

Kuffenbach skloní samopal. Postřehne, že se Karen třesou ruce, ale že se snaží dělat jakoby nic. Přidřepne k Viole, nasliní kapesník a začne jí utírat krev z obličeje.

„Hm,“ řekne Kuffenbach.

Vanderbergerová po něm loupne očima. „Co?“

„To, co právě děláš, působí dost komicky.“

„Proč?“

„Podívej se do zrcadla.“

Karen pohlédne na svůj odraz v jednom z chodbových zrcadel: je tak postříkaná Alicinou krví a mozkem, že vypadá stokrát hůř než Viola. „Hm.“

Zastrčí kapesník. Ruce se jí klepou tak, že se jí to povede až napodruhé. „Na chvíli jsem se lekla.“

„Čeho?“

„Že je to tak komický, až se zasměješ.“

„Tak to nehrozí.“

„Jo, všimla jsem si. Jen tak pro zajímavost, zasmál ses vůbec někdy? Myslím v životě?“

Kuffenbachovi je tohle zástupné téma nepříjemné. „No jo, nemám zrovna nejvyvinutější mimický svalstvo. Marie, moje žena, vždycky říkala, že by si měla najmout kratologa, aby zjistila, co si myslím.“

Vanderbergerová zřejmě několik sekund zvažuje, jestli se má dělat chytřejší, než je, ale pak se na to vykašle. „Kdo je kratolog?“

„Chlápek, co z tvarů a rozměrů krabic odhaduje, co asi můžou obsahovat.“

„Tím se někdo živí?“

„V oddělení analýzy satelitních snímků CIA je to velice žádaná profese. Půjdeme?“

Viola chytne Karen za ruku.

Z Oxyrhyncu vyjdou společně. Mathimovi démoni se rozptýlí po okolí, aby jim zajistili klidnou cestu zpátky. I když nebezpečí už nehrozí – rabující asfalťáci jsou pryč a Ba’al Zebulovy rojnice se shlukly v severní části Aceldarhy. Kuffenbach uchopí Vanderbergerovou za zápěstí a podívá se na hodinky. 17.41. Zbývá devatenáct minut. Touhle dobou už výtah musí být zničený.

Šlapou ulicí a Kuffenbach si nemůže pomoct: jeho zrak se neustále stáčí k Viole, která nepouští Kareninu ruku. Fantastický. Chodící a mluvící projekce našich vin. Psychoanalytik by se napásl.

Jeho a Kareniny pohledy se protnou a oba je rychle odvrátí – možná proto, že jim bleskne hlavou ta samá věc: že vypadají jako šťastná rodinka. Šťastná, krví postříkaná a samopaly Heckler & Koch ozbrojená rodinka.

Viola zničehonic popadne za ruku i Kuffenbacha. Její dlaň je horká a ulepená.

No jasně, ušklíbne se v duchu Kuffenbach. Stačí kopnout buchtu do prsou, a hned člověk stoupá po dětským žebříčku popularity závratnou rychlostí.

Přesto cítí, jak se mu uvnitř rozlévá zvláštní teplo.

Třeba mám šanci.

Když zkopu dalších pár lidí, možná doženu Teletubbies.

79

Asfalt řve. Asfalt duní. Asfalt lomcuje tělem. Asfalt je hustý jako sirup. Asfalt Lukase otlouká o stěny potrubí. Asfalt chladí. Asfalt dusí. Lukášovi žhne v plících lesní požár. Už nedokáže déle zadržovat dech, už ani sekundu. U rtů mu praskají bubliny kysličníku uhličitého jako černá žvýkačka.

Mazlavý proud vyplňuje potrubí beze zbytku. Není kam se vynořit, není kde se nadechnout.

Nadechni se asfaltu, šeptá mu něco.

Jsi po smrti. Nepotřebuješ dýchat. Asfalt není cizorodá hmota, jsou to lidé jako ty, tisíce rozdrcených, roztavených, rozpuštěných a rozmixovaných těl – tví záhrobní bratři & sestry.

Naplň si plíce asfaltem.

Lukášovu pohasínajícímu mozku to připadá jako dobrý nápad.

Nenapadne ho, že jeho duše na sebe vzala podobu těla, protože je to jediný formát, který kdy viděla. Neuvědomí si, že duše jede podle jediného programu, který zná – a že se v tom programu říká tělo může dýchat jenom vzduch.

Lukášovi nedojde základní věc: duše je značně omezený automat.

A je logické, že mu ten automat zabrání, aby si asfalt natáhl do plic. Pudový reflex je silnější než vůle. Lukas se zmítá, svíjí, bulvy mu lezou z důlků. I když pluje v naprosté temnotě, má pocit, že se mu zatmívá před očima. Černější než tma. A měkčí.

Lesní požár přerostl v ekologickou katastrofu prvního stupně. Úder o stěnu vyrazí z těla poslední molekuly kyslíku.

Reflex je silnější než vůle: Lukas zalapá po dechu. A nadechne se asfaltu.

A pochopí, že to byl hodně špatný nápad.

Tma před očima tuhne.

Zoufale hrabe kolem sebe, z dálky vnímá, že se stále otáčí u stěny, další a další vlny ho na ni přirážejí, proč mě proud nenese dál –

– protože jsem na konci potrubí.

– jsem u vrat přepouštěcí komory.

V křečích okolo sebe šátrá, ale nikde žádná klika, žádná otvírací páka, tma před očima se mění v železobetonovou stěnu –

Ve zhaslém mozku křísne poslední myšlenka. Lukas vrazí ruku do kapsy. Enochiánský paklíč zabublá. A Lukas najednou padá, letí ve vodopádu z otevřených dveří.

Naštěstí ne moc dlouho. Slabé dva metry. Proud asfaltu se rozstříkne o dno a Lukas se rozplácne jako žába. Odkulí se a nadechne.

Vzduchu.

Matně slyší, jak asfalt burácí z otevřených dveří a buší do dna přepouštěcí komory, jak ryčí, pleská, syčí a šumí – a pak uslyší i něco jiného: ve tmě cosi zaduní, asfalt vyšplouchne a někdo se rozkašle. Ostranski.

Lukas se s chrchláním posadí. Do zadku ho studí stoupající hladina. Jestli ty vrata nezavřeme, za chvíli se tady utopíme –

Zkouší vstát – obalený lepivou substancí se plácá na dně komory jako bouřňák po ropné havárii. Leze po čtyřech k vratům, mává proti nim Enochiánským paklíčem, a nic se neděje. Paklíč je jenom na otvírání.

Lukas se ponoří do asfaltopádu. Hektolitry mazlavé hmoty bijí do lebky, málem ho srazí k zemi. Sune se nahoru, poslepu hmatá v zejícím otvoru po nějaké klice nebo –

Páka. Páka by nestačila?

Zabere. Táhne páku k sobě, má na své straně tlak v potrubí, ale moc to nepomáhá, dveře vězí v husté kapalině jako v klihu. Pověsí se na ně celým tělem, asfalt řve, nohy kloužou.

Pak se vedle něj objeví ulepená postava, zaberou další ruce a dveře se konečné pohnou.

Jak Lukas s Ostranským táhnou, těžký ovál se pomalu otáčí v čepech. Mezera, kterou stříká asfalt, se úží, dveře se posouvají po centimetrech – až je tlak přirazí do rámu. Řev proudu utichne, jako by ho někdo ustřihl.

Kolem těsnění se tlačí černé slzy a žbluňkají o hladinu. Lukas si ztěžka kecne. Myšlenka, že by ještě někdy vstal, mu připadá hodně utopická.

Vzápětí vyskočí na nohy. „Do prdele!“

„Co je?“

„Notebook! Ztratil jsem notebook!“

„Po takovýhle lázni by byl stejně na hovno.“

Ostranského sípavý hlas zní zcela věcně a Lukase to podivuhodně uklidní: „Asi nebudou fungovat ani bouchačky.“

Klokotavé zaharašení steyru. „Škrtni asi, zakroužkuj určitě. Všechno se musí rozebrat a vyčistit. Ale hlavně – hlavně se odsud musíme dostat. Ty dveře, co jsme právě zavřeli – na který straně od nich stojíš?“

„Vpravo.“

„Tak pokračuj podél stěny dál doprava, já to vezmu doleva. Podle zakřivení má komora kruhovej půdorys. Uděláme si kolečko. Hledej další dveře.“

Šustění rukou po stěně, šplouchání kroků.

„Mám.“

„Jo?“

„Podobná páka. Asi servisní vstup zvenčí, když je komora vypuštěná. Mám otevřít?“

„Napadá tě něco jinýho, co bys s těma dveřma chtěl udělat?“

Lukas otevře. A v té samé sekundě zavře. A zacvakne manuální pojistku zámku.

A potom spolu s Ostranským stojí ve tmě a oslepené mrká a před očima mu vyhasíná obraz, který se vpálil do sítnice:

Několikaakrové nádvoří obehnané hradbami.

Na nádvoří osm divizí. Čtyři pěší. Dvě motorizované. Dvě tankové.

Sto třicet tisíc po zuby ozbrojených démonů. Osmdesát obrněných transportérů Panhard ERC 90 F4 Sagaie. Dvě stě čtyřicet tanků M1A2 Abrams.

A všichni míří na ně.

Lukas se nemůže zbavit pocitu, že už to ti démoni trochu přehánějí.

Zbývá sedmnáct minut.

80

„Hele, ty víš, že já ty Ba’al Zebulovy frajírky dvakrát nemusím. Ale klidně to přiznám – v tomhle jim držím palce. Je fajn, že ty asfalťácký zmrdy konečně někdo dostal.“

„Jo, ale jakým způsobem. Můžou si to nechat natisknout na trička. To jsme borci: s pěti armádníma sborama jsme zlikvidovali celý dva asfalťáky.“

„Dostali je. To jediný se počítá. A zbylý dva maj totálně v koutě. Chycený v pasti, ze který nevyklouznou.“

„Až na to, že k nim tak nějak nemůžou.“

„No jo, taková přečerpávací komora vydrží i zásah tříštivo-trhavou. I kumulativní víceúčelovkou. Ale oni je odtamtud nějak vyhrábnou, toho bych se nebál.“

„A my se tady mezitím kámošíme s jejich velitelem. To bych blil.“

„To mi povídej. Za chvíli jim budeme posluhova –“

„Vy dva jste snad zešíleli!“

„Podplukovníku Vanderbegerová, my –“

„O čem se to na stráži kurva bavíte? Copak vám nedošlo, že je to do mrazáku slyšet?“

„My –“

„Jak dlouho tohle téma probíráte?“

„No, tak –“

„Otevřte mrazák! Rychle!“ Kolo se zatočí, dveře zívnou.

Mrazák je samozřejmě prázdný. Kuffenbach je slyšel.

Průvan zafičí probouraným otvorem v zadní stěně, zakomíhá ohnutými pláty plechu a sfoukne Karen vlasy přes obličej. Odhrne je. Kristepane.

Prorval si cestu ven holýma rukama.

Karen nepocítí prázdnotu – to, co se jí šíří hrudí, je přímo kosmické vakuum. Martine. Ty debile. V očích má podezřele vlhko.

„Odjíždíme z Tartaru,“ řekne. „Teď hned. Celá delegace. Jdu to oznámit Mathimovi.“

„Ale –“

„Tohle město za čtvrt hodiny zmizí z povrchu zemskýho.“

81

Četař Nakki je jedním ze čtyřiceti osmi tisíců dvou set padesáti pěti démonů, kteří hlídají vnější hradby Hinnomského pahorku.

Po obvodu zdi byly rozmístěny tři pěší divize. Cíl je jasný: zabránit komukoliv proniknout k centrálnímu potrubí. Přesněji řečeno zabránit komukoliv proniknout k Luciferovu výtahu. Kýmkoli se v tomto případě myslí tlupa šílených asfalťáckých maniaků. Jistě, nejnovější drby tvrdí, že hoši z jedenáctého pluku dva členy téhle psychopatické party zlikvidovali a další dva jsou chycení v přečerpávací komoře na nádvoří B, ale rozkaz ke stažení zatím nepřišel, a tak Nakki nepolevuje v ostražitosti.

Možná proto ho zahlédne jako první.

Ne že by se dotyčný nějak schovával.

Obranný perimetr před Nakkiho kulometem Fiat-Revelli je přehledný – ulice je vyklizená a vylidněná. Podvečerní paprsky se lámou v ostrých úhlech. Panuje naprosté ticho. Ten typ ticha, co se na věci i bytosti nalepí jako vrstva extrudovaného polystyrenu a ztlumí všechny zvuky do měkkého huhňání. Když prázdnou ulicí zafičí vítr, zní to jako huhňání. Třepotající útržek plakátu huhňá. Kožogeltová taška ženoucí se po chodníku huhňá. Střepy odpadávající z vymlácených výloh huhňají.

Ale kroky toho asfalťáka nehuhňají. Znějí ostře a hlasitě.

Vetřelec si vyšlapuje prostředkem silnice. Je neozbrojený a kráčí vstříc sedmi stům osmdesáti devíti démonům, kteří hlídají tuto ulici, bez jediného zaváhání. Místo tváře bezvýrazná maska. Vlasy bílé.

Popis sedí.

Tubus kulometné hlavně se pohne o dva milimetry – Nakki zamíří přesně doprostřed asfalťákova těla. Rozprskne se jako balónek s vodou. Nakki odjistí.

Asfalťák se zastaví.

Stojí uprostřed ulice s rukama svěšenýma podél těla a tváří se stále naprosto nevzrušeně – jako by si nebyl vědom, že na něj míří přes šest set hlavní ráží 9 mm, 10 mm, .50, a dokonce i pět hlavní ráže 120 mm (kanóny řady LI 1 s drážkovaným vývrtem), a jako by ho vůbec nezajímalo, že ho v příští sekundě roztrhá ocelové tornádo.

Nakkiho rozpláclý ukazovák přilne ke spoušti.

Asfalťák řekne: „Tak jsem tady.“

Řekne: „Vezměte mě za Ba’al Zebulem.“

Řekne: „Určitě už se nemůže dočkat.“

Zbývá patnáct minut.

82

Stůl s lahví alkoholu a dvěma poháry. (Respektive pohárem a broušenou mísou, aby do ní Industriální Kníže Ba’al Zebul mohl pohodlně zanořit sosák.) To zátiší je Kuffenbachovi povědomé.

Neporušitelná pravidla vyjednávačského protokolu, kdy se rituálním douškem musí zpečetit zahájení rokovaní – tak nějak to ráno říkal Pan Pudink. To si ze mě snad dělají srandu, myslí si Kuffenbach.

Zaznamená, že láhev na stole je single malt whisky Macallan 1926. Kuffenbach čirou náhodou ví, že za jednoho panáka se platí tři tisíce tři sta dolarů. Čirou náhodou. V ústech má najednou sucho; jazyk je jako kus kůry. Raději přesune zrak na Industriálního Knížete.

Šestimetrová moucha vypadá podrážděně.

Kuffenbach sám neví, proč mu to tak připadá – Kníže nemá mimiku v tradičním slova smyslu a cukání oslintaného chobotu, tření předních nohou a chvění křídel mohou být klidně projevy rozšafné pohody. Kuffenbach o tom nicméně pochybuje. Z Ba’al Zebula přímo čiší popuzenost tvora, který je nucen se příliš dlouho zabývat otravnou banalitou. První slova to potvrdí:

„Vyřídíme to co nejrychleji.“

„To mi vyhovuje,“ odpoví Kuffenbach. Zbývá jedenáct minut.

„Přistupme k rituálnímu doušku.“

„Přistupte si sám. Já vám zamávám z perónu.“

„Jak je libo.“ Ba’al Zebul vysrkne svůj díl macallana a namíří na jednoho z démonů končetinu: „Přineste je.“

Démon se ukloní a zamíří ke dveřím. Kuffenbach zaregistruje, že tomu maníkovi dal někdo fortelně přes hubu: na levém oku monokl, kus rohu pryč.

Zatímco čekají, Kuffenbach se rozhlíží. Místnost sedí na vrcholku hradeb, nad hlavní branou. Je široká stejně jako opevnění, což znamená asi deset metrů – hradby Hinnomského pahorku jsou dvakrát tlustší než Velká čínská zeď. Vládne tu přítmí velitelského štábu rozbíjené lampičkami nad mapovými stoly. Na stěnách se prolínají sítnicové obrazovky, kontrolní panel se hemží tlačítky a pákami s nápisy jako PŘÍSTUP DO SEKTORU IV– UZAVŘENO, HLAVNÍ BRÁNA – UZAVŘENO nebo KORIDOR „MONOCHROMATICKÝ BRATRANEC“ – UZAVŘENO. Všichni démoni mají generálské uniformy: od slavnostních s chřestícími metály až po oprané maskáče. Kuffenbach je tu jediný člověk. Okno do města je neprodyšně uzavřeno – zato okno směrem k potrubí nabízí impozantní výhled. Jednak na samotné potrubí, ale především na nádvoří napěchované vojskem a bojovou technikou. Aspoň osm divizí, odhadne Kuffenbach.

Hm. To na mě má jako udělat dojem?

(Ale dojem to na něj udělá.)

Odvrátí pohled a vzpomene si na dvousettunového červa, kterému se před čtvrthodinou upsal. Složil závazný Slib – a jakmile skrz dveře mrazáku zaslechl, že jeho lidi mají problém, tak se na něj bez mrknutí oka vykašlal.

Ještě předevčírem by s tím měl možná problém a zdlouhavě by to řešil. Teď svoje slovo porušil, aniž by nad tím vůbec přemýšlel. No jasně: začalo to v koncentráku, kde jsem střelil tu holku do hlavy, pokračovalo to přes zradu spojence – a končí to tady. Kuffenbach má bůhvíproč pocit, jako by právě završil nějaký vývoj. Kodex cti definitivně padl.

Teď už jsem schopnej všeho, pomyslí si a cítí se dobře.

Zmlácený démon se vrací. V patách mu kráčejí vojáci. Nesou dvě plachty. V plachtách jsou těla.

Položí je před Kuffenbacha.

Otázka je, jestli se tomu dá ještě říkat těla.

Objekt vpravo je rozbitá hromada masa, ze které trčí polámané kosti. Napadrť roztříštěná hlava, z níž odkapávají jogurtovité chuchvalce mozku. Maso vlhce vzdychá, úlomky kostí chřestí jako kostky v kalíšku, nevidoucí oko se poulí. Upírá se přímo na Kuffenbacha. Denis.

V plachtě vlevo není nic než přelévající se vodnatá haše. Podle střepin holé hlavy Kuffenbach pozná, že si právě prohlíží to, co zbylo z doktora Holofausta.

Kuffenbach cítí, jak se v něm cosi pohne. Nezvyklý, ale přesto povědomý pocit: uvnitř jeho těla se něco drolí. Od kostí odpadávají drobné kousky. Odtrhávají se elektricky bzučící částice. Slétají se do hrudi.

Kuffenbach si odkašle.

Částice kolem sebe rotují, drnčí, lepí se na sebe. Je jich čím dál víc. Jejich tolik, že se slijí do neforemné, pomalu se otáčející hroudy.

Je překvapivě těžká.

„Poznáváš je?“ zeptá se Ba’al Zebul.

„Jo.“

„Máš pochybnosti o jejich totožnosti?“

„Ne.“

„Kdybys měl, tito dva muži – major Sytry a nadporučík Tuma’el – jsou připraveni poskytnout svědectví, jež vyvrátí případné pochybnosti.“

Kuffenbach zvedne oči. Nažehlenec a nějaký další démon. Hrouda v hrudi bytní. Roste a otáčí se čím dál rychleji.

Nažehlenec má na rukou pouta.

„To nebude třeba,“ odpoví Kuffenbach.

„Dobře. Mimochodem, Danochare, hlídej Sytryho. Vypadá, jako by se na našeho asfalťáckého hosta chtěl vrhnout.“

„Rozkaz, Vaše Excelence.“

Ba’al Zebul se opět otočí ke Kuffenbachovi. „To, co vidíš, je polovina tvého komanda. Druhou polovinu máme obklíčenou na nádvoří, chycenou v přepouštěcí komoře. Právě teď vyvrtáváme otvory, kterými komoru napustíme kyselinou sírovou. To je ovšem záložní řešení. Nebude třeba.“

„Ne?“

„Ne. Protože ty svým mužům přikážeš, aby se dobrovolně vzdali.“

To je tak legrační, že Kuffenbach má opravdu blízko k tomu, aby se usmál. „Ne.“

„Ulehčím ti to.“ Kníže mávne na dva uniformovance u zabedněného okna.

Izolační okenice zapraskají a rozevřou se.

Kuffenbach uslyší vzteklý příboj, který s řevem tluče do pobřeží. Utržené suťové pole, které se s temným mrmláním valí na nepálskou vesnici. Kuffenbach udělá krok kupředu. A ještě jeden. Výhled vypluje zpod okenního rámu.

Jejich alespoň padesát tisíc. Nahrnuli se na náměstí před branou. Křičí, skandují, hulákají nadávky, házejí shnilými játry a rozteklými rolkami. Pár šílenců se dokonce drápe na hradby.

Asfalťáci.

Z jednolitého hluku se vynořují konkrétní slova: Je to tady! Revoluce! Pryč s démonama! Ať žije Fluffenbach! Pověsit všechny rohatý sráče!

Kuffenbachovi se udělá špatně.

Připadá mu, že stojí na neprokopnuté, deset metrů úzké panamské šíji: pod sebou vřící, bublající Pacifik zuřivosti a naděje, za zády chladný šedočerný Atlantik démonských uniforem a chřestících zbraní.

Uvědomí si, že démoni lidský dav pustili k hradbám pouze na tomto jediném místě – a že to udělali úmyslně. Celé náměstí je obklíčené motorizovanou pěchotou. Vojáci s nasazenými bodáky. Transportéry se spuštěnými radlicemi. Na střechách tubusovité siluety.

„Chudáci asfalťáci si myslí, že ses přišel postavit do čela revoluce,“ ozve se za ním Kníže. „Tvé zábavné extempore se zepelínem považují za výstřel z Aurory.“ Jeho hlas zní takhle zblízka jako odpadní drtič. „V jistém smyslu jsi za toto splašené stádo imbecilních zvířat odpovědný. A jestli svým mužům v přepouštěcí komoře okamžitě nepřikážeš, aby se vzdali, na místě ten dav zmasakruju. Na střechách jsou minomety. Řekni ještě jednou to své Ne a dám pokyn k zahájení palby.“

Kuffenbach se po Knížeti ani neohlédne. Nedokáže odtrhnout oči od masy pod sebou. Tolik lidí.

„Vím přesně, na co myslíš.“ V Ba’al Zebulově hlase skřípne netrpělivé pohrdání. „Myslíš si, že to nemůžeš udělat. Myslíš si, že máš dva důvody. Zaprvé nechceš zradit své muže. Ale čí smrt budeš mít raději na svědomí? Dvou profesionálních žoldnéřů, nebo desetitisíců nevinných civilistů? Čili to je jasné. Zadruhé nechceš zničit Zemi. Ale také v tom jsem zcela na tvé straně. Nikdo z nás, jak tu jsme, přece nechce zničit Zemi. Co by se s peklem stalo, kdybychom si podřízli dojnou krávu? My jenom chceme ten disk.“

„Abyste mohli uskutečnit vlastní invazi. Do nebe.“ Kuffenbach se na Knížete stále nedívá. „Nebo tu armádu máte před Luciferovým výtahem připravenou náhodou?“

„Pochopitelně že chceme vtrhnout do nebe – kdy myslíš, že se takováhle příležitost bude zase opakovat? Přesto platí, co jsem řekl: my Zemi nechceme zničit. Pouze ji zabereme. Učiníme ji… výkonnější. Ale jinak tam zůstane všechno při starém.“

„Jasně.“

„Ty to totiž stále vnímáš jako konflikt dobra a zla. Kladní hrdinové versus záporní. Nebe kontra peklo. Jako bys zapomněl na základní poučku: Jestliže nějaký konflikt považujeme za souboj dobra se zlem, znamená to pouze, že máme nedostatek informací. Zamysli se nad tím. Připadá ti pravděpodobné, že by za něčím takovým, jako je invaze, stál Bůh? Že by chtěl zničit Zemi? Ale i kdyby chtěl – vážně si myslíš, že by to Všemohoucí nedokázal? Opravdu si myslíš, že by k tomu potřeboval jednotku nájemných žoldáků?“ Kníže pokyne Danocharovi. „Přiveď je.“

Tuhle dvojku zná Kuffenbach taky.

Jako první vstoupí do místnosti Pan Pudink – Chorozon, jak ho označila Karen. Nevypadá dobře: ohořelý, zakrvácený, označkovaný stopami mučení a spoutaný jakousi slizce pableskující smyčkou. Snad poprvé, co ho Kuffenbach vidí, se neusmívá. Možná proto, že mu vyšetřovatelé vytrhali polovinu jazyků.

Za Pudinkem se veze markýz Astaroth. Na pohodlném kolečkovém křesle, stále bez rukou a bez nohou. Na rozdíl od Chorozona vypadá spokojeně. Při pohledu na ten známý úsměv naroste hrouda v Kuffenbachově hrudi do rozměrů kosmického tělesa. Ohýbá žebra i páteř, drtí plíce a major se na několik sekund nemůže nadechnout. Proč jsem ho včera nezabil?

Ba’al Zebul couvne do místnosti, aby uvolnil místo, a Danochar oba démony zaparkuje před oknem, čelem ke Kuffenbachovi.

„Řekněte mu to,“ přikáže jim Ba’al Zebul. „Řekněte mu, co jste řekli mně.“

Chorozon se nadechne.

„Ale stručně.“

Chorozon kupodivu poslechne. „Před dvaašedesáti lety mě hrabě Ba’al Zebul vybral, abych provedl atentát na Lucifera. Jenže já jeho důvěru zklamal. Potají jsem se dohodl se zde přítomným markýzem Astarothem a atentát jsme fingovali. Nezraněnému vládci pekel jsme umožnili v tajnosti uniknout na Zemi.“ Chorozonův hlas s každým slovem ožívá a rozkvétá. „Bylo to slizce podlé a ohromujícím způsobem hanebné. Neomlouvá mě, že jsem neměl nejmenší ponětí, co všechno Lucifer v emigraci způsobí. A neospravedlňuje mě ani fakt, že jsem se – poté, co mi Astaroth nevyplatil slíbenou odměnu – s horlivým nasazením zapojil do struktur bezpečnostních složek Jeho Excelence Ba’al Zebula a snažil se markýze a jemu podobné potírat každou sekundu své pracovní doby. Ne – na nebi, v pekle ani na Zemi neexistují slova, která by mohla ospravedlnit mé zákeřné, hnusné a hnilobně odporné jednání! Má vůbec smysl se kát? Nevím. Vím jen, že mé tělo přetéká nezvladatelnou touhou vrhnout se Industriálnímu Knížeti Ba’al Zebulovi k nohám, líbat je a nesměle koktat poděkování za to, že mě ještě nenechal popravit – a za to, že mi zprostředkoval ten úžasný, naprosto jedinečný zážitek pádu na samé dno, onu esenci –“

„Ticho,“ řekne Kníže. „Markýzi?“

Astaroth se tváří strýčkovsky vlídně. Ten zasranej úsměv. „Inu, co k tomu dodat? Je to smutné, ale je to pravda. Doplním jen poslední střípek, který by tu asi měl zaznít: Lucifer ve vyhnanství na Zemi dlouho nezůstal. Jak už jsem prozradil svému novému pánovi Ba’al Zebulovi, v roce 1947 Lucifer opět vstoupil na nebesa. A 22. listopadu 1963 slavnostně usedl na boží stolec, aby se stal neomezeným pánem a vládcem všech serafů, cherubů a trůnů, jakož i ostatních obyvatel všehomíra.“ Markýzovo torzo se v křesle nepatrně zavrtí. „Je mi líto, majore, že jsem vám lhal. Celou invazi, jakož i ideu použít vaše komando, nenaplánoval Bůh, ale Lucifer osobně. Dokonce sám vytvořil půlmiliónovou armádu andělských berserkrů, která má jeho smělý plán provést. Touží se vrátit domů.“

„Vidíš? Nedostatečné množství informací,“ upozorní Kuffenbacha Ba’al Zebul. „A teď, protože čas se krátí, ti řeknu, co uděláš. Promluvíš k bouřícím se asfalťákům. Stačí stručně. Uklidníš je. Něco jim nalžeš. Třeba že se mnou jednáš o výhodnějších životních podmínkách pro asfalťáckou komunitu nebo něco podobně absurdního. Pak se odebereš k přečerpávací komoře a přikážeš těm dvěma, aby se vzdali. Vezmeš jim DVD See You Next Wednesday. A předáš ho mně.“ Kníže si začne třít přední nohy. Vrz, vrz. Drobky ztvrdlých lidských vnitřností prší na vojenské speciálky. „Na nádvoří máme připravených osm divizí. V Iamblichovu sekundu vtrhnou do nebe a dokonale Lucifera zaskočí.“ Vrz, vrz. „Tebe samozřejmě zlikvidujeme. Přece jsi ale nečekal nic jiného, že ne? Nemůžu tě nechat existovat. Rozhodně ne s tvojí reputací. Ale ber to tak, že nezemřeš zbytečně – zachráníš životy desetitisícům soukmenovců tady pod oknem. Tvá smrt bude mít smysl.“ Vrz. „A vsadím se, že to jsi nečekal ani náhodou.“

Kosmické těleso v Kuffenbachově těle nakynulo do rozměrů planety. Je velké jako Jupiter. A rotuje. Čím dál rychleji. Oblaka vodíku v atmosféře se rozmazávají do mléčných pruhů.

Je tak těžké, že přitáhlo všechny volně poletující myšlenky a teď svými gravitačními drapáky trhá kusy Kuffenbachovy duševní hmoty. Rve je přímo z nitra.

„Budeš se muset rozhodnout. Buď obětuješ sebe a své muže – nebo desetitisíce lidí před branou.“

A Kuffenbachovi konečně dojde, co je to za zvláštní, zapomenutý pocit, z něhož je ten vesmírný objekt stvořen.

Je to vztek.

Kuffenbach se zalyká vztekem.

Najednou má pocit, že už to nevydrží. Že už nezvládne ani sekundu v přítomnosti hošanů, co se považují za interdimenzionální pokerové velmistry a soustředěně rovnají do banku černé žetony s ražbou 10 000 životů. Chytráků, pro které jsou lidi jenom věci, které je možné přetavit, zformovat, recyklovat. Věci, jo?

Tak tyhle věci vás teďs rozběhem kopnou do prdele.

Chápe, proč mu ten pocit připadal cizí: takový vztek už neměl celá desetiletí. Čistý, zásadní, žíravý. Toxický jako kyanovodík, radioaktivní jako plutonium, žhavý jako sluneční jádro.

Cítí, jak se Jupiter mění v hvězdu.

„Zbývá osm minut a třicet sedm sekund,“ řekne Ba’al Zebul. „Tví muži, nebo asfalťáci pod oknem. Rozhodni se. Hned.“

A Kuffenbacha osvítí poznání jako graf blesku za letní bouřky.

Pochopí, že i když se změnil a i když je jeho vztek drtivý, jedovatý a vřící a bůhvíco ještě – že mu v tomhle rozhodování nepomůže.

Zůstal sám: jen on a jeho mozkový nádor odpovědnosti.

To nedokážu, pomyslí si s náhlým klidem.

Tohle prostě nedokážu.

Sekundy odkapávají jedna za druhou.

„Odpověz,“ řekne Kníže. „Jinak dám povel k palbě.“

„Třeba major čeká, že se teď podle té známé asfalťácké báje převtělí zpátky v Lucifera a všechny své soukmenovce zachrání,“ poznamená Astaroth. V hloučku generálů to zašumí smíchem. „Sice nevím, kde by vzal kvantum energie potřebné k převtělení, ale… byla by to roztomile kýčovitá pointa.“

Kuffenbach ho neposlouchá.

Poslouchá lidský dav za oknem. Bublá jak bahenní pramen. Promiň.

Kuffenbach se rozhodne. Odvrátí se. Přejde do středu místnosti.

Zbývá osm minut a šest sekund. Kuffenbach natáhne ruku.

Uchopí panáka whisky Macallan 1926 a bez jediného zaváhání ho do sebe hodí.

Jako kdyby mezi zuby stiskl drát elektrického ohradníku.

Hrdlem zasyčí láva, žaludeční stěny se pokryjí vulkanickým popelem. Na střechy abstinenční Nagasaki dopadne Tlusťoch a promění dvouleté odříkání v radioaktivní páru.

Kuffenbach vydechne. A okamžitě si nalije druhého panáka. Pozdvihne ho v symbolickém přípitku, mlaskne a obrátí do sebe. A už si nalévá třetího.

Alkoholikům v jeho stádiu stačí málo.

Hvězda v hrudi se zbortí v ohlušujícím gravitačnímu kolapsu. V Kuffenbachově těle se otevře černá díra.

Je to nádhera.

Jak jsem toho mohl vůbec nechat?

Čeká, až mu alkohol naplní hlavu, až se mozek vznese. Až se všechny ty těžké věci jako zrada, odpovědnost a rozhodnutí promění v pestrobarevné míčky, se kterými bude moci lehkovážně žonglovat.

K čemuž dojde přesně za šestnáct sekund.

„Tak jdeme na to,“ oznámí Kuffenbach a dlouze krkne.

Vykročí k oknu. Říhnutí ho řeže v krku jako diamantová struna. Celá místnost ho sleduje. Markýzův ošetřovatel přistaví invalidní křeslo vedle okna, aby Astaroth dobře viděl.

Kuffenbach se zapře o okenní rám. Vykloní se.

„Lidi!“ zahuláká.

Halas postupné utichá, demonstranti se navzájem upozorňují, šťouchají do sousedů, hele, to je von, koukej, támhle, to je ten Bluffenbach, ticho, držte huby, chce něco říct, no spíš vypadá, že na nás hodí šavli –

Dav konečně zmlkne, zvědavý, co z Bluffenbacha vypadne – jestli zásadní proslov, nebo kyselé zvratky. Na okraji začne někdo uzavírat sázky. Kurz mírně favorizuje blití.

„Jmenuju se Kuffenbach,“ osloví major shromáždění. A jsem alkoholik. „A zemřel jsem teprve včera. Všichni, jak jste tady, jste tu dýl než já. Takže vás nechci nějak poču-poučovat.“ Sakra, to jde rychle. „Ale trochu jsem se tu porozhlídnul a možná by vás zajímal můj názor.“

Řev, pískání, potlesk.

„A ten názor je jednoznačnej: věci se tady musej kurva změnit!“

ŘEV

„A právě o tom teď já a Balza – Blil – Buze – já a Industriální Kníže,“ naváže plynule, „rukujeme. Rokujeme! O změnách! A Kníže – mimochodem fakt dobrej kaštan – mi před chvílí povídá Hele, ty lidi chudáci tam venku nevědí vůbec nic – co kdybys k nim promluvil a takňák jim to vysvětlil? Takže já vám to teď vysvětlím. Dávejte pozor. Je to jednoduchý.“ Nadechne se. Pestrobarevné žonglovací míčky se mu míhají mozkem.

Je to ukázkově provedené uširo mavaši geri.

Přes alkohol v krvi Kuffenbach vysoustruží dokonale hladkou otočku. Pata udeří doprostřed opěradla invalidního křesla.

Křeslo narazí na vnitřní parapet. Markýz vyletí.

Z okna.

Padá přímo do chtivě vyjícího davu. Nemůže máchat rukama ani kopat nohama, takže všechno vyjádří pomocí obličeje. Povede se mu to moc hezky. Tak užasle čučícího démona Kuffenbach už dlouho neviděl.

„ZABIJTE JE VŠECHNY!“ zařve Kuffenbach.

Otočí se a vrhne se na zkoprnělé démony.

83

Kuffenbach dopadne do houfu generálů jako odjištěný granát.

Sytry vystartuje s pouty na rukou.

Samozřejmě se nesnaží utéct. Vidí jenom bělovlasého asfalťáka, nic jiného.

Vidí, jak se ten hajzl noří do klubka těl, slyší jeho opilecký řev, čvachtavé zvuky, praskání kostí, vidí míhat se pěsti, cákat krev, vidí, jak se asfalťák zakusuje do démonů, jak jim uhryzává nosy, trhá tváře –

Sytry je dva metry od něj. Konečně. Zatne spoutané ruce, zvedne je nad hlavu –

– a Danochar ho srazí na stůl s mapami.

„Pusť – Mě – Hovado –“ Sytry se s ním zoufale rve, Danochar mu tlačí obličej do vrstevnic. „Já nechci utéct, ty kreté –“

Vzápětí všechno přehluší zvuk zvenku – a Danochar i Sytry strnou jako sousoší vyřezané z ledu.

Už předtím asfalťáci na náměstí povykovali a hulákali – ale tohle je něco úplně jiného. Sytry v první chvíli nevěří, že ten zvuk vydávají oni.

Za celou kariéru velitele koncentračního tábora neslyšel, že by asfalťáci takhle řvali.

Koutkem oka zahlédne strnulé siluety minometčíků na střechách a pochopí: všichni vojáci na náměstí mají od Ba’al Zebula příkaz neútočit, dokud jim neřekne.

A asfalťáci se na ně právě vrhli.

Sytry slyší, jak Kníže burácí Zahajte palbu, okamžitě zahajte palbu – ale důstojnicky řetězec předávání rozkazů byl přerván bělovlasým asfalťákem.

„Sundejte mi pouta, já ho dostanu!“ křičí Sytry.

„Sundejte mi pouta, já ho dostanu!“ huláká Chorozon.

Sytry zahlédne, jak se bělovlasý asfalťák propracovává generálským hloučkem, a najednou mu dojde, kam míří, vykřikne, chce někoho varovat, ale už je pozdě. Asfalťák se dostane ke kontrolnímu pultu.

HLAVNÍ BRÁNA – ZAVŘENO.

Kuffenbach trhne pákou.

HLAVNÍ BRÁNA – OTEVŘENO.

Páka se Kuffenbachovi zachvěje v ruce, jako kdyby cítila, co se pod nimi právě teď děje. Kuffenbach tak vybavený není a musí se spolehnout na starý dobrý sluch:

Hluboké skřípění otvíraných vrat.

A zadunění dvou nestvůrných mas, které do sebe čelně narazí.

Padesát tisíc neozbrojených lidí se vrhne na sto třicet tisíc ozbrojených démonů.

Pacifik se právě vlil do Atlantiku.

Kuffenbach páku vší silou ohne – leštěná kost praskne a zůstane mu v ruce. Odtud už bránu nikdo nezavře. Vrazí páku komusi do oka. Zajede do sklivce jako do rozpuštěného másla.

Někdo Kuffenbacha praští, málem upadne – ale další ráně už se vyhne. Přikrčí se, vytrhne tříhvězdičkovému generálovi mausera a prosmýkne se mezi dvěma gardisty. Whisky ho nadnáší jako trysky.

Whisky – trysky, pomyslí si Kuffenbach. He he.

Hradba těl zmizí – Ba’al Zebul rozhrne své důstojníky jako závěs. Jakýsi hromotluk Kuffenbachovi rázně zastoupí cestu.

Kuffenbach mu bez mrknutí oka ustřelí koule.

Obr mečivě zapiští: takhle si svůj zákrok nepředstavoval. Kuffenbach ho tlačí před sebou jako štít a obr vibruje – démonské střely se zasekávají do rozložitých zad. Konečně se zhroutí. Kuffenbach ho přeskočí.

V té chvíli střílí snad už úplně všichni. Kuffenbach přeletí saltem stůl. Jak jeho tělo rotuje hlavou dolů, vyprázdní zbytek zásobníku.

Zbývá šest minut a osmnáct sekund.

Alkohol v žilách žhne a syčí.

Kuffenbach přistane, nakopne nejbližšího démona do ohryzku, vytrhne mu samopal.

„Hele, padá Kuffenbach, přejte si něco!“ zařve. A proskočí oknem.

Sytry zírá, jak bělovlasý asfalťák pluje nad nádvořím. Letí s nepříčetně matnýma očima, zahalený do oblaku střepů jako do cinkajícího batyskafu.

Snáší se na hlavy démonů a asfalťáků jako drbanská verze anděla posledního soudu: cípy rozervaného maskáče vlají jako křídla a večerní světlo kreslí okolo rozježených vlasů haló. Místo plamenného meče má samopal Heckler & Koch MP5.

Sytry se skoro diví, že neslyší zpívat chór.

Bělovlasý asfalťák stiskne v letu spoušť. Z hlavně vykvetou žluté šlehance. Vzduchem zahučí munice.

Asfalťák dopadne do rozbouřeného démonského oceánu. Ale nepotopí se. Zůstane na hladině.

Kdepak, žádný anděl, napadne připitoměle Sytryho. Ježíš.

Kuffenbach má chuť zavřít oči a roztáhnout ruce. Plout na hlavách démonů jako rocková hvězda, co skočila do fanouškovského kotle. Problém je, že démoni jsou coby fanoušci poměrně aktivní. Mark Chapman hadr. Sápou se po něm, rvou oblečení, snaží se ho stáhnout dolů. Jo a taky po něm střílejí.

My idolové to prostě nemáme jednoduchý, viď, Johne?

Hromové zabručení Sytryho ohluší. V první chvíli si myslí, že explodoval kontrolní panel.

Mapy, papíry a pergameny zavíří. Danochar Sytryho pustí a oba sebou hodí na zem. Ba’al Zebul jim proburácí nad hlavami.

Vyletí z okna jako opancéřovaný vrtulník.

Kuffenbach se postaví. Vrávorá na omráčeném svobodníkovi, kterého tlačenice udržuje ve vzpřímené poloze. Rozhlédne se po nádvoří.

Od hradeb k hradbám se vlní jednolitá, pulzující masa invazní armády. Černá démonská ústa řvou, paže švihají, světla výstřelů poskakují po hladině jako plankton. Mručivý zvuk přinutí Kuffenbacha zvednout oči k obloze.

Nalétává na něj šestimetrová masařka.

Kuffenbach se rozeběhne.

Skáče z hlavy na hlavu, zakopává, kličkuje mezi rukama, uhýbá střelám, zanechává na čelech otisky traktorového vzorku. Uhání po převalující se pláni jako opilý terénní běžec.

Bručení se blíží. Kuffenbacha ovane vzduchový vír, zahalí ho známý puch výkalů a rozpuštěného lidského masa.

Riskne pohled dozadu. Kníže je těsně za ním. Obrovská hlava s diamantovýma očima, napřahující se nohy, kmitající křídla: dvě stě mávnutí za sekundu. Vzduchem hvízdá démonská munice, ale zatím se naštěstí nikdo netrefi –

Střela Kuffenbacha zasáhne nad levou lopatku.

Přepadne po hlavě dopředu. Ba’al Zebul ho těsně mine. Háky na koncích nohou rozpářou maskáč na zádech.

Kuffenbach v předklonu chytí rovnováhu, ale nějaký hulákající vojín ho popadne za nohu.

Kuffenbach mu vykopne oko a běží dál.

Ze špičky kanady na něj pomrkává třaslavá bulva.

Kníže se ve vzduchu zarazí a změní bleskově směr. Klasický muší manévr působí při jeho velikosti jako porušování fyzikálních zákonů.

Dav řídne. Kuffenbach musí dělat čím dál větší skoky, z jednoho drnu na druhý. Drny se snaží uhýbat. Propracovává se k linii obrněnců.

Ba’al Zebul znovu zaútočí.

Kuffenbach se odrazí od posledního démona a přistane na korbě tanku. Kníže se mu s hromovým BRRRRRRUUUUUUUUUUUUUAAAAUUU prožene těsně nad hlavou.

Střelec ve věži na Kuffenbacha otáčí protiletadlový kulomet.

Major to do něj napálí z H&K, skočí ke kulometu, namíří na Knížete – a druhý zásah ho srazí z tanku na zem.

Dopadne do prachu nádvoří. Ba’al Zebulovo mastně se lesknoucí břicho na něj padá jako gigantické psí varle.

Kuffenbach vyšle vzhůru svítící dávku.

Kníže s bziknutím uhne.

Samopal je na nic.

Potřebuju plácačku.

Kuffenbach se hrabe na nohy. Kapky jeho krve hloubí v prachu miniaturní krátery, o jejichž původu si jednou mravenčí civilizace vytvoří spoustu dánikenovských teorií.

Za jeho zády se cosi pohne. Něco velkého.

Kuffenbach to nevidí, ale slyší. Sílící hluk. Pohyb obrovské masy. Něco se na něj žene.

Neztrácí čas ohlížením a vyrazí. Už jenom deset metrů, pádí ze všech sil, prach mu stříká za patami, vrže v zubech, ještě pět metrů, ještě dva –

Klouby Kuffenbachovy pěsti dopadnou na dveře přečerpávací komory a vyklepou nejkratší interní signál, který komando zná.

Dveře se ani nehnou.

Hluk se blíží. Valí se na něj.

Kuffenbach buší do kovu oběma rukama.

Dveře zaharaší. „Co děláš kravál, víš, kolik je hodin?“

Ostranski otevře a Lukas ztuhne. Ve dveřích stojí udýchaný, potrhaný, zkrvavený Kuffenbach.

Čili celkem normálka.

Co normálka není, je výjev za ním.

Za Kuffenbachovými zády se zdvíhá dvouapůlmetrová vlna řvoucích postav. Desetitisíce vojáků zaslepených zuřivostí se hrnou jeden přes druhého, lezou po sobě, sápou se po zádech, propleteni do jedné běsnivé hmoty.

Kuffenbach skočí šipku dovnitř.

Lukas démonům přirazí dveře před nosem.

Zbývá pět minut a čtyřicet jedna sekund.

84

„Ty vole,“ vydechne Lambert. „Co to bylo?“

„Satanistickej Woodstock.“

„Cos jim provedl?“

Kuffenbach objasní situaci. Mouše to trvalo přes tři minuty, Kuffenbach to stihne za dvanáct sekund. Zvládl by to za devět, ale plete se mu jazyk. „Otázky?“

„Ty seš ožralej?“ zeptá se Ostranski.

„Ne,“ zalže Kuffenbach a zápasí s touhou navrhnout, aby si na oslavu znovushledání zazpívali Bednu od whisky.

„Protože my na tebe spolíháme. Nemůžeš bejt ožralej.“

„Nejsem.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekne Lambert, „tak jsi proti invazní armádě démonů poštval neozbrojený demonstranty?“

„Zas tak moc jsem je štvát nemusel. Stačilo vykopnout mrzáka z okna.“

„A co? Dobrý?“ zajímá se Ostranski.

„Kdybych ještě mohl zmlátit nějakýho slepce, bylo by to lepší.“

„Hele –“

„Co je víc, Lukasi? Padesát tisíc lidí, nebo Země? Měl jsem na vybranou?“

„Neměl.“

„Děkuju. Tak. A teď si dáme Bednu od whisky.“

„Cože?“

„Totiž chci říct: jak jsme na tom?“

„Steyr a čézeta byly zasraný asfaltem, ale vyčistili jsme je. Plus máme tvoje hákáčko. Máš nějakej plán?“

„Jo,“ řekne Kuffenbach. „Jo, mám.“ Náhle všechno zapadne na své místo. Žbluňkající logika doplní chybějící písmena a přečte neohebným jazykem dlouho známou tajenku.

„Vyběhneme ven a napálíme to do nich vším, co máme.“

„Tak jo.“

Dveře přečerpávací komory se rozletí. Všichni tři vyběhnou.

A napálí to do pekelné armády vším, co mají.

85

Démoni se po Kuffenbachově sólovém výstupu organizují, přeskupují a připravují.

Na to, že se je tři asfalťáci pokusí obutchcassidyasundancekidovat, připraveni nejsou.

Ani nemusí. Jejich sto třicet tisíc.

Kuffenbach, Ostranski a Lambert se řítí proti hradbě těl a techniky.

Kuffenbach pálí z čézety, Ostranski ze steyru, Lambert z hecklera & kocha. Kropí démony jednou dlouhou, kontinuální dávkou. Vyvalené bulvy a otevřená ústa mizí v gejzírech vybuchujících hlav.

To je legrace.

Nebo tak to alespoň Kuffenbachovi tvrdí Macallan 1926. A ten horkokrevný stařík se nikdy nemýlí. Kuffenbach si to namíří vlevo. Vlevo bude největší sranda.

Ta půlsekunda, než se démonská armáda vzpamatuje a opětuje palbu, je rozhodující. Za tu dobu Kuffenbach s Ostranským a Lambertem urazí skoro čtyři metry.

Pak se proti nim rozjede stěna žhavého kovu.

Vystřelených projektilů jsou desetitisíce. Tvoří kompaktní hmotu, která se žene rychlostí sedm set dvacet metrů za sekundu.

Nebe zakryje ocel.

Ostranski s Lukášem se střetnou s odvetnou palbou.

Z Kuffenbachova pohledu to vypadá, že Lamberta s Ostranským zahalila vánice. V chumelenici kovových vloček se nezřetelně rýsují dvě siluety črtané letmými tahy štětce. Jako plátno od Degase.

Kuffenbach rozeznává, že obě postavy jsou předkloněné, jako by šly proti silnému větru. Ale nepohybují se dopředu. Masa kovu je tlačí zpátky ke komoře, zapřené nohy vyrývají do země brázdy, ocelový blizzard rve kusy masa a kůže.

Pak střely konečně dopadnou i na něj. Kuffenbach se začne rozpadat.

Lukas má pocit, že sleduje naučný snímek o rozkladu organických materiálů. Pozoruje, jak se mu z rukou odlupují plátky pokožky, jak se odtrhávají čvachtance masa, klikatí nitky krve. Kosti se drolí jako Chamurabiho zákoník; opouštějí Lukase v proudech bíložlutých drobků.

Úsťový plamen hecklera & kocha mu osvětluje cestu v ocelovém soumraku.

Části těla za ním plandají jako meteorický pás. Vlají až ke dveřím komory.

Plamen hecklera & kochá zhasne. Konec. Došla munice.

Lukášovi je jasné, že během následujících patnácti sekund přestane celistvá jednotka zvaná Lukas Lambert existovat.

Pomyslí si, jak je zvláštní, že nemá strach.

Tohle už nemá nic společného s přestřelkou, letí hlavou Ostranskému. Tohle je čistě test výdrže.

Předmět testu: Za kolik sekund se rozpadne lidská duše, pokud do ní bude pálit osm divizí?

Možnosti:

A) Osm sekund.

B) Třináct sekund.

C) Lidská duše je nejodolnější materiál, jaký existuje, takže to bude trvat celých sedmnáct sekund.

Ostranski pluje v mračnu krve, proužků kůže, kapek slizu a rotujících kostních odštěpků. Slyší se, jak řve, ale nedokáže rozeznat co.

Správná odpověď je C.

Je to přesně taková úleva, jak Kuffenbach očekával.

Už žádné pochybnosti, žádná nejistota. Žádná odpovědnost. Všechno z něj spadlo. Odfoukly to střely. Cítí se lehký a úžasně prázdný.

Prostě běží a střílí.

Jeho pravá ruka opíše oblouk. Jak paže jede vzhůru, projektily z ní vykusují tak velké kusy masa, že Kuffenbachovi mizí před očima. Na okamžik je přesvědčený, že se ruka rozplyne ve vzduchu dřív, než stačí dokončit pohyb. Je to samozřejmě absurdní představa. To se nestane. Ještě nejmíň tři a půl sekundy.

Dokončí pohyb.

Tetrytolová nálož vyletí z ruky ladným obloukem.

Nálož letí. Ve vzduchu se pomalu otáčí.

Oči démonů na nádvoří ji sledují, jako kdyby to byl poslední homerun Babe Rutha. Tetrytol kreslí proti nebi nazelenalou čáru. Nemusíte být génius, abyste uhádli, kam dopadne.

Armáda zařve a vystřelí po výbušnině jako jeden démon.

Pochopitelně zbytečně.

Do litého tritolu smíchaného s tetrylem můžete mlátit kladivem, zutou botou nebo vlastní babičkou a stejně vybuchne, jenom když ho odpálíte elektrickým impulzem.

Nálož dopadne.

Přesně na zamýšlené místo. Přesně mezi dva válce.

Kuffenbach to zmáčkne.

Nádrže s krevním koncentrátem explodují.

86

Dvousetmetrové tubusy zmizí v oranžové kouli.

Večerní obloha se zatřese. Písmena BŮH JE MÓDNÍ ŠTVANEC se rozmažou.

Ohnivá stěna spolkne osm set démonů – zbyde po nich jen oblak mastného kouře.

Další tisíce výbuch vymrští do vzduchu. Nad nádvoří se vznese hora plápolajících těl.

Do invazní armády udeří tlaková vlna. Tanky se houpou, transportéry převracejí. Z nebe prší hořící démoni. Oranžová koule se mění v efektně zářící hřib. Roluje se nahoru a odhaluje sténající nádrže.

To všechno je pouhá předehra.

Protože pak se nádrže zhroutí.

A z plamenů se vyvalí vlna krevního koncentrátu.

Vlna je vysoká třicet metrů. Zdvihá se nad ječící armádou jako rudý medvěd se zdviženými prackami. Přepadávající vrchol vykružuje románskou klenbu.

Vlna smete vojáky. Smete kulomety. Smete sudy, smete bedny. Smete transportéry. Smete tanky.

Zene se nádvořím jako lesklá červená opona.

Konec představení.

Kuffenbach kličkuje mezi démony, přeskakuje těla, poráží postavy. Dveře chodby k Luciferovu výtahu mu jedou vstříc. V běhu natáhne ruku.

Prsty se dotknou kliky.

Na dveře dopadne stín. Kuffenbach se ohlédne. Ve stěně, která se na něj řítí, se míhají obrněné transportéry jako tančící kytovci. Kuffenbach chytne za kliku. Vlna ho sebere i s dveřmi.

Krevní koncentrát udeří Lukase jako betonový panel. Pohltí ho.

Stiskne ho chlad, pluje rudým vzduchoprázdnem, okolo se zmítají démoni. Někdo ho drapne za rameno. Ostranski. Točí se spolu v reji bublin. Narazí na tank. Oba se chytí.

Letí na abramsu jako na kouzelném koberci. Letí krví.

Přímo proti zdi nějaké budovy.

Kuffenbacha to odtrhne ode dveří. Chytí se nějaké démonské mrtvoly. Řítí se rudou tmou. Vynořují se z ní duchové postav a věcí a zase mizí. Kolem se mihne tank se dvěma vlajícími siluetami. Nebyli to –

Jeho mrtvola se zazmítá, jako by do ní narazil spodní proud. Kuffenbach má dojem, že stoupá.

Lukas zavře oči.

Tank probourá zeď, jako by byla z perníku.

A ve řvoucím proudu padá do podzemní tovární haly.

Četař Nakki ztuhl v pokleku, ruce zapomenuté na pažbě kulometu, hlavu otočenou přes rameno, oči vyvalené k hradbám. Z Hinnomského pahorku trčí černý hřib. Ovíjí se kolem centrálního potrubí, stoupá vzhůru, jako by chtěl vyšplhat na Zemi.

Nakkimu je jasné, co se stalo. Neměli jsme ho tam pouštět. Měli jsme ho vyřídit, když jsme měli příležitost.

Přes hradby se převalí vlna krve.

Je vysoká jako šestipatrový dům.

A na jejím vrcholu surfuje na mrtvole bělovlasá postava.

Řítí se na město, jako kdyby ho chtěla pozřít.

87

Čas ztuhne. Sekundy se táhnou jako krůpěje stydnoucího skla.

Kuffenbach surfuje na vlně krve.

Vznáší se nad městem. Jen on a hučící vítr, co vyráží slzy z očí. Cáry maskáče těžce pleskají. Šlachy se třepetají. Do obličeje bodá kovově sladká tříšť.

Tartarus se před Kuffenbachem rozkládá jako nekonečná pláň z kostek budov. Nedozírná vodní plocha s hranatými vlnami, kubistický oceán, který láká k plavbě v castillovské jachtě.

Kuffenbach pluje nad ulicemi, sune se nad střechami a vytřeštěnými obličeji hluboko dole, klouže na lesklém rudém hřbetu, okolo kotníků mu stříká špinavě růžová pěna, a jistá ne úplně malá část jeho mozku si přeje, aby to nikdy neskončilo.

Surfovat vesmírem bez konce. Být navždy sám; rozpustit se v prázdnotě. Takový posmrtný život by si dal líbit. Čas se rozjede normální rychlostí. Vlna dopadne na střechy jako pěst.

Krev duní z oblohy.

Valí se ulicemi, buší do domů, bere s sebou démony, lidi, auta, stromy, lavičky, kočárky. Řve, rozbíjí okna, vyvrací dveře, vtrhává do bytů, hltá nábytek, probourává stěny, požírá místnosti, vlévá se okny do hlavního proudu a burácí dál.

Během osmnácti sekund zaplaví celou Aceldamu.

Mrtvola Kuffenbachova démona třískne o střechu. Major na poslední chvíli chytí balanc.

Uhání po střeše, nohy pokrčené, ruce roztažené. Mrtvola páře rohy krytinu, vítr ječí v uších, krev a tašky tryskají po stranách v mohutných vějířích.

Komín. Přímo před ním.

Kuffenbach odhalí zajímavý fakt o manévrovatelnosti démonboardu. Neexistuje. Zkusí komín surfařsky seknout zprava – a mrtvola se zaboří do tašek a zastaví na fleku.

A Kuffenbach letí.

Dopadne. Exploze tepnokeramických střepů. Propadne se střechou.

A Kuffenbach letí.

Dopadne. Prkna zapraskají. Půda. Zahalí ho oblak prachu. Rozkašle se. Bolí to.

Dírou ve střeše na něj cákne asi patnáct barelů krve. To prostředí trochu zvlhčí.

Kuffenbach zakloktá. Plive a smrká. Převrátí se na záda. Překvapí ho, že díra ve střeše nemá obrys těla s roztaženýma rukama a nohama.

Taky ho překvapí, že se díra zatmí.

Ba’al Zebul na Kuffenbacha dopadne jako smradlavá kovadlina.

Tank zahučel do osmimetrové odkalovací nádrže.

Zapíchl se do asfaltového lógru jako do kynoucího těsta.

Ostranski s Lambertem se vydrápou ven. Na podlahu seskočí s dvojím obscénním mlasknutím – obalení asfaltem, který z nich crčí jako z cedníků. Jejich těla jsou v takovém stavu, že Ostranski nechápe, jak se mohou ještě pohybovat. Asi síla vůle. Nebo nějaká podobná kravina.

K ovládacímu pultu sedimentační nádrže je připojený notebook. Lambert ho urve. „Teď ještě nějaký bouchačky.“

Ostranski těká očima po strojích. Přestože ví, že tu nikdy nebyl, hala mu přijde strašlivě povědomá.

Lambert ukáže na schody vedoucí zpátky na nádvoří. Rozbelhají se k nim.

V půli cesty se Ostranski otočí a belhá se zpátky. Protože už ví, kde je.

Kuffenbach letí.

Půda pochopitelně Ba’al Zebulovu váhu nevydržela.

Kuffenbacha zavalila štětinatá masa; obličej zabořený ve vlnící se hmotě středohrudi. Dusí se puchem exkrementů.

Podlaha třetího patra se prolomí v sekundě, kdy se jí dotknou.

Kuffenbach letí.

„Podívej se pořádně,“ ukazuje Ostranski Lambertovi. „Jsou to ty samý stroje – akorát větší a modernější.“

Kuffenbach s Ba’al Zebulem se propadnou druhým patrem.

„Dobře – tak je to taky moštárna,“ funí Lukas. „A co z toho?“

Kuffenbach s Ba’al Zebulem se propadnou prvním patrem.

Ostranski se zastaví před obrovskou nádrží.

Přízemí. Obchod s liftovanými kutilskými potřebami. Prosíme vystupte.

„To znamená, že máme zbraň.“

88

Koncentrát se přelil přes Aceldamu a valí se dál. Plní ulice. Z výšky to vypadá, jako by někdo začal do oběhového systému města pumpovat krev. Hasičskou hadicí.

A město saje. Seschlé masové cihly hltají koncentrát po litrech. Předpjatý beton s nataženými šlachami ho vsakuje jako vyprahlá půda. Tuková dlažba vláční a měkne. Kožní škvára se mění v mlaskající bahno. Na stěnách mrakodrapů vyvstávají stromy modrých žil.

Proud zvolňuje a zpomaluje. Hladina klesá.

Město se leskne. Město dýchá. Město pulzuje.

Těžko říct, který dům se pohne jako první.

Zbývají čtyři minuty a dvě sekundy.

Kuffenbachova pěst probourá chitinový krunýř. Ruka mu do Ba’al Zebulova těla zajede po loket. Když ji vyrve ven, je obalena laloky středního střeva. Z otvoru vyhřeznou vousy malpighických žláz.

Dobrá rána. Až na to, že na Knížete nemá žádný účinek. Máchne nohou a Kuffenbach odplachtí přes půl obchodu. Rovnou do police s elektrickým nářadím.

Kdyby měl takovýhle levý hák Henry Cooper, v šedesátém třetím by měl Muhammad Ali místo hlavy placku, letí Kuffenbachovi opile mozkem, zatímco se na něj sypou vrtačky, frézy a excentrické brusky. Pokouší se vyprostit z trosek skříně, ale Ba’al Zebul je už u něj. Sevře ho kleštěmi předních nohou, lehce vytrhne z police a přimáčkne k zemi. Přiblíží k němu hlavu, jako by ho chtěl políbit. Kuffenbach mu vleže prokopne příkyčlí – ale je pozdě. Ze sosáku se odlepí první slza výměšků. Pleskne Kuffenbachovi o tvář.

Obličej se začne rozpouštět okamžitě.

Kuffenbach řve a snaží se vytrhnout, ale Kníže ho drží pevně. Major se zmítá, hrabe kolem sebe, ale nahmatává jen samá míchadla a hoblíky, obličej bublá a syčí, rysy se roztěkají a –

Do dlaně mu vklouzne hladká rukojeť.

Kuffenbach cvakne tlačítkem. Kuffenbach se rozmáchne.

Oficiální název sice zní ruční okružní pila, ale jeho otec tomu nikdy neřekl jinak než mafl.

Rotující kotouč minicirkulárky se zakrojí do Ba’al Zebulovy přední nohy.

Kdyby Kuffenbach tušil, že trhat mouchám nožičky je taková sranda, začal by s tím už v dětství.

Ostranski s Lambertem se vyplahočí na nádvoří. Vypadají jako dvě polorozpadlé zombie čtvrté kategorie. Nádvoří vypadá o dost hůř.

Z rudého brouzdaliště ční haldy nehybných démonských těl a ostrovy převrácené bojové techniky. Na hladině se pohupují mrtvoly, trosky, promáčklé barely. Hradby se podivně třesou a – Ostranski se podívá ještě jednou, jestli se mu to nezdá – protahují se. U brány se zvedají chrchlající demonstranti. Záplava jim moc neublížila. Asfalťáci mají tuhý kořínek.

Démoni takové štěstí neměli. Ze slavné invazní armády toho mnoho nezbylo. Asi tak třicet tisíc vojáků.

Což se ovšem ve chvíli, kdy se všichni podívají na Ostranského s Lambertem, jeví jako celkem dost.

Démoni nemusejí nic říkat. Nenávist se jim mihotá nad rohy jako polární záře. Střelné zbraně sice nefungují – ale mají nože, bajonety a polní lopatky.

To bude stačit.

Třicet tisíc démonů se pohne. Obkličují Ostranského s Lambertem ve sveřepém tichu. Jediným zvukem je šplouchání nohou.

Ostranski se na ně usměje. Ostranski na odmontovaném emitoru nastaví co nejširší rozptyl. Ostranski zapne odšťavňovač.

89

Mafl dokončí druhý oblouk a vzduchem zarotuje druhá uříznutá noha.

Teprve teď ho Kníže pustí.

Kuffenbach vyskočí, otírá si rukávem syčící tvář. Z hlavy mu stoupá kouř, z očí tečou slzy; kapou do prožraných lícních kostí, mizí v dírách ementálové čelisti. Skrz pálící mlhu vidí, jak se Ba’al Zebul chystá k dalšímu útoku. Kuffenbach hmátne poslepu za sebe a vyzbrojí se druhým maflem.

Rozkročí se před Industriálním Knížetem, v každé ruce jednu kotoučovou pilu.

Hlasitě je protúruje.

Ani jeden si nevšimne, že podlaha nasáklá koncentrátem se začíná vlnit a stěny stahovat.

Zbývají tři minuty a třicet sedm sekund.

Ironií je, že Ostranski vychází z mylného předpokladu.

Domnívá se, že dálkový odšťavňovač pracuje na bázi infrazvuku, že je to nějaký zdokonalený metanový schallkanone, se kterým Němci za druhé světové války chtěli sestřelovat britská letadla (i když díky problémům se zaměřováním spíš masakrovali náhodné krávy). Čili čeká, že démonům vytryskne krev z uší, očí a nehtových lůžek, že se jim kalhoty nafouknou krvavým průjmem – nějakou podobnou taškařici.

Ostranski netuší nic o dürchlassig technologii, kterou na bázi jistých vlastností jistého druhu démonské šlechty vyvinul tým profesora Zippermeyera (zvláštní shodou okolností vynálezce výše zmiňovaného infrazvukového děla).

Takže na to, co se stane, není vůbec připravený.

Všichni zasažení démoni se změní v Chorozony. Částečně. Dálkový odšťavňovač zpropustní kostru, kůži, maso, svalovou tkáň a žíly.

Jako kdybyste z palety balených vod odčarovali plast.

Ze sedmi tisíců démonů vychrstne veškerá krev.

Sedm tisíc postav se v jeden a ten samý moment jednoduše rozcákne.

Na nádvoří zavládne ticho. Takové ticho, že by člověk uslyšel i decentní skřivánci krknutí – kdyby tu tedy nějací skřivánci žili a kdyby skřivánci, tito vulgární párijové ptačí říše, dokázali krkat decentně.

Všichni na sebe civí, zlití od hlavy k patě: zbývající démoni, Lambert i Ostranski.

Pak se vojáci dají na útěk.

Ostranski se zachechtá a rozkročí.

Jede odšťavňovačem zleva doprava.

„Ty vole.“ Danochar zírá z okna velitelského štábu na nádvoří. Otočí se k Sytrymu. „Vidíš to, co –“

Sytry mu spoutanýma rukama vrazí nůž do míchy.

Danochar zachroptí. Zatne Sytrymu prsty do ramene, otevře ústa, jako by chtěl ještě něco říct. Neřekne. Svalí se na podlahu jako žok bavlny.

Sytry mrtvole odcvakne od opasku klíče a odemkne si pouta. Vytrhne z Danocharova krku nůž, ozbrojí se dvěma automaty a vyskočí.

„Same.“

Mezi rozstřílenými a omráčenými těly generálů se leskne Chorozonova postava. „Rozvaž mě a já ti s nimi pomůžu.“ Vypadám jako blázen?

„Abys pomstil Danu, musíš ještě vyřídit tři. A nemáš moc času.“

Má pravdu: zbývají tři minuty a dvacet jedna sekund.

Démoni se snaží uniknout z dosahu Ostranského zbraně, dostat se k budovám. Běžící nohy cákají v koncentrátu, ruce odstrkují kolegy, hlavy se reflexivně zatahují mezi ramena.

Rozplývají se uprostřed pohybu. Mizí v hlasitých šplouchancích. Padají jeden za druhým a rozstřikují se o hladinu.

Ostranski se je přitom nesnaží zabít všechny – chce si jenom vyčistit cestu k Luciferovu výtahu.

Nemůže za to, že je tak pečlivý.

Když se k chodbě dostane, na nádvoří zbývá pár desítek démonů.

Hladina na nádvoří stoupla o metr.

Černá démonská krev se smísila s rudým koncentrátem a namíchala odstín borůvkovo-rybízového koktejlu. Dlažba se orgasticky třese a stahuje, černočervené vlny se vzpínají a tleskají ve vzduchu. Hradby se hroutí jako stěny amatérské vázy na hrnčířském kruhu. Celý svět se vlní a kácí. Pěkně fórová dimenze, pomyslí si Ostranski.

Dveře chodby k Luciferovu výtahu jsou pryč – asi je urvala vlna. Ostranskému a Lambertovi že je vstříc temný, chvějící se otvor. Lambert vytáhne z torny poslední tetrytolovou nálož. Na výtah by měla stačit.

Od brány se ozve potlesk a jásot. Asfalťáčtí demonstranti tam cachtavě tančí v loužích a provolávají Ostranskému slávu.

Než Ostranski zmizí v tmavém obdélníku, stačí se ještě uklonit.

Sytryho nůž přeřízne fosforeskující smyčku. Zavoní ozón. Lano se rozpadne na světélkující atomy.

„Chyť se mě.“ Chorozon rozprostře děravá křídla.

Sytry sevře jeho chapadla – a vzápětí spolu padají z okna a řítí se přes nádvoří tak nízko, že zvířený vzduch rozhrnuje krvavé vlny.

90

Město ožilo.

To je věta, která se používá, když chce člověk vyjádřit něco ve smyslu Otevřely tu hodně novejch barů afurtse tady paří, případně Začali to tu brát útokem anglický pivní turisti a rozhazujou libry kulometným tempem nebo ono okřídlené Kam se na tohle sere karneval v Riu, kámo!

O to vděčnější by člověk měl být za momenty, jako je tenhle. Kdy se může nadechnout a vykřiknout Město ožilo! – a plnými doušky si vychutnat, že v těch dvou slovech není obsaženo ani stopové množství metafory.

Bohužel o tuto jedinečnou možnost nejeví v Tartaru nikdo zájem. Všichni jsou příliš zaměstnaní triviálními činnostmi, jako je vřískot, úprk či umírání.

Protože město ožilo.

Domy se trhají ze základů a sunou po ulicích jako obří měňavky. Svíjejí se, kroutí, narážejí a lepí se na sebe, proplétají. Stěny se vlní a vydouvají, okna se přizpůsobují vlnám jako membrány. Místnosti se zužují na několik milimetrů nebo naopak roztahují na šíři patra, podlahy stoupají a klesají jako houbovité páternostery. Ze dveří se valí černá démonská a rudá asfalťácká krev, teče rozdrcené maso všech barev. Blány oken se boulí pod náporem rozmačkaných těl.

Nacucanému asfaltu se vrátila organická paměť. Lidské maso, kosti, šlachy, tepny, cévy, chrupavky, všechno ztrácí pracně vymodelovaný tvar, všechno měkne, ta je, získává původní vlastnosti a opile tepe životem.

Tkáně miliard lidí zápasí s miliardami impulzů, funkcí, povelů, křečí, fantomatických bolestí, spasmatických smrští. Mrakodrapy se potácejí jako ožralí brontosauři, zašlapávají rodinné domky – a zašláplé domy se do nich vlévají, prorůstají je a pučí po stranách jako nádory. Kokony secesních vilek se houpají ze stěn funkcionalistických věžáků. Dlažby se stáčejí do škrtících smyček. Auta se ovíjejí kolem stromů, tovární komíny práskají jako biče. Drtiče, pece a výrobní linky bloudí po bulvárech a zkoušejí se nasoukat do kanálů, vábeni vůní podzemní řeky krve.

A mezi tím vším běhají lidé a démoni a řvou. Na sebe i čirou hrůzou. A jsou drceni, zašlapáváni, nakopáváni, vtahováni, vsakováni, porcováni, rozmazáváni a topeni v neorganizovaném organismu, který byl ještě před několika minutami centrálním Tartarem.

Kam se na tohle sere karneval v Riu, kámo.

91

Podlaha obchodu se zmítá. Stěny se stahují. Kuffenbach s Ba’al Zebulem si toho nevšímají. Bojují.

Kníže otevře Kuffenbachův hrudní koš jediným trhem. Druhý úder míří na hlenivě se lesknoucí plíce a srdcový dvoutakt. Úder nedopadne.

Kuffenbach zaboří do Knížete obě pily.

Zacákané kotouče zajedou do středohrudi lehce jako haiku.

Kuffenbachovi se na ruce vyvalí ranec kouřících střev. A žaludek. Bohužel plný. Žuchne Kuffenbachovi na palec jako bowlingová koule.

Ba’al Zebul zaryčí. Couvne, ale narazí na zeď. Pily jdou za ním, trhají mu měkký vnitřek. Ječí a zalykají se.

Kníže začne vibrovat.

Sosák chrstá výměšky; stříkají na všechny strany, padají Kuffenbachovi na hlavu, krk, ramena, vlasy se škvíří, kůže bublá. Kuffenbach to nevnímá. Soustředí se pouze na jedno. Sám sebe v té chvíli vidí jako stroj s jedinou funkcí.

Táhne oběma pilami vzhůru. Otvírá tělo. Záplava vřících vnitřností a mastné hemolymfy mu bombarduje stehna a břicho. Jak jede pilami nahoru, padá mu to všechno do otevřené hrudi, kde se to mísí s jeho vlastními orgány. Transplantace snadno a rychle. Křeče protivníkova těla se v jeden okamžik sladí s vlněním místnosti – jako by našly společný rytmus a staly se jediným tančícím organismem.

Kuffenbach se probere. Jako když hypnotizér luskne prsty.

Bojový trans vyprchá. Kuffenbach zjistí, že obchod se svinul do těsné trubice. Tiskne je s Ba’al Zebulem k sobě, ovíjí se kolem nich jako použité pleny. Zužuje se. Hladina Ba’al Zebulových orgánů stoupá. Kuffenbachovi už sahají po pás. O dvě sekundy později mu natečou do hrudi. Utopím se v muších vnitřnostech, pomyslí si opile a má co dělat, aby se nerozesmál.

Pokusí se vytrhnout pily a zabořit je do zdí. Prořezat si cestu ven.

Jenže stěny ho už svírají tak těsně, že nemůže pohnout rukama dozadu. Obchod ho i s Knížetem omotal jako mucholapka. Pokud je tohle představa osudu o ironii, tak to teda není moc subtilní.

Zbývají dvě minuty a čtyřicet osm sekund.

Chodba vedoucí k Luciferovu výtahu je jako sen.

Sen designéra posledních obranných linií.

Ostranski a Lambert se zastaví na prahu.

Chodba je sto metrů dlouhá, rovná a naprosto holá: žádné předměty, žádný nábytek, nic, za čím by se někdo mohl schovat. Stěny mají kompozitní pancéřování. V úrovni hrudi se v nich nacházejí střílny kaskádované tak, aby se palposty mohly navzájem podporovat střelbou a přitom měly co nejširší rozptyl.

Koncentrátu sem moc nenateklo – podlaha sebou jen mírně škube.

V průzorech se lesknou oči střelců.

Chodba je jako sen.

Evoluční sen o tom, jak vykročíte k výtahu a během několika metrů se vaše tělo transformuje ve vyšší vývojové stádium: Heinzův kečup.

Ostranski kečup nemá rád.

Odšťavňovač cvakne a zahučí.

Ze střílen vychrstnou proudy černé krve.

Trvá to jen šest sekund.

Lukas si pomyslí, že Ostranski by se mohl živit jako bytový architekt. Chodba prokoukla.

Kompozitní stěny dostaly černý nátěr. Neestetické střílny jsou zalepeny vkusnými chuchvalci krve. Z podlahy je dětský bazén. Praktické a dekorativní zároveň.

Zbývají dvě minuty a třicet sedm sekund.

Jak Lukas s Ostranským běží, kouřící krev se jim rozstřikuje od nohou v jemných krajkách.

Vycáknutí za jejich zády. Oba se otočí.

Ve dveřích stojí démon v dlouhém kovbojském plášti.

Za démonem se tyčí Chorozon.

Ostranského mozek se v té chvíli podobá metropoli v půl čtvrté ráno. Ulice, kde se obvykle tlačí kordony houkajících myšlenek, banálních postřehů a egocyklů, jsou prázdné a pusté. Všude je ticho. Semafory blikají oranžově.

Díky tomu se Ostranski rozhodne během zlomku sekundy.

Vyrve z kapsy dévédéčko a hodí ho Lambertovi. „Znič výtah. Zdržím je, jak to půjde.“

Lambert vyrazí k výtahu. Ostranski se otočí k démonům.

Všichni tři se dají do pohybu téměř současně.

Odšťavňovač vydává zvuk jako turbína.

Stěny obchodu se utahují. Ba’al Zebulovo tělo praská. Jeho vnitřnosti Kuffenbachovi sahají pod bradu. Na hemolymfě plave bělavý tuk jako šlehačka na hladině kapucína a Kuffenbach cítí, jak se mu o hruď otírají vyvržená střeva, uzliny a smyčky trávicích trubic; tlustí, mazliví úhoři. Puch je tak intenzivní, že se Kuffenbachův žaludek vydal na horolezeckou výpravu hrdlem.

Exkluzivní humus.

Kuffenbach se nadechne a potopí se do něj. A nacpe se do Ba’al Zebulova těla.

Uvnitř je horko a těsno jako ve skafandru pro trpaslíky. A čvachtá to tam. A hýbe se a svíjí a hladí to Kuffenbacha po tváři.

Zalepené pily bublají a propracovávají se tukovou hmotou, Kuffenbach se prodírá za nimi, noří se hloub a hloub do žluté huspeniny, orgány se na něj valí ze všech stran, cpou se mu do průstřelů a ran jako horká pasta. Kuffenbach má plné oči i ústa, na jazyku cítí pálivou chuť, nemůže mrkat, nemůže dýchat, nemůže polykat.

Kotouč levé pily projde skrz.

Vyjede Knížeti ze zad: kupka olepená žlutorudým svinstvem. A vzápětí druhý.

Oba nástroje kvílí, chitin křupe, tuk se trhá, Kuffenbach se pokouší rozšířit otvor. Nemá moc času – každou chvíli se udusí. Dokonce si může vybrat, jestli Ba’al Zebulovými vnitřnostmi, nebo vlastními zvratky.

Narve do otvoru hlavu – a uvízne v něm. Průřez mu sevře lebku jako koupací čepice. Nemůže se pohnout tam ani zpátky, zabere ze všech sil a otvor s gumovým mlasknutím povolí a Kuffenbachova hlava se vyvalí ven jako blátivá koule. Kuffenbach zachrčí. Po tváři mu tečou tvarohovité žbleptance a pleskají do otevřených úst. Kyslí –

Na obličej se mu chtivě přisaje zeď.

Kuffenbach zabublá a zakrojí do ní mafla.

Celý dům se otřese.

Kuffenbach řeže. Dusí se, po rozměklé omítce tečou jeho sliny. Snaží se vykroužit dostatečně velkou díru, aby se mohl protáhnout. Stěna se smrští a vyduje do divokého oblouku, okraje otvoru se rozchlípnou, aby unikly zubům pily. Kuffenbach řeže dál.

Dům se zlomí v pase. Na Ba’al Zebulovu hlavu dopadne strop a rozmáčkne ji na černozelenou omeletu. Kuffenbach přestane řezat a napěchuje se do otvoru. Dům se zkroutí v epileptickém záchvatu.

A Kuffenbach vystřelí do ulice padáčkovým obloukem. Rozplácne se v rozměklé náruči chodníku.

Dům za ním vyplivne i Ba’al Zebulovu mrtvolu. Rozcákne se vedle Kuffenbachovy hlavy. Pleťová maska získá další vrstvu.

Kuffenbach chrchlá, plive, vytírá si vnitřnosti z očí a staví se na nohy. Je tak obalený Ba’al Zebulovým nitrem, že připomíná sněhuláka z jílu.

Ten dojem nezmizí, ani když vyrazí zpátky k hradbám.

Teď pro změnu vypadá jako sněhulák, který se rozhodl někoho zmasakrovat.

Pravděpodobně jaro.

Zbývá minuta a padesát jedna sekund.

92

Chodba exploduje Chorozonovými chapadly. Ostranski stiskne spoušť emitoru.

Chapadla na něj dopadnou jako živá lavina, smetou ho, pohltí. Vyrvou mu zbraň. Odšťavňovací vlna oba démony jen letmo lízne; na pokožce jim vyrazí krůpěje krvavého potu.

Kovboj vystřelí. Chorozon i chapadla se zprostupní a dávka jimi projde.

Projektily Ostranského v letu nadzvednou a odnesou o další dva metry. Přistane v hutném šplouchanci a znečistí temnotu démonské krve podřadnou červenou barvou. Prostřílené břicho se roztrhne a ven se vyvalí klubko lesklých střev. Ostranski na ně překvapeně zažírá.

Jé.

Chorozon kolem něj prohučí jako mezistátní expres. „Ten je tvůj, Same. Postarám se o toho druhého.“

Tos ty démony teda moc nezdržel, vole, mihne se Ostranskému hlavou. Cpe si střeva zpátky do břicha, ale smyčky mu kloužou z prstů jako kluzké klobásky.

Otočí hlavu: Chorozon se řítí za Lambertem; v tříšti démonské krve připomíná neforemný motorový člun. Zastav ho zastav ho –

JAK?

Kdyby po něm alespoň mohl něco hodit –

Ostranski vytrhne z torny diamantový plát.

Na to, jak je těžký, letí moc pěkně. Jako frisbee.

Zasáhne Chorozona do zátylku s tupým plesknutím.

Je to solidní slupka. Démon se rozplácne v ohlušujícím cachtanci. Dopadne na obličej.

„Jedna plastika ksichtu pro mladého pána!“ zakrákorá Ostranski.

Ale to už nad ním stojí druhý démon. Ten v kovbojském plášti. A s namířenými automaty. Ostranski mu podkopne nohy.

Neuvědomí si, že roztěkání duše pokročilo. Ve chvíli, kdy se jeho nohy obemknou kolem démonova kotníku a zapáčí, se obě Adamovy lýtkové kosti ohnou jako gumové hadice a pravá praskne se zvukem lámaného plastového pravítka.

Démon mu šlápne na obličej. Zvolna na nohu přenese váhu.

Fajn. Takže je to, jak jsem myslel, proletí Ostranského hlavou těsně předtím, než zmizí pod hladinou. Na konci žádná odměna za dobrý chování není.

Pak už nepřemýšlí o ničem.

Topit se je práce na plný úvazek.

Lukas běží.

Srdce bije jako speedmetalový bubeník, svaly na nohách se třesou. A nejen svaly. Tělo už povolilo natolik, že Lukas cítí, jak se kosti při každém došlapu ohýbají. Dveře Luciferova výtahu před ním plavou a pohupují se.

Jsou dvoukřídlé, těžké, zaprášené. Jemně vyřezávané.

V řezbách je ukrytý celý svět.

Nebe a peklo a Země mezi nimi a nekonečná řada civilizací, co na ní kdy žily, paraziticky přisátých k Bariéře, vznikajících a zanikajících v pravidelném rytmu čtyřtaktového motoru, generujících nepřetržitý proud interdimenzionální energie. To všechno tam je, vyvedené psychopaticky detailní darrowovskou rukou.

Ty dveře musel někdo vyřezávat několik desítek let.

Lukášovi se zdá, že ty dveře obsahují každý fakt, každou pravdu, každou otázku, kterou si kdy kdo položil. Působí to trochu jako 3D obrázek – stačí jen stát a dívat se. Soustředit se. A spatříš úplně všechno.

Lukas přede dveřmi poklekne. Zdvihne vrchní stranu notebooku. Displej se rozžhne.

Lukas za sebou slyší výkřiky, výstřely, rány, cákání krve, ale nic z toho nevnímá. Odřízl se od okolí. Izoloval mozek od všech vjemů – ví, že teď se musí soustředit na každý pohyb.

V momentě, kdy rozervaným palcem stiskne střed plastové krabičky a See You Next Wednesday mu vskočí do dlaně, zbývá minuta a dvacet osm sekund.

Na displeji se objeví logo Windows.

Z hlubin Lukášova odříznutého mozku se vynoří otázka, mrazivá ve své banálnosti: Co když se mi to napoprvé nepovede rozchodit a budu muset restartovat?

Izolovaný mozek nenabídne Lukášovi relevantní odpověď.

Ostranski se topí ve třiceticentimetrové hloubce.

Vědomí hasne – tma proráží jednu vodotěsnou přepážku za druhou, zaplavuje podpalubí a stoupá hemisférami. Plíce kolabují.

A pak se Ostranski s chraptivým nádechem vynoří. Démon ho pustil. Díky bohu –

Démon ho pustil jenom proto, aby mu mohl obřadně namířit do obličeje dva automaty a pateticky pronést „To je za Danu.“

No super, pomyslí si Ostranski. „Za Danu.“ Ještě navíc si mě ten troglodyt s někým spletl. Ústí automatů jsou jako dvě prázdné oči, ve kterých není ani jiskřička inteligence.

Neměl by mi teďpřed vnitřním zrakem proběhnout můj život? Nebo aspoň poslední tři tejdny? Démon stiskne obě spouště naráz.

Lukas miluje Billa Gatese. MILUJE. Až se vrátí, bude to sprejovat po zdech a vyřvávat na linuxáckých diskusních fórech.

Windows se nekously.

Lukas klikne na ikonu PowerDVD. Přehodí zvukové stopy, najde režijní komentář.

Na displeji se zatočí planeta. Logo Universalu. To staré, černobílé.

Z notebooku se ozve hlas.

Nebo spíš HLAS.

A dveře výtahu se otevřou.

Jenže Lukas to nevidí. Jeho izolační sebeobrana se rozprskla. Mozek má tak zahlcený, že ani neslyší, co říká HLAS. Protože se dívá na FILM.

Sytry stiskne obě spouště. A upadnou mu ruce. Zajímavý efekt.

Čistě oddělené paže letí dolů, ukazováky zaháknuté okolo spouští.

Sytry se zatočí v černém tornádu vlastní krve.

A zjistí, že za ním stojí bělovlasý asfalťák. Dokončuje pohyb oběma rukama. V každé má jednu kotoučovou pilu.

To přece nejde – Takhle to nemůže skončit – Dělal jsem to přece kvůli – Dano –

Sytry se kácí. A ještě než dopadne, ho bělovlasý asfalťák dvojitým švihem dekapituje.

K. O. v tomto případě znamená Kvalitně Ořízlý.

Lukas ztuhl na bobku před notebookem. Není schopný odtrhnout oči.

Zbývá třicet sedm sekund. Což je Lukášovi jedno.

Protože cítí, že celá jeho cinefilní minulost, celá kariéra filmového nerda, celá jeho existence směřovala k tomuto momentu. Aby viděl tenhle FILM.

V té chvíli Lukášovi nezáleží na výtahu, na Kuffenbachově komandu, na kamarádech, na Zemi, na životech miliard lidí, na vlastní matce, na sobě, nezáleží mu na nikom a na ničem. Jediné, co vnímaje to, co se odehrává na displeji, co ho vtahuje, co se přisálo na jeho mozek jako nádherný parazit, čemu se s vděčností poddává: ten FIL –

Lukas zaklapne víko notebooku.

V jeho hlavě vybuchne milión hlasů.

Vřískají, řvou, křičí a protestují, naříkají, prosí, přikazují a naléhají. Mozek se škvaří a vytéká Lukášovi očima.

Lukas sě usměje a natáhne ruku po náloži tetrytolu.

Ve chvíli, kdy mu do zad vnikne Chorozonovo chapadlo, jsou jeho prsty od nálože pouhé dva centimetry.

Zbývá dvacet tři sekund.

Kuffenbach nabídne Ostranskému ruku a ten ji přijme. Vstává a pahýlem si tiskne ranec vnitřností k tělu jako novorozeně, které taťka musí ochránit před ošklivým světem. Snaží se nezatěžovat zlomenou nohu.

Nevidí přesně, co se děje u výtahových dveří, protože Chorozonovo tělo Lamberta zakrývá, ale z toho, co spatří, se mu sevře žaludek. Jak se může přesvědčit, když sklopí pohled.

„Jdeme na to,“ řekne Kuffenbach.

Ostranski přikývne a zvedne odšťavňovač. „Nejvyšší čas toho zmrda vydžusovat.“

Zbývá devatenáct sekund.

93

Když Lukášovi vyjede z hrudi první chapadlo, na zlomek sekundy si pomyslí, že je to nějaká trubka. No nazdar. Někdo skrz mě prostrčil trubku. Před výtahem. To je teda pěkný.

Když mu z břicha vyjede druhé chapadlo, z krku třetí a z rozkroku čtvrté, začíná chápat, že to asi nebude armatura.

Ale pořád mu nedochází Jak na tom doopravdy je.

Nezaznamená, že ho Chorozon zdvihl do vzduchu a že se jeho nohy nedotýkají země. Stále hmatá po tetrytolu. Nevnímá, že se vznáší nad podlahou jako na vzduchovém polštáři. A Chorozon do něj zezadu pálí jedno chapadlo za druhým.

V momentě, kdy zbývá čtrnáct sekund, je Lukášovo tělo prošpikováno přesně šesti sty dvacet osmi chapadly.

Lukas skloní hlavu a prohlíží si je.

Chapadla mu trčí z trupu, rukou, nohou a dokonce i z penisu: houština mastně lesklých vláken. Dokonce se mírně vlní. Jako chaluhy, napadne Lukase.

Spatří nálož – leží vedle notebooku, metr a půl od jeho ruky.

Ale skoro jsem to dokázal, pomyslí si Lukas a z úst mu začne téct krev. Crčí po bradě a tečkuje chapadla rudými krupičkami.

Skoro jsem něco dokázal.

Kuffenbach a Ostranski se řítí chodbou. Kuffenbach běží přímo na Chorozona, tvář prázdnou, oči jako otevřený mrazák. Je od něj už jen pár metrů. Protúruje mafly.

Chorozon se nestačí otočit.

Ale ani nemusí. Mezi lopatkami vypučí jediné chapadlo. Tlusté jako transatlantický kabel.

Úder je vedený s chirurgickou přesností. Doprostřed Kuffenbachovy otevřené hrudi.

Kuffenbachovo srdce vyletí. Zády.

Ostranski zařve.

Srdce rotuje vzduchem jako rudočerný meteor. Utrhané tepny vlají. Kapičky krve vytvářejí šarlatovou auru.

Kuffenbach padá.

Srdce pleskne o zeď.

Sesune se po ní jako propíchnutý balón. Jako splasklá, nepotřebná, laciná dětská hračka.

Kuffenbachovo tělo dopadne na hladinu. Krev se vyvalí zpod trupu. Vybublá dírou v hrudi.

Zalije Kuffenbacha s defínitivností černého sirupu.

Ostranski se odrazí svou zdravou nohou. Stále řve; krvavé sliny mu vlají od úst jako sumčí vousy. Vrhne se na Chorozona.

V letu stiskne spoušť odšťavňovače.

94

Chorozonovo tělo se zpropustní. Ostranski do něj vletí.

Zbývá devět sekund.

Ostranski proplouvá Chorozonem. Jako by splýval hustou, mastnou želatinou; démonovo tělo ho obalí jako olej, hladí vlnivými doteky. Vyplní každý průstřel a každou ránu.

Je utopený ve vlažně slizké mase, po obličeji mu tečou démonovy vnitřnosti. Není to nepříjemný pocit. Skrz břicho vidí otevřené dveře výtahu. A Lamberta, jak padá.

Chapadla v Lukášově těle se změní v řídké bahno. Najednou ho ve vzduchu nic nedrží. Lukas se řítí k zemi.

Ostranského ruka s emitorem vypluje z Chorozonova těla. V tom momentě na démona přestane působit dürchlassig paprsek.

Chorozon zpevní strukturu těla. Ostranski v něm uvízne.

Vláčný olej se změní v žulu, Ostranského sevře tma. Chorozonovy orgány ho drtí, Adam slyší, jak mu praskají kosti, z ran mu lezou vnitřnosti, zmítá se a dusí –

Zbývá sedm sekund.

Lukas na podlahu nedopadne. Chapadla v něm se zase zhmotní, zapruží a Lukas zůstane viset dvacet centimetrů nad zemí. Na tetrytol nedosáhne.

Vidí, že Ostranski zatuhl v démonovi; z jedné strany koukají nohy, z druhé strany ruka s emitorem.

Lukas Adamovi emitor vytrhne. Přecvakne z vějířovitého rozptylu na koncentrovaný paprsek.

A napálí to Chorozonovi do ksichtu.

Chorozon se otřese.

Stojí rozkročený před výtahem, u kolen se mu houpe Lambert proklatý chapadly. Homolovité tělo se třese, jako když klepete kostkou aspiku.

Koncentrovaný paprsek odšťavňovače mu do tváře propálí černou dírku.

Chorozonovi se objeví na obličeji překvapený výraz. Otevře ústa. „Fascinují –“

Z černé dírky vytryskne oslnivý proud.

Lukas v první chvíli nechápe, co to z Chorozona stříká. Trvá mu skoro celou sekundu, než mu to dojde.

Koncentrovaný diirchlassig paprsek nepropálil díru v Chorozonově tkáni (protože démon žádnou nemá), propálil díru v samotné struktuře.

To, co chrstá z malé černé dírky, je Chorozon sám. Jako by Lukas vytáhl špunt. Právě Chorozona vypustil.

95

Zbývá pět sekund.

I když se Chorozonovo tělo splaskává a rozpouští, démon není z těch, kdo se vzdávají. Z posledních sil zabere chapadly.

Lukas cítí, jak se chapadla v jeho těle napínají – každé do jiného směru.

A v té úplně poslední chvíli, doslova v poslední sekundě se mozkem ještě stihne prohnat jedna myšlenka, osamocená a matně se lesknoucí jako opožděná dešťová kapka spěchající za svými kolegyněmi:

Mrzí mě to.

Ale ty to víš. Ty přece víš, že mě to mrzí. Ne, mami?

Lukas se rozstříkne po stěnách. Změní se v rozervaný chuchvalec šlach, svalů, tkáně a kostních slz. Rozprskne se po otevřeném výtahu i zavřeném notebooku.

96

Chorozon přežije Lamberta o dvě sekundy. Jak jeho tělo splaskává a klesá, proud tryskající z hlavy nejdřív připomíná fontánku, pak poklidně bublající léčivý pramen, až se démon nakonec definitivně rozpustí v posledním líném plivanci.

Z rosolovité čvachtanice, která byla jeho tělem, se zvedne Ostranski.

Natáhne ruku po tetrytolu. Zbývají tři sekundy.

Do chodby se vevalí démoni. Posily z nezdecimovaných čtvrtí.

Démon v čele nese rotační kulomet Tango R5. Zbývají dvě sekundy.

Zásobník tanga se rozsviští. Hlavně se roztřepí plameny. Začne poslední sekunda.

97

Ostranskému je jasné, co se během poslední sekundy stane: dávka z rotačního kulometu ho rozmetá po stěnách chodby. Prsty má jen pár milimetrů od tetrytolu, ale ví, že už ho nestihne vzít a hodit do výtahu.

Není nic, co by mohl udělat. Není nic, co by mezi sebe a svištící střely mohl nastavit.

Ostranski natahuje ruku po náloži a čeká, až jeho tělo exploduje.

Hladina krve se vzduje.

Uprostřed chodby se vztyčí Kuffenbachova postava. Postaví se do dráhy střel.

Ostranski popadne tetrytol.

Kuffenbach letí a rozpadá se. V rukou stále svírá obě okružní pily.

Ostranski napřáhne ruku k hodu. Otevřený výtah má přímo před sebou.

Poslední sekunda končí.

Ostranski nálož nehodí.

Z jeho úst se vydere podivný zvuk. Jako by cosi prasklo. Jako by se zbortilo něco, co nikdy nebylo moc pevné. Ostranski se vrhne do výtahu.

Kuffenbach zvolna padá do Lukášových a Chorozonových vnitřností. Jen pár centimetrů od výtahu – a současně celé světelné roky. Dívá se na Ostranského, jak přistává v Luciferově výtahu a napřahuje ruku po tlačítku s nápisem NEBE.

Takže nakonec seš přece jenom obyčejná sobecká svině, Adame.

Ostranski vidí, jak se Kuffenbach snáší do stříbrorudé kaše. Jak dopadne, už nevidí. Protože stiskne tlačítko.

Dveře výtahu se s cinknutím zavřou.

Poslední sekunda skončí.

98

Čas neexistuje. Výtah sviští potrubím. A pak neexistuje ani potrubí. A nad Ostranským se vznáší Země. Jo, ta planeta.

Najednou se všechno nějak pootočí. A Země je pod Ostranským. Padá k Bariéře nohama napřed. Všechno to vidí úplně jasně, protože výtah je zevnitř průhledný.

Vidí, jak se za Zemí, pod černou metalízou kosmu, pod zaprášeným sametem vesmíru, něco hýbe. Někdo se tam hýbe.

Jejich hodně. Zhruba půl miliónu.

Ostranski je pozná okamžitě – přestože je viděl jen jednou a na několik sekund.

Jsou bílí jako pasterizované mléko, mají holé hlavy bez očí, zuby povlečené třpytivými slinami a třímetrová křídla.

Zasraní andělé.

Vidí je a ví, že oni vidí jeho.

Ostranski si strčí tetrytol do podpaží a rozhadrovaným palcem vycvakne nůž. Vypáčí ovládací panel výtahu. Zajede čepelí dovnitř.

Zajiskří to a výtah se zastaví. Kabina zatuhne na oběžné dráze nad Zemí. Geostacionární výtah. Rajské fontány.

Dveře se s cinknutím rozjedou do stran.

Ostranski pozvedne tetrytolovou nálož a nechá anděly, aby si ji důkladně prohlédli.

„Chtěl jsem jenom, abyste to viděli, vy zmrdi,“ řekne.

A odpálí to.

99

Exploze otřese třemi dimenzemi.

Soustava parazitních vesmírů se zavlní. Něco zapraská.

Ale nic se nebortí – spíš naopak. Do proraženého otvoru se začne hrnout energie. Vlastně ani ne tak energie jako spíš Země. Bariéra bobtná a kyne.

Země se valí na nebe a peklo jako hora, která se rozhodla vyrazit za Mohamedem a nakopat mu prdel.

Ostranski padá vesmírem a sluneční vítr ho šimrá pod neexistující kůží. Alfa částice bzučí v žilách. Planeta Země je přímo pod ním – vidí kontinenty počmárané spirálami mraků. Rychle se k němu blíží, ale Ostranski nemá strach.

Nemá tělo, tak z čeho by měl mít strach?

Padá stratosférou a fotony mu vybuchují v imaginárních ústech jako šumák. Molekuly dikyslíku hekavě tančí domorodé tance.

Padá oblaky a zalyká se krupičnou kaší.

Padá vzduchem a město pod ním se hemží jako workoholické mraveniště.

Padá podél zrcadlové stěny mrakodrapu.

A najednou má tělo.

Tělo v černém obleku. Nesmyslně si v odraze upraví kravatu. Nesmyslně proto, že kravata se mu třepetá před obličejem. Vichr řve v uších, jako když se na dálnici vykloníte z auta. Ostranski nepřemýšlí vůbec o ničem, mozek třeštící a ohlušený.

Mine dvacáté patro. Konzultanti si na něj ukazují a kroutí hlavami. V jejich tvářích je despekt a obdiv zároveň.

Mine desáté patro. Sekretářky si na něj ukazují a chichotají se. Jejich tváře jsou prázdné jak nevyplněné prioritní komulativní akcie. (Co to je?)

Ostranski se dívá dolů a uvažuje, komu z chodců spadne na hlavu.

Mine páté patro.

Tomu chlápkovi v pršiplášti, rozhodne se Ostranski. Má velkou hlavu. A hodně vlasů. To bude měkký přistání. Mine první patro.

Někdo zaječí a chlápek v pršiplášti uhne. Sobeckej hajzl.

Ostranski dopadne na beton. Stortorgetská třída se otřese.

Ostranski vstane a upraví si kravatu. Už mu nevlaje před ksichtem, takže to jde docela snadno.

Sklopí oči. V popraskaném chodníku je vyražená přesná silueta těla. Ale nějaká divná. Má levou ruku.

Já mám levou ruku!

Zvedne ji před oči. Je růžová, s namanikúrovanými nehty a zlatými hodinkami. Ruka! Nová ruka! A rolexky k tomu! Zahlédne se ve výloze. A vytřeští oči.

Je někdo úplně jiný.

Ale je to pořád on. Až na to, že je někdo jiný. Aleje to pořád on.

Je o deset let mladší, o patnáct kilo těžší a blond. A vypadá jako úplně jiný člověk.

A přesto je to nějakým záhadným způsobem pořád on.

Ostranski na toho cizího, a přesto tak známého chlapa užasle civí. Je to podivný pocit. Jako kdyby někdo vzal cizí tělo a zformoval ho podle vaší duše. Maně zvedne oči: ve dvacátém patře že je otevřené okno. Odtamtud ten sebevrah, do kterého se Ostranski za letu převtělil, vyskočil.

Rozhlédne se kolem sebe.

Lidé zírají.

Lýdie s Filipem zírají.

Stojí na okraji davu a koukají na něj. Lýdie má v ruce igelitovou tašku – byli nakupovat. Ostranski vykročí. Igelitová taška se začne třást.

„Adame?“ zajíkne se Lýdie. Vrhne se k němu a málem ho porazí.

Filip ho chytne v pase tak pevně, až Ostranskému v novém těle zapraskají kosti. Vnímá, jak Filip hřeje. Je to takový žár, že se oblek od Huga Bosse málem vznítí.

Cítí, jak se Lýdie chvěje.

Ostranski je oba sevře a city mu vletí do mozku jako vdechnutá kokainová lajna. Chce něco říct, ale nemůže. Stejně by vlastně nevěděl co.

Lýdiiny slzy mu tečou po dokonale oholené tváři, studí na krku, zajíždějí za límec dvouřadé bavlněné košile od Christiana Diora. Syčí na klíční kosti. Propalují se metrosexuálně vyholenou hrudí. Leptají žebra.

Dopadají na Ostranského srdce jako vetřelci kyselina.

Lidé civí. Nikdo se neodváží říct ani slovo. Ještě by od toho maníka v černém kvádru dostali přes hubu.

Všichni přece vědí, že burzovní makléři jsou psychopati.

100

Poslední sekunda skončí.

Kuffenbach dopadne.

Lukášovy zbytky vyčvachtnou. Chorozonovy zbytky vyčvachtnou. Kuffenbachovy zbytky vyčvachtnou.

A stěna s výtahem praskne po celé délce, výtahové dveře se vyvrátí, dveřní rám vyhřezne. Do pekla se začne drát Země. Démoni, kteří stříleli do Kuffenbacha, přestanou střílet a začnou řvát. Do chodby duní tuny zeminy.

A vojáci najednou řvát přestanou. Jako když utne. Protože to uslyší i přes rachot kamení: zvuk tak tichý, že se chvěje na hranici slyšitelnosti.

Zní to, jako kdyby se někdo snažil co nejtišeji rozmačkat krabici vánočních ozdob.

Vojáci vyvalí oči.

A sledují, jak se Kuffenbach zvedá.

Vynořuje se z proudící hlíny. Jeho tělo v podstatě neexistuje. Je to olámaná kostra z přírodopisného kabinetu, na kterou někdo namotal pár rozdrbaných červených šál. Žvance masa se chvějí, zplstnatělé svaly sebou nesmyslně cukají, žíly se mrskají a kroutí. Děravým tělem mží zbytky krve.

Uvnitř Kuffenbacha prší.

Za jeho zády se do pekla valí Země.

Kuffenbach se postaví. Zapře se rozedranýma botama.

V každé ruce stále svírá jednu okružní pilu.

Vojáci zírají.

Pily zařvou.

Kuffenbach vykročí a zmizí v davu démonů. Černá krev ohodí strop.

Ti, kdo to přežijí, později tvrdí, že se do poslední chvíle usmíval.

ŠTĚPÁN KOPŘIVA

ASFALT

Obálka: David Hanzl

DTP: Jakub D. Kočí

Technické konzultace: David Horák, Michael Bronec

Korektury: Pavel Voňka

Vydání první.

Vydala Crew v roce 2009 ve spolupráci s Rigor Mortis

Košer Džihád Production.

K vydání přispělo Nostromo ICT, s.r.o.

Mobilní práva: Nostromo ICT, s.r.o.

Vysázeno freeware písmem Lido STF

ze Střešovické písmolijny (www.pismolijna.cz).

Tisk Centa s.r.o., Brno.

Limitovaná edice vychází vázaná v kůži Anastázie Pildebrandtové, nositelky Nobelovy ceny za literaturu.

ISBN 978-80-87083-40-6

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai