Bratrstvo krve: Fakt hustej nářez

František Kotleta

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

2. kniha série Bratrstvo krve.

V první knize to mimozemšťanům ještě prošlo, teď se ale zbytky zdecimovaného upírstva vydaly do posledního boje. A že tenhle boj začíná ve čtvrti plné bojechtivých transvestitů, není nakonec na škodu. Jenže žlutí okupanti mají dost síly vzdorovat, a jestli po něčem touží, tak je to vrátit upíry už navždy do mýtů a legend. Ve hře je ale ještě jeden hráč – někdo podivný a nebezpečný, který za sebou zanechává radioaktivní stopu… Pokud má být lidstvo znovu svobodné, nezbývá než odpálit pár bomb a najít spojence, kteří mohou být mnohem nebezpečnější než ti nejhorší nepřátelé. František Kotleta se vrací a je ještě hustější, akčnější a zábavnější.

•FAKT•

HUSTEJ NÁŘEZ

BRATRSTVO KRVE 2

FRANTIŠEK KOTLETA

Upíři existují. Zplozenci temnoty, děti Satanovy… Tak na to zapomeňte. Vždycky jsme věřili, že nás stvořila dávná bohyně Sangot, která sice nebyla žádný lidumil, ale že by obcovala se Satanem? To ani náhodou. Už jenom proto, že koncept pekla a jeho démonů vzniknul v době, kdy už byla Sangot dávno mrtvá. Jenže pak jsme museli naše představy přehodnotit.

Na Zemi přistála armáda mimozemšťanů, ovládla planetu a uspořádala na nás hon. Nelítostnou štvanici, během které zdecimovala většinu upírských klanů. Abych měl v boji s kartany, jak se ty malé žluté bestie z nějakého zapadlého koutu vesmíru jmenují, alespoň nějakou šanci, vydal jsem se pátrat po legendárních Sangotiných zbraních.

Zjistil jsem, že naše bohyně byla ve skutečnosti také mimozemšťanka a my byli jenom plodem jejích pokusů s něčím, čemu bychom mohli říkat nanotechnologie. Definitivně mi to došlo, když se ta staletí mrtvá bestie dostala díky své technologii do hlavy mé přítelkyni a ukázala jí naši opravdovou historii.

Lov na nás, upíry, přežil jen málokdo. Já, Jan Bezzemek, který jsem byl člověkem naposledy v době, kdy ještě panoval můj oblíbený král Jan Lucemburský; někdejší germánský postrach Evropy známý jako Gerhard; a francouzská upíří rajda Michelle.

Abych se nenudil, stvořil jsem novou upírku. Je jí osmnáct, jmenuje se Petra a je tak trochu cvok do ema. A samozřejmě do mě. Teda doufám. Ataky je tu o něco starší Lucie, jejíž přítel Tomáš Uhřík zahynul v boji po mém boku. Před půl rokem jsme na jedné kartanské základně odpálili párek atomových bomb a zmizeli do Jižní Ameriky.

A rozhodli jsme se, že si na nás kartani vylámou zuby. Nebo co to mají v těch svých smradlavých žlutých držkách.

O bairro dos caes

Fortaleza byla jedno velké rozpálené mraveniště. Upíří organismus byl sice velmi dobře odolný vůči extrémním teplotám, ale pekelná brazilská výheň byla příliš i na mě.

Měl jsem pocit, že i Gerhard by nejraději přepadl některý z nesčetných obchodů s klimatizací a všechno, co tam prodávali, pustil naráz, stáhl si kalhoty a popíjel ledového Budweisera. Rozhodně se ale snažil nedávat to najevo. To by tak hrálo, aby starý Germán, o kterém si vyprávěli děsivé historky už římští legionáři, přiznal slabost.

„Stejně vypadáte jako idiot, Herr General,“ prohlásil jsem.

„A vy zase jako někdo, kdo je spíš sám transvestita, než kdo je sem přišel balit, Herr Bezzemek,“ odfrkl si vztekle.

Skutečně jsme vypadali jako párek (a to bylo víc kruté vůči Gerhardovi než-li vůči mně) německých sexuálních turistů na lovu levných homosexuálů libujících si v holčičích převlečcích. V tomhle třímilionovém brazilském městě jich bylo skutečně hodně. Obojího. Německých turistů i důvodů jejich návštěv. Podle toho, co nám nabízeli v hotelu (párek dvou německy mluvících mužů nemohli otipovat jinak než jako sexuální turisty), tu lidé s jistým vkusem mohli získat cokoliv: nezletilé, mladé, středního věku i staré, hubené, macaté i tlusté, černé, hnědé, bílé, prsaté i ploché holky s překvapením pod kalhotkama.

A co bylo nejhorší, my jsme jako úchylové na lovu vypadat skutečně chtěli.

„Víš, že v té růžové havajské košili a béžových šortkách vypadáš rozkošně?“ rýpnul jsem si. Poslední dobou se náš vztah změnil. Zatímco dřív jsme si zásadně vykali, teď jsme plynule přecházeli z vykání do tykání. A naopak. Záleželo na tom, jak moc jsme se v tu chvíli snažili jeden druhého pře špičkovat.

„Tobě to fosforeskující zelené tričko taky sluší. A což teprve ty modré šortky a apartní vietnamské žabky. Většinu života jsem prožil v časech, v nichž by tě za nošení něčeho takového ukamenovali, upálili, zplynovali nebo v lepším případě poslali na léčení,“ kontroval Gerhard.

Vypadali jsme vážně přitepleně. Našemu ohozu navíc odpovídal i značkový béžový foťáček Toshiba, který se mi klinkal na krku, a červený batůžek, který na zádech nesl Gerhard. V batůžku ovšem byly propriety, které moc slaďoušsky nepůsobily. Desert Eagley jsou už ze své podstaty heterosexuální. Pokud rukojeti neobložíte růžovými opály. Měli jsme s sebou dva. Víc zbraní jsme si pro jistotu nevzali. Kromě pistolí skrýval batoh ještě dalekohled s nočním viděním a pár gramů kokainu.

Vypadalo to, že naše maskování je naprosto dokonalé. V hotelu Charleston jsme pobývali už tři dny a dosud nás nikdo nesledoval ani se příliš nápadně na cokoliv nevyptával. Zdálo se, že naše lest vyšla. Zkrátka a dobře, dokonale jsme zapadli mezi běžné dvoutýdenní turisty.

Přitom v horách sotva sto kilometrů nad městem jsme pobývali už půl roku. Aby bylo krytí co nejdokonalejší, odvezl nás Confitův řidič na letiště během největší dopravní špičky. Zamíchali jsme se do davu v příletové hale, dali si tam kafe a poté, co přiletěl airbus Lufthansy z Frankfurtu, jsme se zase zamíchali do davu jeho cestujících.

S pomocí portugalského slovníku a německého přízvuku (u Gerharda nefalšovaného) jsme si objednali taxikáře, nechali se s úsměvem okrást a zavést do hotelu, který našemu drožkáři za dohazování kunčaftů platil provize.

První dva dny jsme se pak toulali po dost ubohých památkách města, jako je třeba betonová katedrála nebo tržiště se smaženými rybami a tanečníky capoeiry, a váleli se na pláži. Zkrátka přesně to, co by dělali pánové Hans Schmidt a Karl Meier z Drážďan na výletě do Brazílie. Tedy zatím až na ono lovení transvestitů.

* * *

To jsme hodlali napravit právě dnes.

* * *

O bairro dos caes, čtvrť, které se podle průvodců říkalo psí, protože dřív byla chudinským slumem, kde pobíhali hladoví a toulaví čoklové, teď patřila právě chlapcům v sukních, kteří rozhodně nejsou Skoti. Ne že by se v poslední době nějak změnily naše sexuální preference. To ani náhodou. Jediný penis, který jsem při sexu hodlal tolerovat, byl můj vlastní.

Atraktivita O bairro dos caes pro nás spočívala v tom, že byla těsně přilepená k vojenské základně. Kosmodrom ve Fortaleze byl největší v celé Jižní Americe. Právě on byl důvod, proč jsme se zVenezuely přesunuli právě do brazilského federálního státu Ceará. Kvůli němu ale také bylo město protkáno špehy lidskými i elektronickými.

Po atomovém útoku na základnu v polské Lebě měli sice kartani na Zemi už nějaký ten měsíc docela klidnou půdu pod nohama, ale i tak byli ostražití. Čím jsme se blížili k cíli naší cesty, tím více přibývalo kartanů, kamer a samozřejmě i členů Vesmírného námořnictva.

Šlo o armádu složenou výhradně z lidí, ale pod přímým kartanským vedením. Žlutí vládci planety formálně nechali všechno při starém. Vlády v jednotlivých státech se střídaly, jak bylo v té které zemi zvykem, a měly i svou policii. Armády už moc ne. A pokud, tak ve velmi okleštěné podobě. Většinu z nich nechali kartani rozpustit, protože pod jejich vládou už neměly být na Zemi žádné války. Z bývalých vojáků a různých dobrodruhů pak začali budovat armádu pod svým velením.

Vesmírné námořnictvo mělo být oficiálně bojovou lidskou silou ve vesmíru, kde lidští dobrovolníci pomáhali kartanům ve válce proti jiným mimozemšťanům, před nimiž nás podle své propagandy ufouni chránili. Prakticky však v posledních měsících sloužilo i pro potřeby honu na teroristy, protože běžná lidská policie v mnoha případech selhávala. Zvláště ta česká, když se pokoušela lovit mě. Oficiální název nové armády zněl anglicky Space Marine, takže jsme jim automaticky začali říkat SM nebo-li esemka. Možná v tom trochu byla i podvědomá touha jim pořádně nařezat.

* * *

Kartanské hlídky a esemka náhodně prohledávali automobily, které se jim zdály podezřelé a mířily směrem k základně. Nás si vůbec nevšímali. V umění nenápadnosti jsme byli dokonalí.

Proplétali jsme se uličkami O bairro dos caes do míst, kde se poslední domy čtvrti dotýkaly velké betonové zdi s metrovou korunou ostnatého drátu. Naštěstí už slunce pomalu zapadalo, takže vedro polevovalo. Ve zdejších uličkách ale musí být přes den pořádné horko, a to nemyslím jako narážku na sexuální orientaci většiny jejich obyvatel a návštěvníků.

S klesající teplotou přibývalo turistů a prodavačů sebe sama.

„Olá, bonecos, chupo ambos voces por duzentos!“ písknul na nás tak patnáctiletý mládenec v podprsence, s kabelkou a v minisukni, který nám brazilskou portugalštinou nabízel skupinovou slevu na orální sex. Vrtěl přitom poněkud teatrálně zadkem.

„E muito caro voce!“ odpálkoval jsem ho tím, že jeho sleva je dost malá.

Nakonec jsme se dostali k oprýskanému domu, který podle zbytků fasády pamatoval nejenom lepší časy, ale zřejmě i lepší nájemníky. I tady se na balkonech a v oknech předvádělo pár transvestitů.

„Ten balkon nahoře,“ pohodil hlavou Gerhard.

„S tou děsivě tlustou černoškou?“ zašklebil jsem se.

„Jo,“ zasmál se Gerhard. „To je naše holka. Teda kluk. Teda cokoliv. Hlavně to je určitě tvůj typ,“ prohlásil Germán a vyrazil po schodech nahoru.

Černoch se jmenoval Diana, podle britské princezny, která umřela, když byl ještě chlapeček. A docela dobře uměl německy. „Fanoušek vašeho národa, mein Herr,“ vrátil jsem nadšeně Gerhardovi špílec a prošel si byt. Vypadal švábuprostě.

Gerhard mezitím vrazil nadšenému černochovi do ruky tři sta reálů, což byla víc než nadprůměrná cena za ukojení dvou německých úchylů, a pak z batohu vytáhl balíček s bílým práškem.

„Kokain, meine Liebe?“ zeptal se.

„Ja, ja,“ pokýval nadšeně hlavou černoch. Transsexuální brazilský prostitut, který nešňupe kokain, je mýtus.

Oba jsme se s Gerhardem usmáli. Navzdory hektolitrům krve, která nám uvízla na rukou, jsme vždycky rádi, když jdou věci bez násilí.

Germán vysypal na stůl jednu lajnu, smotal storeálovou bankovku do ruličky a podal ji Dianě. Ten si mocně šňupnul a za pár minut už o sobě nevěděl. Kokain byl řízlý jako většina bílého prášku. Náš však obsahoval místo omítky velmi silné uspávadlo. Měli jsme nejmíň čtyři hodiny klidu.

„Má to ale kliku. Prachy už dostal a zítra ho místo prdele bude bolet akorát hlava,“ prohlásil Gerhard a vytáhl z batohu dalekohled.

Plán zatím pokračoval tak, jak jsme měli v úmyslu. Odsud jsme měli celou základnu, která byla jedním z nejdůležitějších kartanských neuralgických bodů na Zemi, jako na dlani. Teď už jsme sem jenom potřebovali dostat zbraně. Hodně zbraní. Hlavně nálože a RPG a také naše tři spolehlivé upírky a poněkud nespolehlivé spojence z drogového kartelu. Pak se kartanská základna promění v bojiště a následně v peklo plné mrtvol. Na to první i druhé jsme byli specialisti.

Michelle

Petra v ruce svírala jeden z mých Desert Eagleů a mířila mi přímo mezi oči.

„Zabiju tě, hajzle,“ řekla a vzteky se jí třásla brada.

„Lásko, koncept věrnosti je naprosto nesmyslný. Žiju skoro sedm století a nezažil jsem, že by mu někdo propadal tak strašlivě jako ty. Navíc tohle technicky nebude podvod, je to povinnost.“

„Ustřelím ti péro, parchante. Jsem zvědavá, jak se pak téhle povinnosti zhostíš.“

Namířila o metr níž a lehkým pohybem ukazováčku naznačila, že mačká spoušť. Pak pistoli sklonila ještě níž a položila ji zpátky na stůl, odkud ji před chvílí sebrala.

„Vezmeš si kondom, nechci dostat AIDS,“ řekla rezignovaně, ale rezolutně.

„Upíři nemůžou dostat AIDS. Znal jsem upíra, co ošukal půlku Afriky a nic. Navíc už HIV vyléčili.“

„Stejně si vezmeš kondom, hajzle,“ řekla, ale ve slově hajzl už nebyla původní síla.

Potřebovala si jenom vybít vztek. Samozřejmě, že na mě, ale také na Confita, který to všechno způsobil. Problém byl, že náš hostitel měl své zvyky a my jsme je museli dodržovat. Jedním z nich bylo uctít návštěvníka pannou, a protože jsem byl formálně hlavou naší skupiny, připadla čest odpanit patnáctiletou Esmeraldu právě mně.

Opravdu se jmenovala Esmeralda, jak z nějaký pitomý latinskoamerický telenovely. Ostatně tomu odpovídaly i dramatické kulisy: krutý šéf drogového gangu, který nevinnou Esmeraldu předhodí slizkému obchodnímu partnerovi. Což jsem byl v tomhle případě já.

Jediné, co mě utěšovalo, byl fakt, že pokud by Esmeralda neskončila v mojí posteli, skončila by v jiné, a taky skutečnost, že i když měla rozkošný cudný úsměv a dokonale předstírala, že je nervózní a třese se strachem, tak žádnou pannou ve skutečnosti nebyla.

Tohle po těch stovkách let přeskakování mezi pannami a děvkami poznám stejně spolehlivě jako křiváka, když na něj narazím. Křiváka jako je Confito, vládce kartelu ovládajícího většinu pašeráckých stezek mezi Venezuelou a Brazílií. Bohužel jsme toho bastarda nutně potřebovali.

Moje skrýš na Margaritě byla sice netknutá, ale i s kupou zlata a dolarů, které jsem si tu kdysi ulil, jsme byli pořád nepříjemně zranitelní. Dva běloši a tři bělošky toulající se po venezuelském venkově byli příliš nápadní. Potřebovali jsme spojence, někoho, kdo nás ukryje, poskytne nám zázemí a klid. A čas na přípravu našeho dalšího boje s kartany.

Přes pyramidu dealerů jsme se nakonec dostali až ke drogovému králi. Odvezl nás do brazilských hor, do jedné z vesnic, kde se skladoval, ředil a balil bolívijský kokain. Stálo to dost peněz, ale bylo to nejlepší možné řešení.

Problém spočíval v tom, že jsme s Confitem museli hrát hry. Šlo o klasickou šťouchanici, jestli jsme dost drsní na to, abychom byli jeho partneři a ne oběti. Proto ta zkouška Esmeraldou. V kultuře drogových bosů byl muž, který poslouchal ženu, zbabělec. Odmítnout sex s mladičkou kráskou jenom proto, že mám milenku, by byl projev slabosti, který jsme si nemohli dovolit. Tato a všechny další hry měly stejný motiv: ukažte, jak moc jste drsní. Hra na romantickou věrnost mohla skončit tím, že by na nás ještě ten večer vlítli bossovi hoši se samopaly, aby nás připravili o peníze, protože v rukou slabochů neměly co dělat.

Nebál jsem se o naše životy. Tuhle partu drogových zabijáků bychom zvládli vyřídit beze ztrát. Bál jsem se, že potom, co bych Confitovi utrhnul hlavu a narval mu ji do prdele, bychom museli začít shánět někoho jiného, kdo nám pomůže.

Petra tohle všechno zřejmě chápala, ale i tak si neodpustila jednu rozkošnou žárlivou scénu. A protože jsem věděl, že budu mít minimálně měsíc u své upíří přítelkyně za trest v posteli utrum, hodlal jsem si nevěru pořádně užít.

* * *

Esmeralda to hrála vážně dobře. Svlékla si průhledné bílé šatičky, pod nimiž se skrývalo světle hnědé křehké tělíčko. Měla cudné spodní prádlo, které vše zahalovalo. Lehla si na bok a předváděla panenské rozechvění. Slzy na krajíčku, jen se rozbrečet.

Jenže, já jsem věděl, že ať se teď stane cokoliv, jen co odejdu z jejího domku, přijde sem Confito a dozví se všechno do posledního detailu. Sundal jsem jí podprsenku a vykoukla na mě kulaťoučká ňadra. Tehdy přišla nejvyšší zkouška mojí odolnosti. Esmeralda si odhalená prsa zakryla pravou rukou a z očí jí vyhrkly slzičky. Iluze przněné panny byla dokonalá.

„Nao chore e tire a calcinha,“ oznámil jsem jí klidně, aby si sundala kalhotky a ignoroval stále silnější vzlyky. Když se k tomu neměla, rozerval jsem jí je a začal prstem prozkoumávat její pohlaví. Na panenskou blánu jsem zcela očekávaně nenarazil. Naštěstí Esmeralda brzy pochopila, že hra skončila a slzy záhy přešly ve vzrušené vzdychání. Teď jsem si přestal hrát i já a vzal jsem si ji tvrdě zezadu.

A jako malou vzpouru proti Petře bez kondomu.

* * *

Při sledování základny jsem měl divný pocit. Něco mi svíralo žaludek a určitě to nebyl hlad po krvi, i když, pravda, dlouho jsem se pořádně nenakrmil. Chrápající Diana byl sice k dispozici, ale zakousnout se do černošského transvestity mi nepřišlo ideální.

„Mám divný pocit,“ oznámil jsem Gerhardovi. Poslední dobou jsem měl čím dál tím větší potřebu se mu svěřovat. Ačkoliv jsme strávili několik stovek let vzájemnou nenávistí a pokusy jeden druhého připravit o život, události po příletu kartanů způsobily, že se z nás stali spojenci a podle všeho i dobří přátelé.

„Warum?“ zeptal se nečekaně německy. Většinou jsme spolu mluvili česky. Nevadilo mu to, v našem poslepovaném klanu jsme byli tři Češi, a tak se v něm stal náš rodný jazyk běžným nástrojem konverzace. Zřejmě jsem ho vytrhl z hlubokých úvah.

„Pamatuješ, jak jsme se pokoušeli dostat Kateřinu z vězení? Víš, jak to dopadlo,“ řekl jsem.

„Tenkrát šlo o připravenou past,“ připomněl mi. „Teď to máme v rukou my.“

Souhlasně jsem pokýval hlavou.

„V téhle chvíli si vždycky vzpomenu na Stalingrad. Od té doby vím, že věci se mají dělat rychle, tvrdě, a když se něco zasekne, je třeba zmizet,“ prohlásil Germán.

„U Stalingradu jsem byl taky,“ zasmál jsem se. „Dobře jsme vám tam nakopali zadky.“

Gerhard pokrčil rameny. „My vám nakopali zadky tolikrát, Herr Bezzemek, že kdybych měl všechny případy vyjmenovávat, museli bychom dát Dianě ještě jednu dávku uspávadla.“

* * *

Confito nebyl z našich plánů zrovna nadšený. Už od prvního dne, kdy jsme se setkali, věděl, že se skrýváme před kartany, ale nečekal, že s nimi hodláme vést válku. Ne, že by k malým žlutým parchantům z vesmíru choval kladné city, ale bál se.

„Mimozemšťani jsou horší než všichni policajti a vojáci, kteří po nás kdy šli. Pašoval jsem drogy, ještě když Chávez nebyl prezident, natož pak mrtvola, ale ufouni jsou těžký soupeř. Když naposled čistili brazilsko-venezuelské pohraničí od drog, strávili jsme dva týdny schovaní v bažině. Pil jsem vlastní chcanky a žral listy koky, abych přežil,“ otřásl se při té vzpomínce Confito.

Tohle bylo poprvé a naposled, co jsem u něj viděl nějaký lidský cit – sebelítost. Většinou měla jeho tvář kamenný výraz s neproniknutelným studeným pohledem a věčným pohrdavým úšklebkem v koutku úst.

Drogový baron navzdory původu a jménu nevypadal zrovna jako Latinoameričan. Musel mít v sobě hodně evropské krve, protože připomínal spíš někoho, kdo vám potřese rukou a obere vás o rodinné úspory na Wall Street, než drogového zabijáka z brazilského pralesa. To, že se v poslední době živil už mnohem lépe než listy koky a vlastní močí, prozrazovalo lehce vypoulené břicho a druhá brada, která se objevila, když souhlasně pokýval hlavou.

„Až ve Fortaleze uděláme svoji práci, zmizíme do Argentiny a v životě už o nás neuslyšíte. Věřte mi, že nás budou kartani honit, dokud budou mít alespoň trochu naděje, že nás objeví, a ještě půlroku potom, co o ni přijdou. Vy tady díky tomu budete mít naopak spoustu klidu na práci,“ nadhodil Gerhard. Španělsky.

Portugalsky, na rozdíl ode mě, neuměl ani slovo. Zato španělština mu šla sama. Naučil se ji za občanské války, když radil Frankovi, jak vyhladit republikány a vykopat interbrigadisty ze země. Naštěstí Confito i jeho muži ovládali oba jazyky. Byla to životní nutnost a pro mnoho z nich i přirozenost.

Confito však zoufale zakroutil hlavou. „Nevím, nevím. Když zjistí, že jsem vám pomáhal, nedají si pokoj, dokud mě nedostanou.“

Drogový boss nebyl zbabělec. Šlo zase jenom o hru. Hru na to, kolik peněz z nás dokáže vymlátit.

* * *

„Du warst süss wie Honig,“ zašvitořil Gerhard na probouzejícího se Dianu. „Ja?“ zeptal se nedůvěřivě černoch. „Ja,“ pokýval hlavou Germán a významně jej poplácal po zadku. Plácnutí po holé kůži se rozlehlo ztemnělým pokojem. V rámci reálnosti jsme mu stáhli sukni. Kalhotky pod ní naštěstí neměl, nevím, jak poslednímu germánskému upírovi, ale mně by přišlo dost děsivé mu je stahovat.

* * *

Přitom jsem nepocházel z nijak extrémně prudérních časů. Pominu-li skutečné náboženské fanatiky, kterých bylo třeba za husitských časů požehnaně, rozdávali si to mezi sebou vojáci krále Jana Lucemburského i jeho syna Karla na dlouhých taženích, co jim jenom jejich zadky a velitelé dovolili. Kamarád byl přeci jenom levnější než markytánka, i když se o tom v kronikách a učebnicích dějepisu nedočtete. I za těch sexuálně nejprudérnějších časů se tyhle mezichlapské hrátky objevovaly v armádě pravidelně. Bylo to normální. Stejně normální ale bylo to skrývat a mlčet o tom.

Tohle byla jedna z mnoha věcí, které se změnily po kartanské invazi. Lidé, s pomocí mimozemské technologie umožňující vyléčit všechny pohlavní nemoci, prožívali sexuální megarevoluci.

I ty nejprudérnější společnosti a kultury se proměnily v hipísácké komunity šedesátých let, nebo ještě lépe Adamity z časů Žižkových. Na rozdíl od jednookého vojevůdce je však nikdo nechytal, nestrkal do stodol a nezapaloval. Myslím, že současnou sexuální volností, náruživostí a zvrhlostí si lidé vybíjeli frustraci z toho, že celou jejich planetu okupují žlutí pidižvíci.

Mě osobně sex s muži nelákal, ale ze zásady jsem proti homosexuálům a homosexuálním stykům nic neměl. Časem jsem navíc zjistil, že ti největší homofobové jsou zpravidla chlápci, co ve skutečnosti touží mít na dvě hodiny ve sklepě spoutaného Dianu a stydí se za to.

Navzdory své liberálnosti jsem byl ale stejně v šoku, když jsem se dozvěděl, co po večerech vyvádějí Lucie s Michelle. Jejich spolek česko-francouzského přátelství se proměnil v regulérní lesbický vztah. Zjistil jsem to náhodou, když jsem jednou večer vrazil do jejich domku a našel francouzský jazyk rejdit v českém klíně. Michelle tohle odhalení nevadilo. Byla upírkou přes tři sta let a všem upířím vládcům připadaly lesbické kontakty mezi upírkami rozkošné. Neměla důvod předpokládat, že mě ne.

Černovláska na mě vrhla rošťácký úsměv a rozkošně si jazykem nejdřív olízla rty, než ho konečně schovala v ústech. Zůstala nahá na všech čtyřech. Ani se nezkoušela zahalit. Měla hubené šlachovité tělo, takže vypadala jako mrštná pouliční kočka. Zvlášť když pohodila černými kudrnatými vlasy a lehce vycenila bílé zoubky. Nikdy jsem nechápal, co všichni na Francouzkách měli. Nepřipadaly mi moc pěkné. Teď ale chápu, že pokud v posteli obvykle předvádí to, čeho příslib tu představovala nahá Michelle, mají jisté neodolatelné kouzlo.

Lucie naproti tomu zapištěla, srazila stehna k sobě, popadla polštář a přikryla si jím prsa. Styděla se. Neměla za sebou žádné tradiční upíří párty, na kterých se souložili a pak vypíjeli až do dna lidští služebníci nepřátelských klanů bez ohledu na pohlaví. Ještě nedávno to byla obyčejná mlaďounká archeoložka. Než jsem z ní udělal upíra.

Styděla se. Nejenom přede mnou, ale nejspíš proto, že jsem jí připomínal Tomáše, jejího přítele, který zahynul při naší poslední akci v Polsku. Ani já jsem z toho neměl zrovna nejlepší pocit. Jsem tolerantní hoch, ale když si představím, že tam, kde ještě nedávno mohl přebývat jenom JUDr. Uhřík, teď rejdí jazykem nenasytná Francouzka…

* * *

Diana se tvářil pořád trošku nevěřícně, ale když zkontroloval, že reály jsou na místě, kam je před vyluxováním uspávací lajny dal, ulevilo se mu.

„Když půjdete zase okolo, rád vás znovu obsloužím. Herzlich willkomen,“ zadeklamoval zmateně portugalsko-německy.

„To si piš, fešáku,“ usmál jsem se pokud možno co nejvíc laškovně. „Stavíme se pozítří a zažiješ něco, co jsi ještě nezažil,“ řekl jsem mu a vyrazil ze dveří.

***

„Zažiješ něco, co jsi ještě nezažil?“ zašklebil se Gerhard, když jsme se prodírali rozjařenou O bairro dos caes směrem k hotelu.

Blížila se půlnoc a obyvatelé i návštěvníci čtvrti procházeli nejrozjařenější fází. Určitě tomu pomáhal alkohol, příkrov tmy, který lidem dodával pocit zdánlivé anonymity, a samozřejmě noční ochlazení, které přineslo příjemných čtyřiadvacet stupňů.

„Předpokládám, že dáš konečně průchod svým utajeným choutkám. Jak jsi ho plácnul po zadku, uviděl jsem ve tvém rozkroku jisté napětí,“ řekl jsem.

„Ty mi koukáš do rozkroku? Zajímavá informace,“ odfrknul si Germán a očima naznačil, že je to jedna jedna na body.

Cestou zpátky už jsme nabídky transvestitů ani neodmítali. Bylo jich tolik, že by nám vyschlo v ústech a ztratili jsme hlas. Ignorovali jsme je a šli dál. Marně jsem vzpomínal, zda jsem se někdy stal svědkem podobného divadla, jaké se teď odehrávalo v O bairro dos caes. Každá éra přinášela specifické zvrácenosti, ale v téhle jako by lidé naprosto ztratili stud a důstojnost.

Víc než šedesátiletý muž s pleškou na hlavě, necelými sto šedesáti centimetry výšky a rukou v rozkroku mladičkého černošského prostituta se s ním líbal tak vášnivě, jako by měl zítra nastat konec světa. Vedle se jiný, jen o něco málo mladší chlápek opíral o zrezivělé zábradlí a zezadu si jej podával štíhlý mulat v růžové blůze. „Ja, ja, ja, ja!“ křičel tak, že jej někteří z turistů začali povzbuzovat a natáčet si celé představení na iPhony.

Už se mi na jazyk drala další uštěpačná narážka na proslulou německou zvrácenost, když jsem zahlédl Gerhardův pohled.

Jen málokdy vypadal takhle tvrdě jako nyní. Bylo v něm tolik zloby a vzteku, že by dokázala naplnit Bodamské jezero. Tohle byla ta z Gerhardových tváří, kterou jsem znal po staletí. Tvrdý nebezpečný válečník bez slitování a ustupující jenom proto, aby měl lepší šanci znovu zaútočit. Tu druhou, přátelskou, dobrosrdečnou a plnou sžíravého humoru, mi ukazoval jen v okamžicích, kdy se cítil dobře. Teď to nebylo.

„Tohle si pamatuji z časů Říma,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. Už mě to nepřekvapovalo. Stávalo se stále častěji, že jsme najednou začali myslet na stejné věci nebo přišli se stejným řešením problému. Nepřekvapovalo mě to, ale děsilo. Ukazovalo to, jak moc jsme si s bývalým úhlavním nepřítelem podobní.

„Římani to uměli v úchylárnách rozjet, ale kdybys viděl Adamity,“ nadhodil jsem první myšlenku, která mě napadla.

Ten pohled se mi ani trochu nezamlouval, a přitom moje historky z husitské revoluce patřily mezi Gerhardovy nejoblíbenější. Vždycky tvrdil, že tohle byla jediná etapa v historii, kdy měl z Čechů skutečně strach. Většinou jej proto dokázaly rozptýlit.

„Ne, Římané ne,“ zavrtěl hlavou. „To jejich otroci. Lidé bez svobody, sebeúcty a naděje na lepší budoucnost. Jejich páni je považovali za zvířata, a proto se z nich zvířata stávala.“

Na chvíli se odmlčel a pak se mi dlouze podíval do očí. „Musíme jim vrátit naději na svobodu. Musíme je donutit proti kartanům povstat a bojovat. Jinak se všichni promění v otroky.“

Mlčel jsem. Další slova byla zbytečná.

* * *

Následující den jsme strávili mlčením. Gerhard byl zádumčivý a nevrlý. Raději jsem se mu vyhýbal a strávil celý den připojený k internetu. Snažil jsem se sledovat, jak mimozemšťané na planetě upevňují svou moc. Nábor k Vesmírnému námořnictvu pokračoval ve velkém. Na Youtube na mě neustále vyskakovalo propagační video představující odhodlané, statečné a hrdé muže a ženy planety Země, kteří ve vesmíru bojují bok po boku s kartany proti barbarské rase, která má v jakémkoliv pozemském jazyce nevyslovitelný název.

Novináři, kteří radostně šířili kartanskou propagandu, je překřtili na „barbary“. Podle propagačních fotek, filmů a počítačových animací vypadali „barbaři“ mnohem víc jako lidé než jako kartani. Měli jenom dvě ruce a dvě nohy. Nevím jak na nohou, ale na rukou měli po čtyřech článkovitých prstech. Byli vysocí tak metr a půl, konstrukce jejich těla byla hmyzovitá, přičemž se dělila na šest spojených článků. V nohy přecházel ten předposlední. Hlava, tedy nejvyšší článek, byla trochu koňská.

Stejně jako kartani používali bojové skafandry, ačkoli nebyly tak velkolepé jako kartanské. Šlo o přiléhavé kombinézy z odolného elastického materiálu. Jejich tělesná konstituce byla proto i v plné polní lépe rozeznatelná, než tomu bylo v případě robokopů, bojových mašin, v nichž by jen málokdo čekal malé čtyřruké a čtyřoké žluté slizáčky, jimiž kartani byli.

I kdybych bral vážně všechny kartanské propagandistické kecy, bylo jasné, že jim oni sami oproti lidským spojencům až tak moc nevěří. Nenašel jsem jedinou zprávu o tom, že by lidé řídili jejich vesmírná plavidla. Vždycky sloužili jako pěchota.

Alespoň podle zpráv, které šířili hackeři a odbojáři z kyberprostoru, sloužili spíš jako kanónenfutr. Některé lidské jednotky v kartanských službách měly mít podle internetových diskutérů až devadesátiprocentní ztráty. Takhle špatné to nebylo ani se sovětskou armádou během roku 1941. Oficiální zprávy naopak mluvily o drtivých a snadných vítězstvích, jaká kartani zažívali v podstatě neustále.

Co mě ale během slídění po zprávách z fronty překvapilo, byla naprostá absence informací o obyvatelích planet, které kartani obsadili dříve než Zemi. Krátce po okupaci Země všude prohlašovali, že jejich impérium tvoří desítky různých světů a ras. Kde ty další rasy jsou? Na propagačních záběrech z nasazení prvních lidských vojáků do bojů ve vesmíru figurovali jenom kartanští robokopové a lidé ve svých, proti nim směšných, bojových skafandrech.

Ilegální fóra, která se různě přesouvala světovým internetem jako nomád pouští, a mě stálo opravdu spoustu úsilí získat do nich hesla a přístup, byla plná různých spekulací o tom, jaké mají kartani s lidmi ve skutečnosti plány. Někteří tvrdili, že nás všechny promění na vojáky, a když všichni statečně zahyneme, vyplení zbývající přírodní zdroje naší planety. Další zasvěcenci ostatní přesvědčovali, že kartani udělají z poloviny lidí vojáky a druhou půlku sežerou. Jiní dokonce tvrdili, že existuje tajný projekt implantace kartanské DNA do lidské, aby nás postupně přetvořili v sebe samé.

Znělo to dost šíleně, ale určitě to alespoň dávalo nějakou odpověď na otázku, proč není o žádné jiné rase pod nadvládou žluťásků slyšet. Nebyl jsem sám, koho to trápilo, ale nenašel se nikdo, kdo by se na to kartanů mohl zeptat.

Pokud Správce Země, což byl oficiální titul nejvyššího kartanského protektora, jehož jméno se do angličtiny překládalo jako Kranno, pořádal nějakou tiskovou konferenci v přímém přenosu, pozval jenom prověřené novináře. A nikdo z nich mu podobnou otázku nikdy nepoložil. Většinou se ptali stylem: „Jakých nových úspěchů lidé pod vedením kartanů dosáhli?“ nebo „Proč si myslíte, že jsou lidé tak šťastní ze spolupráce s kartanským impériem?“

Ještě divočejší zprávy šířili ilegální diskutéři z internetového undergroundu o případném odboji. Každý náhodný požár, každý pád letadla, vykolejení vlaku nebo vyloupení banky či zbrojního skladu se považovalo za akt partyzánské jednotky. Nebral jsem to moc vážně, protože diskutéři psali, že nejaktivnější jednotka se nachází v oblasti mezi hranicemi Česka, Slovenska a Polska a jmenuje se Lidová fronta pro osvobození planety Země od kartanské okupace. Tenhle název jsem vymyslel já v náhlém hnutí mysli, abych zmátl policajty, když jsme unesli Uhříka od soudu.

Potřeboval bych všechno probrat s Gerhardem, ale stačilo se mi na Germána jenom podívat a bylo mi jasné, že nemá náladu prohodit jediné slovo. Raději jsem šel brzy spát, abych byl druhý den odpočatý. Tohle bylo základní pravidlo ve válce: Když nemáš nic lepšího na práci, spi. Spánek do zásoby se ti bude hodit vždycky.

***

Ještě jsme se z hotelu neodhlásili, ale už jsme zaplatili všechny prospané noci, i ty naplánované. Od recepčního jsme si vysloužili tázavé zvednutí jednoho obočí. Ještě, že to nebyla dvě. Začal bych se obávat o naše utajení.

Nešlo o to, že bychom plánovali se do Charlestonu někdy vrátit, ale platit dluhy je celkem dobré bezpečnostní pravidlo. V hotelu si většinou řeknou, že jsme zmizeli dřív, a když jim člověk nic nedluží, nepátrají po něm. Hotel je plný bezpečnostních kamer a to poslední, co budeme na útěku potřebovat, jsou naše obličeje promítané v televizi. Navíc hotely po celém světě mají vytvořenou vzájemnou bezpečnostní síť. Jednou šlohnete v Hiltonu slánku a váš obličej má v databázi recepční toho posledního hostelu v Bavorsku ještě padesát let. Kdepak hoteliéři. Ti byli tvrdší a lépe organizovaní než svého času KGB.

Krátce po poledni jsme v našich strašidelných turistických oblečcích vyrazili klidnou chůzí do nejodlehlejší části Fortalezy. Rybářskému přístavu s malými nevzhlednými domky se říkalo O bairro holandes, Holandská čtvrť. Kdysi tu na nedalekém pahorku stála portugalská pevnost, kterou se po pět dní pokoušeli dobýt holandští žoldáci. Byli mezi nimi i čeští emigranti po bitvě na Bílé hoře. Když jsem tu byl na konci osmnáctého století poprvé, měli tu ještě malou kamennou mohylu obalenou solí s úryvky z Bible Kralické.

Na trhu jsme si koupili deset nevyvrhnutých a ještě živých ryb. Už jsem je jednou zkoušel. Měly v sobě nečekaně hodně krve. Prodejce jim říkal cahntos. Vypadalo to na křížence mezi treskou, halibutem a tuňákem.

Odnesli jsme si je v síťovkách na odlehlé a nepřístupné místo na okraji pahorku. Uřezali jsme jim hlavy a vypili je do poslední kapky krve. Zbytky jsme naházeli do vody. V rybách moc krve není, ale před akcí není nikdy dobré hodně pít. Upíři jsou v podstatě jako lvi. Když se najedí skutečně dosyta, musejí den ležet a nehýbat se. Teď jsme potřebovali jen dost energie pro boj.

Nakonec jsme se omyli od krve a vyrazili do jediného baru na okraji města. Kromě unavené padesátileté černošky tu nebyl nikdo. Zřejmě sem moc turistů nezabloudí. Objednali jsme si vodu s ledem, po jednom panáku brazilského rumu a vychutnávali si klid před bouří.

V sedm večer jsme se rozdělili. Gerhard zamířil za Dianou a já k betonové katedrále. Tam úderem osmé dorazila chladírenská dodávka. Měla na sobě namalovanou červenou chobotnici s květovaným bryndáčkem na krku. V chapadlech svírala vidličku, nůž a dokonce i slánku, kterou se sama solila. Nápis na korbě hlásal, že firma Veselá chobotnice dováží čerstvé mořské úlovky do restaurací v celé Fortaleze.

Musel jsem ocenit Confitův přístup. Tohle bylo lepší, než když jsme ve čtyřicátém roce převáželi generála Mašina z Prahy v duté schránce fekálního vozu. Podezřívat nevkusnou kýčovitou chobotnici s příborem z toho, že je v ní ukrytý arzenál, který mě přišel se vším všudy na padesát tisíc amerických dolarů v opotřebovaných třísetdolarových bankovkách s vysmátým obličejem zavražděného exprezidenta Obamy a nápisem Yes, we can, snad nebude ani kartan.

Sedadlo řidiče bylo prázdné. Na spolujezdcově seděla Petra a kouřila. Pořád ještě se tvářila naštvaně. Její pohled vysílal jasný signál o dvou slovech: Esmaralda a Hajzle!!!, a to i s těmi třemi vykřičníky.

„Ahoj,“ řekl jsem, skočil za volant a pokusil se ji políbit. Odtáhla se a vyfoukla mi cigaretový kouř do obličeje. Ignoroval jsem to.

S naštvanými ženami už mám přeci jenom pár století zkušeností. A co se týče Petry, pořád je slabý odvar toho, co jsem zažíval se svou zesnulou matkou Veronikou, když zrovna řešila některé z mých záletů nebo alkoholických mejdanů dlouhých přes dva měsíce a táhnoucích se po jantarové stezce ze Slezska až do Pomořanska.

Veronika. Najednou mě něco píchlo u mého staletí bijícího srdce. Na ženu, která ze mě udělala upíra a protáhla mě staletími života, jsem myslel velmi často. Asi by ji hodně překvapilo, co se z největšího povaleče, výtržníka a buřiče v české Rodině stalo. Najednou jsem byl zodpovědný, rozhodný a vedl jsem lidi do boje za vyšší ideál, než je naloupení dostatečného množství zlata, aby bylo čím platit dobroty a chlast. Asi by si nevěřícně ukroutila hlavu.

„Rád tě vidím,“ prohlásil jsem, ale o další polibek už jsem se raději nepokoušel.

Neodpověděla, jenom si odfrkla.

„Michelle a Lucie?“ zeptal jsem se. V takových chvílích bylo přeci jenom nejjistější utéct na bezpečnou půdu praktické konverzace.

Petra vyhodila z okna cigaretový špaček a ukázala prstem na roh parčíku před kostelem. Na lavičce se k sobě tulily obě upírky a užívaly si slunečného dne. Ani si nepamatuji, jestli jsem Lucii někdy vysvětlil, že solárium, stejně jako opalování se, je pro ni naprosto zbytečná časová investice. Upíří pokožka na sluneční paprsky nereaguje.

Od Uhříkovy smrti jsme spolu vůbec mluvili málo. Ani nevím, jestli se mi vyhýbala ona, nebo jsem to byl já, kdo před ní podvědomě utíkal. Vyčítal jsem si Uhříkovu smrt, cítil jsem se za ni zodpovědný a ona, její tvář, hlas i jenom vědomí její existence mi to všechno připomínaly.

Zároveň s tím jsem cítil, že mě viní z jeho smrti. Neviděla, co se skutečně stalo. Jen, že do akce jsme s Uhříkem odešli spolu a vrátil jsem se sám. Její přítel byl mrtvý, já živý.

S úlevou jsem proto přijal, že se tak upjala k Michelle, přestože jsem od počátku vůbec nečekal, že ono upnutí bude zahrnovat i vzájemný cunnilingus.

Místo pozdravu jsem se na ně jenom usmál. Lucie mi úsměv nervózně vrátila. Michelle mě vroucně políbila na obě tváře.

„Jdeme nakopat ufounům prdele?“ zeptala se francouzsky, akorát slovo „ufouni“ řekla česky. Zalíbilo se jí, když jej slýchávala ode mě s Gerhardem.

„Alors on s’y met ma chere,“ odvětil jsem a přisedl si k nim na lavičku. Přitom jsem se opatrně rozhlížel, jestli nás někdo nesledoval. Na rohu náměstí sice postávala hlídka dvou esemek, ale vypadalo to, že jsme jim naprosto ukradení. Aby ne. Tyhle dvě hubené křehké dívky nevypadaly nijak nebezpečně. Přitom díky upíří mutaci vytvořené dávnou Sangotinou technologií by si každá z nich poradila určitě s deseti dobře vycvičenými esemkáři.

Cítil jsem, jak se ve mně pomaličku vzdouvají vlny bojové nálady. Poznal jsem to podle toho, že čas jako by najednou běžel mnohem pomaleji. Měl jsem pocit, že slyším všechny zvuky jasněji a hlasitěji, že zrakem vnímám víc detailů každého objektu, na který se podívám, a že moje mysl dokáže zpracovávat mnohem více informací naráz a navíc rychleji a lépe.

Netušil jsem, jestli je i tohle součást mutace, nebo jenom schopnost daná tím, v jaké době jsem se narodil a vyrostl. Co si pamatuji, bylo to tak vždycky. Když herold zatroubil k útoku, když jsem uslyšel první cinknutí meče o meč nebo vzduchem zasvištěly první šípy, cítil jsem se i jako člověk úplně stejně. Akorát časem se všechno tohle prohloubilo. Díky blížící se bitvě jsem měl všechny smysly zbystřené a připravené je využít.

Z kapsy jsem vytáhl turistickou mapku složenou do trojúhelníku a podal ji Michelle. Ledabyle ji dvěma prsty uchopila a vložila do kapsy kalhot. Byla v ní zakreslená trasa ke Psí čtvrti až k domu, v němž bydlel Diana. Pak mrštně vyskočila z lavičky.

„Merde,“ zaklela naštvaně. Jedno merde neznámého původu se jí totiž skutečně přilepilo na botu. Bylo malé a ne moc lepivé, takže jí stačilo párkrát klepnout nohou a bylo zase pryč. Vypadalo to jako zlé znamení. Jenže kdybych dal na zlá znamení, musel bych být už asi třicetkrát mrtvý.

„Jane,“ pohlédla mi do upřeně do očí Lucie, zatímco si její milenka sklepávala lejno z podrážky. Ani si nepamatuji, kdy mě oslovila takhle přímo. „Ano?“ zeptal jsem se překvapeně. „Slib mi, že se jí nic nestane. Slib mi, že ji nenecháš zemřít.“ Pohodila blonďatými vlasy, nakrčila orlí nos a její černé oči se vpily do mých. „Slibuji. Nic se jí nestane,“ řekl jsem. „Děkuju.“

Ještě pár sekund na mě civěla a pak také vstala. Chytla Michelle za ruku a vyrazily vstříc O bairro dos caes. Po chvíli jsem vstal a vydal se zpátky k Petře. Až po pár metrech jsem si všiml, že jsem do toho merde šlápl taky.

* * *

Petra si zapalovala jednu od druhé. Byla nervózní a snažila se to maskovat trestáním jednoho cigára za druhým a zkyslým sarkastickým pohledem. Nebyl jsem nervózní o nic míň, ale zvládal jsem několik technik, kterými jsem dokázal rozrušení skrýt.

Během deseti minut nás zastavila už třetí hlídka. Zatímco turisté a místní se bez objemných zavazadel mohli dostat blíž k základně bez povšimnutí, jakékoliv vozidlo okamžitě kontrolovala esemka.

Ve třetí hlídce byli kromě dvou vojáků i tři kartani. Stáli opodál, ani se nehnuli. V jejich nehnutosti bylo něco děsivého. Neměli žádný výraz tváře, žádná gesta, ani postoj jejich robotického skafandru neprozrazoval nic z toho, co si myslí nebo chystají. Byli kus smrtelně nebezpečného šrotu, u něhož vůbec nikdo nedokázal odhadnout, jak v nejbližším okamžiku zareaguje. Stejně tak nás mohli ignorovat jako skenovat a s pomocí sítě, jíž byli všichni kartani na planetě propojeni, si vyhledávat informace o našem vozidle nebo dokladech.

Vozidlo bylo naštěstí pravé. Skutečně patřilo společnosti rozvážející ryby a jiné mořské tvory do restaurací a obchodů po městě. Horší už to bylo s dokumenty. Vůbec nevím, jak je Confito získal. Jestli si je půjčil od žijících, mrtvých nebo nám vytvořil zcela novou identitu. Ať tak nebo tak, vždycky byla možnost, že nás při důkladnější kontrole údajů odhalí.

Esemkář se tvářil drsně. Přes tmavé sluneční brýle mu nebylo vidět do očí, ale škleb prozrazoval, že máme co do činění s opravdovým tvrďákem. Mluvil pomalu a trhavě. Slova se z něho táhla jako sopel z mrtvého tučňáka.

„Kam?“ zeptal se. Když už jsem se nadechl, že mu vyjmenuji všechny restaurace zapsané v našem cestovním rozvrhu, který žmoulal v ruce, dodal: „– jedete?“

Znova jsem se nadechl, ale on řekl: „A co –“ Teď už jsem se rozhodl raději počkat. Vyplatilo se to, protože za pár nádechů ze sebe vysoukal: „– vezete?“

„Ryby a chobotnice. Mám toho plnej chlaďák, šéfe,“ řekl jsem oproti němu rychlostí, které by sotva stačila i neutrina.

Vesmírný mariňák si pomalým pohybem nadzdvihl brýle. Měl kupodivu modré oči. Moc s jeho bujnou černou kšticí neladily, ale vypadaly poměrně bystře. Sjel pohledem Petru, která zrovna típla do přetékajícího popelníku cigáro, a pak si prohlédl mě. Nakonec mi beze slova vrátil papíry, modré oči se skryly zpět za černá skla a trhnutím hlavy, které na něj bylo neuvěřitelně rychlé, mi naznačil, abych vypadl.

Šlápl jsem na plyn a rychlostí třicet kilometrů za hodinu vyrazil k základně. Až po deseti minutách mi došlo, že jsem ke konci prohlídky zatajil napětím dech a teprve teď se znovu nadechl. Upíři tak často kyslík nepotřebovali, i když tělo automaticky dýchalo stejně, jako když v něm ještě nevládly Sangotiny nanočástice.

„Prošlo nám to nějak lehce,“ prohlásila Petra. Kupodivu bez cigarety v ruce.

„Nemyslím si. Kartani si určitě proskenovali celý vůz. Naštěstí Confito v podobných autech pašuje drogy a zbraně docela běžně. Řekl bych, že schránky, ve kterých jsou schované zbraně, budou z olova. To skenery bojových skafandrů neprohlédnou. Podle všeho viděli chlaďák s bednami ryb. Je to mafiánský bastard, ale svou práci umí,“ vysvětlil jsem jí.

„TV svou práci taky umíš, lásko. Někdy až moc, dobře,“ povzdechla si.

Vůbec jsem netušil, kam tím míří. Je to nabídka ke smíru? Sarkasmus? Narážka na Esmeraldu? Rozhodl jsem se pro nejosvědčenější taktiku: mlčel jsem a její prohlášení zasunul někam hluboko do podvědomí. Až bude čas, budu nad ním přemýšlet.

Teď jsem se potřeboval soustředit na akci proti kartanům. Když jsme na malé lodi utekli z Polska do Jižní Ameriky, slíbili jsme si, že budeme mimozemským okupantům škodit, jak nejlépe dokážeme. Zvláštní bylo, že čím víc se náš úder blížil, tím méně jsem měl do něj chuť.

* * *

Diana ležel svázaný na posteli. V puse měl narvanou růžovou podprsenku. Zkoumavě nás sledoval očima.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Nechtěl šňupat,“ mávnul rukou Gerhard.

„Chtěl rovnou na věc?“ zasmál jsem se.

„Ne, tušil nějaký podraz, tak mě zkusil vzít obuškem po hlavě. Je docela hbitý. Na holku.“

„Má pěknou sukni,“ vstoupila do naší debaty naprosto nepatřičně Petra.

„Que linda fica essa saia em voce,“ přeložil jsem její prohlášení transvestitovi.

Na chviličku se polichoceně uculil, ale pak nás zase začal ostražitě pozorovat.

„Neboj se, Diano. Nic ti neuděláme. Jsme parta pošahaných teroristů a jdeme si to vyřídit s kartany. Buď rád, že jsi svázaný. Až bude po všem a začnou tady šmejdit esemka, budou tvá pouta slušné alibi,“ řekl jsem portugalsky.

Diana cosi zahuhlal. Přes podprdu mu nebylo rozumět. Zachytil jsem slovo „malucos“. Znamenalo by to hlupáci nebo idioti, ale přes improvizovaný roubík nám také klidně mohl nabízet lízátko.

Gerhard si černocha/černošky dál nevšímal a prohraboval se bednami, které jsme nanosili z útrob Veselé chobotnice.

Dorazil jsem do bytu jako poslední. Dodávku jsem po vyložení ještě musel odvézt na dva kilometry vzdálenou křižovatku. Čekal mě tam netrpělivý Confitův řidič. Protřelý mafiánský boss se snažil nezanechat po sobě žádné stopy, takže jeho člověk okamžitě sedl za volant a chobotnička navždy zmizela ze scény. Předpokládám, že teď už je rozebraná do posledního dílu, z nichž třetina putuje do Argentiny, třetina do Chile a zbytek je na cestě do Venezuely.

Upírky i Gerhard už byli oblečeni do černých kalhot, na nohou černé vojenské boty, na sobě trika stejné barvy ze stříbrných nanovláken, která dobře sají pot, neprůstřelné vesty s visačkou CIA a přes ně tmavohnědé vojenské bundokošile.

K výstroji ještě patřily černé kukly. Nechtěli jsme, aby znali naše obličeje. Určitě budou schopni sesbírat stopy DNA, ale to nás až tak nepálilo. Nebyli jsme v žádné databázi, podle které by nás mohli identifikovat. Petra s Lucií proto, že česká vláda evidenci DNA neodsouzených osob na rozdíl od zbytku Evropské unie neschvalovala, a pro nás ostatní v době, kdy jsme se narodili, byla tahle tři písmena jenom nepříjemná nemoc pracháčů a zdegenerované šlechty.

Zatímco jsem se převlékal (v chodbě, abych neprovokoval nebohého Dianu), kontroloval Gerhard zbraně a rozděloval je. Každý si vzal jeden Glock 23 a pět zásobníků na třináct nábojů .40 S&W. Byla to vynikající zbraň. Možná lepší než moje dva Desert Eagley. Jenže jsem si nemohl pomoci. Naštěstí mi Confito sehnal nejvýkonnější typ .50 Action Express se zásobníky na deset nábojů. Těch jsem si objednal rovnou deset.

Glocky by ovšem byly na kartany málo. Alespoň jsme to předpokládali, navzdory historkám Confitových zabijáků, kteří tvrdili, že právě pomocí střeliva .40 S&W se jim podařilo zabít jednoho kartana. Museli do něj ale vystřílet dva zásobníky. S glocky jsme počítali hlavně na lidské vojáky, kteří tvořili nejpočetnější ostrahu základy. Kvůli kartanům jsme si draze připlatili za patnáct RPG-75-TB. Každý z nás dostal batoh se třemi kousky.

RPG-75-TB byl dost možná poslední majstrštyk české zbrojní výroby. Šlo o novinku roku 2009, kterou si hned do výzbroje zařadili třeba speciální polské jednotky GROM. My jsme vlastnili vylepšenou verzi z roku 2012. Jednorázová protitanková střela měla termobarický granát a dokázala prorazit pancíř tanku o šířce 400 milimetrů. Kartana musela rozstřelit jak porcelánovou panenku.

Víc zbraní jsme si s sebou, pominu-li nezbytný motýlek v kapse mých kalhot, nebrali. Nechtěli jsme likvidovat nepřítele, ale jeho základnu. V batozích měl proto každý z nás pět termitových granátů a také pět časovaných náloží. Jedinou jejich náplní byl Semtex 1A.

„Vůně domova,“ konstatoval jsem spokojeně, když jsem si k jedné z náloží přičichl.

Plastická trhavina ve mně vyvolávala spoustu vzpomínek. Úplně poprvé jsme jej s Veronikou použili v roce 1990, když jsme provedli nájezd na starý úkryt upířího germánského klanu. Aniž bychom vzbudili stráže, nachystali jsme tam přes pět kilo trhaviny. Následný výbuch zabil nejméně dva Gerhardovy upíří bratry. Byli jsme z téhle drzé akce tak rozrajcovaní, že jsme pak strávili den v posteli. Byl to snad nejlepší sex v mém životě.

Vzpomínka na Veroniku mě píchla u srdce a donutila podívat se na Petru. Strašně moc mi ji připomínala. Pořád si držela naštvanou, odměřenou náladu, rukama si hrála s béžovým Dianiným polštářkem a vojenskou botou rytmicky okopávala nohu postele.

„Jsou dvě hodiny v noci. Za chvíli naši spojenci odpálí pilíře sítě a kartani budou bez spojení. Měli bychom vyrazit,“ prohlásil dunivým hlasem Gerhard.

„Jdeme na to,“ odvětil jsem.

„Ještě ne,“ přerušila naši patetickou konverzaci Petra. „Ještě si dám cigáro.“

* * *

Před odchodem z bytu, kde jsme se u dveří řadili jako děti z mateřské školky chystající se na výlet, akorát místo plyšáků, kousků lega a figurek Šmoulů jsme měli v batozích hromadu semtexu a kukly na hlavě, jsem vzal Petru za ruku. Chtěl jsem ji políbit, omluvit se za Esmeraldu, prostě cokoliv, jenom aby se na mě pořád nedívala tak naštvaně a ublíženě. Ruku vytrhla veškerou upíří energií a otočila se ke mně zády. Žádné usmiřování se nekonalo.

***

V uličce před Dianiným domem vládla tma a klid. Řev, smích a pokusy o zpěv posledního hitu Lady Gaga Chci to dělat kartanovi do zadku mrkví, zakázaného po její děsivé a smrtelné autohavárii, se odehrávaly o pár desítek metrů dál na hlavní ulici. Teď už nebyl čas na slova. Každý věděl, co má dělat. Já s Petrou a Michelle jsme šli rovnou k betonové zdi. Gerhard s Lucií vyrazili o asi kilometr dál.

Přes plot jsem přelezl jako první. Michelle mě chytla za nohu a pomohla mi vyskočit nahoru. Zachytil jsem se o ostnatý drát. Ostny se mi vrazily do rukou. Zasyčel jsem jako had, který právě spolkl kořist a pochopil, že to nebyl králík, ale atrapa z PVC. Měl jsem si koupit kevlarové rukavice.

Opatrně jsem se vymotal z drátů a olízl si zakrvácenou ruku. Vlastní krev chutnala mnohem lépe než rybí. To bude tím, že jsem za život nespolykal tolik nafty, jako ty nešťastné ryby z pobřeží Atlantiku. Jen co jsem se zbavil ostnů, seskočil jsem na zem. Přikrčil jsem se k zídce a počkal, až Michelle s Petrou seskočí dolů.

Vypadalo to, že všude je klid. Z ulice dál doléhal zpěv. Lady Gaga vystřídal duet zremixovaný z nahrávek Michaela Jacksona a Eltona Johna s názvem Moje brokolice je tvá brokolice. Někdo ji zpíval v anglickém originále, ovšem s jasně identifikovatelným německým přízvukem. Zalitoval jsem, že tu není Gerhard, abych po něm mohl hodit nějakou šťavnatou narážku na jeho krajany.

„Jak to vypadat, mon ami?“ zeptala se česky Michelle, jen co se skryla vedle mě do stínu zídky.

Chvíli na to vedle nás dopadla s dusnutím Petra. Zřejmě měly s přelézáním ostnatých drátů menší problémy než já.

„Klid, mír a spousta věcí ke zničení,“ odpověděl jsem. Pohled, který se nám naskytl, byl totiž velkolepý.

Na základně se nacházely dvě bojové vesmírné lodě. Vypadaly monstrózně, i když to byla jenom průměrná plavidla kartanské flotily. Obecně na Zemi moc velkých lodí nekotvilo. Většinou zůstávaly na oběžné dráze. Na planetu přilétala jen menší plavidla. Přeci jenom průlet atmosférou byl energeticky dost náročný. Největší válečné křižníky byly dokonce konstruované tak, že se s jejich přistáním na jakékoliv planetě ani nepočítalo. A navíc tu bylo riziko teroristického útoku.

Poté, co jsme na jiné základně v polské Lebě odpálili dvě atomové bomby, zmizely z povrchu planety dobré dvě třetiny zdejší kartanské flotily. Alespoň to tvrdili ilegální blogeři a diskutéři na internetu s přezdívkami Bobrhomanejvetsiho a Alenka790, jejichž zprávy mi ze všech diskutérů informujících o tajných kartanských aktivitách přišly nejpravdivější.

Nás ale lodě nezajímaly. Tohle byla Gerhardova a Luciina práce. My a náš semtex jsme mířili do hlavního řídícího centra. V něm mělo být středisko, kde se sbíhaly všechny informace z kartanské sítě z obou amerických kontinentů. Ze střechy příznačně jako trnová koruna trčely antény satelitů a stožáry se čtvercovými krabicemi, jimiž mimozemšťané komunikovali se svými druhy ve vesmíru.

Kartani potřebovali mít tok informací co nejpřesnější. Zvlášť když řídili světovou ekonomiku a její přeměnu pro své vlastní potřeby. Hlavně výrobu kosmických lodí, zbraní a dalších zařízení, které se montovaly po celém světě. To vše vyžadovalo skvělou koordinaci a přesnou výměnu informací.

Základna byla důležitá proto, že tady se zprávy z celé planety třídily a analyzovaly. V ní měli kartani inteligentní systémy a zpravodajce, kteří dokázali data zpracovat a zpět rozesílat příkazy a rozkazy pro všechna odvětví světového byznysu, který si podmanili. Říkalo se, že jediné, co se odsud neřídí, jsou prostitutky a prodej drog. U prostitutek bych si nebyl tak jistý.

Už dávno jsem pochopil, že narušit nepříteli výměnu zpráv a poškodit jeho ekonomiku napáchá mnohem větší škody než mu krást meče, ničit tanky nebo v našem případě ostřelovat vesmírné lodě. S těmi jsme si ale stejně nemohli pomoci.

Na to, jak byla základna důležitá, vůbec nevypadala dobře střežená. Všiml jsem si tří dvoučlenných hlídek sedících v malých prosklených budkách poměrně daleko od nás a potom několika mužů na střeše hlavní budovy.

„První jdu já, za mnou Michelle, pak Petra. I když budete mít cíl, nestřílejte. Čím déle o nás nebudou vědět, tím lépe. Musíme se dostat do hlavní budovy a vyhodit počítačové středisko do povětří. Nic víc nechceme,“ zašeptal jsem a pak gestem pravé ruky před pusou naznačil, že od teď už nikdo z nás nepromluví ani slovo. Vytáhl jsem z pouzdra jeden z Desert Eaglů, otočil se na patě, vstal a rozběhl se pod ochranou nejtemnějších částí základny k našemu cíli.

***

Trápení s Petrou, výčitky svědomí vůči Lucii, nic z toho teď nehrálo roli. Byl jsem v akci. Veronika tomu říkala „cítit chuť krve na jazyku“ a já ji opravdu cítil. Moje staletími unavená mysl pookřála a soustředila se jenom na okolí a úkol.

Rozběhl jsem se k nejbližšímu objektu, za který se šlo schovat. Pět nákladních automobilů stálo zaparkovaných skoro uprostřed základny. Běžel jsem a neohlížel se za sebe. Obě upírky věděly, co mají dělat. Michelle měla dobrý výcvik a Petru s Lucií jsme s Gerhardem mučili v každé volné chvilce, abychom z nich udělali vojáky.

Gerhard jim ukázal všechno, co uměli nejlepší soldáti císaře Fridricha i vrahouni z SS. Já jim uštědřil desítky lekcí těch nejlepších specialistů z NKVD. Nenáviděly nás, trucovaly, vzpouzely se, ale upíří organismus, u Petry navíc vylepšený částicemi, které do ní vnikly v Sangotině vesmírné lodi, reagoval skvěle. Brzy se naučily instinktivně jednat a zabíjet. Teď už jenom pár století zkušeností a budou stejně dobré, jako jsme my dva.

Proplétal jsem se mezi automobily a kontroloval, kam se přesunuly hlídky a co dělají. Vypadaly pořád stejně znuděně a neostražitě, jako když jsem přeskočil zeď. Někde už se tu musí potulovat i Gerhard s Lucií. Najít jsem je ovšem nezkoušel. Germán dokázal být navzdory své mohutné postavě neviditelný jako duch.

Pod poslední automobil jsem si lehl. Za pár minut se za mnou připlazily obě upírky. Odtud až k budově už nebylo nic, za čím by se dalo skrýt. Začal jsem rychleji dýchat, abych se okysličil do zásoby, a přitom pátral, odkud by mě mohl zpozorovat nepřítel. Hlídky byly pořád na svých místech a nejevily jedinou známku aktivity.

Vyskočil jsem a rozběhl se k budově. Běžel jsem bez dechu s vůlí upnutou na pohybující se nohy. Kmitaly přesně tak, jak jsem potřeboval. Za pár sekund jsem se zastavil před kovovými dveřmi, které chránily jeden ze vstupů do budovy. S pistolí před očima jsem sledoval, jestli mě někdo nezpozoroval. Hledal jsem sebemenší náznak prudkého pohybu nebo sebeslabší zvuk.

Nic. Konečně jsem se nadechl a mávnul směrem k autům. Za půl minuty u mě byla Michelle, za dalších dvacet sekund Petra. Obě už svíraly v rukou pistole a stejně ostražitě sledovaly okolí. Málem jsem Petru pochválil za to, jak dobře si vede, než jsem si uvědomil, že jsem to byl já, kdo nařídil ticho.

Dveře byly zavřené. Přesto jsem je zkusil otevřít. Vždycky to zkouším. Není nic horšího, než se vlamovat do odemčených dveří, a teď nemyslím žádnou pitomou metaforu. Zkusit zatáhnout za kliku nikdy není od věci.

Zámek měl kombinované otevírání. Kdo chtěl dovnitř, musel přiložit čipovou kartu a vyťukat na klávesnici číselný kód. Neměl jsem ani kartu, ani jsem neznal správnou číselnou řadu. Zato jsem měl Desert Eaglea.

I když byla tahle pistole velmi populární, ve skutečnosti byla pro normálního střelce pěkně na nic. Špatně se nosila, vážila dvě kila a obyčejný člověk s ní obtížně manipuloval. Jenže já nebyl obyčejný člověk a to, že tahle hračka vážila dvě kila, mi život nekomplikovalo. Naopak. Není špatné mít po ruce dvě kila železa.

Rozmáchl jsem se a použil pistoli jako kladivo. Kliku jsem urazil. Odletěla o metr dál a zapíchla se do trávy. Opřel jsem se do dveří, ale pořád nešly otevřít. Ještě dvě rány a…

* * *

… spustil se alarm.

* * *

„Kurva,“ zaklel jsem. Jak já tyhle moderní vymoženosti nenávidím. Do druhé světové války to ještě šlo, ale pak začal být svět moc komplikovaný.

Naštěstí už byly dveře otevřené. Proběhl jsem temnou chodbou a upírky za mnou. Podle informací, které nám zajistil Confito, se sál s hlavním počítačem nacházel v prvním patře pod zemí. Mafián dokonce obstaral i základní plánek, takže jsme alespoň nemuseli zmateně pobíhat po budově jako experimentální krysy v bludišti, ale věděli jsme, kudy se hnát.

Budova se probudila a naplnila hlukem. Tvořil ho dusot lidských i kartanských nohou a hlasy. Spousty hlasů. Vytáhl jsem z batohu semtexovou nálož, načasoval ji na pět minut a schoval se za květináč s oschlým kaktusem na okenním parapetu.

Do očí mě udeřilo světlo. Celá budova se rozsvítila. Na konci chodby, přímo naším směrem, jsem zahlédl dva robokopy. Stáli nehybně. Michelle už v rukou svírala RPG-75-TB.

„Jedno nebude stačit,“ zašeptal jsem a vytáhl z batohu druhé RPG.

„Tři, dva, jedna, pal.“

Výbuchy se slily v jeden.

Kartani se rozprskly na stovky kousků, i

Zahodil jsem zbytek erpégéčka a běžel dál. Nechtělo se mi čekat, až vybuchne semtexová nálož. Doufal jsem, že tou dobou tady naopak bude co nejvíc kartanů.

Proběhli jsme místem výbuchu a dostali se na křižovatku dvou chodeb. Za oknem stály další dva květináče s kaktusy. Tomu nešlo odolat – květináčové peklo. Druhou semtexovou nálož jsem nastavil na sedm minut.

Mezitím kolem nás začaly létat kulky. Slyšel jsem výstřely a cítil, jak všude kolem mě olovo defloruje vzduch. Padl jsem k zemi. Hned vedle Petry, která už palbu opětovala z glocku. Třicet metrů od nás se kryla skupinka esemek v uniformách, neprůstřelných vestách a helmách.

„Není čas na hraní,“ upozornil jsem Michelle, když se také pustila do střelby z pistole. Za chvíli už se na roztrhané mrtvoly strážců sypaly cihly a omítka. Další dvě RPG-75-TB padly za naše životy.

Konečně jsme doběhli ke schodišti stáčejícímu se dolů. V tu chvíli budovou otřásl první výbuch.

***

Když přišel druhý, už jsme stáli u dveří do počítačového střediska. Zdvořile jsem na dveře zaklepal několika kulkami Desert Eagleu. Poškozený zámek přestal klást odpor. Stačilo jedno kopnutí a dveře se rozletěly dokořán.

* * *

První kulka mě zasáhla břicha, druhá do ramene, třetí do nohy, čtvrtá do ruky a pak už jsem je přestal počítat.

* * *

Skončil jsem na podlaze rozpláclý jako malé dítě, které se chystá dělat ve sněhu andělíčka. Akorát místo sněhu jsem měl pod sebou krev. Svou krev. Kupodivu pistoli jsem z ruky nepustil. Naštěstí i obsah batohu to přežil bez úhony. Jinak už bych si dával s Veronikou cigáro v upířím nebi, nebo co to prozřetelnost chystá pro všechny Sangotiny mutanty, kteří byli hodní a hodně, hodně, hodně a krutě v životě zabíjeli nepřátele.

Upírky stály dál v chodbě, takže se jim kulkobití vyhnulo. Teď se krčily za rohem a civěly na mě.

„Jsem OK,“ procedil jsem skrz zuby. Teda ty, co mi zbyly. Jedna kulka mi totiž prošla čelistí a vzala s sebou osmičku, sedmičku a šestku vlevo dole. Necítil jsem se moc zraněný. Všechny kulky mířící do břicha, srdce a plic naštěstí zachytila neprůstřelná vesta. Jediný vážnější problém budou potrhané vazy na levé noze. Zkoušel jsem s ní hýbat, ale moc mě neposlouchala. Natočil jsem se tak, abych viděl do místnosti.

Vstříc mé zraněné krvácející postavě běželo šest mužů s automatickými puškami. Esemka. Tihle ovšem neměli neprůstřelné vesty a také jejich uniformy vypadaly jinak. Nejdřív mi nebylo jasné, čím se lišili, ale pak mi to došlo. Normální esemka měla na uniformách našitý znak planety Země. Tihle tam, ale měli dvě protínající se žluté hvězdy a uprostřed nich malou černou planetu. Už jsem tohle označení na uniformách viděl. Nosili ho vojáci, kterým velela Kateřina a kteří nakonec vyzvedli vybrakované trosky Sangotiny lodě.

Šest mužů bez neprůstřelných vest a v mém zásobníku stále vězelo deset nábojů. Tohle byla jednoduchá aritmetika.

Prvním výstřelem jsem prostřelil nejbližšímu vojákovi hlavu. Esemko padlo k zemi. Druhému prošla kulka z Desert Eagleu břichem. Prošla je víc než vhodné slovo. Kulky z téhle pistole, a zvlášť ráže .50 Action Express, se nezastavují v prvním, ale až sedmém břiše.

Jenže něco bylo špatně.

Voják běžel dál.

* * *

Překulil jsem se dál od vchodu, abych se mohl podobně jako Michelle s Petrou ukrýt alespoň částečně pod ochranu zdi, a vystřílel do vojáka zbývajících osm kulek. Konečně padnul k zemi a už nevstal. Zato se zvedl jeho předchozí kumpán. Měl jenom polovinu obličeje a jedno oko. Vůbec mu to nevadilo. V rukou svíral automat a střílel. A s ním další čtyři vojáci.

Naštěstí Petra konečně zareagovala. Bál jsem se, že bude v dnešní akci spíš na obtíž, ale místo toho ukázala, co jsem už dávno věděl. V jejím srdci se kromě žárlivé holčičky skrývá i velká bojovnice.

Půlhlava si své překvapivé zmrtvýchvstání dlouho neužil. Petra namířila RPG přesně. Granát vybuchl kousek před ním a s explozí zmizela i jeho druhá půlka obličeje. Další výbuch zařídila Michelle. Určitě zabila jednoho z vojáků. Doufám, protože přímý zásah do hrudi s následným výbuchem bych asi nepřežil ani já.

Zbývající trojka se ukryla v sále mimo můj dohled. Vyměnil jsem zásobník a vytáhl i druhou pistoli. Rozběhl jsem se a upadl. Levá noha si dělala, co chtěla. Zatnul jsem zuby a vstal. Jeden z vojáků vyskočil z úkrytu. Střílel salvou. Pár kulek se mi odrazilo od neprůstřelné vesty. Zapřel jsem se zdravou nohou a obouruč ho provrtal šesti olověnými včelkami. Tři rány do hlavy. Tři do krku. Od ramen výš mu zůstalo jen pár krvavých cárů. Belhal jsem se z posledních sil a hledal zbylé dva vojáky.

Z chodby se ozvala detonace. Upírky měly zřejmě problém.

„Vylezte vy kurvy s malýma pérama!“ zařval jsem portugalsky klasickou nadávku. Kupodivu zafungovala. Esemka vyskočila zároveň. První ani nestačil vystřelit. Dřív jsem mu hrudí prohnal několik kulí. Ten druhý toho naopak vystřelil víc, než by mi bylo libo.

***

Opět jsem skončil na zemi. A znovu ze mě crčela krev.

* * *

Včas jsem vojáka zastavil jednou kulkou. Rána do hrudi ho poslala k zemi. Navíc upustil automat. Hned se začal znovu zvedat.

„Ty zkurvená

Z obou Pouštních orlů vyšly poslední kulky a prohryzaly se vojákovými střevy.

„– kurvo –“

Esemko se posadilo a začalo šátrat po automatu, který ležel kousek od něj. Naštěstí měl trochu problém ovládat ruce.

„– chcípni už –“

Upustil jsem prázdné pistole na podlahu a z batohu vyndal termitový granát.

„– konečně!“

Upír, musel to být jeden z nás, shořel jako mistr Jan v Kostnici. Tenhle to měl ale za sebou mnohem, mnohem rychleji, takže si na rozdíl od pražského vzdělance odpustil řečnění o Bohu a pravdě.

Chodbou se rozlehly další výbuchy z RPG. Musel jsem co nejrychleji zjistit, s kým holky bojují, ale dřív jsem potřeboval mluvit s posledním z vojáků, který ještě žil. Bylo to esemko, kterému jsem provrtal hrudník. Doplazil jsem se k němu.

„Jak se jmenuješ, hajzle?“ zeptal jsem se portugalsky.

Ležel nehybně na zemi a třeštil na mě oči. Zřejmě mu střely přerušily míchu i páteř. Mluvit naštěstí mohl.

„Jmenuji se Carlos Doses. Jsem seržant Legie nesmrtelných.“

„Cože? Ty jsi zasranej zrádce!“ zařval jsem na něj. Strčil jsem mu prsty do krku a objevil v ústech špičáky.

„Ty jsi… upír,“ vyprskl jsem.

Voják se na mě podíval stejně nechápavě jako Fridrich Falcký, když jsem mu oznámil, že mezi Rakušany a Prahou leží už jen mrtvoly. Vůbec netušil, o čem mluvím.

„Vampýr? Hloupá legenda,“ odsekl překvapeně.

Chvíli jsem byl překvapený i já, ale pak mi to došlo.

„Supervojáka z tebe udělali kartani, že?“

Vypadalo to, že chce pokývat hlavou, ale nepovedlo se mu to.

„Legie nesmrtelných,“ prohlásil hrdě.

„Ty, kámo, nesmrtelný dlouho nebudeš,“ vysvětlil jsem mu česky a zakousl se do tepny na jeho krku. Potřeboval jsem krev a krev upíra vůbec není k zahození.

Vypil bych ho do dna, kdyby mě nevyrušily další výbuchy RPG granátů. A Petřino zoufalé volání.

„Janééé!“

Opatrně jsem vstal a při šourání se k místu, kde jsem opustil upírky, jsem si vyměnil zásobníky v Pouštních orlech. Každým krokem jsem cítil, že je mi lépe a mé pohyby jsou stále jistější. Ale i tak bych potřeboval pár dnů na regeneraci.

Vžžžžžžžžžbuch!

Podlaha se mi zatřásla pod nohama a z chodby se do počítačového sálu vyvalil prach. Naštěstí hned za ním vběhly i upírky.

„Robokopové,“ procedila skrz zuby Petra.

„A hodně,“ dodala Michelle.

Sundal jsem ze zad batoh a vyndal z něj čtyři RPG.

„Michelle, utíkej k postrannímu východu. Určitě se tamtudy brzy pohrnou,“ mávnul jsem rukou k malým dveřím, které podle Confitova plánku měly vést přes servisní místnost do boční chodby. „Já je zastavím.“

Položil jsem pistole na zem a vzal si místo nich dvě semtexové nálože.

„A co já?“ zeptala se Petra.

„Seber zbytek semtexu, vedle každé nálože polož termitový granát a načasuj první na dvacet minut a další tak, aby vybuchly společně. Musíme to tu vyhodit do povětří a zmizet,“ řekl jsem a šoural se ke vchodu, u něhož jsem před pár minutami krvácel.

Vžžžžbuch! otřásl jím další kartanský granát. Už byli blízko.

Nastavil jsem nálože na třicet sekund, počkal, až bude na ukazateli desítka a vhodil je do chodby.

Buchl

Detonace roztřásla budovu jako zemětřesení Tokio. Podle hluku, skřípění a lomozu se sesulo minimálně první patro nad chodbou. Tudy už nikdo neprojde.

Vrátil jsem se k pistolím. Zastrčil je do pouzder a popadl batoh s náložemi a granáty.

„Petro!“ zařval jsem. „Kolik máš teď minut?“

Neozvala se.

***

Otočil jsem se a spatřil ji, jak stojí před oranžovým terminálem a zběsile mačká tlačítka.

„Co to děláš? Chystej nálože!“

Ani se neotočila.

„Petro?“

Zase nic.

Přehodil jsem batoh přes rameno a rozběhl se k ní. Docela mi to šlo. Upadl jsem jen jednou.

Moje mladá přítelkyně dál zběsile ťukala do velké klávesnice. Terminál neměl klasické monitory, nýbrž ty nové appleovské s 3D projektorem. Na promítacím prostoru před ní se míhaly hvězdokupy, sluneční soustavy, hvězdy, planety a zbloudilé komety.

„Petro!“ zařval jsem naštvaně, ale opět žádná reakce.

„Co – to – sakra – děláš?“

Upírka vypadala jako v tranzu. Zběsile bušila do tlačítek, která nikdy v životě neviděla, ačkoli podle toho, jak se měnila projekce, to vypadalo, že přesně ví, co dělá.

„Petro?“

Už jsem stál kousek za ní. Položil jsem jí ruku na rameno. Teprve teď se otočila.

„Kardach zentur. Akgdu.“ Znělo to jako rozkaz.

Podíval jsem se jí do očí a uviděl tam něco divného. Tenhle pohled jsem už jednou viděl. Tenkrát v jeskyni, když do ní pronikly nanočástice, které kolovaly tělem samotné Sangot, stvořitelky upírů. Něco podobného jsem vídával v očích Sibet Egypťanky. Upírky, která byla dost stará už v době, kdy si Kleopatra myslela, že má frndu jenom na čurání, a Julius Caesar věřil na republiku. Bylo tam stáří, moudrost, znalost věcí, které nikdo jiný netuší, a také jakási děsivá samota. Samota tvora, kterému nikdo jiný na světě nedokáže porozumět, protože nezažil to, co on.

„Potřebuji loď, synu,“ řekla Petra tónem, s nímž se nepolemizuje. Pak se její prsty znovu proběhly po klávesnici. Zběsile a jistě jako Železník trasou Velké Pardubické. Vesmír zmizel a místo něj se objevila malá vesmírná loď. Ještě nikdy jsem ji neviděl. Vypadala na kartany nezvykle elegantně.

„Tuhle,“ řekla celkem zbytečně a svalila se na zem. Petřino tělo jako by najednou nikdo neovládal. Jako by všechny svaly ztratily oporu a proměnily se v rosol.

Klekl jsem si k ní a vzal její hlavu do náručí. Starý pohled byl pryč. Oči vypadaly najednou stejně, jako jsem si je pamatoval. Opět patřily malé romantické vystrašené holce, kterou jsem násilím vrhl do krutého a komplikovaného světa.

„Jane,“ zašeptala.

„Ano?“

„Ta děvka je někde ve mně… Ta zasraná stará příšera… Ona nenávidí kartany.“ Mluvila přerušovaně, její hlas se ztrácel.

„Péťo, bojuj s ní. Ona zase zmizí. Dostanu tě odtud. Postarám se o tebe, slibuju. Miluju tě, slyšíš, miluju tě. Nepoddávej se,“ mlel jsem, cokoliv mi přišlo na mysl.

Zmatený slovní průjem přerušil výbuch erpégéčka. Ohlédl jsem se k Michelle. Francouzka zahodila zbytek RPG-75-TB a popadla další. Byla skutečně skvělá bojovnice.

„Už sem jdou druhým vchodem. Musíme zmizet. Rozmístím nálože a vypadneme. Nikam nechoď,“ řekl jsem Petře a hned mi došlo, že si dělám starosti naprosto zbytečně. Nevypadala, že by byla schopná zakašlat, natož se hýbat.

„Ja – ne… Miluju… tě. Nikdy jsem… ni… ko… ho nemi… lo… va… la jako te… be,“ vydechla. Její hlas se ztrácel.

„Já tebe taky, lásko, já tebe taky,“ drmolil jsem automaticky a popadl přitom batohy se semtexem a granáty. Z Petřina jsem vyndal poslední tři erpégéčka a položil je na zem. Všechny semtexové nálože jsem pak načasoval na dvacet minut a rozběhl se do rohu sálu. Jeden batoh jsem šoupl za velký, kobaltově šedý terminál a druhý hodil do koše pod stolem o pár metrů vedle. Z postranní chodby se stále ozývaly zvuky boje. Hlavně střelba z kartanských kulometů. Musím rychle popadnout Petru a jít Michelle na pomoc.

„Petro, můžeš vstát?“ zeptal jsem se své milenky. Ani se nehnula. Oči měla zavřené a dech pomalý, jako by spala.

* * *

„Kartanííí!!!“ zařvala Michelle.

Ohlédl jsem se jejím směrem a uviděl, jak se ze dveří vyvalil robokop. Šlo o klasický bojový typ. Vnější plášť měl očouzený některým z předchozích výbuchů a z jednoho ramene bez přestání střílel.

Francouzská upírka zahodila poslední prázdné RPG a běžela se před ním schovat do sálu. Salva z kulometu jí podrazila nohy. S francouzskou kletbou se zřítila na zem. Kartan k ní popošel a namířil na ni druhé robotické rameno.

Mezitím jsem už v ruce svíral odjištěné RPG a vystřelil jsem.

Robokop o sekundu dřív. Granát, speciálně upravený po předchozích zkušenostech kartanů s upíry tak, aby nás dokázal zabít, opustil hlaveň robotického ramene sloužícího jako granátomet a vyletěl k Francouzce. Neprůstřelná vesta jej nezastavila. Proletěl jí, zabořil se do těla a vybuchl. Krásná upírka se rozletěla po celé místností. Její ještě před chvílí sexy tělo se rozpadlo na desítky kusů.

* * *

Krátce na to explodoval i kartan. Granát proletěl skrz jeho hrudní pancíř a roztrhl jej. Malou žlutou bestii, která před okamžikem zavraždila Michelle, potkal stejný osud. Do místnosti vběhl další ufoun a v závěsu za ním ještě dva. A mně zbývaly už jenom dvě střely. Propadl jsem panice.

* * *

Michelle je mrtvá.

Petra je v komatu a já jsem v místnosti, do které se dere jeden žluťák za druhým. Připadal jsem si jako bakterie na penicilinovém mejdanu. Popadl jsem předposlední RPG, odjistil a napálil to do nejbližšího kartana. Střela vybuchla kousek od něj. I tak mu ale utrhla nohy, a ten mimozemskej sráč se začal svíjet na zádech a zmateně pohybovat čtyřma rukama.

Zbývající robokopové měli k mému štěstí dost rozumu, aby se stáhli zpátky do chodby. Kupodivu nestříleli. Ani z kulometu, ani z granátometu. Zřejmě nechtěli poničit další počítače a terminály, z nichž většina evidentně pocházela z originální kartanské výroby. Museli je sem dopravovat loděmi, což v žádném případě nemohla být levná záležitost. Hlavou se mi zběsile honily myšlenky vysvětlující kartanskou opatrnost.

„Tak to asi budete za pár minut dost překvapený, kreténi,“ ulevil jsem si, když jsem odjistil poslední RPG a namířil je do chodby. Už jsem se chystal zmáčknout spoušť, když jsem koutkem oka zahlédl Petru. Ležela na zemi tiše. Nemohl jsem ji tu nechat jen tak zemřít.

Otočil jsem se a poslední granát vpálil do zdi, nedaleko níž jsem instaloval semtex. Exploze otřásla celou místností. Dovnitř se vyvalil oranžový cihlový prach hustý tak, že by se dal krájet na tenko a prodávat jako podšálky.

Zavřel jsem oči, aby mě prach neoslepil, popadl Petru a odtáhl ji ke zdi. Až když jsem narazil na první sutiny, otevřel jsem pravé oko. Prach si pomalu sedal. Agresivní větší částečky už se definitivně snesly k zemi jako akcie továrny na kondomy po zahájení sériové výroby stoprocentně účinného léku na AIDS a ve vzduchu už vířil jen nejlehčí prach.

Ve výši metru a půl zela díra velká sotva na to, aby se jí proplížil jeden člověk. Zbytek zase zasypala suť, cihly a kus propadlého stropu. Nemilosrdně jsem Petru protlačil dírou na druhou stranu.

* * *

Dusání za zády prozradilo skupinu kartanů běžících za námi. Teď už se na možné poškození přístrojů a počítačů pravděpodobně vykašlali. Unikala jim totiž škodná. Každý z nich střílel z kulometu. Díky prachu naštěstí naslepo. Kulky bušily všude okolo mě.

Po hlavě jsem skočil do díry a protáhl se jí na druhou stranu. Spadl jsem do měkkého. S Petrou to ani nehnulo. Popadl jsem ji za ruku a táhl pryč temnou chodbou. Za chvíli se do zdi zakousl další granát a hned nato se ozvalo zběsilé dunění, jak kartani odhrabovali sutiny, aby se dostali za námi. Tuhle kořist si žádný z nich nechtěl nechat uniknout.

Nemilosrdně jsem si nahodil Petru na záda. Ani nezaskučela. Jen její plíce překvapeně vyfoukly z úst trochu vzduchu. Rozběhl jsem se co nejdál od kartanů.

* * *

Proletěl jsem ztemnělou chodbou a narazil na schodiště. Zamířil jsem vzhůru. Prvním, druhým i třetím patrem jsem se prohnal bez problémů, ale na čtvrtém…

„Tam je!“ zařval kdosi anglicky ze schodiště nade mnou a aniž by čekal na mé zdvořilé vysvětlení, že jsem jenom zbloudilý turista, který si kulku do srdce nezaslouží, zahájil střelbu z impozantního kulometu, který svíral v rukách. Hned mi bylo jasné, že je to upír, protože normální člověk by z téhle hračky tak lehce střílet nedokázal. Po sekundě střelby by tahle obluda vyskočila z pracek i Arnoldu Schwarzeneggerovi a udělala mu pár nehezkých bebí.

Kulky trhaly podlahu okolo mě. Kousky rozbíjených kachliček vyskakovaly do vzduchu. Tři náboje mi proletěly nohama a jedna odražená kulka mě trefila do hlavy. Z rozříznuté kůže se na světlo boží vydal pramínek krve a vpíjel se do černé kukly.

Seběhl jsem o patro níž. Levačkou jsem pořád držel Petru na zádech a pravačkou tasil Desert Eaglea. Naštěstí měl plný zásobník. Střelba stále neutichala, přesto jsem se znovu rozběhl nahoru. Každou chvíli mu musejí dojít náboje.

Vrhl jsem se zpátky do deště kulek. Několik jich zabubnovalo do neprůstřelné vesty. A pak konečně jeho spoušť cvakla na prázdno. Voják zahodil kulomet a chystal se vytáhnout z pouzdra jednoruční samopal připomínající škorpion.

Jenže já už měl zbraň dávno v ruce.

„Teď si zamrdáš se smrtí,“ oznámil jsem mu a provrtal mu čelo pěti střelami. Kulky se prokousaly mozkem a pak si daly šlofíka ve zdi. Vojáka to nezabilo. Jenže s rozmašírovaným mozkem je upírovi jeho superodolné tělo platné jako kastrátovi viagra. Voják se přestal pokoušet tasit pistoli a začal se točit kolem osy po levé ruce.

„Brmbla brmbla blum,“ zarecitoval a narazil hlavou do zdi, načež se pomočil.

***

Schody nad námi zaduněly pod několika páry nohou. Rozběhl jsem se do chodby a vrazil do druhých dveří. Vedly do open space. Kancelář připomínající nákupní středisko Lidi se modrala tlumeným světlem desítek spořičů obrazovek s motivem klidného oceánu, v němž se proháněly žlutozelené rybičky. Domotal jsem se kolem stolů s počítači až na konec místnosti k velkému oknu. Už jsem se ho chystal otevřít, když někdo vykopnul dveře. Vrhnul jsem se pod designový pochromovaný stůl a co nejtišeji se i s Petrou nasoukal ke zdi.

Místnost se rozsvítila a dovnitř se nahrnula skupina lidí. Ani jeden neměl námahou zrychlený dech. Takže další upíři. Vypadalo to, že je kartanský sráči začali vyrábět sériově. Legie nesmrtelných si zřejmě označení legie zasloužila. Opět a znovu jsem v duchu proklel Kateřinu, která kartanům pomáhala získat informace o technologii, díky níž jsme byli kdysi stvořeni.

„Tady není,“ zavrčel někdo naštvaně anglicky. Přesto jsem slyšel kroky několika upírů, kteří se vydali blíž prozkoumávat open space.

„Kam ale ten bastard zmizel? Jestli ho nedostaneme, tak nás Fred Channon zabije,“ odpověděl mu nervózní hlas. Jeho angličtina měla zvláštní přízvuk. Určitě nebyl irský, americký a rozhodně jeho nositel nepocházel z britských ostrovů.

„Fred říkal, že je to chlápek, který zabil madam Kateřinu. Kdybychom mu ho přinesli na stříbrném podnose…,“ zamumlal zasněně kdosi třetí, jehož kroky se k nám nebezpečně blížily.

Otočil jsem se na Petru. Měl jsem instinktivní nutkání jí pro jistotu zacpat rukou ústa, ale nevypadala, že by měla tendenci promluvit. Ani se nepohnula. Jako by byla v nejhlubším spánku. Nadechovala se mělce jednou za pár minut a její tep byl skoro neslyšný.

Jeden z mužů došel až k nám. Hlavní pistole jsem sledoval jeho kolena. Měl jsem v Desert Eagleovi ještě pět nábojů, takže jednoho bych mohl zabít určitě. Druhá pistole odpočívala v podpažním pouzdře a za opaskem jsem měl tři náhradní zásobníky. Jenže to nebyla moje zásadní starost. Mnohem naléhavější byla otázka, kdy konečně vybuchnou nálože a jestli s touhle partou kartanských slouhů nezůstanu rozmašírovaný na jedné hromadě. Podle mých vnitřních hodin jsme měli asi tak minutu, víc ani prd. Doufal jsem, že co nejdřív vypadnou.

Marně.

* * *

„Cigáro?“ zeptal se kdosi stojící u dveří.

„Jo,“ zamumlal v odpověď muž, který ještě nepromluvil.

„Idioti,“ ozvalo se pro změnu nedaleko naší stolní skrýše. „Jestli vás plukovník Channon nachytá, jak tady kouříte, zatímco on s ostatními hledá ty grázly, tak poputujete s nejbližší divizí na –“ Slovo, které vyslovil nebylo anglické. Znělo jako petratcek, nebo petasek a podle toho, kolik do něj vložil bázně, to rozhodně nemohlo být moc příjemné místo.

„Jacku, klídek, Fred má pochopení,“ odvětil muž, který cigárkovou pauzičku vyhlásil.

Tohle vypadalo na zatraceně dlouhou přestávku. Jenže to poslední, co jsem potřeboval, bylo ležet pod stolem s komatózní Petrou, až pod námi exploduje deset semtexových náloží. Vysoukal jsem opatrně svou přítelkyni i sebe zpod stolu a konečně spatřil nepřítele na vlastní oči. Byli čtyři. Dva běloši a dva černoši. Měli stejné uniformy jako chlapík, kterého jsem si podal v sále. Opírali se o stoly a skutečně si každý z nich vychutnával cigaretu.

Vyskočil jsem na stůl.

Spatřil mě první z nich.

„Tam je!“ zařval a mě dost nepochopitelně teprve v tu chvíli došlo, že přízvuk, který jsem se celou dobu marně snažil identifikovat, je jihoafrický.

Periferním viděním jsem spatřil, jak se začali sápat po automatech.

Chytnul jsem za kliku a otevřel okno dokořán.

Zařval první automat.

Většinu kulek naštěstí zachytila neprůstřelná vesta, ale i tak si jich několik našlo cestičku do mého těla. Respektive do pozadí.

Odrazil jsem se a vyskočil.

* * *

S Petrou v náručí jsem měl dobrých sto šedesát kilo. Zaryl jsem se do hlíny jako do bláta a chvíli mi trvalo, než jsem se vyprostil. Esemkáři už se vykláněli z oken a stříleli po mně jako zběsilí. Kulky bzučely okolo mě jako úl afrických včel před bouří a já běžel pryč vstříc teplé náruči O bairro dos caes. Teplo se však najednou udělalo na opačné straně.

Série detonací se slila v jednu. Monstrózní výbuch se vydral z lůna budovy. Ta se rozprskla jak meloun hozený z posledního patra mrakodrapu na chodník. Tlaková vlna mi uštědřila takovou herdu do zad, že jsem upustil Petru a ta sebou jako kus mrtvého masa plácla na zem. Ani to s ní nehnulo. Já přistál vzápětí.

Než jsem vstal, ozval se další výbuch. Asi z poloviny silný jako ten první. Vyhodil do povětří trosky budovy, které se sesuly na hromadu, a rozmetal je do dalekého okolí. První detonace zřejmě právě odpálila semtexové nálože z Michelliny brašny, které jsem už sám nestačil načasovat.

Dílo zkázy bylo dokonáno.

Sebral jsem ze země nejdřív sebe a pak Petru. Kukla se jí při tom pádu otočila, takže jí nebyly vidět oči ani pusa. Nadhodil jsem si ji na záda a rozběhl se. Výbuchy musely způsobit naprostou paniku mezi přeživšími kartany a jejich lidskými služebníky a toho jsem musel využít. Doběhl jsem ke zdi, a protože mi nic jiného nezbývalo, nemilosrdně jsem Petru roztočil a přehodil na druhou stranu. Slyšel jsem, jak tam něco křuplo.

„Bože,“ špitl jsem nešťastně a zadoufal, že upíří regenerační schopnosti budou fungovat i v tomhle jejím divném stavu. Pak jsem se rozběhl a vyskočil na zeď. Napoprvé jsem se ničeho nezachytil a spadnul jsem zpátky. Podruhé úplně stejně.

Napotřetí jsem se rozběhl, vyskočil a…

* * *

… kulka do zad mě na pikosekundu přibila ke zdi.

* * *

Spadl jsem na zem a odkulil se, abych se dostal co nejdál. Hlínu okolo mě rozrývaly kulky. Otočil jsem se a postavil. Ozářený plameny, které pohlcovaly zbytky řídícího centra, stál asi patnáct metrů ode mě muž jako hora.

Ta silueta byla děsivá. Kdyby nebyl plešatý a oholený, mohl to být klidně Gerhard, ale s vyleštěnou kebulí, v níž se odrážely plameny, vypadal jako praotec všech skinheadů. V každé ruce svíral jednu pistoli. Navzdory tmě a vzdálenosti jsem poznal, že má v prackách Desert Eagley. Zřejmě nejsem jediný, komu tyhle izraelské hračky imponují.

Už už jsem chtěl střelbu opětovat, když mi došlo, že pistoli, kterou jsem ještě před pár minutami svíral v ruce, jsem po skoku někde upustil. Rozběhl jsem se do tmy.

Skinhead a jeho olovo mě pronásledovali.

* * *

Neprůstřelná vesta zachytila dvě rány. Kinetická energie střel mě jako kladivo germánského boha srazila k zemi. Už bych s tím padáním mohl přestat. Zkusil jsem vstát a přitom vytáhnout z podpažního pouzdra náhradní pistoli. Nebylo mi dopřáno. Zato si mé tělo dopřálo tři další kulky. Skinhead se přiblížil a navíc mu terč přestal kličkovat tmou, takže tentokrát šly rány konečně tam, kam chtěl.

***

První do ramenního kloubu pravé ruky, takže mě náhle přestala poslouchat, druhá do kolene levé nohy, a třetí jen těsně pod koleno pravé. Zavyl jsem bolestí a otočil se alespoň na záda. Vypadal jsem jako bezmocná želva otočená na krunýř a čekající akorát na to, až z ní někdo připraví základ pro snobskou polívku.

Skinhead ke mně doklusal během pár vteřin. Hned bylo jasné, že jde o upíra. Naklonil se ke mně a rychlým pohybem mi sundal černou kuklu z obličeje.

„U posraný řiti Nelsona Mandely, to je Jan Bezzemek,“ řekl búrskou angličtinou.

Diana

„Známe se?“ zeptal jsem se překvapeně a přitom se drobným ovládáním svalů pokoušel zjistit, jak moc špatně na tom jsem.

Pravá ruka odmítala poslouchat, ale s nohama to nevypadalo špatně. Navíc jsem nedávno vypil dost krve, takže bych mohl ještě mít trochu energie v zásobě, a mimozemské nanotechnologické svinstvo ve mně by mohlo rychle zapracovat na základních opravách.

„Ne, ale jak tak na tebe koukám, určitě se poznáme,“ zasmál se Jihoafričan.

Konečně jsem si ho mohl prohlédnout zblízka. S praotcem skinheadů jsem měl pravdu. Lebka byla dokonale holá a přes obličej se mu táhla dlouhá jizva. Byla stará, určitě hodně stará, protože upíří regenerace by si s tím poradila. Klasická upíří regenerace.

Pořád nevím, jakým způsobem upíry tvoří kartani, ale předpokládám, že dokázali z několika mých bývalých souputníků vydolovat Sangotiny nanočástice, zkopírovat je a nacpat do pozemských žoldáků. Podle toho, co jsem poznal v boji s členy Legie nesmrtelných, byla jejich mutace horší než Sangotina. Kartanští upíři nebyli ani tak dobří jako podprůměrní členové klanů. Teď jde ale o to, jestli jednou žluťáskové nebudou schopni tuhle technologii vylepšit.

Chlápek měl v obličeji typický skinheadský výraz. V očích bylo univerzálním písmem, které si mohl přečíst úplně každý člověk a dost možná i mimozemšťan, napsáno: Nečum na mě, blbečku, nebo ti zlomím obě ruce a naučím tvoji holku, jaký to je, cítit se jako děvka.

Jeho krk byl přesně to, čemu se říká býčí šíje. Ten parchant určitě boxoval, protože svalstvo mu nevyrostlo samo, ale bylo výsledkem dlouhého a komplikovaného snažení zahrnujícího spoustu náročných profesionálních cviků. Měl stejnou uniformu jako ostatní esemka, respektive hoši z Legie nesmrtelných. Navíc se mu na ramenou blýskaly tři hvězdičky. Ať to v hodnostním značení těch zrádcovských, do žlutých prdelí lezoucích bastardů znamená cokoliv, tenhle exemplář je důstojník nejenom podle frček, ale evidentně je celý takříkajíc z důstojnického těsta.

Pozvedl pistoli a namířil mi ji doprostřed čela.

„Pověst o tobě trošku přeháněla, nezdá se ti?“ zeptal se stejným tónem, jakým se číšník v luxusní restauraci dotazuje, zda foie gras nebylo trošku přesolené.

„Jaká pověst? Myslíš tu o Pérákovi? V komiksech mě vůbec nevystihli dobře. Raději mám Trnkův film,“ odvětil jsem stejně nenucené, jako bych si postěžoval že foie gras bylo sice v pořádku, ale lanýže si nezasloužily tolik koření, protože přece jen lehce převážilo nad jejich přirozenou chutí a vůní.

Důstojník se zasmál. Vypadal jako chlap, který umí ocenit dobrý vtip. Muselo se s ním skvěle popíjet v hospodě.

„Ne, myslel jsem pověsti, které o tobě kolicí mezi kartany. Myslí si, že jsi zatraceně odolný rakovinový nádor převlečený za člověka.“

Teď jsem se musel usmát já. Podobné vyjádření od nepřítele potěší vždycky, i když jde jenom o žluté mimozemšťany.

„Ve skutečnosti nádor jsem. Moje matka byla rakovina plic a fotr rakovina prostaty. Jsem nádor, který jednou sežere tyhle ufounský buzeranty a všechny mamrdy, kteří jim slouží.“

Grácie šla stranou. Pohled na planoucí trosky kartanského informačního střediska uprostřed základny, která teď tonula více v panice než v temnotě noci, má slova jenom potvrzoval.

Holohlavec na mou hlavu namířil i druhou pistoli. Držel je pevně a zatraceně jistě. „Nemyslím si to, protože ty jsi ve skutečnosti jenom slizkej sráč, kterej má celej život víc štěstí než rozumu a víc přátel, než si zaslouží.“

Tak tohle fakt zabolelo, i když to prohlásil naprosto cizí chlap v kartanských službách

„Alespoň to vždycky tvrdila madam Kateřina a já myslím, že měla zatracenou pravdu,“ dodal.

Moje krev se dostala do varu.

„Tohle jméno přede mnou nevyslovuj, ty špinavá kartanská kurvo,“ vyprskl jsem.

Smýknul jsem sebou tak rychle, že skinhead nestačil zareagovat. Oba výstřely mě minuly. I když jen velmi těsně. Využil jsem momentu překvapení a vyskočil na obě nohy. Levačka se jen trochu podlomila, ale koleno vydrželo. Zlatý Sangotino nanosvinstvo!

Švihnul jsem levačkou, pravačka pořád neposlouchala, a udeřil ho z boku do čelisti. Levý hák se tomu říká.

Něco křuplo. Obvykle po mých úderech věci nejenom křupou, ale zpravidla se i lámou, ale skinhead byl fakt odolný parchant. Ani neztratil rovnováhu, namířil na mě obě pistole a stiskl spouště.

Jenže já už tam nebyl a kulky prosvištěly bezcílně nocí. Bočními úkroky jsem se mu dostal za záda a kopem do levého kolena jej srazil k zemi. Prsty pořád mačkaly spouště. Čtyři výstřely vyšly k obloze a pak jsem uslyšel skutečně lahodnou hudbu pro mé uši: dvě cvaknutí naprázdno.

„Došly ti náboje, kreténe,“ oznámil jsem mu česky.

Skinhead zavrčel, upustil pistole a vrhl se na mě po zápasnicku. Chytnul mě za pas a strhl na zem. Přitom jsem mu ale ruce rozrazil kopem, a dokonce jsem ho trošku třísknul do lebky.

Leželi jsme kousek od sebe. Ne nadlouho. Skinhead byl na nohou dřív. Asi o sekundu. Zdrželo mě lovení motýlka z kapsy.

Nejsem zrovna stavěný na frajeřinky během boje na život a na smrt, ale teď jsem si nemohl pomoci. Třikrát jsem s nožem zašermoval a pak jej pevně vystrčil mezi sebe a nepřítele. Jeho ruce byly holé.

„U posraný řiti Nelsona Mandely!“ zaklel. Zřejmě šlo o jeho nejoblíbenější kletbu. „Ty jsi fakt nádor,“ dodal.

Na další komplimenty už jsem nečekal a vyrazil po něm. Zkusil jsem kombinaci úderu nohou a bodnutí. Na nic lepšího jsem se nezmohl, protože s pravou rukou na ozdobu se hodně špatně bojuje s někým, na koho dělat začátečnické triky by bylo stejně rozumné jako stříhat dráty vysokého napětí pod napětím.

Nohu mířící do jeho rozkroku vykryl. Nůž ne. Ostří mu projelo po levé ruce a zařízlo se do masa.

Pak přešel do útoku on.

* * *

Pravý hák jsem vykryl levačkou.

Levému direktu jsem uhnul.

Pravý direkt mě líznul neškodně do ramene, ale můj motýlek se mu přitom zabodl do břicha.

„U posraný vyhekl, když jsem mu vší silou narval ostří do vnitřností.

Překvapilo ho to, ale nevyřadilo z boje. Levým zvedákem mě nabral ze spodu do břicha. A pak mě pravačkou praštil do spánku. Síla úderu nás oddělila od sebe. Levačkou jsem stále svíral nůž, takže skinheadova krev se rozstříkla do okolí. Zůstal stát na nohou. Ani se nepodíval, jak moc je jeho zranění vážné.

Rozběhl se proti mně. Dvojitý kop. Levou jsem vykryl. Pravou dostal do břicha.

„Ugch,“ vyprskl jsem veškerý vzduch v sobě.

Nohy kolem mě kmitaly neuvěřitelně rychle. Uhýbal jsem, vykrýval údery, dostával tvrdé rány, a když to šlo, řezal jsem nebo bodal. Za chvíli měl na obou nohou několik hlubokých řezných ran. Vypadalo to, že necítí bolest. Pak se rozběhl, vyskočil a udělal kop, který jsem v životě neviděl jinde než v kung-fu filmech.

Dva rychlé úkroky a skrčení. Pevná vojenská bota mi proletěla nad hlavou a přičísla konečky vlasů. Nůž jsem připravil tak, aby se při dopadu nabodl sám.

Přímo mezi nohy.

Konečně dal najevo bolest.

Najevo je nedostatečné slovo. Zařval jako raněný kojot. Nevím, jestli mu ostří poškodilo nádobíčko, ale i tak musel prožívat děsná muka.

Dopadl na zem o metr dál, jak jej odnesla energie výskoku. Nůž zůstal zabodnutý v jeho těle. Dopadl na všechny čtyři.

„Máš dost?“ položil jsem řečnickou otázku a zalovil rukou za neprůstřelnou vestu, abych vytáhl pistoli.

Místo odpovědi se beze slova rozeběhl ke mně. Nůž měl pořád zaražený mezi nohama.

Ten bastard musel být skvěle vycvičený voják už před tím, než z něho Kateřina udělala upíra. Teprve teď mi to došlo. On musel být pravý upír, protože chlápci z Legie nesmrtelných by tohle nevydrželi. A bylo jasné, kdo jej stvořil. Kateřina.

Nabral mě hlavou do břicha. Sesypali jsme se na jednu hromadu. Byl nepříčetný. Ani ho nenapadlo vytáhnout si nůž ze slabin. Rukojeť mě tlačila do břicha a do hlavy mi bušily pěsti. Nemohl jsem se bránit. Levou ruku mi totiž přibil k zemi nohou a držel pevně.

Zkusil jsem pravačku. Pořád mě neposlouchala.

Po sedmém úderu do hlavy jsem konečně vysvobodil svou jedinou funkční ruku zpod jeho nohy. Nahmatal jsem nůž a pevně jej stiskl.

Po osmém úderu jsem málem ztratil vědomí. Praštil mě do spánku silou pneumatického kladiva. Rozpřáhl se znovu a…

* * *

… a já mu zabodl nůž do krku. Opět až po rukojeť. A pak jsem prudce trhl a rozřízl mu ho až na druhou stranu.

* * *

Ani nevykřikl. Nemohl. Jeho tělo najednou zvláčnělo. Rozmáchl jsem se ještě jednou a zabodl mu motýlka do srdce. Pak jsem ho konečně ze sebe shodil. Skinhead se svalil do trávy. Nůž jsem v něm nechal pro jistotu zapíchnutý.

Vyskočil jsem na nohy a zjistil, že se mi do pravačky vrátil cit.

Až když je po všem, zaklel jsem v duchu, otočil se a klusal k zídce. Nechtěl jsem už ztratit ani sekundu. Na druhé straně ležela Petra.

* * *

Rozběhl jsem se a tentokrát se zachytil za ostnatý drát hned napoprvé. S radostí jsem uvítal bolest, jak se mi znovu spolehlivě zaryl do dlaně. Povytáhl jsem se nahoru a konečně se levačkou zachytil za zídku. Ignoroval jsem bolest i zvuky, které vydávalo trhané oblečení. Pak jsem seskočil na zem.

Základna se otřásla novými výbuchy a noční oblohu ozářila nová světla z místa, kde stály vesmírné lodě.

„Gerharde, ty stará skopčácká svině, sehr gratulieren,“ zašeptal jsem do tmy uznání svému spojenci.

***

Sundal jsem Petře kuklu. Byla celá od krve. Naštěstí šlo jenom o zlomený nos, takže krev, mezitím co jsem laškoval se skinheadem, přestala téct.

Vzal jsem upírčinu pravou ruku a ovinul si ji kolem krku, aby to alespoň z dálky budilo dojem, že táhnu opilou přítelkyni. Ignoroval jsem bolest a zranění a razil ulicemi zpět do Dianina bytu. Celé bloky okolo byly prázdné. Výstřely a výbuchy všechny vystrašily. V tomhle případě dostala zvědavost od strachu na prdel jako subík od dominy soužené PMS. Nikdo nechtěl být poblíž, až tu začnou běhat robokopové, Vesmírné námořnictvo a policajti a zalykat podezřelé z útoku. Tohle mi víc než vyhovovalo.

Dveře do domu někdo po našem odchodu zamknul. Potichu jsem je vyrazil a znovu zavřel, aby vypadaly nepoškozeně. Alespoň na první pohled. Ke vstupu do Dianina bytu naštěstí stačilo jenom zatáhnout za kliku. Vtáhl jsem Petru dovnitř a pak ji konečně vzal do náruče.

„Je zraněná?“

Leknutím jsem se zprudka otočil.

V chodbě stál Diana.

„Co to?“ vyhrknul jsem ze sebe ne zrovna srozumitelně a navíc česky.

„Nebojte se, neublížím vám,“ řekl. Znělo to divně, protože jestli by tu mohl někdo někomu ublížit, tak spíš já jemu.

„Nezlobím se na vás. Chápu, že jste mi nemohli věřit. Viděl jsem, co jste provedli. Jste skvělí,“ řekl Diana a pohodil hlavou směrem k plameny ozářené kartanské základně.

„Jak ses osvobodil?“ přešel jsem konečně do portugalštiny. Jo, věcné otázky, na to mě užije.

„Nejste první zákazníci, kteří mě svázali a zdrhli bez placení,“ usmál se.

„Hele, je mi to fakt líto. Nechtěli jsme ti ublížit. Počítali jsme s tím, že budou kartani prohledávat všechny baráky v okolí, a když tě tu najdou svázaného, tak pochopí, že jsi jenom naše další oběť.“

„Je mi to jasný,“ řekl.

Bože, takhle chytrýho a chápavýho transvestitu jsem fakt v životě nepotkal. A že jich historie i můj život byli plné. Nejlepší byl v tomhle ohledu Václav IV. Když to na něj přišlo, byl schopný běhat po Karlštejně jenom v podvazcích a krajkové spodničce. A rozumná řeč s ním nebyla vůbec.

„Můžu se na ni podívat? Studoval jsem pár let medicínu,“ dodal, když si všiml mého nechápavého pohledu.

„Budu jenom rád,“ řekl jsem a položil Petru opatrně na postel. Nebylo to tak dlouho, co na ní seděla naštvaná a zdravá. Diana ji začal zkušeně prohmatávat. Nevěnoval jsem mu pozornost. Věděl jsem, že jí nemůže nijak pomoci. Ale nerozmlouval jsem mu to. Bylo to od něj vstřícné gesto. Zvlášť po tom všem, co jsme mu provedli.

Na gauči zůstalo naše civilní oblečení. Nepočítali jsme, že se sem vrátíme. Podle původního plánu jsme se měli dostat do některého ze tří kontaktních míst, kde už na nás čekala auta confitovců a měla nás odvézt k letadlu do Argentiny. Předpokládal jsem, že Gerhard s Lucií už jsou na cestě a do půl hodiny budou ve vzduchu.

Popadl jsem svoje hadry a chtěl se do nich převléct, ale pak jsem se zadíval na hromádku, která patřila Michelle. Mrtvé Michelle.

„Slibuju. Nic se jí nestane,“ zašeptal jsem. Přesně takový slib jsem dal Lucii a nesplnil ho. Nedokážu se před ni postavit a říct, že potom, co jsem nedokázal ochránit jejího přítele Tomáše, jsem teď nechal zemřít i její milenku. Gerhard to pochopí. Za svůj život přišel o desítky přátel, ale Lucie? Lucie jenom o dva a pokaždé jsem u toho byl já. Nasucho jsem polknul. Před očima mi znovu proběhl okamžik, kdy krásná Francouzka přišla o život.

Málem jsem zařval vztekem, když –

* * *

„Nežije. Vaše přítelkyně nežije,“ protnul mé úvahy Dianin hlas.

* * *

Několika kroky jsem se ocitnul u Dianiny velké postele. Transvestita Petře rozepnul bundokošili i vestu. Upírka skutečně vypadala jako mrtvá.

* * *

Ale nebyla.

„Nemůžu nahmatat žádný tep, nedýchá a je strašně studená,“ vysvětloval nedostudovaný medik v růžové minisukni.

To u upírky není až takový problém, troubo, chtěl jsem mu říct, ale vysvětlování by zabralo moc času. A ten jsem neměl. Za oknem blikaly snad stovky policejních a hasičských majáků. Celá oblast byla na nohou a každou minutou se zmenšovala šance, že se nám podaří proklouznout do klidnějších částí města.

Přiložil jsem ucho k Petřinu srdci. Mělo normální tep. Pro upíra normální. Upíří srdce bije pětkrát možná šestkrát pomaleji. Dokonce jsem slyšel, jak se nadechla. Jenom trochu. Upír vydrží bez dýchání i pár hodin. Teplota byla poměrně standardní.

Jenže, co říct Dianě?

„Žije, ale je v komatu. Neptej se mě, v jakém, sám to netuším, ale neboj. Je naživu.“

Transvestita pronesl jedno velké spokojené uf. Já jsem v sobě zrovna žádný dech neměl, takže jsem neměl co vydechnout, ale jeho obavy mě opravdu vyděsily. Pokud bych dnes ztratil i Petru, asi bych spáchal ze zoufalství sebevraždu.

„Pomůžeš mi ji obléct do civilního oblečení?“

„Určitě. A vy s oblékáním pomoci nechcete?“

Bože, on se mnou flirtuje! Zavrtěl jsem hlavou a snažil se krotit, aby to nevypadalo příliš horlivě.

„Snad někdy příště, zlato,“ odpověděl jsem.

* * *

Neprůstřelná vesta vypadala pochroumaně, ale i tak jsem si ji oblékl a překryl košilí. Diana stejně převlékl Petru. Přeci jenom nevíme, s čím se ještě setkáme. Oblečení po dalších upírech a zbytky naší výstroje jsem nacpal do koše na odpadky.

Teď, když je tranďák nespoutaný, se toho musí co nejdřív zbavit, aby nevypadal jako náš komplic.

Vůbec jsem jeho pohnutky nechápal. Nejenom, že jsme s ním nezacházeli zrovna vybíravě, ale tím, co dělal, ohrožoval především sám sebe. Po tom, co jsme provedli, budou kartani řádit jako středoškolačky po první marihuaně. Akorát přitom nebudou držet v rukou vibrátory, ale bouchačky.

„Půjdeme,“ oznámil jsem mu, když jsem byl konečně připravený. Petra vypadala nečekaně dobře. Diana ji stačil nejenom převléknout, ale také ji umýt a dokonce i učesat. Venku pomalu přicházelo svítání, ačkoli to přes desítky policejních, hasičských a záchranářských majáků nebylo zatím příliš patrné.

Diana mi upírku předal a přesunul se k oknu.

„Jane!“ vykřikl poněkud hystericky. „Teď nemůžete jít ven. Podívej se!“

Popošel jsem k němu. Na ulici pod námi klusala jednotka sedmi kartanů a kolem se pohyboval nespočet vojáků a brazilských policistů. Esemka vypadala pěkně nakvašeně. Policajti naproti tomu spíš vystrašeně.

Je mi jasné, co jim šrotovalo v hlavách. Na jednu stranu se museli ukázat, jak jdou žlutým oplechovaným okupantům na ruku, na druhou se zatraceně báli těch, kteří dokázali ufounům zničit vojenskou základnu. Kartanské plechové ksichty naproti tomu vypadaly pořád stejně kovově neutrálně. Každopádně jsem doufal, že ty malé bestie uvnitř jsou pořádně nakrknuté. Nic by mi neudělalo větší radost.

„To by byla sebevražda,“ dodal Diana. Měl pravdu.

„Jenže nám nic jiného nezbývá.“

„Schovejte se u mě.“

„U tebe? Nebuď blázen. Prohledávají domy a dřív nebo později přijdou i sem. Víš, co ti udělají, až nás tu najdou?“

„Nic, co bych už někdy nezažil,“ řekl tajemně a v jeho obličeji se objevilo cosi, co vystrašilo i mě. A pak to jako lusknutím prstů zmizelo a jeho oči zase zářily tou dětskou hravou naivitou a dívčí koketérií, což – vzhledem k jeho postavě a obličeji, který kdyby nekryla růžová rtěnka se třpytkovým efektem Max Factor, mohl klidně patřit nájemnému nigerijskému zabijákovi s přezdívkou Postrach Afriky – vypadalo zatraceně nepatřičně.

„Schovám vás.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Tohle nemůžeme riskovat.“

„Takže raději budeš mít v jedné ruce holku v komatu a ve druhé pistoli a takhle si myslíš, že se probojuješ přes celou Fortalezu? A kam se vlastně chceš probojovat?“

„No…“

Měl pravdu. Confitovci s Gerhardem a Lucií jsou už určitě dávno pryč, a i kdyby na nás čekali, stejně bych s nimi neodjel. Ne po tom, co se stalo s Michelle. Myšlenka, že předstoupím před Lucii a řeknu jí o smrti francouzské upírky, pro mě byla děsivější, než že se postavím stovce kartanů. Navíc jsem musel zachránit Petru. Ale jak, to jsem netušil.

„A kam nás schováš? Pod postel?“

„Ne, do skříně.“

***

Každý má nějaké tajemství. Spořádaní otcové od rodin angažující se v konzervativně pravicových stranách, kteří jednou za měsíc vyrazí nechat si vyleštit zadek od někoho, jako je Diana; vzorné matky, které si při sexu představují, jak je přepadl a znásilnil v lese špinavý chlupatý úchyl, protože jinak nedosáhnou orgasmu; policajti beroucí úplatky; kněží, kteří dávno přestali věřit v Boha a jediný důvod, proč tu práci dělají, je, že by se jinak neuživili, a někteří proto, že by neměli přístup k mladým chlapcům; a nebo třeba úspěšné a cílevědomé manažerky, které by se ke svým funkcím nedostaly bez lhaní, podvádění a kouření ptáků obézních členů představenstva. Když žijete s lidmi dost dlouho, stačí se na člověka jenom podívat a hned víte, co skrývá, jaké je jeho malé špinavé a pečlivě střežené tajemství.

Ale Diana, Diana mě překvapil.

„Tahle skříň vede do dalšího pokoje. Původně to byla komora, ale předělala jsem to na pokojíček. To je místo, kam žádný zákazník nesmí, místo, kde se ukrývám před světem,“ řekl ztišeným hlasem, jak mi sděloval to veliké tajemství.

Otevřel dveře dřevěné almary, odhrnul hromadu blýskavých a průhledných šatů a pak odsunul desku skříně, která vypadala opravdově. Skrytý vchod bych tam snad nenašel ani já.

Hlavou se mi honily otázky, co se tam asi tak skrývá. Sklad drog? Zbraní? Středověká mučírna? Svatyně candomblé, brazilské verze vúdú, kde po večerech Diana obcuje s pradávnými africkými bohy, kteří na sebe za časů otroků a třtinových plantáží vzali obskurní katolický háv, a přitom se potírá krví z černého kohouta?

Realita byla mnohem, mnohem neskutečnější.

„Páni, to je… to je… tak… ,“ nenacházel jsem slov.

„Tady můžu být opravdová princezna,“ řekl Diana a měl pravdu.

Za skříní se skrývalo růžové šílenství. Nebylo tu žádné okno, jen růžový lustr zdobený květinovými motivy, růžový koberec s dlouhými péřovými chlupy, postel z hnědého dřeva pokrytá růžovými polštářky se zlatým lemováním a na stěnách růžové tapety s (a to mě málem srazilo do kolen) bílými jednorožci. Něco takového jsem v životě neviděl. A to jsem až mnohem později odhalil, že v proutěném koši za postelí se skrývá snad největší sbírka panenek Barbie na světě.

Opatrně vzal do náruče Petru a položil ji na postel. Pod hlavu jí dal polštářek s medvídkem Pú, něžně ji pohladil po vlasech a přikryl chlupatou růžovou dekou. Pak tam šoupl i pytel s věcmi dalších upírů a naši potrhanou a špinavou výbavu z akce.

„Jak se ti to líbí?“ zeptal se stydlivě, ale zároveň s dychtivostí.

„Je to… úchvatné,“ vrátila se mi konečně řeč. „Tohle je ten nejkrásnější pokoj pro princeznu, jaký jsem kdy v životě viděl.“

„Děkuju,“ uculil se stydlivě a pečlivě za námi zavřel dveře.

Sundal jsem si boty i neprůstřelnou vestu a odstrojil i Petru, aby se jí lépe leželo a opatrně jsem se vedle ní uložil do postele. Zamotal jsem si pod hlavu jednu z deček a konečně se v klidu natáhl. Pak jsem ale vstal a zhasnul. Ti jednorožci mě děsili.

* * *

Usnul jsem. Po takovém fyzickém vypětí jsem potřeboval pořádný spánek. Zdálo se mi o jednorožcích. Jezdili na nich kartani, měli na sobě růžové pláště a hráli koňské pólo.

* * *

Probral mě rachot z Dianina bytu. Někdo tam přehazoval nábytek a křičel. Posadil jsem se na posteli, z pod polštáře vytáhl Desert Eaglea a zaposlouchal se.

V bytě bylo několik mužů a podle dusotu i jeden kartan.

„Můžete prohledávat, co chcete, nic před vámi neskrývám,“ řekl Diana. Mělo to znít asi koketně a sebevědomě, ale cítil jsem v tom pořádnou porci strachu s přílohou obav navíc.

„Máme svědka, který tvrdil, že vběhli právě sem. Jsou tu vyražený dveře,“ řekl nějaký drsňácký hlas divnou portugalštinou. Jestli v tom byl zase jihoafrický přízvuk, jsem netušil, ale spíš bych si jeho nositele tipl na Američana, možná rodilého mluvčího z nějaké hispánské země.

„Moji zákazníci jsou slušní lidé, ti určitě nebojují s kartany,“ odpověděl náš ochránce.

Zvuk, který jsem uslyšel, byla facka. Možná úder pěstí.

„Ty jedna buzno, mně nejde o tvoje zasraný řiťopišský zákazníky. Já se tě ptám, jestli tu nebyli tihle dva!“ křiknul hlas. Teď bych ho slyšel i bez upířích zbystřených smyslů.

„V životě jsem je neviděl, pane,“ trval zarputile na svém Diana a rozplakal se.

Dostal další ránu a podle následného zadunění zřejmě tak silnou, že spadl na zem.

„Jestli jsi lhal, přijdeme si pro tebe a budeš do konce života dělat děvku těm nejhorším muklům v Sing Singu v Riu. A zadarmo,“ oznámil hlas a pak se celá suita včetně kartanského doprovodu vypoklonkovala ze dveří.

Zajistil jsem pistoli a schoval ji zpátky pod polštářek a deku. Rozsvítil jsem a za chvíli objevil mechanismus, kterým se falešná zadní stěna skříně otevírala.

Diana ležel na zemi uprostřed zpřeházeného pokoje. Z nosu mu tekla krev a kolem oka mu černá kůže fialověla. Z očí se mu řinuly velké slzy. Kleknul jsem si k němu na podlahu a objal ho. Skoro se mi to nepodařilo. Přeci jenom to byl černoch jako hora… Černoška jako hora… Prostě bytost jako hora.

„Pšššt, princezno, pšššt. Neplakej. Jsi ta nejstatečnější holka, co znám,“ pohladil jsem ho po hlavě a políbil na čelo. Jenom doufám, že si tohle princezna v těle hromotluka nevezme jako příslib do budoucna.

* * *

Ten den zůstal Diana doma. Skrz záclonu jsme pozorovali, co se děje na ulicích O bairro dos caes a v troskách kartanské základny. Všude panoval činorodý ruch.

Na základně se objevily kartanské stroje, jakési univerzální pojízdné jeřáby, které neuvěřitelně rychle rozebíraly trosky a hledaly případné přeživší. Ulicemi dál korzovaly hlídky esemek i policajtů. Kartani samotní se ale už k večeru stáhli. Místo toho do ulic vypustili automatické snímací sondy.

Tohle byl problém. Sondy byly kovové koule o poloměru dvaceti centimetrů, které létaly dva metry nad zemí. Měly v sobě zabudováno několik kamer. Snímaly všechno ve svém okolí a obraz nejenom automaticky vyhodnocovaly, ale navíc předávaly dál.

Podle Diany, jemuž je strkali před obličej, mají fotografie mě i Petry, a ty určitě nepocházejí ze včerejší noci. Museli je udělat už dřív. Znamenalo to, že nemůžeme do ulic. Stačí jeden snímek a hned mají všichni kartani a jejich slouhové informaci o tom, kde se nachází Jan Bezzemek a jeho holka komatolka.

Koukali jsme i na televizi a Diana mi půjčil růžový notebook, abych se dostal na internet. Samozřejmě že Apple, kmenovou značku všech bi-, homo-, trans-, metro– a vůbec každého, kdo není normální heterosexuál. Ach, Bille Gatesi, proč jsi ty parchanty nezašlápl do země, když ti svět ležel u nohou a ještě se nemodlil k tomu asociálovi v černým roláku a jeho výrobkům, které se tak pitomě ovládaly? Copak žádám od života hodně, když chci staré dobré Windows?

Veškeré zpravodajství od Brazílie po Japonsko bylo našeho včerejšího útoku plné. Samozřejmě, že vypadalo přesně tak, jak si kartanští PR experti přáli. Propagandu žluťáskům určitě dělali lidé, protože mimozemšťané by jen těžko dokázali tak brilantně manipulovat s realitou a udělat ze včerejších událostí příběh, jaký potřebují, ale zároveň takový, aby jen těžko mohl někdo odhalit jejich lži.

Na CNN vystoupil sám Správce Země Kranno. Prohlásil, že šlo o útok anarchistické teroristické skupiny, při němž zahynulo dvacet civilních zaměstnanců a dva kartanští vědci. Všichni teroristé byli během boje zastřeleni. Hledají se pouze jejich pomocníci.

„Ve zprávách jste vždycky za vítěze, zmrdi jedni žlutí,“ povzdechl jsem si.

A pak ve mně hrklo. Na obrazovce se objevily fotky „pomocníků“. Byl jsem tam já, Petra a Lucie. Gerhard byl pro ně kupodivu neznámý. Moje fotky pocházely z pouličních kamer z okolí Pankrácké věznice.

„Jo, tam jsme vám taky pěkně zatopili,“ pochválil jsem se česky.

Petra a Lucie měly fotky z občanských průkazů a byly tam uvedené celými jmény. Na CNN dokonce pustili reportáž, kterou měli na svědomí zuřiví reportéři televize Nova. Natočili spot s Petřinými rodiči. Otec bědoval, jak jeho dcerku svedli na scestí teroristi a matka jenom popotahovala a utírala si oči kapesníkem. Doufám, že tohle video má milá, toho času v komatu, nikdy v životě neuvidí.

Předpokládal jsem, že fotky a informace o nás dávala dohromady ještě Kateřina. Jak jinak by jihoafrický skinhead mohl znát mé jméno?

Jenže jak mohli vědět, že včerejší akce byla naše práce? Skinheadovi jsem rozřízl krk vejpůl a nechal mu nůž v srdci. Ten jenom těžko mohl vyprávět o tom, kdo mu to udělal. Spíš si dali dvě a dvě dohromady. Ti, kdo přežili, věděli, že je napadli upíři a jediní staří upíři, kteří přežili, jsme byli my.

Spustil jsem princeznovský Apple a vydal se na průzkum internetového podzemí. Underground byl mnohem méně aktivní, než když jsem ho sledoval naposled. Podle všeho po něm také slídili internetoví špioni ve žlutém žoldu. Některá fóra, kde se objevovaly svobodné informace, zmizela. Na dalších jen někdo zanechal zprávu, že je teď moc horko a je třeba na čas zmizet. Naštěstí poslední a nejtajnější místo stále fungovalo.

Utajená diskuse byla schovaná na serveru určeném pro fanoušky fotbalového klubu FC Sky. Šlo o bezvýznamný skotský klub, kterému moc lidí nefandilo. Navíc zprávy tu uložené byly v češtině a ještě v zašifrovaných souborech, takže nešly objevit přes vyhledávače. Člověk musel jít najisto.

Stáhl jsem si poslední zašifrovanou zprávu. Pocházela od jednoho z nejaktivnějších informátorů z podzemí, mého oblíbence Alenky790. Celkem realisticky podával informace o tom, jaké škody jsme kartanům způsobili. Navíc tvrdil, že všichni útočníci to přežili, což, bohužel, nebyla pravda. Při vzpomínce na Michelle mi znovu zatrnulo. Ve zprávě stálo, že jsme izolovaná odbojová skupina, ale že podobných jako my je víc. Co mě ale skutečně překvapilo, byla výzva pro ty, kdo se chtějí zapojit do odboje, aby poslali informace na jeho e-mail. Lákalo mě spojit se s lidskými odbojáři, ale zatím jsem měl jiné starosti.

Vytvořil jsem si novou e-mailovou adresu a poslal Gerhardovi zprávu do schránky, kterou jsme před půl rokem založili pro případ, že bychom se každý ocitli někde jinde.

Gerharde, podělal jsem, co se dalo. Michelle je mrtvá. Nemohl jsem tomu nijak zabránit, což nic nemění na tom, že je to moje chyba. Měl jsem ji líp chránit. Nedokážu se podíval Lucii do očí. Navíc se něco stalo Petře. Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl, že potom, co do jejího těla pronikly nanočástice samotné Sangot, tak se jí v mysli promítl celý život naší stvořitelky? Podle všeho to nebyla jenom zpráva, ale někde uvnitř ní se usadil i kus Sangotiny mysli. Petra je v komatu a bojím se, že se z něho už nikdy nedostane. Zatím netuším, co podniknu, ale už nechci nikoho ohrozit, ani tebe, ani Lucii. Prosím, postarej se o ni. Jan.

Kliknul jsem na ikonku odeslat, opustil vody internetu a vypnul počítač. Diana zrovna dojedl večeři.

„Potřebuju si uklidnit nervy a na to znám jediný recept,“ řekl a spiklenecky na mě mrkl: „Sex ve městě.“

Nalil jsem si z jeho zásob sklenku skutečně vynikajícího brazilského vína a v rámci utužování dobrých vztahů s naší zachránkyní/zachráncem se vydal do New Yorku a světa Carrie Bradshawové, která ví o sexu hodně a nebojí se zeptat.

Pak jsme ještě na kabelové televizi zhlédli Čarodějky a Džungli rtěnek (což je super seriál, ale ne tak super jako Sex ve městě, vysvětlil mi Diana) a pak spolu dorazili láhev a načali další.

Diana byl úžasná holka. Teda až na to, že šlo o skoro dvoumetrového černocha s nadváhou. Byl milý, příjemný, hodný, slušný a citlivý. Vyprávěl mi o svém dětství. O tom, jak ho otec zmlátil do krve, když ho načapal, jak si v sedmi letech hraje s panenkama. V deseti jej rovnou vyhnal z domu, poté, co ho sestra udala, že si půjčil její šaty a zkoušel si je před zrcadlem. Pěšky ušel přes sto kilometrů do Ria de Janeira. Tam skončil na ulici. Kradl, žebral, dělal poslíčka narkomafii a nakonec udělal kariéru jako dětský prostitut. Když mu bylo sedmnáct, vyplatil se pasákovi z mafie, sebral reály, které mu zbyly, a prostopoval se Brazílií až do Fortalezy, kde našel útočiště v Psí čtvrti. Dařilo se mu finančně tak dobře, že se rozhodl dostat se na univerzitu. Na medicíně ale vydržel jenom tři roky. Když se mezi spolužáky profláklo, čím se živí, nevydržel to a od té doby už neopouštěl hranice O bairro dos caes.

Vypadalo to, že Dianu šukali do zadku nejenom zákazníci, ale i život sám. Přitom dost nespravedlivě. Někde v něm se skrývala úžasná bytost. Probudil ve mně člověka, soucítícího citlivého člověka, kterého jsem v sobě zkoušel po staletí potlačit, takže když se mě zeptal, co jsem vlastně zač já, řekl jsem mu pravdu. Skutečnou pravdu, ne jednu z těch mnoha desítek, které jsem měl vymyšlené do zásoby pro každou příležitost.

Věřil mi. Hned. Aby ne, když zjistil, že už druhý den nic nejím, jenom piju alkohol a moje přítelkyně vypadá jako mrtvá, ale není.

„Chtěl bych být taky upír. Být silný a konečně se postavit všem, kteří mi ubližují,“ špitl Diana a jeho oči zazářili.

„Udělám z tebe upíra,“ řekl jsem a hned se zděsil vlastních slov.

Musel jsem se zbláznit. Mluvil ze mě alkohol, výčitky svědomí kvůli Michelle, strach o Petru ležící nehybně v tajném princeznovském pokoji a soucit nad holkou uvězněnou v chlapském těle a souženou osudem. Už už jsem chtěl svůj slib odvolat, když jsem si vzpomněl, jak se o nás postaral. Oni jej bili, bolelo ho to, bál se, ale neudal nás.

„Podle tradice činí z muže upíra žena a z ženy muž, ale jako vládce klanu můžu tradici porušit. Navíc ty jsi vlastně holka, vid?“ řekl jsem bodře.

„To jsem,“ špitl Diana.

A bylo to. Všichni mrtví upíří vládci včetně Veroniky teď musejí dělat v hrobě hotové kotrmelce, ale mně to bylo jedno. Svět zešílel. Poslední z pravých upírů jsou štvaná zvěř, Zemi okupují mimozemští parchanti, kteří si vyrábějí vlastní upíry, a já jsem zůstal sám s holkou, kterou miluji a která je momentálně v komatu a navíc se uvnitř ní usídlila tisíce let stará mimozemšťanka, kterou kdysi naše rasa považovala za bohyni. Tak proč bych sakra nemohl stvořit upíra z transvestity?

„Zítra koupíš králíky. Živé. Nejmíň pět. Já budu potřebovat dost krve a ty, až se probereš, taky,“ oznámil jsem mu a Diana radostí zatleskal.

* * *

V úkrytu u Diany jsem strávil tři týdny. Jeho přeměna proběhla bez komplikací. Zvládal ji mnohem lépe než Petra. Bylo to fascinující. Poprvé jsem se na přeměnu člověka v upíra nedíval jako na magický proces, ale čistě technickou záležitost. Z mé krve do jeho přešly nanočástice, které se v ní množily a transformovaly jeho organismus přesně tak, jak si to kdysi Sangot vymyslela.

Stejně jako u Petry mu ale transformace docela zlepšila postavu. Byl teď ještě urostlejší černoch, vlastně černoška, než předtím. Navíc ztratil špeky na břiše.

„Jaj jaj, někteří zákazníci mají medvídky rádi,“ zabědoval. Jediný skutečný problém byl, že v rámci výuky upírství, kterou si sám naordinoval, zhlédl všechny děsivé upírské slaďáky, jako je sága Stmívání.

Zasvětil jsem jej do historie a všech zákoutí mutantského života, jaké jsem dosud objevil. Vysvětlil jsem mu, jak žít po staletí a zůstat ve společnosti nenápadný, a také jsem mu prozradil informace o poslední mrtvé schránce, kterou jsem v Jižní Americe měl. Byla v Argentině.

„Je tam dost peněz, abys začal nový život. Ideální bude, když si koupíš ranč na odlehlejším místě a vytvoříš si vlastní klan. Čím víc vás bude, tím máš větší šanci na přežití. Tímhle darem ale neplýtvej. Dobře si prověřuj, z koho upíra uděláš. Vždycky si vzpomeň na mě a Kateřinu.“

„Ach, ta zlovolná mrcha,“ zabědoval Diana a nemít zrovna vyčištěný koberec, určitě by si odplivl.

Poté, co se popral s mutací a zvykl si na nové tělo, začali jsme plánovat, co dál. Na letišti jsme s Gerhardem schovali pár tisíc reálů a nějaké dolary. Trans-upírovi se podařilo je vyzvednout, takže jsme měli i peníze. Nebylo to moc, ale na cestu do Evropy pro mě a Petru to stačilo.

Ano, musel jsem se vrátit zpátky na starý kontinent. Nejenom to, musel jsem zpátky do Čech, respektive na Moravu. Když jsme v princeznovském pokoji s prvním oficiálním upířím transvestitou v dějinách probírali, jak uzdravit Petru, přišli jsme jenom na to, že musíme splnit Sangotin požadavek a sehnat jí vesmírnou loď, kterou vybrala v počítači na základně.

Prohlédli jsme s Dianou internet a zjistili, že takové lodě přistávají na planetě Zemi jenom na dvou základnách. Jedna je na mysu Canaveral a druhá v srdci Evropy, ukrytá v lesích na výcvikové základně Vesmírného námořnictva Libavá. Bylo to jen pár desítek kilometrů od místa, kde jsem měl kdysi jednu ze skrýší. Tam jsme udělali upíry z Lucie a Uhříka.

Opět to divné bodnutí u srdce a stažení krku.

Česko se kartanům skutečně zalíbilo. Zřejmě oceňovali jeho strategickou polohu v rámci Evropy. Navíc právě na základně v Libavé měli víc prostoru než kdekoliv na starém kontinentě. Kdysi tohle místo obsadila sovětská armáda a pak NATO. Líbilo se každému, protože zahrnovalo desítky kilometrů čtverečních, kde se dalo nerušeně střílet a cvičit.

Kartani vyhnali vojáky NATO a udělali z největší vojenské základny v Evropě hlavní výcvikové středisko lidských zrádců, aby si z nich sestavili armádu pro boj ve vesmíru. Proto tu také i po omezení vesmírné flotily na Zemi přistávalo poměrně dost lodí. Zkrátka potřebovali dostat čerstvý lidský kanónenfutr do vesmíru.

Pokud jsem chtěl zachránit Petru, tak jsme se museli dostat sem. Každopádně jsem pořád doufal, že časem vymyslím i jiný způsob. Základna Libavá bude určitě několikanásobně lépe hlídaná než Fortaleza.

* * *

„To divné koma je podle mě Sangotin způsob, jak tě donutit to provést. Vůbec nemám tušení, jak ji z těla dostat, a dokud to nezjistíš, musíš hrát podle jejích pravidel,“ shrnul Diana v krátkosti to, k čemu jsme během našich debat a úvah došli.

Byla škoda, že univerzitu nikdy nedodělal. Té holce to pálilo. Čím víc jsem ho poznával, tím jsem svého rozhodnutí udělat z něj upíra litoval stále méně. Ale stejně mi bylo jasné, že až se to dozví Gerhard, budu mít do konce života na talíři jeden vtípek na mou sexuální orientaci za druhým.

Od Germána mezitím přišla za týden zpráva. Byla typicky gerhardovská. Psal ji německy, jak byl naštvaný.

Ty pošahanej českej idiote. Jsme na místě určení. Okamžitě mi dej vědět, kde jsi nebo kam se chystáš, abych tam mohl jít zachránit tu tvoji vypatlanou slovanskou kebuli.

Neodpověděl jsem mu. Tím jsem pověřil Dianu, až budeme s Petrou na cestě. Nechtěl jsem, aby sem Germán napochodoval jako kavalerie a donutil mě dělat logická rozhodnutí. Navíc bylo potřeba, aby se staral o Lucii a tu jsem chtěl mít co nejdál od sebe. Nešlo jenom o výčitky svědomí. Bál jsem se, že dřív nebo později kvůli mně zemře i ona.

S Dianou jsme si vytvořili několik zašifrovaných e-mailových schránek, abychom spolu mohli udržovat kontakt pro případ problémů.

Hlídky v ulicích řídly každým dnem. Ubylo i automatických sond. Kartani zřejmě došli k závěru, že jsme mimo město. I tak se ale život do nemravné čtvrti vracel jenom velmi pozvolna. Turistů významně ubylo a Diana i její chlapci měli mnohem méně práce než obvykle. Pro nás to ale byla výhoda, protože měli alespoň víc času pomoci nám s přesunem. Diana měl ve čtvrti hodně přátel. Spojil je podobný osud a jak jsem pochopil z našich rozmluv, lidé, kteří spolu sdílejí něco takového jako oni, jsou si absolutně oddáni, pomáhají si v nejhorším a navzájem se nezradí. Byli vlastně něco jako upíří rodina. V ženských šatech.

Naštěstí nám zůstaly falešné průkazy, které opatřil Confito. A byly platné po celém světě. To bylo jedno z prvních kartanských nařízení. V rámci spojení světa pod jejich nadvládou začaly vlády všech zemí vydávat stejné průkazy, které fungovaly jako univerzální pasy. Díky tomu také měli alespoň lépe všechny pod kontrolou. Samozřejmě, že to kartani maskovali řečněním o bratrství mezi národy a odstraněním zbytečné byrokracie. Ve skutečnosti jí v souvislosti s podobnými kartanskými projekty úředníkům jenom přibylo. Jako vždycky.

Diana nám opatřil nové oblečení a invalidní vozík, abych Petru nemusel tahat ulicemi, ale mohl s ní snadněji cestovat a vydávat ji za kompletně ochrnutou. Vozík navíc posloužil jako elegantní způsob, jak schovat Desert Eaglea. Pouzdro a náhradní zásobníky jsem přilepil na spodek sedačky. Při případné kontrole kovových předmětů budu čistý. Vozík, který má kovovou konstrukci a kola, bude samozřejmě pískat v každém kontrolním rámu, takže trochu železa navíc už nikdo nepozná. Kvůli mírnějším kontrolám jsem se rozhodl necestovat letadlem, ale lodí. Letiště byla navíc protkána stovkami kamer. Bylo to příliš nebezpečné.

Do klientely Pauly, hubeného modrookého mladíka, nad nímž držel Diana něco jako ochrannou ruku, patřil polský kapitán nákladní lodě beroucí pravidelně na cestách pár pasažérů, kteří se báli létání a nevadilo jim cestovat z Brazílie do Evropy přes dva týdny po moři a ne patnáct hodin letadlem.

Loď jménem Bělucha plula pod kyperskou vlajkou a vezla do Evropy třtinový cukr. Celý nákladní prostor obsadily kontejnery se stovkami tun hnědého sladidla. Půlku nákladu vykládala v portugalském Lisabonu, druhou v Gdaňsku. Vybral jsem si Gdaňsk. Bylo odsud snazší dostat se na Moravu.

Paula byl velmi šikovná holka. Nejenže nám u kapitána zajistil slevu (nechci vědět, jakou protislužbou za to zaplatil), ale navíc nám pomohl vymyslet i geniální krycí historku.

„Kapitán Jerzy je poklad, ale samozřejmě je strašně podezřívavý,“ vysvětloval Pavlínka, zatímco nám dělal maskovací make-up. „Ale týhle historce uvěřil, protože i když má rád holky s překvápkem mezi nohama,“ (tady se laškovně zachichotal zvonivým smíchem), „tak je to pořád Polák.“

„A co to znamená?“ zeptal jsem se nechápavě.

„To znamená, lásko, že ten nadrženej fousáč má rád lidi, který věřej na věci mezi nebem a zemí. Tak jsem mu řekla, že tvoje snoubenka ochrnula záhadnou chorobou a jediná šance, která ti zbyla, je navštívit Czenstochowou, polské svaté místo, kde lidi, co věřej na panenku Marii, odhazujou berle a vstávaj z vozíků. Byl tím ouplně dojatej a slíbil, že vám dá nejlepší kajutu pro pasažéry.“

„Ale Paulo, ty jsi naprosto geniální holka, víš o tom?“ zvolal jsem nadšeně.

„Paulínka je náš poklad,“ zhodnotil to Diana, který své kamarádce pomáhal s naším přestrojováním.

Vypadali vedle sebe jako komické duo. Diana byl vysoký černoch, Paula naopak hubený malý běloch, který by se vzhledem k modrým očím a blonďatým vlasům mohl klidně z fleku přihlásit do projektu Lebensborn. (Co mi vyprávěl Gerhard, tak v Německu je pár idiotů, kteří se pořád pokoušejí vyšlechtit dokonalou panskou rasu. Zřejmě jim ještě nedošlo, že jediná panská rasa na téhle Zemi neměří víc než půl metru a je celá žlutá.)

Pavlínka se potěšeně zachichotal a namazal na mě další vrstvu nějakého po mátě vonícího sajrajtu. Když jsem se konečně podíval do zrcadla, musel jsem mu vyseknout ještě další poklony. Byl jsem k nepoznání. Přesně jak jsem potřeboval. Nechal jsem si za ty tři týdny narůst knír, takže jsem vypadal jinak než na fotkách v televizi, ale to by mi sotva pomohlo při zachycení kartanskými elektronickými špiony.

Falešné kníry, jiná barva vlasů, to nebylo nic, s čím by si dělaly „těžkou hlavu“ programy na vyhledávání osob už před kartanskou invazí. Natož dokonalejší mimozemská technologie. Potřeboval jsem změnit proporce našich tváří, změnit profil obličeje a Pavlínce se to povedlo na dvě stě procent. Nejdřív na mě nalepil nějakou elastickou hmotu, která mi prodloužila bradu, zvětšila nos a dokonce trošku zešikmila oči. Pak ji zaplácal mátovou mastí, která hmotě i mé vlastní kůži dodala žlutočerný nádech. Vypadal jsem jako mulat, v jehož rodokmenu nechyběl Čingischán.

„Hlavně si na to nesahej, dokud nebudeš na lodi. Do večera se to pořádně vsaje, takže barvička vydrží skoro měsíc,“ vysvětloval Pavlínka.

Petra prošla podobnou maskovací kůrou, takže teď vypadala mongolsko-nigerijsky jako já. Diana jí navíc oblékl jedny ze svých šatů. Byly světle modré se zelenými kytičkami. Musel je trošku zkrátit, ale v pase celkem seděly. Petra byla vždycky trošku oplácaná, nebo jak říkal Diana „holka jak krev z kohouta a mléko z nejlepší argentinské krávy“, takže jí ani moc volné nebyly. Na vozíku to ani nešlo poznat. Navíc jí nabarvili vlasy na chemický blond (jestli se probere z komatu, tak mě za to určitě zabije) a na hlavu nasadili široký klobouk s modrou stuhou, jaký by si na dostihy bez rozpaků vzala i anglická královna. Vypadala tak, že bych ji snad nepoznal ani já.

Mně také připravili nový outfit. Béžové kalhoty s lesklými knoflíky po bocích, bílou bavlněnou košili a přes to koženou vestu. Naštěstí nám po několika dnech naléhání obstarali i normální oblečení, které se teď skrývalo ve velké cestovní brašně spolu s našimi dvěma neprůstřelnými vestami.

Vyšli jsme na ulici a já děkoval Bohu, že tu není Gerhard. Myslím, že by dostal takový záchvat smíchu, že by se z něho nedostal dřív než o Vánocích. Diana šel vepředu. I on si nasadil klobouk á la vévodkyně z Yorku, vzal si průhledné růžové šaty, takže mu skrz ně prosvítalo krajkové černé spodní prádlo, a zlaté střevíčky. Myslím, že si je nechal dělat na zakázku, protože lodičky s podpatkem pro obra Koloděje určitě nebyly sériová výroba. Ten podpatek musel být z oceli, jinak nevím, jak by mohl držet. A to i po přeměně v upíra, která mu pár kilo ubrala.

Za Dianou jsem šel já a před sebou jsem tlačil vozík s Petrou. Zezadu nás jistil Paula. I on měl šaty. A to přímo minišaty, tmavě červené s blýskavými flitry, jaké nosila Whitney Houstonová. Klobouk naštěstí nechal doma. Po pravici mě jistil Claudie, snad nejvíc ženský tranďák z Dianiny party. Ze vzdálenosti padesáti metrů vypadal jako čistokrevná ženská. Měl dívčí boky, prsa a lascivně kroutil zadkem. Po levici šel nemluvný Bianca. Také černoch, který by se po výměně outfitu mohl dát naverbovat jako vymahač dluhů. V uších mu klinkaly zlaté náušnice s modrými sklíčky, na sobě měl bílou košili s červeným srdíčkem a anglickým nápisem Holka k zulíbání a modrou těsnou minisukni.

Claudie a Bianca nesli navíc černé kabelky. V nich měli revolvery. Tihle dva hošani totiž ve čtvrti sloužili jako neformální strážci pořádku. Když někdo nějaké holce nezaplatil nebo to přehnal s vášní, dřív nebo později na jeho dveře zaklepali Claudie a Bianca a důrazně mu vysvětlili, že v O bairro dos caes se také dodržují pravidla.

* * *

Ve čtvrti samotné si nás nikdo nevšímal. Opustit dům proto nebyl žádný problém. Cestou jsme dokonce potkali pár esemek a policejních hlídek. Nikdo nás ale nekontroloval. Hlouběji ve městě už to bylo poněkud složitější. Pár turistů si nás i vyfotilo a Paula s Claudií si dokonce na večer domluvili čtyři zákazníky. Německé turisty. Jak jinak.

Mé maskování zřejmě fungovalo perfektně. Cestou mě musely nasnímat desítky veřejných kamer a dokonce i dvě kartanské sondy, ale nic podezřelého se nedělo. Kdyby mě poznali, už by oblohu křižovaly vrtulníky a fortalezskými ulicemi kvílely policejní sirény.

Stejně jsem byl ze vší té pozornosti nervózní. Měl jsem raději nenápadnost. Dianina metoda být tak nápadný, že nikoho nenapadne, že něco vůbec můžu skrývat, ale fungovala. Tedy až k hranicím přístavu, kde jsme potkali tři členy Legie nesmrtelných.

Už jsem ty bastardy dokázal poznat z dálky, podle toho, jak sebevědomě se nesli. Znak dvou protínajících se žlutých hvězd s malou černou planetou uprostřed mé podezření jenom potvrdil.

* * *

„Kampak děvčata? Na procházku?“ zasmál se už z dálky nejbližší z nich.

Vypadal jako tuctová guma. Z posilovny napumpované svaly, oholená hlava a výraz typu: Já jsem voják, poslouchám cizí rozkazy, nemám vlastní mozek a je mi fajn. Kdo je víc? Jeho další kumpáni na tom byli v podstatě stejně. Oba měli navíc černé brýle a jeden, ten nejmladší, kouřil cigaretu. Přes ramena měli pověšené krátké samopaly. Tenhle typ jsem neznal, ale vypadaly jako kříženec kalašnikova s uzi.

Blokovali boční vchod do přístavu, který Diana vybral jako nejméně nápadný. Skutečně se nacházel na velmi odlehlém neobydleném místě, nedaleko přístavu pro soukromé jachty. Kromě legionářů a nás zde jedinými živými tvory byly ryby a hejno racků, kteří se jimi živili.

„Na procházku ne. Nejspíš jsou na útěku z cirkusu,“ vyprskl mladík s cigaretou a u svých parťáků vyvolal uznalý smích.

„Nebo z blázince. Koukni na toho negra. Ten si určitě myslí, že je Britney Spears,“ ukázal na Dianu pan Guma. Smích jeho kolegů byl o něco bujařejší. Ne že by byl vtipnější než pan Cigareta, ale podle výložek měl vyšší hodnost a staré vojenské pravidlo hlásá, že vtipy jsou tím vtipnější, čím vyšší šarže je vykládá. Důstojník na rozdíl od kolegů nebyl Brazilec. Byl to Búr, stejně jako skinhead, kterému jsem nechal v srdci na památku motýlka Emanuela.

Kouknul jsem na Dianu. Vypadal velmi klidně. Musel být na podobné urážky zvyklý.

„Ukaž, co máš pod kalhotkama, negerská buzno. A vy taky, cirkusáci. Musíme zkontrolovat každého, kdo jde do přístavu,“ pokračoval důstojník.

„Já ti kalhotky klidně ukážu, ale bojím se, že už mi je nevrátíš,“ zasmál se Claudie a pohodil k důstojníkovi zadkem.

Legionář scvaknul naštvaně zuby. Tohle byla jeho hra a podle všeho byl zvyklý, že se ho lidé báli a ne se mu vysmívali. Zvlášť ne někdo takový. Claudie ale také nevypadal jako někdo, kdo si nechá cokoliv líbit, zvlášť od chlápků v uniformě.

Důstojník k ní popošel, sundal si z ramene samopal a namířil Claudii přesně mezi silikonová ňadra. „Tady jsem šéf já a ty mě budeš poslouchat, úchyle. Takže teď mi řekneš, kdo jste, co tu chcete a dáte mi tisíc reálů propustné, nebo se vraťte zpátky do obludária, jasný?“

Začínalo se to komplikovat. Mohl jsem doufat, že Desert Eaglea ukrytého zespodu kolečkového křesla ti tři pitomci nenajdou, ale Claudie s Biancou měli v kabelkách revolvery. Peníze jsem U sebe měl. Z těch, které zůstaly v naší schránce poslední záchrany na letišti, jsem si vzal tisíc dolarů v drobných. Zbytek jsem nechal Dianě na výpravu za ukrytým zlatem, které jsem si opatřil před dvěmi sty lety z jedné španělské banky v Mexiku, a s nímž mohl začít nový život. Určitě by i Diana a její chlapci dali reály dohromady, ale kdo nám zaručí, že nás po přijetí úplatku pustí do přístavu? Díval jsem se na transvestity, kteří vypadali, že přemýšlejí stejně.

„Důstojníku, my ale peníze nemáme. Vezeme těžce nemocnou kamarádku na loď. Copak ohrožujeme naše krásné kartanské spojence nebo bezpečnost vůbec?“ zkusil to Claudie po dobrém.

Odměnou mu byla facka. Důstojník nebyl změněný dlouho, protože vůbec nedokázal ovládat nově nabytou sílu. Claudii rána srazila na dřevěné molo. Legionář se podíval tázavě na svou ruku a vypadal potěšeně. Moc dlouho si pocit nadvlády nad bezvládnými úchyly v ženských šatech neužil.

Prásk!

Bianca držel v ruce revolver, kterým vystřelil důstojníkovi přesně do srdce.

Zbývající legionáři se začali sápat po samopalech. To už ale vytáhl z kabelky revolver i Claudie a během pár sekund do nich vystřílel celý zásobník.

* * *

Jenže Bianca s Claudií na rozdíl ode mě netušili, s kým mají tu čest.

* * *

Členové Legie nesmrtelných naštěstí dostali kulku do těla poprvé v životě. Složili se k zemi, kroutili se bolestí a čekali, že umřou. Jenže neumřeli a velice rychle jim začalo docházet, že to, co s nimi kartani provedli, dává jejich zařazení do Legie nesmrtelných velmi pravdivý význam.

* * *

První se vzpamatoval důstojník. Postavil se na nohy a usmál se ještě spokojeněji než dřív.

„Tak po tomhle jsem vždycky toužil, vy děvky,“ zasmál se a hrábnul po samopalu, který se mu poté, co ho výstřel do srdce srazil k zemi, zamotal za zády. „Diano!“ zařval jsem.

Upíří tranďák se rozběhl a nárazem svého těla znovu vrátil důstojníka do ležící polohy dřív, než stačil odjistit samopal. Naštěstí nově nabytou sílu ještě příliš neovládal. Vojákova lebka narazila do mola takovou silou, že pod ní prasklo jedno prkno.

Než se zbylí dva legionáři vzpamatovali, stál jsem u nich. Mladšímu jsem vyrval samopal a pažbou mu prorazil lebku. Nechtěl jsem riskovat další střelbu, abychom někoho nepřilákali. I tak jsme byli až po klobouky ve sračkách. Hustých, smradlavých a pěkně hlubokých sračkách.

Pažba prošla lebeční kostí a zastavila se na druhé straně. Dvakrát jsem ji povytáhl nahoru a dolů, takže jsem vojákův mozek rozkvedlal na kaši.

Pak jsem samopal vytáhl ven a hlavní jej vrazil do břicha druhému muži. Periferním zrakem jsem zahlédl Dianu, jak se pere s důstojníkem. Měl navrch. Přitom černošský princeznička s tajným růžovým pokojíkem plným panenek Barbie určitě nebyl na rozdíl od vojáka cvičený v boji. Ani nikdy neposiloval nebo necvičil. A když, tak maximálně špulení pusou a kroucení zadkem.

Potvrdilo mi to domněnku, že tradičně vytvořený upír je mnohem silnější než kartanští sériově vyrábění zmetci z Legie nesmrtelných. Zřejmě se ufounům nepodařilo být v genových manipulacích s lidmi tak dokonalí jako Sangot.

Bylo to zvláštní. Vždyť její technologie byl stará už několik tisíc let a pořád fungovala lépe než kartanská, a to i po tom, co rozpitvali desítky upírů, včetně mé matky a nejstarších hlav klanů a rodin.

Diana klečel na důstojníkovi a bušil do něj pěstmi. Dokud byl ještě člověk, asi by to vojáka jenom polechtalo, ale teď se jeho obličej měnil v kaši. Krvavou. Přesně takovou, jakou jsem pomocí pažby vytvořil z druhého vojáka. Rozmašírovat upírovi mozek je nejsnazší cesta, jak ho poslat definitivně na cestu nebytí. Mozek vůbec špatně regeneruje. Ještě lepší je uříznout mu hlavu. Alespoň v tomhle mají dávné návody na to, jak zlikvidovat krvesaje, pravdu. Upír bez hlavy je mrtvý upír. A to jednou provždy.

* * *

Když moji dva vojáci nejevili žádné známky života, popošel jsem k Dianě. Ten už jenom klečel na panu Gumovi a překvapeně civěl na své zkrvavené ruce. Vůbec nechápal, jak mohl něco takového dokázat. I přes silnou vrstvu make-upu bylo vidět, že ho to děsí i těší zároveň.

„Běž si umýt ruce, zlato, dodělám to.“

Diana vstal a skutečně si odešel na okraj mola umýt ruce v mořské vodě. Já jsem mezitím naposledy použil pažbu k výrobě mozkomíšní kaše. Všichni tři vypadali definitivně bez života. Vzal jsem je postupně za nohy a hodil do vody. Potápěli se docela rychle. Tížily je vojenské boty a samopaly, které jsem každému z nich pečlivě omotal kolem těla.

„Co – to – bylo?“ zeptal se Claudie. Bianca s Paulou zůstali stát jako opaření a ani se nehnuli. Bianca dokonce pořád v ruce křečovitě svíral prázdný revolver.

„Ty jsi začala se střílením, Claudinko,“ usmál jsem se na transvestitu a pokrčil nevinně rameny.

„Ale jak to, že to přežili?“

„A proč jsi jim rozmlátil hlavy?“ promluvil konečně Bianca.

„Protože jinak by žili dál a zabili by vás všechny. Hele, holky,“ povzdechl jsem si rozpačitě, „my se teď s Petrou musíme dostat na Běluchu a vy musíte odtud okamžitě zmizet, než ty tři kretény začnou hledat jejich kamarádi. Diana vám všechno vysvětlí.“

„Di, jsi v pořádku?“

Černoch si vykasal mokré rukávy šatů a rozhlédl se po okolí. „Jo, jsem v pohodě. Měl jsi pravdu, změnila jsem se.“

„Ano,“ přitakal jsem, „a brzy zjistíš, jak moc.“

* * *

Dál už jsem musel s Petrou pokračovat sám. Nechtěl jsem holkokluky ohrožovat ještě víc, než bylo nutné. Běluchu najdu podle Čísla doku.

„Díky za vše, Diano. Bez tebe už bych byl asi mrtvý.“

„Není zač, Jane. Doufám, že Petru zachráníš.“

„To si piš,“ řekl jsem, ale sám jsem tomu moc nevěřil.

A pak Diana rozpřáhl pracky, objal mě a dal mi mlaskavou pusu na tvář.

„Z těch tří by mohli být dobří upíři, pokud by chtěli. Jako rodina byste byli neporazitelní,“ zašeptal jsem mu do ucha a pak se raději rychle otočil, popadl vozík s Petrou a rozkodrcal ho po molu vstříc lodi jménem Bělucha. Už jsem neměl sílu se otočit. Vůbec jsem nechápal, jak mi bizarní existence, jako je Diana, dokázala tak přirůst k srdci.

Bělucha

Kapitán Jerzy Popioluszko vůbec nevypadal na zákazníka, který by pravidelně vyhledával služby někoho, jako je Paula. Byl to vysoký statný chlap, kterému mohlo táhnout na šedesátku. Měl černé vlasy, kterými se sem tam propletl stříbrný vlas, a kučeravý plnovous. Chyběla mu snad jedině dýmka, aby vypadal jako pravzor všech námořních kapitánů. Ale jak říkám, každý má nějaké malé špinavé tajemství, a bylo jasné, že to poslední, co by našemu případnému vztahu prospělo, bylo dát mu najevo, že ho znám.

Loď byla skutečně nákladní a oficiálně nevozila žádné pasažéry. Ti posádce sloužili jako neoficiální zdroj příjmů. A poměrně bezpečný. V případě jeho odhalení vedením společnosti, jíž Bělucha patřila, by se asi na tento přestupek vůči předpisům hledělo poněkud milosrdněji než na pašování drog nebo zbraní.

Pasažérů na téhle cestě měla i s námi Bělucha pět. První, koho jsem na palubě potkal, byl asi čtyřicetiletý portugalský kněz, který směřoval do Lisabonu. Cestoval zásadně lodí, protože měl panický strach z létání. A to i navzdory pevné víře, že smrt je jenom branou do lepšího života, v němž bude mít díky svému povolání zajištěnou slušnou protekci.

Měl jsem kněze rád. Tedy ty moderní, kteří už nevěřili na upíry, nestříkali po mně svěcenou vodu a nemávali mi před obličejem stříbrným křížem. A tenhle chlapík jménem Joseph Chargas vypadal velmi moderně.

Když se dozvěděl mou krycí historku, zazářil štěstím, že našel spřízněnou ovečku a slíbil, že se bude za uzdravení mé snoubenky každý večer modlit. Jeho štěstí bylo skutečně nefalšované. Aby ne, když věřících po kartanské invazi rapidně ubývalo. Přeci jenom o mimozemšťanech se v Bibli nic nepsalo a Starý i Nový zákon tak nějak pozbývaly důvěryhodnosti, a křesťanské církve tím pádem na přitažlivosti.

Naši nevelkou společnost doplňovaly dvě postarší španělské dámy. Šlo o sestry. Jedné bylo lehce nad sedmdesát, druhé pod. Výlet lodí jim přišel jako náramně dobrý nápad. Obě byly v důchodu, a tak už nikam nespěchaly. Do Brazílie se vypravily na pohřeb nejstarší sestry, která se tady vdala za jedno velmi podezřelé individuum“, jak se vyjádřila Veronika Rodriguezová, nejmladší ze sester, a tak s ní rodina zpřetrhala všechny vazby. Ty navázaly, až když nejstarší z nich zemřela stářím. Na pohřbu se alespoň symbolicky usmířily.

* * *

Zůstávat během plavby sám v kajutě s Petrou bylo frustrující. Poslední tři týdny mě alespoň rozptyloval Diana a plány, jak zmizet z Fortalezy, ale teď jsem tu byl jenom já, moje Dcera s myslí ochrnutou poté, co jí do hlavy vlezla tisíce let stará mimozemšťanka, a širý melancholický oceán. Ani jsem neměl co číst, abych se rozptýlil, a všechny portugalské křížovky, které jsem objevil v zásuvce nočního stolku, už byly vyluštěné.

Dny jsem trávil sezením u nohou nehybné Petry a tím, že jsem se jí chvíli omlouval za všechny chyby, které jsem za tu dobu, co jsme spolu, udělal. Také jsem propadal depresím a chvíli se snažil vymyslet, jak obelstít Sangot a probudit Petru zpátky k vědomí. Samozřejmě jsem nevymyslel nic jiného, než k čemu jsme došli s Dianou. Musíme získat tu zatracenou vesmírnou loď a doufat, že Sangot vrátí Petře její mysl.

Nepoškozenou.

* * *

S ostatními pasažéry jsem se setkával pravidelně třikrát denně v malé kajutě, kde nám kuchař servíroval jídlo. Kapitán tvrdil, že dostáváme lepší potravu než posádka, ale moc jsem tomu nevěřil.

„Jestli má posádka horší jídlo než my, tak očekávám vzpouru každým okamžikem,“ glosoval kněz poté, co se už asi dvacet minut vrtal v kukuřičné kaši. Pustit se do černého špízu posypaného kousky zavařené červené řepy, na to zřejmě stále ještě sbíral odvahu.

Já jsem samozřejmě nejedl. Talíře jsem odnášel do naší kajuty s legendou, že chci dodržovat rituál společného jídla se svou milovanou, a tak jím mezi tím, co ji sám krmím.

„Jak romantické,“ rozplývaly se sestry Rodriguezovy, když jsem jim vysvětloval, proč se s nimi neprovrtávám blafy, které servíruje kuchař, ale popíjím jenom kávu. Vždycky jsem ve společnosti ostatních pasažérů strávil pár minut. Nechtěl jsem vypadat až tak nespolečensky a tajnůstkářsky. Také jsem vždy vracel talíře prázdné a případné kosti dokonale ohlodané. Jídlo jsem vyhazoval okénkem do oceánu. Pochyboval jsem ale, že by se našla nějaká ryba, která by si na něm pochutnala.

V rámci společenské vstřícnosti jsem dokonce přistoupil na to, že si s otcem Chargasem dám partii šachů.

„Ale to by mohl být vzrušující souboj!“ vykvikla mladší sestra.

„Ano,“ zamyslela se ta starší. „Mohli bychom vám sekundovat? Můj nebožtík manžel hrával šachy velmi náruživě a já jsem ho ráda pozorovala.“

„Beze všeho,“ usmál jsem se. V šachách jsem si věřil. Hrál jsem je už dobrých pět set let a myslím, že za ty roky jsem viděl všechna otevření, zakončení a všechny možné finty, které na mě mohl kdokoliv vyzkoušet.

* * *

Třináct dní po našem vyplutí z Fortalezy jsme se sešli v naší maličké jídelně. Já jsem odnesl jídlo hned, jak nám ho kuchař naservíroval, a vrátil se za půl hodiny s nádobím. Všichni už měli dojedeno a kněz vytáhl na stůl cestovní šachovou sadu.

„Černé nebo bílé?“

„Vezmu si černé. Jste na tahu, důstojný otče.“

„Dobře synu, ale musím tě varovat. Když jsem pobýval v klášteře, střídal jsem modlitby právě s hraním šachů,“ usmál se a na jeho tváři se objevil lehounký nádech samolibosti.

„Uvidíme, jak kvalitní ty vaše klášterní partie byly.“

Kněz nehrál špatně. Táhnul obezřetně a každou důležitou figurku pečlivě jistil tak, aby její případnou ztrátu soupeř draze zaplatil. Nedělal tahy na efekt, jako to dělají amatéři nebo lidé, kteří hrají pouze pro zábavu. Stavěl strategii od začátku až do konce tak, aby vyhrál. Jenže tohle byla strategie sice slušná, ale porážet zkušenější soupeře s ní nešlo. A já byl zatraceně zkušený. Kosti lidí, kteří mě poráželi v šachu, teď pečlivě štětečkem ošetřují archeologové.

„Šach, otče,“ oznámil jsem mu. „Vím, že to vypadá neškodně, ale když se pořádně zadíváte na naši situaci, tak vás čeká nemilosrdný mat. Když se budete hodně snažit, tak za šest tahů, ale můžeme to sfouknout i za tři.“

Otec Chargas provedl na šachovnici pár výpočtů a jeho soustředěný pohled se změnil ve zmučený výraz raněného štěňátka.

„Sakra, synu, kde ses učil hrát šachy?“

„V Římě, když jsem tam pracovně pobýval,“ odvětil jsem, ale nedodal, že to bylo za vlády papeže Klementa XIV., kdy jsme přišli na pomoc římskému upírskému klanu, který prohrával válku s Gerhardem a jeho germánskými nohsledy.

* * *

Hráli jsme už třetí partii. Druhou jsem také vyhrál a třetí vypadala opět na mé vítězství. Kněz se ovšem bránil, jak jen to šlo, i když musel vědět, že mě neporazí.

Přemýšlel nad každým tahem tak dlouho, že se začínaly nudit i sestry Rodriguezovy, které zpočátku skutečně o hru projevovaly nebývalý zájem, a dokonce měly tendenci radit nám s našimi tahy. Zdálo se, že si rozdělily, komu budou fandit. Na mé straně stála Veronika Rodriguezová. Knězi naopak držela vrásčité palce Luisa.

Mohlo být už kolem osmé hodiny večerní. Moře bylo klidné, když jsem v dálce uviděl, jak tmu penetrovalo několik světel, která se stále zvětšovala a přibližovala.

Obětoval jsem druhého koně, abych otce Chargase připravil o poslední věž, a znovu se zadíval skrz okno do tmy. Moc jí venku nebylo. Světla se přiblížila až k lodi a osvětlovala prostor okolo Běluchy.

„Do prdele, vrtulníky!“ vykřikl jsem česky a bez slova omluvy se vyřítil z kajuty.

* * *

Doběhl jsem na palubu. První vrtulník už přistával na malý heliport na zádi. Teprve teď jsem si všiml, že loď zpomalila, aby mu umožnila snadnější manévrování.

Na malou chvilku mě napadlo, že by snad mohlo jít o akci, která s mou přítomností na palubě nemá nic společného, ale pak jsem spatřil znak namalovaný na boku vrtulníku. Naposledy jsem jej viděl, když jsem z mola odstraňoval tři mozkuprosté vojáky.

Legie nesmrtelných.

Vrtulníků bylo pět. Odhadl jsem, že v každém může být po pěti upírech. Takže pětadvacet nepřátel připravených k boji, a tudíž i výborně vyzbrojených. Já jsem měl akorát bílou věž otce Chargase, kterou jsem před chvílí vyřadil ze hry a v šoku z vrtulníků ji stále držel v ruce. Strčil jsem ji do kapsy a rozběhl se co nejblíž heliportu.

Vítr byl opravdu silný. Jednak moře samotné bouřilo, ale to nebylo nic proti tomu, co způsoboval rotor vrtulníku. Dostal jsem se na deset metrů k přistávací ploše a schoval se mezi dvě kovové schránky o výšce metru a půl. Jen co vrtulník dosedl na palubu, vyskákali z něj – přesně jak jsem očekával – chlapi v plné zbroji. Neprůstřelné vesty, helmy, černé uniformy a v rukou až příliš funkčně vypadající automaty. Bylo jich šest. Takže ne pětadvacet, ale třicet.

„Nádhera,“ povzdechl jsem si a za chvíli zjistil, že je to ještě mnohem horší, než jsem čekal. Nejvyšší z vojáků žádnou helmu neměl. Zato měl obrovskou jizvu, která mu obtáčela většinu krku a končila až nad pravým uchem.

Skinhead vstal z mrtvých. Respektive jsem svou práci pěkně zmršil. Měl jsem mu tu hlavu uřezat celou.

* * *

Za chvíli bylo na Běluše setsakramentsky živo. Ostatní vrtulníky nepřistávaly, neměly kde, ale přiblížily se k palubě na zhruba pět metrů a zakuklenci z nich seskakovali na palubu. Všichni patřili k Legii nesmrtelných. Normální člověk by takový seskok nezvládl. A co hůř, všichni byli dokonale sehraní. Tohle nebyly žádné rychlokvašky jako ti tři pitomci v přístavu, jejichž těla teď ožužlávají ryby.

„Co se to tu děje? Kde je pan Aranio?“ Ta slova patřila knězi. Pan Aranio jsem byl já. Alespoň podle dokladů, které mi opatřil Confito pro převoz náklaďáku firmy Veselá chobotnice. Celým jménem Robert Luis Aranio. Obával jsem se, že tu partii už nikdy nedohrajeme.

„Kdo je pan Aranio?“ zeptal se ho skinhead, který tady evidentně velel.

„Vyběhl na palubu před námi. Takový milý pán,“ znejistěl při pohledu na něj otec Chargas.

„Tak toho bych rád poznal,“ odvětil mu zlověstně skinhead. „Bezzemku!“ zařval anglicky. „Přišel jsem si pro odvetu. Jen ty, já a moje mačeta. Kde jsi, ty špinavá kryso?!“

Na zádech se mu skutečně pohupovala zavěšená mačeta. Vypadalo to, že skinhead se rozhodl neponechat nic náhodě. Kdybych na něj zase vytáhl nůž, hodlal mi to oplatit něčím poněkud masivnějším. Říká se tomu „politika velkého klacku v praxi“. Problém byl v tom, že já jsem měl akorát jednu šachovou figurku.

* * *

Ani na chvíli mě nenapadlo reagovat na skinheadovu výzvu. Už jsem se s tím chlapíkem utkal a poslední, co bych chtěl, bylo postavit se mu s jednou věží, když on měl neprůstřelnou vestu, automat a mačetu.

Instinktivně jsem chtěl nejdřív běžet do kajuty pro Petru, ale pak jsem zatnul zuby a rozmyslel si to. V jejím stavu jsem ji mohl akorát tak použít jako živý štít, a to jsem nechtěl. Jediný racionální důvod, proč se tam dostat, byl Pouštní orel se třemi zásobníky schovaný v kolečkovém křesle. Jenže v tuhle chvíli už bude naše kajuta plná legionářů.

Kapitán s prvním důstojníkem totiž čekali u heliportu, takže bylo jasné, že se skinheadem a jeho výsadkáři spolupracovali. Udat jim místo, kde jsem strávil posledních dvanáct nocí, bylo určitě to první, co udělali.

Jestli tohle přežiju, vzkážu přes Dianu Paule, aby tomu bastardovi provedl něco obzvlášť krutého. Za předpokladu, že není masochista. To by pak bylo největším trestem být na něj jako mílius.

* * *

Pod ochranou stínů jsem se proplížil do podpalubí. Musel jsem být opatrný. Legionáři už tu byli a snažili se mě najít. Naštěstí loď byla dost velká. Kdyby na to přišlo, mohl jsem si tu s nimi hrát na schovávanou týden.

Jenže to jsem nechtěl. Chtěl jsem je pozabíjet.

* * *

Zamířil jsem do kuchyně, zbrojního skladu chudých. Nebo, jako v mém případě, zoufalých. Nešel jsem hlavním vchodem, ale přes jídelní kajutu pro hosty. Jenže v přístupové chodbě stáli dva vojáci. Tiskli se zády ke dveřím a vypadali ostražitě – své okolí sledovali přes mířidla automatů.

Nejdřív jsem je vycítil. Nešlo to úplně snadno, protože tu panoval odér dnešní večeře – vepřové s velkou dávkou cibule, aby přebila pachuť zkaženého masa. I to jsem cítil. Tedy ne během šachové partie, ale až teď, když byly mé upíří smysly vzhledem k nebezpečí vyburcované na maximum. Vojáky jsem sledoval prostřednictvím odrazu kovového rámu na protějších dveřích.

Vycouval jsem. Zpátky na palubu jsem nemohl. Dusot nohou pobíhajících legionářů bych slyšel i jako obyčejný člověk. Otevřel jsem nejbližší dveře a ocitl se v malém skladu pro uklízeče. Měl sotva šest metrů čtverečních. Stály tu dva otevřené vysoké regály plné levných saponátů, smetáků a kýblů. Naštěstí i sklad měl okno. Opatrně jsem odjistil zástrčku, otevřel jej a skladem se prohnal studený mořský vítr. Vysoukal jsem se ven. Pro nohy jsem nenašel vůbec žádnou oporu, ale pro ruce tu naštěstí byl rám, který se táhl podél celé lodi. Nezbylo mi než ručkovat. Pro upíra žádný problém.

* * *

„Ach Bože, pan Aranio,“ vydechl polohlasem kněz, když jsem, poté, co jsem se ujistil, že v kajutě je jen on a sestry Rodriguezovy, lehce zaťukal na okno.

Otevřel jej.

„Přišel jsem vám vrátit figurku, otče. Bez ní byste si už nezahrál,“ proklouzl jsem dovnitř, přivřel okénko a z kapsy vylovil věž.

„Co se to děje, pane Aranio?“ zeptal se vyděšeně. Sestry mlčely, ale bylo jasné, že je trápí naprosto stejná otázka.

Přišel čas na polopravdu.

„Jsem člen odboje proti kartanské okupaci. Ti lidé tady jsou jejich slouhové a chtějí mě zabít.“ Tak tohle byla v podstatě naprostá pravda. Že jsem upír a oni technicky vzato taky, už nebylo potřeba nikomu vysvětlovat. Hlavně pak knězi.

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se otec Chargas.

„Posaďte se a dělejte, že se nic neděje.“

Otočil jsem se a opatrně nakráčel do kuchařova hájemství. Na plotně zasychal zbytek omáčky

„Tak, co to tu máme? Sekáček na led? Ne, martini si chystat nebudu. Porcovací nůž na hovězí? Výborně. Sekáček na maso? Nádhera,“ mumlal jsem si pro sebe a probíral se vším, co kuchyně nabízela.

Nakonec jsem si vybral sekáček, velký porcovací nůž a pak ještě jeden tenký, ale pěkně ostrý. Všechno z kvalitní oceli. Lodní kuchař možná vařil blafy, ale na náčiní rozhodně nešetřil. Aby taky jo. Když se na lodi něco rozbije, jen těžko lze odpoledne skočit do Walmartu a koupit si náhradní vybavení.

„Co zase chcete?!“ zaslechl jsem odvedle Chargasův hlas. Důvod byl jasný. Chtěl mě varovat.

Zastrčil jsem dlouhý nůž za opasek, do pravačky vzal sekáček, levačkou sevřel porcovák a skrz malé okénko ve dveřích do kajuty nahlížel, co se děje v jídelně pro pasažéry.

***

Stáli tam ti dva chlapi, kteří hlídali před kuchyní.

„Půjdete s námi, padre. Plukovník Channon vás chce na palubě.“

Konečně jsem se dozvěděl skinheadovo jméno. Fred Channon. Alespoň tak mu říkali vojáci na základně. Měl jsem pocit, že jsem to jméno slyšel ještě před Fortalezou, ale teď jsem si vůbec nedokázal vzpomenout, v jaké souvislosti. Až budu mít klid a čas, zjistím si, co je tenhle jihoafrický skinheadský zmrd vlastně zač.

„Nepůjdu nikam. Váš plukovník není policista, takže nemám nejmenší důvod jej poslouchat. Navíc předpokládám, že váš zásah na lodi je protiprávní. Kdo si vůbec, u všech svatých, myslíte, že jste?“ Otec Chargas se dostával do ráže. Zřejmě měl v úmyslu udělat dost kraválu a zdržet ty dva na tak dlouho, abych mohl zdrhnout. Jenže já jsem nechtěl zdrhat.

„Jsme členové Vesmírného námořnictva, jsme na týhle planetě zákon, ty pánbíčkářskej idiote, takže buď půjdeš s námi dobrovolně, nebo tě nahoru dotáhneme po svým,“ odvětil mu jeden z mužů. Oba měli na hlavách stále helmy i se spuštěným hledím, takže je šlo rozeznat jen podle velikosti. Ten výřečnější byl o něco menší než voják, který zatím nepromluvil.

„To mě budete muset nahoru odvléct,“ zasmál se kněz, sedl si na židli a ruce propletl pod opěradly. V pravačce svíral jako talisman bílou věž.

„Jak myslíš,“ řekl voják, chytil faráře zezadu za límec a jedním trhnutím jej srazil na zem. Židle odskočila, vrazila do stolu a šachové figurky se rozsypaly po podlaze. Veronika Rodriguezová zděšeně vyjekla a skrz zuby procedila něco o nevychovaných hulvátech. Víc jí strach z nevychovaných hulvátů nedovolil.

Tu partii už fakticky nedohrajeme, důstojný otče, povzdechl jsem si v duchu, chytnul nejbližší hrnec a hodil s ním na druhý konec místnosti.

Přitiskl jsem se ke zdi, aby mě otevřené dveře skryly.

„Tady černá pět, tady černá pět, jdeme prozkoumat podezřelý hluk v kuchyni.“

Naštěstí nečekali na posily, dveře se otevřely a dovnitř vešel vyšší z mužů.

„Zatím nic podezřelého, opakuji, zatím nic podezřelého.“

Na slovo „podezřelého“ jsem čekal. Rozpřáhl jsem se a seknul legionáře zezadu do nechráněného místa na krku přesně mezi helmu a neprůstřelnou vestu. Sekáček uvízl patnáct centimetrů hluboko. Nechal jsem ho zaseknutý. Nebyl čas jej vytahovat. Prosmýkl jsem se okolo dveří a ocitl se přímo proti hlavni automatu.

* * *

Voják nestačil vystřelit. Jeho pozornost na potřebné tři sekundy rozptýlil kněz, který jej zezadu praštil židlí.

Odrazil jsem hlaveň automatu stranou. Výstřely, které následovaly, prosvištěly kuchyní a procinkaly nádobím krátkou a zvonivou ódu na smrt. Porcovací nůž jsem mu vrazil do krku. Na druhé straně prošel ven. Voják přestal střílet. Nůž jsem nevytáhl, ale švihl rukou vlevo a rozříznul mu krk napůl, stejně jako před několika týdny Fredovi. Z hrdla vyletěl proud krve a ohodil podlahu. Na krvavou šmouhu záhy dopadlo nehybné tělo. Proud ztrácel sílu, ale i tak toho vytékalo pořád dost. Fredovi vojáci dostali před akcí pořádně napít.

„Ach Bože, vy jste jej zabil!“ vykřikl zděšený kněz.

Veronika Rodriguezová omdlela. Luisa ji naštěstí včas zachytila a posadila na židli.

„Jsou to vrazi, otče. Zabili by mě dřív, než byste odříkal otčenáš,“ tvrdil jsem, abych alespoň trochu uchlácholil knězovo svědomí. Právě pomohl chlapovi, který tu bez váhání připravil o život dva muže.

„Ale –,“ zkoušel protestovat farář.

„Žádné ale. Dejte jim poslední pomazání a modlete se za jejich duše,“ přerušil jsem ho, zatímco jsem si přivlastnil zbraň druhého z legionářů.

Ještě nikdy jsem ji neviděl. Vypadala jako moderní hračka postavená na starém dobrém vzoru americké M16. Měla navíc laserový zaměřovač a zásobník vypadal, že bude plus minus na třicet nábojů. Upíra, z něhož konečně pomalu přestávala prýštit krev, jsem navíc obral o dva zásobníky. Nacpal jsem si je do kapes a chystal se k odchodu. V té rychlosti jsem mu, já pitomec, zapomněl ukrást neprůstřelnou vestu.

„Modlete se i za mě, otče. A ještě jednou díky za pomoc,“ prohlásil jsem při průchodu na chodbu a ponechal mrtvoly, kněze i sestry Rodriguezovy svému osudu.

* * *

Na prvního vojáka, který vyrazil na pomoc kolegům do kuchyně, jsem narazil na konci chodby. Padnul jsem k zemi a vystřílel do něj celý zásobník. Takovou pitomost, jako doufat, že upíra v neprůstřelné vestě a ocelové helmě zneškodní jeden nebo dva výstřely, si nemůžu dovolit. I když taková salva byla možná přehnaná.

* * *

Nebyla. Chlapík dostal většinu zásahů do vesty, ale i tak šla do nechráněných míst dobrá třetina. Přesto žil a pokoušel se vstát. Vytáhl jsem zpoza opasku nůž a uřezal mu hlavu. Jestli tohle uvidí otec Chargas, nejspíš svoji nejbližší zpověď začne: Zhřešil jsem. Hrál jsem šachy se samotným ďáblem.

Schoval jsem nůž, okradl mrtvolu o tři zásobníky a rozběhl se co nejdál od kuchyně. Nábojů je v zásobníku pětadvacet. I když jsem střílel dávkou, stačil jsem každou kulku spočítat.

* * *

A pak mi došlo, že jsem opravdu pitomec, protože jsem měl toho bezhlavce připravit o vysílačku a sluchátko. Mohl jsem vědět, kde se pohybují živí členové komanda, a nemusel jsem vběhnout na mušku třem z nich.

* * *

Stalo se to v jedné ze společenských místností pro posádku. Tuším, že námořníci tady během volna hráli karty a koukali na filmy pro dospělé.

* * *

Můj vpád do místnosti je překvapil. Bleskově zareagoval jenom jeden z nich. Do břicha se mi nejdřív zakousl laserový zaměřovač a pak i dvě kulky. Zbraň měla zatroleně dobrou ráži, protože obě kulky prošly skrz.

* * *

Měl jsem si vzít i tu zatracenou vestu. Jsem fakticky pitomec.

* * *

Skočil jsem vpravo za dlouhý stůl se zasunutými židlemi. A vojáci spustili trojitou palbu.

* * *

Kulky svištěly kolem. Bušily do stěn i do podlahy. Protože všechno bylo kovové, vytvářely v nich jenom ďolíčky a odražené pak tancovaly po místnosti, dokud jim zbyla nějaká kinetická energie. Předtím zpravidla ještě prošly dřevem stolu nebo židlemi. Třísky létaly všude kolem a tancovaly ve vzduchu valčík zkázy.

Po čtyřech jsem se sunul až na okraj místnosti, kde se tyčil velký železný sloup čtvercového tvaru, který mi mohl poskytnout ochranu. Měl jsem víc štěstí než rozumu, protože mě zatím zasáhlo jenom pět kulek. Šlo o bezvýznamná škrábnutí, nebo čisté průstřely v mase a svalovině.

A pak se staly dvě dobré věci najednou: konečně jsem se po čtyřech doplazil ke sloupu a legionářům došly náboje. Ratatatata!

Tohle byla moje palba. Střílel jsem zespodu a mířil jenom na nohy.

* * *

A mezi nohy, abych byl přesný. S laserovým zaměřovačem to byla hračka.

* * *

Legionáři padali jako hrušky na podzim. Ale drželi se dobře. Zatraceně dobře. Jako praví upíři. Navzdory zraněním dva z nich zalehli a pokračovali v palbě.

* * *

Vyměnil jsem zásobník, vstal a začal je kropit z vrchu. Pětadvacet nábojů opustilo hlaveň a mně přibyli nepřátelé. Ve dveřích, kterými jsem vešel dovnitř, stál další nezraněný voják a začal mě ostřelovat.

Přikrčil jsem se za sloup. Po nárazech kulek duněl jako kostelní zvon svolávající věřící na velikonoční liturgii. Hustota kulek létajících po místnosti stoupla nad hranici únosnosti. Přímý zásah jsem díky sloupu žádný nedostal, ale odražené olovo mě bombardovalo jako NATO Libyi.

* * *

Další zásobník jsem vystřílel do pana Příchozího. Trošku ho to zklidnilo. Zapadl zpátky do chodby a křičel: „Zdravotník! Zdravotník! Zdravotník!“

Toť rajská hudba pro můj sluch, pomyslel jsem si s klasikem.

* * *

Obsah předposledního zásobníku jsem věnoval ležící trojici. Taky už nejevila takovou známku aktivity jako na začátku. Jeden z legionářů se odmlčel úplně, druhý sice vytrvale střílel, ale třetí se odplazil do chodby, jako šnek za sebou zanechával ne slizkou, ale krvavou stopu, a přidal se k řevu.

Aby se s kolegou nedublovali, nahodil vlastní volací téma: „Černá dva, černá dva, všichni na pomoc, máme tady cíl!“ Mluvil sice do vysílačky, ale zranění a strach z mé další palby jej nutily řvát ještě hlasitěji, než chlapík na druhé straně, který nepolevoval se svým „Zdravotník! Zdravotník!“.

* * *

Nejvyšší čas vypadnout.

* * *

Za palby posledního aktivního vojáka jsem otevřel okno a protlačil se jím ven. Vlastně úplně ven ne, protože ta zatracená legionářská bouchačka se zasekla tak, že jsem se nemohl hnout.

„Mrdat!“ ulevil jsem si a jedním škubnutím roztrhl pás zbraně. Naštěstí povolil okamžitě. Automat odletěl na jednu stranu a já na druhou. A parádním obloučkem. Jak jsem škubnul, uvolněná energie mě vymrštila ven. Padal jsem vstříc bouřícímu černému oceánu.

* * *

Ve chvíli, kdy jsem po asi sedmi metrech letu zády narazil do záchranného člunu visícího na boku lodi, bych snad bral raději i bouřící oceán. Dopad mi vyrazil dech a zpřeházel vnitřnosti v těle. A určitě i pár žeber bylo polámaných. Ani jsem se nezmohl na obligátní: „Kurva.“ Bolestí mi z očí vyhrkly slzy a já byl minutu schopný jenom kvílet.

Okolnosti mě ale rychle donutily přestat hrát si na kojota. Musel jsem pohnout svou naraženou českou prdelí, jak by řekl Gerhard.

Z otevřeného okna společenské místnosti se totiž vykláněl skinhead. Poznal jsem ho i na dálku. Neměl helmu a od jeho dokonale vyleštěné hlavy se odráželo světlo z místnosti. V ruce svíral automat a laserový zaměřovač se okolo mě mihotal tak dlouho, až mě konečně našel.

Ratatatatata! Kulky probily člun a bohužel i moji naraženou českou prdel. A nejen ji. Další střely mě zasáhly do zad a do nohou.

Bolest nebolest, vyskočil jsem ze člunu a zachytil se kovového držáku, který na sobě nesl další záchranný člun.

* * *

Bouřící moře mě zkrápělo slanými kapkami a kolem se proháněl déšť rozžhavených kulí. Ručkoval jsem přes třetí záchranný člun a pak se zachytil posledního v řadě. Channon musel vyměnit zásobník a pak už jsem byl naštěstí v tak špatném úhlu, že mě nemohl zasáhnout. Přesto vystřílel další zásobník.

Pokud jsem dobře počítal, tak na lodi je ještě šestadvacet živých nepřátel a jen tři z nich jsou zranění. Já začínám mlít z posledního, kromě nože za pasem nemám další zbraň a Petru, která je v komatu a není schopná se ubránit ani komárovi, už zřejmě zajali. Navíc nemám ani kam zdrhnout, protože jsme uprostřed Atlantiku. Nádhera. Proč jsem se, já pitomec, vydával na cestu bez Gerharda?

* * *

Rok 1620 byl do té doby nejsmolnějším obdobím mého života. Bylo to teprve pět let, co jsem se vrátil z otrockých služeb v Rusku. Doma na mě pohlíželi jako na renegáta. Byl jsem odpadlík, který se vzepřel nejstarším a nejpřísnějším nařízením upířích klanů. Stvořil jsem bez dovolení nového upíra – Kateřinu.

To, že se ta děvka teď válela v postelích nejmocnějších mužů slovanského klanu, nehrálo žádnou roli. Byl jsem to já, kdo porušil pravidla.

Nebýt Veroniky, byl bych už dávno mrtev. Moje matka ale nade mnou držela ochranou ruku, a proti její vůli si v Česku nic nedovolil prosadit ani vládce slovanského klanu Ivan.

Bitva se od začátku vyvíjela velmi dobře. S Thurnovým jízdním plukem se nám podařilo prorazit přes pravé křídlo císařského šiku. Jenže ostatní jednotky, hlavně pěšáci, neměly chuť moc bojovat. Zůstaly jako ochrnuté stát na místě a celá naše oběť vyšla vniveč. Když se pak po banálních ztrátách dali na ústup prokletí maďarští zrádci, vypadalo to, že bitva skončí, aniž by pořádně začala.

Tehdy Kateřina, v mužském převleku a kryta nejlepšími českými upíry, přinutila prince Kristiána Anhaltského, aby se pokusil o protiútok. Byli jsme tam všichni. Na koních jsme se seřadili na hrotu jízdního pluku a za divokého ječení se vydali do protiútoku. Císařští vůbec nečekali, že se Češi, jejichž spojenci se buď klepali strachy ukryti u letohrádku Hvězda, aniž by vystřelili jedinou kuli, nebo prchali zpátky do Uher jako maďarští bastardi podělaní strachem z císaře až za ušima, vůbec k něčemu takovému odhodlali.

První dvě linie jsme prorazili stejně snadno, jako se i ten největší ohava dostane za zlaťák mezi stehna markytánky. Bili jsme habsburské odvedence i námezdné žoldáky hlava nehlava. Když mi došly kule, vytáhl jsem meč, který jsem od Veroniky dostal před bitvou u Moháče. Byl těžký, dvouruční, z kvalitní oceli a jeho cena byla nejmíň deset plnokrevníků. Zatímco jsem se potácel čínskými horami při hledání Sangotiny hrobky, ona mi jej v Praze hlídala a opečovávala.

Hlavy nepřátel pod mými údery padaly jako jablka na podzim. Po půl hodině boje se ale Kristiánova jízda dostala do sevření ze všech stran. Zezadu se na nás totiž tlačili pěšáci, kteří se vrátili z pronásledování zbabělých Uhrů. Dosud ale přes všechna zranění nepadl jediný z válečníků české upíří rodiny, takže bychom se dokázali probít skrz zdecimované rakouské pěšáky vepředu, kdyby…

„Germáni! Germáni!“ zařval Petr, upír mladší než já, ale díky rigidnímu dodržování všech pravidel výše postavený.

Zakuta v brnění, s černými chocholci na hlavách a v barvách císařovy osobní stráže se do boje zapojila jednotka germánských upírů. Jejich nástup byl strašlivý. Kosili jednoho českého krvesaje za druhým. Místo, kde jsme se srazili, se brzy proměnilo v jatka. Nejhorší z nich byl vysoký statný zabiják. Jeho jméno jsem znal už od husitských válek – Gerhard.

Dávno pode mnou padl kůň, takže jsem poslední fázi bitvy strávil jako pěšák. Mí bratři bojovali statečně. Nejeden germánský upír ztratil v bitvě život. I já jsem jednoho z nich rozsekal na maděru. Nebo spíš, jak se tenkrát říkalo, na mancáry, což dávalo větší smysl, protože slovní hříčka pocházela se slova cáry.

Pak jsem uviděl, jak Veronika spadla z koně. Srazila ji soustředěná palba z několika mušket. Prosekal jsem se k ní skrz zmatené rakouské pěšáky, kteří se ocitli v bitvě s válečníky, s nimiž nemohli soupeřit.

Veronika ležela na dvou mrtvých mužích. Její kyrys byl děravý jako švýcarský sýr a pod ním bublala změť olova, krve a vnitřností. Vzal jsem ji do náruče a bez ohledu na starosti o výsledek bitvy běžel směrem ke zdi letohrádku. Dvakrát se mě nějací pěšáci pokusili zastavit šavlemi. Jednomu jsem utrhl ruku a druhému prokopl břicho.

V té chvíli se ze mě stala šílená vraždící bestie. Tohle nebylo bojové šílenství, tohle byl poslední zoufalý boj, k jakému se v přírodě odhodlá jen matka, když chrání mláďata. A v tomto případě já, když jsem zachraňoval život jedinému člověku, kterému na mně za posledních pár staletí doopravdy záleželo.

Většina našich i cizích vojáků tu vraždící neporazitelnou bestii ve mně vycítila a ustupovala mi z cesty. Přelezl jsem zeď obory i s Veronikou na zádech, zahrabal ji do spadaného podzimního listí a obětoval spoustu své krve, aby vůbec měla šanci se uzdravit. Když se mi rána na ruce zahojila, nabil jsem pistole a vyrazil sehnat koně, abych ji mohl dostat do bezpečí.

Jenže bitevní pole patřilo císařským. Anhaltovi muži na koních zatím hledali záchranu za hradbami Prahy. Ještě netušili, že se hlavní město malého království, které se odhodlalo dva roky bouřit a vzdorovat nejmocnějšímu císaři tehdejšího světa, vzdá bez boje. Ti, kteří koně ztratili, se vzdávali, ale nebylo jim to nic platné. Vítězní Rakušané je vraždili, jen co odhodili zbraně. Stál jsem sám proti celé císařské armádě.

* * *

A teď jsem na tom byl podobně. Stál jsem proti nejlepším lidským zabijákům v kartanských službách, vylepšeným mimozemskou technologií, a dívka, které na mně záleží, je neschopná pohybu a vydaná napospas nepřátelům. Pokud ji odsud nedostanu já, pak nikdo. Byl zase osmý listopad léta páně 1620 a já se proměnil ve vraždící bestii.

* * *

Přeskočil jsem ze člunu zpátky na palubu. Vyzul jsem si boty, aby mě nepřátelé s vylepšeným sluchem neslyšeli přicházet. Nůž jsem skousl mezi zuby a pravačku vložil do boty.

Krach, rozsypalo se tvrzené sklo v okně. S botou ještě na ruce jsem vymlátil střepy a proklouzl jím dovnitř. Byla to velká prázdná kajuta s pěti postelemi. Páchla nevětranou vlhkostí a plísní. Nechal jsem tu boty a také košili a tričko. Nechtěl jsem, abych se někde zadrhl nebo aby mě někdo mohl při rvačce za cokoli chytnout. Navíc košile byla v boji zbytečná. Chránila mě maximálně před komáry. A ti uprostřed oceánu skutečně nehrozili.

Na první nepřátele jsem narazil po dvaceti minutách. Loď byla rozlehlá a vedl jí labyrint chodeb, takže se tu i velkorysé Channonovo komando poněkud ztrácelo.

„Modrá dva a tři, modrá dva a tři, jsme na spodní palubě. Všude je ticho a klid. Možná se schoval do skladiště,“ zahlásil anglicky jeden z mužů.

Navzdory tomu, že hlásil ticho a klid, vypadali oba obezřetně. Zbraně měli stále v pohotovostní poloze. Plížil jsem se chvíli za nimi, dokud jsem neobjevil trubky na stropě, za něž bych se mohl chytnout. Navíc tahle část byla oproti zbytku chodby vyvýšená, takže nebyl vidět strop. Vyšplhal jsem nahoru a zaťukal na kovovou stěnu lodi. Zvuk se rozlehl do dáli.

Legionáři se zastavili a otočili.

Nemluvili. Jen si vyměnili několik gest a vraceli se zpátky, odkud zvuk přišel. Našlapovali opatrně. Muž, který kráčel vzadu, si navíc stále hlídal záda. Zkrátka profíci.

Skočil jsem na něj. Neudržel se a spadnul na zem. Nůž už jsem držel v pravačce a prořízl mu hrdlo. Druhý se otočil.

„Modrá chrrrrr…“

Víc už neřekl. Vrazil jsem mu kudlu přímo do otevřených úst.

Pustil jsem nůž a dvěma chvaty ho připravil o automat. Zlomil jsem mu přitom pravou ruku. Ležel na zemi a klepal se bolestí. S nožem v jazyku se ale nezmohl na víc než chrčení. I to za chvíli skončilo, když jsem se mu zakousl do krční tepny a dychtivě polykal krev.

Při chlemtání červeného značky Legie nesmrtelných, ročník 95-96, jsem mu z uší vyndal sluchátko.

„Tady černá jedna, modrá dvě, co se tam sakra děje?“

Byl to Fred Channon a zněl patřičně nakrknutě. Jenže já mu nemohl odpovědět. Jednak s plnou pusou krve slušní upíři nemluví a taky by to technicky ani moc nešlo.

„Tady černá jedna, modrá dvě, posílám vám posily, budou u vás za pět minut. Jestli je to Bezzemek, stáhněte se.“

Pět minut? Paráda. Dopil jsem, olízl zbytky krve a připravil modrou dvě o neprůstřelnou vestu, helmu, automat i čtyři náhradní zásobníky. Nic z toho jsem si neoblékl, ale schoval o pár metrů dál, aby to nedošlo k úhoně. Pak jsem konečně vytáhl nůž z pusy mrtvoly, očistil ho o tu odpornou nášivku se dvěma slunci, a vrátil ho do sevření mých čelistí. Když dorazily slíbené posily, byl jsem zpátky na stropě mezi trubkami.

* * *

Bylo jich pět. Doklusali k mrtvým parťákům a mě v nose zaštípala vůně strachu a vzteku. I profíci se nervózně potí, když narazí na brutálně zavražděné parťáky. Zvlášť, když se jedná o mrtvé členy Legie nesmrtelných. Každému hned dojde, že s tím přídavným jménem v názvu jednotky to bude spíš nadsázka než realita.

* * *

„Modrá pět, tady modrá pět, modrá dva a tři jsou mrtví,“ zahlásil jeden z legionářů.

Škoda, že jsem si nestačil strčit do ucha sluchátko jedné z mrtvol. Dal bych všechny peníze (bez ohledu na to, že jsem v poslední době své po staletí střádané bohatství rozfofroval a moc majetku už jsem stejně neměl), abych slyšel, jak teď skinhead prská vzteky. Bohužel jsem si takový luxus nemohl dovolit.

Zatím jsem čekal, až se ti dole seřadí do co nejvýhodnějšího rozestavění.

Ale nedočkal jsem se.

„Bacha, je na stropě!“ zařval jeden z mužů.

Pět hlavní se naježilo směrem vzhůru.

* * *

Tak jsem skočil dolů.

* * *

Tři muže jsem povalil na zem. Následná střelba legionářů byla proto spíš náhodná než cílená. Bojovat v úzké lodní chodbě má tu výhodu, že se na vás nemůžou vrhnout víc než tři, možná čtyři chlapi. Navíc jim jsou k ničemu zbraně, protože v chumlu, který jsme vytvořili, byla větší šance, že voják zasáhne některého ze čtyř spojenců než mě.

Bodal jsem jako Hamlet.

První chlap to schytal do krku, když ležel na zemi. Druhý mi skočil na záda. Navlečený v plné výstroji mě málem porazil. Nůž pronikl bokem, kde se stýkaly dvě části neprůstřelné vesty. Zarazil jsem ho do legionáře až po rukojeť, ale když jsem ho chtěl vytáhnout, kuchařské náčiní nevydrželo a zlomilo se. Čepel zůstala v těle.

„Kurva,“ zaklel jsem a do dalšího chlapa se pustil rukama.

V chodbě nebyl prostor na žádné velké bojové umění a vyhovovalo to spíš mně než jim. Z očí do očí šlo hlavně o sílu svalů a v tomto ohledu jsem na tom byl mnohem lépe. Jednak díky tomu, že jsem z Petřiny krve získal originální Sangotiny nanočástice, ale hlavně proto, že jsem byl něco, čemu jsem se naučil říkat pravý upír.

Jenže i tak to byli zdatní soupeři.

Nejbližšího chlapa jsem praštil pěstí mezi nohy. Zakvičel jako prase. Další mě udeřil pažbou do ledvin. Málem mi vyrazil dech. Otočil jsem se a kopnul ho do hlavy. Víc efektní než účinný kop a navíc jsem musel mít nohu pokrčenou, abych se vůbec v tom úzkém prostoru dokázal otočit, ale i tak jsem hlavu v helmě přišpendlil ke stěně.

Ratatatatatata!

Nejvzdálenější člen skupiny se nakonec rozhodl střílet. Schoval jsem se za chlapa s čepelí v boku a pětadvacet kulek ze zásobníku se rovnoměrně rozdělilo mezi trojici vojáků. Mě jenom olízly asi tři rány.

„Díky, kreténe,“ poděkoval jsem muži, který zpanikařil, odstrčil chlapíka, který stále ještě úpěl kvůli rozdrceným varlatům, a rozběhl se ke střelci. Měnil zásobník, ale nedoměnil. Z rozběhu jsem ho srazil na zem a sedmi údery mu rozdrtil ohryzek.

Zbývali tři. Jenže chlapík, kterého jsem kopnul do hlavy, se vzpamatoval dřív, než bylo zdrávo, a spustil palbu. Břichem mi proletělo hejno střel. Vyvalila se mi z něj krev a navíc jsem se bolestí pozvracel. Vyzvrátil jsem ještě nestrávenou krev „modré dva“. Byl jsem vážně nechutný. To všechno navíc v běhu. Než vystřelil víc než deset ran, už jsem byl u něj, odrazil mu hlaveň bokem a kulky neškodně zabušily do stěny. Odražené mi nevadí.

Zlomil jsem mu vaz, ublinknul si námahou trochu krve a žaludečních šťáv a utrhl mu hlavu.

To samé jsem provedl chlapovi s nožem v těle a pak jsem se připlazil k Rozdrceným varlatům. Měl tendenci po mně střílet, tak jsem ho zpacifikoval několika údery. A ještě ho trošku pozvracel.

„Co jste udělali s Petrou?“

„Já… nevím… kdo?“

Varlata už měl sice rozdrcená, ale další rána také zatraceně bolela.

„Kde je holka, která byla v mé kajutě? Kapitán vám ji určitě prásknul.“

Voják začal bolestí brečet.

„Fred pro ni poslal vojáky… Nevrátili… se. Měli jsme jim jít na… pomoc, ale pak se ozvala modrá dva. Bože, to bolí.“

„Neboj, už nebude,“ uklidnil jsem ho a utrhnul mu hlavu. Naštěstí se to obešlo bez blinkání.

* * *

Takže znovu. Zabořil jsem hlavu do krvácejícího informátora a naplnil si břicho krví. Naštěstí se už rány zacelily a krev zůstávala tam, kde měla být. Jenže ve mně taky zůstala spousta olova, které začínalo nepříjemně svědit. Bože, jak já miloval zbraně umožňující vystřelit kulku, která mnou prošla skrz naskrz. Regenerace byla mnohem méně náročná. Tedy pokud sebou kulka nevzala nějaký důležitý vnitřní orgán. Bez sleziny se upíří organismus obejde, ale jednou jsem ztratil plíci a dostával se z toho tři týdny. Málem jsem tenkrát umřel.

* * *

Došlo mi, že jsem si vybavení „modré dva“ schovával úplně zbytečně. Měl jsem najednou šest kompletních výstrojí k dispozici. Teď už být nenápadný nepotřebuju. Vybral jsem si boty, které mi nejlépe sedly, legionářskou uniformu, neprůstřelnou vestu, helmu a zbraň se sedmi náhradními zásobníky. Akorát kalhoty jsem si nechal svoje. Všechny totiž byly pomočené a tomu, který to jako jediný nestihl, jsem je pro změnu pozvracel.

* * *

Běžel jsem nahoru k naší kajutě a zkoušel něco udělat s těmi zatracenými sluchátky. Šumělo v nich, ale nikdo se neozýval. Sice jsem nikoho nevolal, ale předpokládal bych, že se Channon pokusí alespoň s někým navázat spojení. Po dvaceti minutách, aniž bych narazil na jediného legionáře, jsem se dostal ke kajutám pro pasažéry. Bylo tam mrtvo. Doslova a do písmene mrtvo.

* * *

Mrtvoly se válely všude. A vypadaly ještě mnohem hůř než ty, které jsem nechal níž. Některé se ještě hýbaly. Pokud měly čím. Narazil jsem na legionáře, kteří neměli ani jednu končetinu. Všichni byli namačkáni na zhruba dvaceti metrech chodby vedoucí k naší kajutě. Podle trupů jich tam bylo dvanáct. Hotový mrtvolný tucet.

A tihle chlapi si pořád říkají Legie nesmrtelných?

* * *

Propletl jsem se těly a můj žaludek svíralo něco horšího, než napůl vylučované a napůl rozkládající se olovo v mých potrhaných vnitřnostech. Měl jsem strach.

Dveře do kajuty zůstaly otevřené. Vevnitř byla tma. Po hmatu jsem rozsvítil a na kolečkovém křesle seděla Petra. Vypadala stejně nehnutě, jako když jsem ji opustil; Ale ústa, ruce i oblečení měla od krve. A nebyla to její krev.

„Petro?“

Ani se nepohnula.

„Petro?“

Vůbec žádná reakce. Opatrně jsem se jí dotkl, ale vůbec nereagovala.

„Panebože, co se tu stalo?“ položil jsem si řečnickou otázku.

„Ona je zabila. Všechny.“

Otočil jsem se a v poslední vteřině se zastavil před tím, abych zastřelil otce Chargase. Stál v chodbě a byl bledý jako sama smrt. V ruce svíral růženec.

„Ostatní utekli,“ dodal.

„Jak se to stalo, otče?“

„Dovlekli mě sem z jídelny. Sestry Rodriguezovy naštěstí nechali na pokoji. Mlátili ji, aby jim pomohla vylákat vás ze skrýše. Mysleli, že to jenom hraje. Ten jejich velitel. Plukovník –“

„Channon.“

„Ano, ten. Řekl, ať ji donutí přestat hrát divadlo a odešel. Prosil jsem je, ať jí neubližují, že je v komatu už od příjezdu na loď, ale nevěřili mi. Byli naštvaní kvůli mrtvým v kuchyni. Myslím, že si potřebovali vylít vztek.“

„Co bylo dál?“

„Ten jeden řekl, že ví, jak ji probrat k životu. Sundal jí kalhoty a začal ji osahávat… Vy víte, kde.“

„Ano, vím, otče.“

„A pak si sundal kalhoty i on. Vytáhl úd a zkoušel do ní proniknout. Říkal, že po téhle medicíně promluví každá…“

„Ale Petra nepromluvila, že?“

„Právě že ano. Řekla slova, na která nikdy nezapomenu.“ Na chvíli se odmlčel, jak hledal sílu, aby mohl vůbec pokračovat. „‚Já jsem Sangot. Jsem vaše smrt.‘ To řekla a urvala mu přirození. Krčil jsem se támhle,“ ukázal na roh u jediného okna v kajutě, „a ona je všechny pozabíjela. Zabíjela je jediným úderem, trhala jim ruce, hlavy, nohy, oni na ni stříleli, strašně moc do ní stříleli, ale jí se nic nestalo. Ty kulky se od ní odrážely…“

Odmlčel se. Řekl mi vše důležité a už neměl sílu mluvit dál.

„Sangotino brnění. Samozřejmě, ona dokáže nanočástice ovládat tak, že je nezranitelná. Stejně jako v legendách,“ řekl jsem omylem nahlas myšlenku, která mě napadla.

„Ona je démon, že?“ zeptal se kněz.

Zavrtěl jsem hlavou. „Kdysi si mysleli, že je to bohyně. Pohanská bohyně a také démon, ale ona je něco mnohem horšího, otče.“

„Ďábel,“ zašeptal kněz a třikrát se pokřižoval.

„Ne. Mimozemšťan. Tisíce let starý mimozemšťan, který pronikl do mysli mojí přítelkyně a nezmizí z ní dřív, než splním to, co po mně chce.“

„Že je to tak, Sangot?“ otočil jsem se k Petře. Ani se nepohnula.

„Sangot, stvořitelko. Musíme odsud zmizet, a pokud Petře nevrátíš její tělo, tak se nám to nepovede.“ Zkoušel jsem to lstí.

„Ona ti nevěří, Jane.“

„Petro, bože můj, Petro!“ vykřikl jsem.

Petra otevřela oči. Byly to její oči. Měla úplně jiný výraz, než když její mysl ovládala Sangot.

Zkusila vstát, ale moc jí to nešlo.

„Pustila tě?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Petra. „Vyčerpala se. Ten boj byl strašný. Opravdu strašný. Všechno jsem to viděla. Líbilo se jí to.“

„Ach, Bože,“ ozval se za námi kněz. Frekvence jeho křižování byla stále rychlejší a rychlejší.

Popošel jsem k Petře a objal ji. Chvěla se. Ne zimou, nebo únavou, ale strachem.

„Ona je hrozně nenávidí. Kartany. To prolnutí myslí je děsivé. Není zlá, nechce mi ublížit, ale je jiná, tak strašně jiná…“ Rozplakala se. Slzy jí stékaly po tvářích a čistily je od zaschlé krve legionářů.

„Jsem rád, že jsi zpátky, lásko,“ řekl jsem.

„Ale já nevím, na jak dlouho,“ špitla vyplašeně.

Zesílil jsem objetí. Kněz za námi mlel nějakou modlitbu v latině, kolem nás páchla krev, obnažené maso a vnitřnosti, ale já cítil, že tohle je jeden z nejlepších okamžiků mého života. Jsem prostě romantik za všech okolností.

Když tu se ozvalo: „Tady černá jedna. Opouštíme loď. Opakuji. Tady černá jedna. Všichni na palubu, opouštíme loď.“

Channon bral roha.

* * *

„Petro, rychle. Vem naše věci. Musíme na palubu.“

„Proč? Počkáme, až odletí.“

„Kdepak,“ zavrtěl jsem hlavou. „Nemůžeme ho nechat odletět. Potřebujeme vrtulník. Jsme tady v pasti. Může se vrátit za pár hodin se stovkou výsadkářů. Ať se schováme kamkoliv, dřív nebo později nás vyčmuchají a vykouří. A nebo hůř. Přiletí sem jeden kolotoč a pošle tuhle loď i s nákladem ke dnu. S tím si neporadí ani Sangot.“

Při vyslovení toho jména sebou Petra trhla.

Podal jsem Petře automat i se zásobníky a zpod kolečkového křesla vytrhl přilepené pouzdro s Desert Eaglem. Zavěsil jsem ho na tělo a do kapes nacpal náhradní zásobníky. Se svou oblíbenou pistolí jsem se cítil víc oblečený.

„Otče, vemte nám, prosím, zavazadlo.“

„Já –,“ začal rozpačitě kněz.

„Otče, věřte mi, že v téhle partii jsme my ty bílé figury a lidé, kteří proti nám stojí, ty černé. My zabíjíme v obraně, oni jsou útočníci.“

Kněz váhavě popadl brašnu s naším náhradním oblečením. Byly tam i dvě staré neprůstřelné vesty, takže to rozhodně nebylo nic lehkého. Sbaleno jsem měl neustále. Na cestách jsem nikdy nevybaloval. Upír nikdy nevěděl, kdy bude muset utíkat. Nevybaloval jsem ani doma. I když doma je u mě hodně imaginární pojem. Ani si nepamatuji, kdy jsem měl naposledy něco, co bych mohl nazývat domovem.

* * *

Běželi jsme na palubu. První já, za mnou Petra s odjištěným automatem, připravená střílet na každého, kdo se nám postaví do cesty. Přesně jak jsme ji to s Gerhardem učili. Jenom jsem doufal, že se nám do cesty nepostaví sestry Rodriguezovy.

Kněz těžce oddechoval a vzdálenost mezi ním a námi se zvětšovala. Zřejmě v klášteře víc hrál šachy, než se hýbal. Přitom odsloužit takovou mši bývalo fyzicky pěkně náročné, alespoň co si pamatuji. I když je fakt, že ve středověku to brali opravdu vážně. Naproti tomu současné, zvlášť katolické mše byly spíš závod formule jedna než bohoslužba. Pamatuji si, že u Panny Marie Sněžné, když tam ještě sloužil Jan Želivský, se během mše mohl člověk vyspat, domluvit tři obchody a ještě měl dost času si vyslechnout ohnivé kázání.

* * *

Na palubě stáli tři muži v helmách a mezi nimi se s nechráněnou hlavou tyčil skinhead. Odjistil jsem Desert Eaglea, klekl si do stabilní střelecké pozice a zahájil palbu. Ani jsem se nemusel moc soustředit na míření. Byli naprosto dokonale nasvícení reflektorem vrtulníku. Podle toho, jak padali k zemi, nebyly jejich neprůstřelné vesty tak úplně neprůstřelné. Ale nebylo se co divit. Ráže .50 Action Express prostřelí i kartanského robokopa.

Dostal jsem je všechny čtyři. Alespoň všichni čtyři skončili na zemi. Vyměnil jsem zásobník a rozběhl se k nim. Zezadu mě kryla Petra, takže když se jeden z legionářů zvednul a zamířil, pokropila ho dávkou dřív, než stačil vystřelit. Skinhead se naproti tomu vůbec nehýbal. Zato střílel. Taky z Desert Eaglea. Poznal jsem to hned, jak mi hrudí prošla první kulka. Srazila mě k zemi dobré dva metry dozadu. Mohl jsem dýchat, takže netrefil plíci, ale v hrudi mi zela díra. Naštěstí zaúřadovala Petra a pokropila Channona dávkou.

* * *

Já jsem se mezitím alespoň mohl schovat mimo jeho dostřel. Přikrčil jsem se za komín vzduchové ventilace. Vrtulník nastartoval a vrtule se roztočila. Uvnitř seděl nervózní pilot a zřejmě zkoušel zdrhnout. Namířil jsem mu na hlavu a poslal do ní dvě rány.

Určitě nebyl upír, protože zemřel hned napoprvé.

* * *

Jenže to už mě měl zase na mušce Channon. Jedna kulka mi prošla rukou. Pouštní orel mi vypadl a zazvonil o palubu. Skrčil jsem se zase za ventilaci. Pistole odletěla metr a půl daleko. Kdybych si pro ni šel, Channon mě rozstřílí. Další ránu jsem nemohl riskovat. Navzdory čerstvé krvi jsem jel na záložní baterie. Ještě dva tři zásahy a už nezvládnu vstát. I můj organismus má limity.

* * *

„Hej, Frede, pamatuješ, co jsi říkal? Jen ty, já a tvoje mačeta!“ zařval jsem, abych přehlušil motory vrtulníku. Pilot byl sice mrtvý, ale motory zůstaly nastartované.

„To beru! Udělám z tebe bobotie.“

Naprosto jsem netušil, co je to bobotie, ale předpokládal jsem, že to bude složené z hodně malých kousků, na které mě Fred Channon touží nasekat.

„Odhoď zbraň, Frede.“

Nakoukl jsem přes větrací komín a spatřil Channona, jak vylezl z úkrytu. Schovával se za kovové schránky, v nichž se na palubě skladovaly plovací vesty. V ruce držel Desert Eaglea. Pomalu jej na jednu ze schránek položil. Pak z pouzdra na zádech vytáhl mačetu. Vzbuzovala dojem efektivního smrtícího nástroje.

Pomalu jsem popošel ke své pistoli, zvedl ji a tak, aby ji viděl, jsem ji položil vedle větracího komína. Potom jsem si sundal neprůstřelnou vestu. Channon odložil mačetu a sundal si ji také.

„Jane!“ zařvala Petra. „Já ho –“

„Ne!“ přerušil jsem ji. Věděl, jsem co chce říct. Měla v ruce automat a mohla do něj s přehledem nasypat pětadvacet nábojů. Problém byl v tom, že Channon stál mezi ní a vrtulníkem. Mohla zničit naši jedinou únikovou cestu. Myslím, že skinhead to věděl, a tak nešel blíž ke mně, ale stál před řvoucím strojem a čekal na mě.

„Pane Aranio!“ Tohle nebyla Petra, ale otec Chargas. Popošel k nám a v ruce svíral metr dlouhou kovovou tyč.

„Chytejte,“ hodil mi ji.

„Kněz, pomocník upíra,“ zasmál se Channon. Vzhledem k rotující vrtuli ho ale Chargas neměl šanci slyšet. Já ano, měl jsem upíří sluch.

Prohlédl jsem si tyč. Nebylo to nic zvláštního. Myslím, že ji kněz vytáhl z držáků pro záchranné čluny. Byla natřená na modro a na každém konci měla žluté pruhy.

Konečně jsme s Channonem stáli dva metry od sebe a mohli si hledět do očí. Jizvu jsem mu skutečně zanechal strašnou. Ani upíří regenerace si s tím dokonale neporadila. Vždyť jsem mu uřezal půl hlavy! Kartani ho museli rychle najít a sešít. Jinak by už bylo po něm.

S čím si ale regenerace poradila extrémně dobře, byly tři díry, které jsem mu provrtal kulkami ráže .50 Action Express. Nikdo z Legie nesmrtelných by po takových zásazích nechodil tak jistě. Channon byl poctivě a tradičním způsobem vytvořený upír. A já jsem stoprocentně věděl, kdo toho hajzla vytvořil. Proto ta nenávist vůči mně. Proto tak oddaná služba kartanům.

„Kateřina,“ řekl jsem a znělo to stejně objevně, jako bych vykřikl: „Heuréka!“

„Cože?“ zeptal se plukovník.

„Kateřina byla tvoje Matka. Ona si tě stvořila a vychovala, že?“

Na konci té věty byl otazník, ale já se neptal, já věděl.

„Ano. Byla, jak říkáte vy upíři, mou Matkou.“

„Víš, co to znamená, Frede?“

Channon neodpověděl. Jen nechápavě trhnul hlavou.

„Je to jednoduché. Já jsem Otec Kateřiny a Kateřina je tvou Matkou. Z toho, milý Frede, plyne, že ve skutečnosti jsem tvým Dědečkem. A teď mi, milý Frede, pověz: Copak je slušné chtít zabít vlastního Dědečka? Neměl bys mi spíš projevovat úctu a dávat mi dárky? Třeba na Vánoce? Nebo na narozeniny? Možná takové bačkory, novou pistoli nebo kvalitní krev. Třeba bych tě pak za to jako hodného Vnoučka pohoupal na kostnatých kolenou.“

Tohle už Fred nevydržel a s křikem se na mě vrhnul.

Udělal několik chyb. Nevím, co všechno mu Kateřina o mně navykládala kromě toho, že jsem „slizkej sráč, který má celý život víc štěstí než rozumu a víc přátel, než si zaslouží,“ ale dožadovat se souboje chladnými zbraněmi s člověkem, který se mečem oháněl už v bitvě u Kresčaku a u Grunwaldu usekl nejvíc křižáckých chocholů ze všech přeživších vojáků, takže za to od polského krále dostal truhlici zlata (mám ji zakopanou nedaleko Varšavy), byl pěkný nerozum. Další chybou bylo, že se ode mě nechal lacině vyprovokovat ke zbrklému útoku. Jenže i já jsem udělal jednu chybu: podcenil jsem ho.

* * *

Prvnímu seku, do kterého dal nejvíc energie, jsem se elegantně vyhnul. Channon promáchl na prázdno, až vzduch zasvištěl. Vymýšlel jsem nějakou vtipnou hlášku, kterou bych ho urazil, ale on neskutečně rychle změnil směr seku a podařilo se mu říznout mě do levého stehna.

„Touché,“ zasmál se Fred.

Uskočil jsem a pomyslel si, jaký jsem to pitomec. Ten chlap sice nemá ani co by se za nehet vešlo zkušenosti z podobných soubojů, ale zase je to upír. Opravdový upír a navíc zkušený bojovník.

„Jak myslíš, ty malá děvko. Na život a na smrt,“ vyprskl jsem a přešel do protiútoku.

Trubka nebyla zrovna vyvážený bojový nástroj, ale už jsem se v životě oháněl horšími zbraněmi. Středověké meče toho zpravidla v boji moc nevydržely, takže v poslední fázi bitvy už bral člověk cokoliv, co bylo po ruce. Co bych u takového Kresčaku dal ke konci bitvy za solidní železnou trubku…

První ránu inkasoval Fred do hlavy. Otřásl se a já mu uštědřil druhou do ledvin. Zkusil mi to vrátit, ale promáchl. Tam, kde sekl, jsem už nebyl.

Přitočil jsem se k němu, aby to vypadalo, že mě má přesně tam, kde potřebuje, rozmáchl se, ale já se ostří mačety lehce vyhnul a praštil ho trubkou znovu do hlavy. Něco křuplo a trubka to nebyla.

Vychrlil nesrozumitelnou búrskou nadávku a zuřivě se po mně vrhnul. Tak tak jsem se mu vyhnul a praštil ho do ruky. Upustil mačetu na zem. Zkusil se pro ni shýbnout, ale já mu vrazil trubku do oka.

* * *

„Sbohem, Frede, nehodný Vnoučku. Mohl jsem ti být dobrým Dědečkem,“ zadeklamoval jsem a trubku vytáhnul. V místě, kde měl dřív levé oko, zela díra. Vytékala z ní krev smíšená s něčím slizkým, ale plukovník Channon se stále držel na nohách. Neuvěřitelné. Couval přede mnou a zdravým okem se dokonce rozhlížel, jestli by nenašel něco, co by mu pomohlo v boji.

Zvedl jsem ze země mačetu. Byla to skutečně dobrá práce. Zahodil jsem trubku a třikrát na efekt před Fredem promáchl.

„Sekat hlavy mě učil starý Mydlář. Vím, jak na to, Frede. Neboj se, nebude to bolet.“

„Jane. Světla. Něco se blíží!“ Ten hlas patřil Petře.

Opatrně, abych neztratil ze zřetele plukovníka Freda Channona, jsem se ohlédl. Na obloze skutečně visela světla. Musely to být další vrtulníky s posilami. Nastal čas to skončit.

Channon spatřil vrtulníky také. Dokonce se trochu usmál.

„Pomoci už se nedočkáš, zmrde,“ ohnal jsem se mačetou, ale tentokrát jsem promáchl já. Channon se dal přede mnou na útěk.

Doběhl jsem ho na druhé straně paluby. Ocitl se v pasti. Před ním jsem stál já a jeho mačeta. Za ním už jenom zábradlí a rozbouřený temný oceán.

Pokusil se na mě zaútočit holýma rukama.

Ustoupil jsem o dva kroky a lehkým švihem mu uťal levačku v zápěstí. Musel jsem ho obdivovat. Tohle byl chlap z poctivého upírského těsta. Nezdolný a zatvrzelý. Krev mu tekla z prázdného očního důlku, přišel o ruku, a on se stále držel na nohou.

A pak se převrátil přes zábradlí.

Chtěl jsem ho zachytit. Zachytit a pak mu useknout hlavu. Přesně jako mě to učil Mydlář. Ale nestihl jsem to. Nahnul jsem se přes zábradlí a spatřil ještě, jak padá. Nekřičel. Ani neceknul. A pak jeho tělo pohltily vlny.

* * *

Vrátil jsem se pro pistoli a zasunul ji do podpažního pouzdra. Petra s knězem doběhli k vrtulníku.

Vymotal jsem mrtvého pilota z pásů a položil ho na palubu.

„Poleťte s námi, otče. Kdo ví, co vás čeká, až támhleti přiletí,“ ukázal jsem rukou na přibližující se světla.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Musím se postarat o sestry Rodriguezovy. Je to pro ně strašný šok. Navíc tu mám spoustu práce.“

„Chápu, poslední pomazání,“ řekl jsem a kněz smutně pokýval hlavou.

„Dobře otče, ustupte, musíme startovat. Nehrajte si na hrdinu a až se budou vyptávat, řekněte jim všechno. Úplně všechno. Nám nemáte jak ublížit a sobě ušetříte spoustu bolesti.“

Kněz mi něco odpovídal, ale to už jsem neslyšel. Nasadil jsem si sluchátka, zkontroloval, jestli je Petra dobře připoutaná a vykopl jsem vrtulník do vzduchu. Tenhle nový typ jsem zatím nepilotoval, ale když máte dost zkušeností s ovládáním starších strojů, poradíte si i s těmi novějšími. No dobře, ne tak úplně. Ve vzduchu jsem se dvakrát propadl o dva metry, ale nakonec jsem to vybral, takže jsme se nerozsekali o palubu.

Zbývalo zjistit, jestli má ta věc dost paliva, aby nás dostala do Španělska.

Petra

Paliva bylo do Španělska možná dost, ale nakonec jsem k letu do Hispánie, jak tvrdošíjně říkával Gerhard, nedostal odvahu. Po necelé hodině jsme přistáli na prvním metru portugalské souše, který se nám připletl do cesty.

Vytrhnul jsem z letadla skříňku s GPS udávající naši polohu a celou dobu se snažil letět co nejblíže rozbouřené mořské hladině, abych se vyhnul odhalení radarem. Vzhledem k mým letovým schopnostem to byla velmi dobrodružná hodina. Petra každou chvíli zavírala oči a uprostřed letu mě dokonce poprosila, jestli bych ji nenaučil modlit se.

Byl jsem vážně mizerný pilot. Copak jsem jím mohl nebýt, když jsem pocházel z doby, kdy vrtulník ještě neměl na papíře ani Leonardo da Vinci?

Upíří strategie přežití byla jednoduchá: jít s duchem doby. Tohoto hesla se až s posedlostí sobě vlastní držela má stvořitelka Veronika. Ona naučila Žižku nebát se střelného prachu, ona byla první, kdo v Praze vlastnil automobil, a nejspíš i první upír, který letěl letadlem. Všechno jsem se musel naučit, stejně jako ostatní čeští krvesajové. Dokonce si na počítači nechala nainstalovat i simulátor na řízení ponorky. Dostal jsem pár lekcí, ale pokud se nepletu, každá skončila tím, že ponorka skončila zaklesnutá v nějakém útesu a posádka zahynula.

V podobném duchu se mi podařilo i přistát. Nejdřív to vypadalo na hladké přistání, ale pak jsem vrtulník obrátil na čumák a zabořil ho půl metru do písečné pláže. Ještěže s námi otec Chargas neletěl! Asi by se tu teď válel s polámanými žebry. Naštěstí, když máte za pasažéry jenom upíry, můžete si dovolit i podobné kousky.

„Příště… příště… příště…,“ koktala Petra, když se soukala z bezpečnostních pásů, „příště pilotuju já.“

„Ty to umíš?“

„Ne, ale i cvičená opice by to zvládla líp než ty. Ještě že už nejím, během letu bych se asi třikrát pozvracela. Možná čtyřikrát.“

„Pojď mi raději pomoci, musíme tu věc schovat do moře.“

„Nejspíš pětkrát… Co?“

„Vyndej naše zavazadlo a zbraně.“

Petra poslechla bez odmlouvání, tedy ještě jsem zaslechl slovo „šestkrát“. Naštěstí už se během upírského života naučila, že příkazy se plní a diskutuje se až potom. Velmi funkční vojenské pravidlo. Za předpokladu, že vaší armádě nevelí nějaký Jagellonec.

Vrtulník po písku klouzal docela hladce. Napřeli jsme veškerou upírskou sílu a došoupali ho do moře po vrtuli. Vzhledem k tomu, že právě nastával příliv, tak by neměl být dobrých pět hodin vidět. Pak už to bylo jedno.

Naskládal jsem do brašny Desert Eaglea i ukořistěný automat se zásobníky a hodil si ho přes rameno. Teď budeme muset utíkat. Čím dál od místa přistání, tím lépe. Naštěstí upíři běží docela rychle a jsou vytrvalí.

* * *

Brzy se ukázalo, že má obezřetnost byla více než na místě. První skupina stíhaček nad námi přeletěla sotva dvacet minut poté, co jsme opustili pláž. O deset minut později jsme spatřili dokonce kolotoč. A to bylo co říct. Ještě před půl rokem jim patřila celá obloha, ale v posledních měsících se kartani stáhli. Stejně jako většina okupační armády. Buď se vrátili do kosmu, nebo zůstávali na základnách. Udržování pořádku ponechávali na Vesmírném námořnictvu a samozřejmě místních vládách, jejich policistech a troskách armád, které jim zůstaly v podobě různých národních gard.

Hrozba dvou monstrózních bitevních lodí od invaze permanentně kroužících na oběžné dráze Země, které šlo navíc v noci za čisté oblohy spatřit pouhým okem, byla dostatečným varováním pro případné celoplanetární rebelie. Všichni z kartany ovládaných médií moc dobře věděli, že tyhle dva bitevníky by planetu dokázaly vyhladit během hodiny.

Běželi jsme další tři hodiny v kuse. Na obloze začalo být veselo. Stíhačky, vrtulníky a také další kolotoče křižovaly okolí. Už asi podvacáté jsem se pochválil za opatrnost. Letět o půl hodiny déle, už bychom se asi škvařili v troskách vrtulníku. A kupodivu by za to nemohlo mé letové umění.

Esemkám muselo trvat dost dlouho, než zjistili, co se vlastně na Běluše stalo. Otec Chargas určitě navzdory mým doporučením mlčel jako ďábel. Nebo v jeho případě spíš anděl a posádka musela být strachem zalezlá hluboko v lodi. Určitě se nejdřív brodili mrtvolami, než někoho osvíceného napadlo, že chybějící vrtulník na heliportu a pilot s prostřelenou hlavou na palubě znamenají, že ti, které na lodi hledali, jim zdrhli. A pravděpodobně vyrazili k evropské pevnině.

* * *

Od místa přistání jsme urazili dobrých padesát kilometrů. Natrefili jsme na ceduli ukazující k velkému městu Vila do Bospo, ale obloukem jsme se mu vyhnuli. Všechna sídla v oblasti budou plná policajtů se skenery obličejů a našimi ksichty v databázi. Paulinino maskování už bylo dávno pryč.

„Bolí mě nohy,“ řekla Petra už asi postosedmdesátépáté. A já jí konečně neodpověděl: „Ještě musíme dál. Vydrž to.“

„Pojďme podél potoka do lesa. Můžeme se schovat i umýt.“

„Hurááá!“ vykřikla Petra jako malá holka. Najednou se jí šlo mnohem lépe. Dokonce lépe než mně.

Umýt jsme se potřebovali, protože jsme byli od zaschlé krve, střelného prachu a nechci ani pomyslet, od čeho všeho ještě. Stejně jako naše šaty. V batohu jsme měli čisté civilní oblečení, ale zatím jsme ho nevytáhli. Navléct ho na ten sajrajt, který na nás zaschnul, by ho akorát zničilo.

Sloupnul jsem ze sebe úplně všechno. Některé kousky šly obzvlášť těžko. Ale pořád jsem na tom byl lépe než Petra. Po tom, co Sangot ovládající její mysl pozabíjela víc než polovinu komanda Legie nesmrtelných, vypadala jako děsivá zombie. Takovou by nedokázal vykouzlit ani George Lucas po dvou týdnech v ateliéru. Pomohl jsem si Channonovou mačetou, abych z ní dostal oblečení. Kdyby Diana viděl, co z šatů zbylo, asi by si oči vyplakal.

Potok v lese nebyl naštěstí regulovaný, takže místy tvořil poměrně hluboké tůně. Do té nejbližší jsme vlezli a drbali se pískem, kamením a trávou. Když jsme po půl hodině zjistili, že naše pokožka je víc bílá než tmavě černá a strupovitá, změnilo se naše mytí v milování.

Bylo to… Jak popsat sex s někým, koho máte rádi a báli jste se, že jste ho navždy ztratili? Jak popsat sex, který byl nejenom milováním, ale i odpuštěním a vyznáním lásky jednoho druhému? Líbali jsme se nenasytně jako dva puberťáci na diskotéce, kteří právě zjistili, že jazyk má další zajímavou funkci.

Položil jsem Petru na břeh a olíbal snad každou část jejího těla. Krk, ramena, ruce, ňadra (u kterých jsem samozřejmě zůstal nejdéle), břicho, nohy a pak jsem se jazykem zabořil mezi její stehna. Nejdřív vrněla jako kočka, pak se začala svíjet vzrušením a vzdychat rozkoší. Při orgasmu mi stiskla hlavu tak pevně, až jsem se bál, že mi ji rozmačká. Přesto jsem dál dráždil její poštěváček.

Když sevření povolilo, konečně jsem do ní pronikl. Bylo to… No, bylo to rychlé. Můj poslední sex proběhl s Esmeraldou, a to už bylo dávno. I když, s jakou Esmeraldou? Položil jsem se na břeh vedle Petry a věděl, že Esmeralda byla jednou provždy zapomenuta.

„Miluju tě,“ řekla po dvaceti minutách, kdy jsme spolu jenom tak nazí leželi a vychutnávali si, že jsme spolu, žijeme a zrovna v tuhle krátkou konkrétní chvíli se nás nikdo nepokouší zabít.

Pak mi mou líbací výpravu po těle vrátila i s úroky. Po krátké exkurzi okolo krku a hrudi se vrhla na můj penis a dělala s ním věci, které snad nikdy dřív v životě ani nezkoušela. Pak si na mě nasedla a konečně jsme se milovali dlouze a vášnivě. Až když se znovu zachvěla orgasmem, sesedla a vzala si ho opět do úst. Pak jsem znovu vyvrcholil i já.

* * *

Po setmění jsme se konečně oblékli. Petra měla v tašce náhradní květované šaty od Diany. Vzhledem k tomu, že právě začínalo léto a my jsme byli na jihu Portugalska, šlo o postačující oděv. Snad až na to, že si k nim obula pevné boty, které jí zůstaly ještě z fortalezského přepadu. Nic jiného neměla.

Já jsem měl také jenom vojenské boty ukradnuté mrtvému legionáři. Tenhle konkrétní fakt mi nevadil. Za život jsem si přivlastnil už tolik bot různých mrtvol, že bych se jich nedopočítal. Navíc poté, co jsem je několikrát vydrhl pískem, už ani nesmrděly lidskými šťávami a masem. Oblečení mi zbylo jenom to, ve kterém jsem se s Dianou a jeho dívčí partou vypravil do přístavu. Natáhl jsem si béžové kalhoty s lesklými knoflíky na bocích a bílou košili. Kožený ohoz jsem raději nechal v batohu spolu se zbraněmi a neprůstřelnými vestami. Batoh jsem si zase přehodil přes ramena a vyrazili jsme do tmy.

Usmyslel jsem si, že se zastavíme až ve Španělsku. Kdysi tam žili upíři, s nimiž jsem měl celkem slušné vztahy. Zkusím najít vesnici Nueva Aljaima nedaleko Malagy, kde v jedné vile na okraji existovalo místo pro setkávání s přáteli. Vždycky tam někdo držel stráž. Šance, že unikli Kateřinině řádění, byla minimální, ale chtěl jsem to zkusit. Měl jsem alespoň záchytný bod, ke kterému jsme mohli směřovat.

„Vypadáš cukrkandlově,“ zasmála se Petra. „Ale na druhou stranu docela stylově. Podle současné literatury se přesně takhle upíři oblékají.“

„Já vím, mluví s francouzským přízvukem, souloží i s chlapama a používají výrobky Apple.“

Odměnou mi byl Petřin smích.

„Á propos, když už jsme u toho souložení s chlapama, víš vůbec, co se s tebou dělo od chvíle, kdy jsi ztratila vědomí?“

Petra zavrtěla hlavou.

„Pamatuju si jenom, jak jsme pronikli do sálu s počítači a kartanskými přístroji, a pak jak Sangot bojuje s vojáky. Mezi tím jsem vnímala jen pár scén, kdy jsem viděla tebe a nějaké divné lidi, ale všechno mi to přišlo jako sen. Co ale nebyl sen, byla ona. Teď ji vůbec necítím, vůbec nevím, že ve mně je, ale předtím jsem velmi dobře mohla sledovat její myšlenky. Bylo to, jako by mi šeptala do ucha, ale všechno se to odehrávalo v mé hlavě.“

„Mluvila se mnou tvými ústy. Chtěla, abych tě, teda vlastně ji, dostal do kartanské vesmírné lodě.“

Petra se najednou zastavila. Bylo to, jako by uviděla ducha. Úplně ztuhla.

„Petro?“

Neodpověděla.

Teď jsem se zase leknul já. Bál jsem se, že ztratí vědomí a znovu upadne do toho divného komatózního stavu. Přistoupil jsem k ní, ale v očích měla svůj pohled, ne Sangotin.

„Petro?“ objal jsem ji. Z očí jí tekly slzy.

„Ona mě nenechá na pokoji, dokud ji do té lodi nedostaneme.“

„Proč?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím. Ona… Neříká mi všechno. Nevidím do její mysli víc, než mi dovolí. Ona nenávidí kartany. Už strašně dlouho. Myslím, že jak se tenkrát ztratila, jak byla její loď poškozená a nakonec havarovala na Zemi, že v tom měla prsty jejich rasa.“

„Cože?“ málem jsem vykřikl.

„Chce poslat zprávu svým lidem, že jsou na Zemi kartani. Víc opravdu nevím. Jen,“ utřela si sukní slzy, které jí stékaly po tvářích, „mi říkala, že mi nechce ublížit, že mě nechce zabít. Oslovuje mě ‚Dcero mých Synů‘ a myslím, že mě má ráda. Oceňuje, že bojujeme proti kartanům, že jsme se nevzdali.“

„Dobře,“ pokýval jsem hlavou. „Splníme její přání, protože nám nic jiného nezbývá. Neboj, bude to dobré. Věř mi.“

Lhal jsem. Najednou jsem vůbec neměl chuť poslechnout Sangot a strčit Petru do té zasrané lodě, kterou si mimozemšťanka vyhlídla. Řekl jsem to ale co nejvíc přesvědčivě. Tohle totiž nebyla věta určená Petře. Mluvil jsem k Sangot schované uvnitř ní, protože jsem věděl jistě, že nás ta prastará nezničitelná mrcha poslouchá. Dál se budu snažit k té lodi dostat, ale pokud předtím najdu možnost, jak Petru Sangotiny mysli zbavit, udělám to.

Alespoň jsem v to doufal.

* * *

Abych ji i sebe přivedl na jiné myšlenky, než na Sangot uvězněnou v jejím mozku, zeptal jsem se: „Pamatuješ si Dianu?“

„Koho?“

„Toho černošskýho transsexuála, kterýmu jsme se vloupali do bytu.“

„Jo,“ přitakala Petra.

„Ten nás oba zachránil. A taky bys o něm měla začít uvažovat jako o své Sestře.“

„Cože?“ vyprskla Petra. A pak se šibalsky usmála. „Hele, že ty nakonec budeš moderní upír, který souloží i s chlapama, co? V pohodě, mně to nevadí, s chlapem to není nevěra. Zvlášť s takovým fešákem v růžové minisukni,“ zasmála se.

„Ach jo,“ povzdechl jsem si, „Gerhard na tebe nemá dobrý vliv.“

* * *

Ráno jsme se ukryli v rozsáhlém a hlubokém lese. Zopakovali jsme si milování a pak teprve zalehli. Obloha už byla klidná. Jen sem tam proletělo dopravní letadlo. Byli jsme od místa našeho přistání takových sto padesát kilometrů. I kdyby na nás nasadili všechny policajty v okolí a povolali všechna esemka na planetě, takhle rozsáhlou oblast můžou jenom těžko důkladně pročesat. Byli jsme z toho venku.

Vzbudil jsem se vpodvečer. Petra už byla vzhůru. Dlouho. A nelenila, protože v nedalekém potoce chytila pět pstruhů. Mačetou jsme jim usekali hlavy a vydolovali veškerou krev, která v nich byla. Nebylo to jídlo, ani zákusek. Spíš jednohubka, ale osvěžující. Channonovu mačetu jsem si vůbec zamiloval. Když jsem se v noci vypravil do nejbližšího městečka, vzal jsem si ji s sebou.

* * *

Původně jsem vůbec nechtěl riskovat kontakt s lidmi dřív než v Nueva Aljaima, ale nemohl jsem si pomoci. Potřeboval jsem spojení se světem. Nešlo jen tak naklusat do internetové kavárny a zkoušet tam platit dolary, což byly jediné peníze, které jsem měl. Spíš se v noci vloupu do některého z domů a zkusím tam ukrást notebook nebo mobilní telefon s internetem. Petru jsem nechal hlídat na stráni nad vesnicí. Ani nevím, jak se jmenovala. Mohla mít tak tisíc obyvatel. Víc ani náhodou. Pod košili jsem si připevnil podpažní pouzdro s Desert Eaglem a do ruky vzal mačetu. S ní jsem vypadal víc jako toulavý zloděj než kartany hledaný terorista. Nakonec jsem ještě nabral trochu bláta z rybníka a začernil si obličej. Přes bílou košili jsem si navlékl koženou vestu a vyhrnul si rukávy, abych nebyl tolik vidět ve tmě. Postupoval jsem jako každý zloděj. Vybral jsem si dům na okraji vesnice, který vypadal, že lidé v něm nebudou moc chudí a hlavně, že oni ani jejich sousedi nemají psa. Psi byli při krádeži vždycky problém. Nebál jsem se, že by mi snad nějaký čokl mohl ublížit. Problém byl ve štěkání. Mohlo by vzbudit nějakého místního hrdinu a já jsem k smrti nerad ubližoval nevinným lidem. Zvlášť místním hrdinům. Počkal jsem, až v domě zhasnou všechna světla. Byl dvoupatrový a poslední hodinu se svítilo jenom nahoře. Předpokládal jsem, že je tam ložnice. Přízemí domu by proto mohlo být bez případných nečekaných překvapení. Mačeta mi posloužila jako účinné páčidlo. Do domu jsem vniknul nejjednodušší cestou: přes záchodové okénko. Prošel jsem koupelnou, chodbičkou a ocitl se ve velké místnosti, která sloužila jako obývací pokoj, kuchyň a jídelna. Tyto části od sebe odděloval jenom nábytek. Bylo to velmi důmyslné. Opatrně jsem našlapoval a rozhlížel se, abych náhodou něco neshodil. Nebylo to jednoduché. Byt byl plný váziček s květinami, rámečků s fotkami a keramických figurek. Na jídelním stole ležela padesátieurová bankovka a několik drobných mincí. Strčil jsem si je do kapsy. První úspěch. Pak jsem konečně uviděl to, pro co jsem přišel. Na druhé straně místnosti ležel na pracovním stole notebook. Byl to starší typ Hewlett-Packard, ale měl wi-fi, takže pokud majitel nevymyslel důmyslné heslo, byla šance, že jsem dosáhl cíle. Vytáhl jsem z počítače napájecí šňůru i propojení s tiskárnou a vzal jej do podpaží. Zpátky už jsem nešel záchodovým okénkem, ale hlavním vchodem. Majitelé domu, stejně jako většina lidí, nechávali klíče v zámku. Takže jsem si odemknul a vypadnul odtud. Za chvíli už jsem seděl s Petrou na mezi a lovil signál. Vesnice měla několik volných wi-fi. Chytal jsem tu sice slabý signál, ale bylo to lepší než nic. Majitel měl i připojení přes kartu, ale to jsem nezapínal. Volná wi-fi je vždycky lepší. Projel jsem všechny e-mailové schránky. Jednu zprávu mi poslal Diana. Psal v ní, že informoval Gerharda přesně, jak jsem chtěl, a také, že s celou partou opustili hned v noci Fortalezu a vydali se pro mé španělské zlato do Argentiny. Další zprávy byly od Gerharda. Bylo jich několik a všechny začínaly oslovením Ty vypatlanej českej kreténe.

Předposlední byla tahle:

Dostal jsem zprávu od Diany. Když jsem zjistil, že jsi z TOHO udělal upíra, došlo mi, že tvůj méněcenej slovanskej mozek už definitivně změknul a stal se z něj tvaroh. Jsi blázen. Poslal jsem za ním Lucii, aby se ho pokusila ochránit a naučit ho, jak přežít. Vím, že svět se v kravskou prdel obrátil, ale pořád to znamená, že je teď díky tobě člen našeho klanu a musíme se o něj postarat. Nebo ho zabít, což bych udělal ještě asi tak před pěti lety. A bez mrknutí oka. Už jsem ti napsal, že jsi vypatlanej českej kretén?

Zítra odlétám do Evropy a pokusím se tě najít. Pokud máš ještě trochu rozumu, tak si přestaň hrát na hrdinu a zavolej mi na číslo, které ti napíšu na konci e-mailu. Netuším, jak pomoci Petře, ale znám někoho, kdo by to mohl dokázat. Mágové z Alexadrie stále žijí. Kateřina o nich vůbec nic nevěděla. Spojení s nimi udržovaly jenom hlavy klanů. Jak se ukázalo, bylo to zatraceně dobré opatření.

Poslední e-mail přišel poněkud nepochopitelně z adresy, kterou v komunikaci se mnou ještě nepoužil:

Jsem už v Evropě. Jakmile si tenhle e-mail přečteš, zavolej mi.

Gerhardův poslední e-mail byl starý deset dní. Ani na jeden jsem neodpovídal. Zkusím najít nějaký veřejný automat nebo někomu ukradnu telefon a zavolám mu. Myšlenka, že se znovu setkám s Gerhardem, do mě vlila novou energii. Už mi ten skopčáckej parchant začínal chybět.

Nakonec jsem ještě zašel na diskusní fórum undergroundu a nechal tam vzkaz pro Alenku790:

Jsem člen malé skupiny hnutí odporu proti kartanům. Ta akce ve Fortaleze byla moje práce. Mám plány v Česku a potřeboval bych pomoc od místních odbojářů, o kterých ses několikrát zmínila. Napiš mi, kde se s vámi můžu setkat. Přistoupím na všechny vaše podmínky.

Odhlásil jsem se z internetu, vzal notebook a rozmlátil jej o nejbližší strom. Zbytky jsem pak rozházel po okolí.

„Kdo jsou, zatraceně, mágové z Alexandrie?“

* * *

Najít veřejný automat byl problém. Vypadalo to, že ve Španělsku, kam jsme za tři dny úplně vyčerpaní dorazili, už mají mobil i bezdomovci. Poprvé od mé krádeže notebooku jsme se odhodlali navštívit město. Alozaina přitom nebyla žádná malá díra, ale docela velké město.

Toulali jsme se ulicemi a snažili se tvářit, jako bychom sem patřili. Prolezli jsme desítky ulic, ale v žádné nebyl jediný telefon na mince. Nakonec jsme se odhodlali vstoupit do malé kavárny a dát si tam sklenku vína. Čtyřikrát jsem si musel odskočit na záchod, než se mi podařilo „vrazit“ do chlapíka, který měl v kapse telefon.

„Někdy mě naučíš krást,“ špitla mi do ucha Petra, když jsme zaplatili naší padesátieurovou bankovkou a vyrazili na druhý konec města.

„Naučím tě všechny zlodějské finty. Opilce, zoufalou prostitutku, starého známého, zmateného drába, rychlý nůžky, krátký nůžky, veselou oprátku, černou vdovu, červenou vytáčku, znám desítky způsobů, jak okrást člověka. Měl jsem skvělého učitele. Kradl v ulicích, ještě když se na pražském Novém městě proháněly ovce. Každý upír musí umět krást. Zvlášť když vyloupit banku je čím dál těžší,“ rozprávěl jsem jí, když jsme odcházeli co nejdál od místa mého hanebného činu. Když jsem se jí přiznal, že při lovení telefonu jsem si přisvojil ještě dvě peněženky, a jsme tak bohatší o dvě stě sedmdesát euro, vzrušilo ji to.

„Zalezem si mezi stromy, ty můj zločinče,“ vzdychla, když jsme se ocitli na okraji parku, kde rostly husté akáty a rododendrony.

Propletli jsme se křovím a už po cestě si Petra svlékla kalhotky. Byly vlhké. Nacpal jsem si je do kapsy, opřel ji o strom, nadzvedl jí sukni a levou rukou si začal hrát s jejím poštěváčkem. Sotva po pěti minutách jsem ji přivedl k orgasmu. Sám jsem byl přitom tak vzrušený, že mi šly jen těžko rozepnout kalhoty. Stačilo, když mi vzala penis do ruky, trochu si s ním pohrála a už jsem ejakuloval.

Nestačilo mi to. Vůbec jsem se jí nedokázal nasytit a ona mě také ne. Bylo to neuvěřitelné. Jako bychom byli dva nezkušení studenti, kteří se teprve včera odhodlali, že prozkoumají tajemství lidské sexuality. Sotva jsem jí deset minut líbal mezi nohama, můj penis se znovu ztopořil. Fakt neskutečné. Otočil jsem ji a za chvíli jsme byli v sobě. Teď to trvalo déle, ale zase ne o tolik, kolik bych očekával.

„Chyběla jsi mi,“ šeptal jsem jí do ucha a ona se usmívala.

Když jsme skončili, objali jsme se a zůstali tak spojeně několik minut. Teprve pak jsem si všiml, že jsme vůbec nemysleli na svět okolo sebe, natož abychom ho vnímali.

Čtyři metry od nás stáli dva policajti a civěli na nás.

* * *

Můj vadnoucí penis ještě stále zůstával v Petře. Ona měla zavřené oči a okolí vůbec nevnímala. Užívala si poslední doznívající orgasmus. Nervózně jsem se rozhlédl po okolí. Taška se zbraněmi ležela pohozená pět metrů od nás.

Policajti popošli na hranici akátů a ruce drželi na pistolích. Tohle se neobejde bez nepříjemných komplikací.

„A kurva,“ zašeptal jsem.

Petru to probralo ze sexuální slasti a konečně otevřela oči.

„Dobrý den,“ pozdravil s úsměvem policista.

„Asi bychom vám měli udělit pokutu,“ zasmál se ten druhý, „ale je vidět, že jste mladý zamilovaný pár. To bychom byli pěkný nelidové, kdybychom vás trestali za lásku.“

„Každopádně se příště raději přesuňte někam do auta nebo na okraj města. To víte, chodí si tu hrát děti a tyhle věci by přeci jenom měly vidět nejdřív na internetu,“ řekl první tak žoviálním tónem, že jsem měl hned chuť s ním jít na pivo.

„Díky moc. To víte, studenti,“ oplatil jsem jim úsměv a do své španělštiny vrhl tolik portugalského přízvuku, kolik jsem jen zvládl.

Policisté se se smíchem otočili a vydali se o park dál.

„Uf,“ ulevil jsem si zhluboka.

„Viděl jsi, jaký měli boule v kalhotách? Ti nás museli pozorovat pěkně dlouho.“

„Hlavně, že si to s námi užili, lásko.“

Konečně jsem si natáhl kalhoty. Ani mi nedošlo, že celou dobu, co jsme se s nimi vybavovali, jsem je měl stažené a ukazoval jim své ochablé pohlaví.

Pak jsem vrátil Petře kalhotky.

„Pojďme na nějaké klidnější místo, ať můžeme zavolat Gerhardovi.“

* * *

Telefon byl starý Samsung. Před pár lety jsem jeden takový také měl, ale štvala mě slabá baterie.

Zapnul jsem GPS a našel cestu z města vedoucí k Nueva Aljaima.

Procházeli jsme čtvrtí rodinných domků. Slunce pozvolna zapadalo. Španělsko bylo skutečně krásné. Na vinicích kolem nás dozrávaly bobule ranné vinné révy a já po letech zalitoval, že nemůžu jíst.

Připomnělo mi to, jak jsme s králem Janem táhli Itálií. Plenili jsme právě takové vinice, ale i sady, kurníky a chlívky italských sedláků i panenské blány jejich dcer a služek. Tenkrát jsem při jedné pijatice, které se účastnil i král, získal svoje příjmení.

Lucemburk, zpitý, jak mu jeho pověst velela, se rozvaloval na dřevěné lavici, přičemž se ho snažila pusou uspokojit krčmářova manželka. Vystrašený hostinský se krčil u dveří a držel jí palce, aby to zvládla. Král totiž prohlásil, že pokud mu to hostinského manželka pořádně neudělá, tak mu vojáci vypálí hospodu a pak ho v jejích troskách pověsí. Král by to nikdy neudělal. Tohle by byl akt pod jeho úroveň, ale krčmář, zvyklý na praktiky žoldnéřů plenících italský venkov ve službách místních šlechticů bojujících o moc, tomu věřil.

Jan už byl chatrný věkem a vzhledem ke kvantu vína, které vypil, se krčmářka mohla snažit jak chtěla, ale byl by to zázrak, kdyby královský penis vůbec uronil alespoň královskou slzu. Krále ale ta hra bavila a určitě mu její urputná snaha nebyla nepříjemná.

„Jak se jmenuješ dál? Máš nějakou přezdívku, Jane?“ zeptal se král.

„Nemám žádné jméno, pane. Neznám ani svého otce, ani matku. Jsem sirotek. Proto nejsem ani nevolník. Nikomu nepatřím,“ odpověděl jsem.

„Víš co, sirotku? Já ti dám titul. Pasuji tě na rytíře bez původu a bez pozemku. Na počest našeho dávného jmenovce anglického krále Jana se ti bude říkat rytíř Jan Bezzemek. Áááááách! Bože, já jsem se udělal!“ zařval král a přešťastný krčmář, pyšný na milovanou ženu, mu přinesl další pohár vína.

Za půl hodinu Lucemburk padnul pod lavici, pozvracel se a usnul. Na mé povýšení do šlechtického stavu si už nikdy nevzpomněl. O půl roku později padnul u Kresčaku. Mí spolubojovníci si ovšem na králova slova pamatovali, a tak jsem se stal Janem Bezzemkem, kterému dal jméno i rytířský titul samotný král Jan Lucemburský.

Gerhard se ovšem zřejmě rozhodl dát mi úplně jiný titul.

„Ty vypatlanej českej kreténe, jsi to ty?“

„Taky tě rád slyším.“

„Kde jsi?“

„Ve Španělsku.“

„Výborně. Já jsem v Malaze. Dostaneš se sem?“

„Určitě.“

„Sejdeme se na pahorku, kde Hannibal popravil Gaia Horatia Septima.“

„Herr General, já vůbec netuším, kde koho Hannibal popravil. Já v té době vůbec nežil,“ zasmál jsem se.

„Aha,“ odvětil rozmrzelý Germán. Působil zmateně. „Tak co se sejít u koridy na Plaza de toros de La Malagueta. Kdysi tam stála hospoda, kde jsme poprvé uzavřeli příměří mezi slovanským a germánským klanem. Tam trefíš určitě.“

„Nevím,“ odvětil jsem rozmrzele. „Bojím se jít na nějaké veřejné místo, zvlášť v takhle velkým městě. Původně jsem mířil do Nueva Aljaima. Je to klidné městečko. Dřív tam přijímala návštěvy španělská Rodina. Chtěl jsem se podívat, jestli ještě žijí. Co se sejít tam? S Hispánci jsi měl vždycky dobré vztahy.“

„Dobře,“ přitakal Gerhard. „Sejdeme se u jejich vily, ale pochybuji, že ještě žijí. Kateřina je určitě dostala. Kdy se tam dostaneš?“

„Jsme ještě daleko a postupujeme pomalu. Budeme tam zítra večer.“

„Dobře, počkám tam na tebe.“

„Těšíme se na tebe, Gerharde!“ radostně zapištěla Petra do telefonu, který mi předtím vyškubla.

Nečekal jsem na odpověď, přerušil hovor a rozšlapal přístroj na střepy.

„Fakt se na něj těším,“ řekla Petra, jako by se musela omlouvat za spontánní projev náklonnosti ke germánskému obrovi.

„Já taky. Jediný problém je v tom, že ho zajali kartani.“

Mágové z Alexandrie

„Cože?!“ vyjekla Petra.

„Chytli ho. Nevím, jak se jim to povedlo, ale pokusili se s jeho pomocí na nás ušít past. Gerhard schválně řekl lež. Mezi našimi klany nikdy v historii nebylo příměří. Ten starej skopčák to ví, protože on je chodící historie. Řekl lež, jakou kartani nemůžou prohlédnout. Kateřina by to poznala, ale oni nemají už žádného ze starých upírů, který by to dokázal odhalit. Tohle byl od toho starýho vlka nejlepší způsob, jak nás varovat.“

„Kurva.“

„Jo, kurva, lásko, kurva je to správný slovo,“ povzdechl jsem si naštvaně.

Zrovna, když to vypadalo, že se štěstí začíná obracet na naši stranu, hodil Osud kostkama a kartanům vyšly samé šestky. Jenže na Osud a na Štěstí jsem se nikdy nespoléhal. Vždycky jsem věděl, že když jdou tihle dva proti nám, pořád zbývají staří dobří přátelé Lstivost, Zákeřnost a Bojovnost.

„Co budeme dělat?“

„Vrátíme se do města. Byla tam malá prodejna zbraní. Sebereme všechno, co uneseme. Pak vyrazíme do Nueva Aljaima. Je to odsud mizerných třicet kilometrů, takže když se trochu proběhneme, budeme tam ráno. Kartani nás budou čekat až večer.“

„Jasně, ti zmrdi si myslí, že nás překvapí s gatěma na půl žerdi a dildem v zadku. A přitom my překvapíme je.“

„Jo, a rozmašírujem je jak Žižka strakonické u Sudoměře, lásko. Mimochodem, začínáš chytat můj slovník, víš o tom?“

„Vím. Hlavně jsem ale ráda, že jsme upíři a nemůžu od tebe chytnout i něco jiného, pane promiskuito,“ zašklebila se a na čele se jí z vrásek seskládalo jméno Esmeralda.

Naštěstí už v tom nebyla prvotní zuřivost a vztek, jako spíš škádlivost.

* * *

Takže jsme zalezli do pole a znovu si to rozdali.

* * *

Pan Batista, majitel obchůdku se zbraněmi na ulici Miguela de Carvantese y Saavedry byl starý a hodný člověk. Jak se nám svěřil, nebylo to poprvé, co jej někdo přepadl. Šlo dokonce o jubilejní desáté vloupání. Jako zkušená oběť zločinu věděl, jak se při přepadení chovat. Vysvětlil nám, že jako mladík dokonce po lupičích občas střílel, ale jednou to odnesl ošklivým zraněním, kvůli kterému se dodnes nemůže pohodlně posadit. Časem zmoudřel a rozhodl se s lupiči spolupracovat.

A taky si platit vysokou pojistku proti vloupání.

* * *

V jeho arzenálu toho moc nebylo. Elegantní revolvery, které se nehodily na nic jiného než na zvedání si sebevědomí v případech, že vás příroda příliš neobdařila, pistole, vhodné tak akorát pro dealery drog, pušky pro sportovní střelce a lovecké zbraně. Spousta loveckých zbraní.

„No to mě –!“ vyštěkl jsem česky, když jsem v trezorové vitríně spatřil…, „– Holand and Holand. Tahle hračka má cenu nejmíň třicet tisíc euro.“

Pan Batista se na mě uznale podíval. Konečně ho nepřepadl žádný feťák nebo zoufalec, který potřeboval bouchačku na přepadení banky.

„Naštěstí jenom pětadvacet,“ usmál se. „Objednal si ji u mě před měsícem jeden místní podnikatel, který je vášnivým lovcem. Zaplatil i zálohu, ale pak ho zatkla policie za krácení daní a já se téhle věci nemůžu zbavit. Musel jsem za ni zaplatit hotově a teď to ode mě za tu cenu nechce nikdo koupit. Je to rarita. Lovila se s tím ‚velká africká pětka‘.“

„Velká co?“ nechápavě se na mě otočila Petra. Španělština jí docela šla, teda na to, že se ji učila na české střední škole, ale „velká africká pětka“ byl pojem, který neznala ani v češtině.

„Pět největších zvířat v Africe. Jde o pušku na slony a nosorožce.“

„Poláci?“ zeptal se zmateně obchodník, když zachytil naši slovanskou výměnu informací.

„Kdepak,“ zakroutil jsem hlavou. „Ukrajinci.“

„Aha, byl jsem kdysi v Kyjevě,“ zasnil se.

„Máte do toho i náboje?“

„Nitro Express. Mám jich tady rovnou stovku.“

„U ran božích, pane Batisto, vy víte, jak potěšit srdce lupičovo,“ zvolal jsem s nadšením a Desertem v ruce jsem ho popohnal, aby trezor otevřel. Hned jsem si desetikilovou pušku přivlastnil a spolu s náboji ji přidal do naší už tak dost napěchované tašky.

Nitro Express se jmenují proto, že jejich zápalná látka je složená z nitrocelulózy a nitroglycerinu. Puška s těmito náboji sice nemá dobrou průraznost, ale její výhoda je, že dokáže cíli při dopadu předat co nejvíc své energie. Když bych střílel na slona z Desertu, tak kulka projde skrz – čistý průstřel, ale .470 Nitro Express mu utrhne kus břicha i s vnitřnostmi. Proti legionářům budou účinné určitě a mohl jsem doufat, že i proti kartanským robokopům. A o tom, že nás v Aljaimě budou čekat hlavně robokopové, jsem nepochyboval. Zvlášť po fiasku na lodi.

Slonobijka nebyla žádný zázrak, ale pomůže nám. Hodně pomůže. Tohle bylo to nejlepší, co jsem mohl od takového obchůdku čekat, a dostal jsem to. Tohle byl dárek, který nám poslalo samo nebe. Měl jsem sice ještě svého Desert Eaglea, ale k tomu jsem měl jenom sedmadvacet nábojů. To znamená dva plné zásobníky a v jednom pouze sedm kulí. Jako v Sarajevu.

Automat, kterým byla vyzbrojena Legie nesmrtelných, byl sice slušná zbraň, ale proti robokopům prakticky neúčinná. Žluťáskové nebyli tak hloupí, aby své pohůnky vyzbrojili něčím, co by jim samotným mohlo ublížit. Moc dobře si uvědomovali, že každý sluha může být někdy v pokušení stát se pánem, a kdyby to pokušení náhodou přišlo, bylo jasné, že chtějí mít v rukou, v jejich případě ve žlutých slizkých prackách, všechny trumfy.

Když jsme se chystali k odchodu, vytáhl jsem z kapsy dvě stě dolarů, pětinu své železné zásoby v americké měně.

Pan Batista významně pozvedl obočí, aby demonstroval překvapení.

„Vím, že to nepokryje náklady za to, co jsme si vzali. To, doufám, udělá vaše pojišťovna. Tohle, prosím, vemte jako výraz úcty. Nechci používat takové ty plané výhružky jako ‚fízlům ani muk, jinak se vrátím a zpřerážím ti všechny hnáty‘ nebo oblíbenou ‚dej fízlům náš popis a zabiju všechny členy tvojí rodiny a tebe nechám žít, abys pochopil, jakou jsi udělal hovadinu‘. To, myslím, není vůči vám slušné. Každopádně bychom vám byli vděční, kdybyste nám dal nějakou tu hodinku náskok, než zavoláte na policejní stanici. A při popisu lupičů trošku popusťte uzdu své fantazii. Možná by neškodilo říct, že byl jenom jeden.“

Majitel obchodu rozvážně pokýval hlavou. Nic neslíbil, ale vypadalo to, že se na jistou vstřícnost z jeho strany můžeme spolehnout. Koneckonců ta slova o vraždění členů rodiny jsem pro jistotu pronesl tónem člověka, který s tím má velkou zkušenost. Tenhle přístup jsem se naučil od členů Cosa Nostry.

Chlapci z „naší věci“ věděli, že klidný hlas, za nímž se skrývá nevyslovená hrozba, je mnohem účinnější způsob zastrašování svědků než mávání nožem před obličejem a křečovité výkřiky prskané do tváře. A navíc, pojišťovna mu dá za tu těžko prodejnou raritu z továrny Holand and Holand plnou cenu. Myslím, že pan Batista měl dneska nakonec docela dobrý večer.

* * *

Nueva Aljaima.

Do městečka jsme dorazili kolem čtvrté hodiny ráno. Na ulicích jsme nepotkali jediného člověka. I když ulice nejsou zrovna nejlepší název pro zdejší plochy mezi domy. Většina z nich tu má mezi sebou spíš náměstí než ulici.

Městečko mělo v současnosti jenom něco okolo čtyř stovek obyvatel. Byly časy, kdy bylo Nueva Aljaima městem, ale ty jsou už dávno pryč; I tak tu ale nikdy nežily více než tři tisíce obyvatel. Proto tu také členové španělské Rodiny postavili vilu pro návštěvy.

Kdysi měl každý klan podobné místo. Většinou se upíři schovávali, ale jeden objekt sloužil jako jakési velvyslanectví. Tam jste mohli kdykoliv přijít, zaklepat a vyjednávat beze strachu, že vám někdo vrazí meč do ledvin dřív, než řeknete: „Přišel jsem jen na skok a šálek nějaké té krve.“

Vila, kterou tu k diplomatickým účelům zdejší upíři provozovali, stávala v malém údolí daleko za posledním domem vesnice, které jsem městečko říkal jenom z úcty k její zašlé slávě.

Minulý čas byl na místě. Dům, jehož základy pocházely ze třináctého století, byl srovnán se zemí. A to velmi efektně. Nejvyšší část zdi, která útok přežila, dosahovala sotva metru a půl. I přes snahu trávy a keřů uchytit se na místě, které jim před sedmi stovkami let sebrali upírští stavitelé, bylo vidět, že dům není ruinou dlouho. Ne víc než rok, tedy z období velkého honu na upíry, který kartani uspořádali po římském masakru. Většina zbylých zdí na sobě nesla památku na plameny. Tohle nebyl obyčejný, ale chemický požár. Plameny měly mnohem větší teplotu, než kdyby v domě hořel jen nábytek a dřevěné trámy.

Opatrně jsem prošel okolí, ale po kartanech tu nebyla ani stopa. Až na zničenou vilu to tady vypadalo zhruba stejně jako v roce 1936, kdy jsem zde byl naposledy. Ve Španělsku zuřila občanská válka a my jsme tajně v uniformách interbrigád pomáhali republikánům v boji s fašisty. Asi tři sta metrů od trosek vily začínal palmový háj, který se táhl dobré dva kilometry směrem od Malagy. Pamatuju si, že dřív byla jeho hranice o pár desítek metrů dál od domu, ale po poslední válce klanů, která se časově shodovala s druhou světovou válkou, to tu za dlouhého času míru nechali Španěláci pěkně zdivočet. Jo, lenivost se nevyplácí.

Moc času už nám nezbývalo. Uprostřed křoví pod ochranou shluku několika vzrostlých palem jsem vyhrabal malý okop tak akorát, aby si do něj mohla lehnout Petra, viděla přitom do okolí, ale zároveň byla alespoň trochu chráněna terénem. Dal jsem jí slonobijku a pár rychlých instrukcí, jak z ní střílet. Pak jsem jí obličej zamazal prachem, aby se neleskl, a navíc ji zahrabal hlínou a listím.

„Počkej se střelbou, dokud nezačnu střílet já. Určitě tu bude víc nepřátel, než jsme schopni zvládnout, takže akorát sebereme Gerharda a zmizíme,“ zopakoval jsem naposled instrukce a pak se vypravil do trosek domu.

Už svítalo, když jsem si vytvořil v ruinách dokonalý úkryt. Využil jsem hromadu cihel na místě, kde dřív byla snad koupelna. Postavil jsem z nich malý bunkr, do kterého jsem se mohl nasoukat.

Teď už zbývalo jenom vyčkat na nepřítele.

Byl jsem opravdu velmi trpělivý. Jako upír jsem si to mohl dovolit. Nepotřeboval jsem chodit na záchod. Jíst ani pít. Pokud jsem měl v sobě dost krve. Samozřejmě cizí. Vyčkávání byla jedna z našich nejskvělejších taktik. Dokázali jsme se ukrýt a týden čekat, dokud přes nás nepřejde nepřátelské vojsko, a nečekaně zaútočit přesně v okamžiku, kdy jsme se ocitli přímo uprostřed něj.

Kouzlo téhle naší prastaré taktiky pochopili lidští vojevůdci až po bitvě o Cambrai. Tam tenkrát Britové nasadili poprvé v historii masivní útok tanků. Zahnali skopčáky desítky kilometrů daleko a pak oslavovali v bunkru blátivým čajem a pečenými krysami. Za pár dní se skopčáci nečekaně vrátili a vykopali je ze zákopů ještě dál, než odkud původně přišli. Generálu Haigovi tisíce mrtvých a desítky ztracených kilometrů bojiště konečně vtloukli do hlavy, že není až tak podstatný počet děl a tanků, ale právě moment překvapení. A na ten jsem teď sázel i já.

Během staletí jsem se pro tyhle chvíle naučil pár mentálních technik, kterými se dala vyplnit dlouhá chvíle. Učil jsem je i Petru a podle toho, že v palmovém háji se nic nehýbalo ani nešustilo, zřejmě úspěšně.

První zvuky jsem zaregistroval, až když padla tma. Čekal jsem, že sem během dne začnou přicházet oddíly kartanů a nad hlavou mi budou vrčet kolotoče. Nic z toho se nestalo. Okolí trosek, alespoň podle mého sluchu, bylo celý den stejně tiché, jako když jsme sem v noci přišli. Tím zvukem byly kroky. Tiché a na hranici slyšitelnosti, ale já jsem je slyšel. Někdo opatrně obcházel okolo domu. Pak zmizel a za půl hodiny se zase vrátil. Sednul si na zbytek severní zdi a začal si zpívat.

* * *

Gerhard. Musel to být on, protože tichý baryton zpíval Ludwigslied. Píseň napsanou v roce 881 na oslavu vítězství Ludvíka III. nad Normany v bitvě u Saucortu. Slova se snad mohl i někdo naučit, ale tu děsivou, německou raně středověkou výslovnost a melodii, která pro svět zmizela spolu s posledním minstrelem, který se ji naučil od svého mistra, tu mohl ovládat jenom jediný člověk.

Pardon, upír.

* * *

„Gerharde?“ zašeptal jsem, když se mi podařilo potichu se vysoukat z pracně vybudované skrýše.

Germán se ani neotočil a dál si broukal Ludwigslied. Popošel jsem blíž k němu, když v tu chvíli…

* * *

Pěst mě udeřila přímo doprostřed obličeje. Nos se mi zlomil a v ústech zachutnala vlastní krev. Než jsem stačil zareagovat, obkročmo na mně seděl německý upír a usmíval se od ucha k uchu.

„Rád vás vidím, Herr Bezzemek,“ zašeptal.

„Co? Kdo? Jak? Kartani? Past?“ soukal jsem ze sebe zmateně.

„Žádní kartani, žádná past. Chtěl jsem vás vyděsit za to, jak jste vyděsil vy mě v Brazílii. Dostat vás do ruky před týdnem, asi byste z toho tak lacino nevyklouzl.“

„Slez z něho, ty zmrde, nebo ti prostřelím pajšl.“

„Was?“ vyhrknul Germán. Vstal a pomalu se otočil.

„Petro!“ vykřikl potom, rozpřáhl ruce a navzdory tomu, že na něj moje holka pořád ještě mířila slonobijkou, k ní vyrazil.

„Gerharde!“ zaječela, pustila pušku a skočila mu do náruče. Přitom z ní opadalo listí, které jí ve vlasech a na oblečení zůstalo z maskování.

Pomalu jsem vstal, narovnal si nos a oprášil ze sebe popelovou hlínu ze spáleniště upírské vily.

„Můžeš mi to, sakra, vysvětlit?“

„Co?“ otočil se Gerhard. „Že jsi zasranej slovanskej idiot, kterej neuvažuje a vydá se do Evropy beze mě? Zapomněl jsi na to, že jsme teď členové jednoho klanu a jedný Rodiny? Možná poslední upíří Rodiny na světě? Co sis, kurva, myslel, že asi tak udělám, když mi vzkážeš, že Petra je v komatu a ty to jedeš sám vyřešit? Že si zalezu do slumu a budu platit nějakýmu zasranýmu drogovýmu baronovi za to, že mi chrání prdel, dokud mi náhodou nevzkážeš, abych ti přijel pomoct?

Kurva, kdyby to bylo za starých časů a tys byl mým Synem v rodině, useknul bych ti hlavu a nechal ji putovat po všech příbuzných jako výstrahu pro každého, kdo se chce chovat jako kretén.“

Vychrlil to na mě ve svatém rozhořčení a já neměl co říct. Sednul jsem si na zídku, kde si před chvílí broukal píseň starou dvanáct století, a došlo mi, že má pravdu. Zachoval jsem se jako pitomec. Gerhard je největší válečník celé upíří historie a já se rozhodnul, že se bude skrývat, zatímco já se vydám zachránit Petru.

„Promiň, jsem pitomec.“

„Ten největší.“

„Chtěl jsem, aby ses postaral o Lucii. Potom, co se stalo s Michelle…,“ nedořekl jsem.

„Lucie se postará sama o sebe. Respektive se postará hlavně o Dianu a její upíří kamarádky.“

„Upíří?“ hlesnul jsem a tušil, že tohle mi u Gerharda neprojde zrovna hladce.

„Jo, upíří. Ta tvoje nová rajda si už podle všeho vytvořil vlastní upíří rodinu. Prý jsi mu to poradil.“

Polknul jsem na sucho. Claudie, Bianca a Paula jsou už upírky? Nemohl jsem si pomoci a usmál jsem se. Transsexuální upírská rodina? Na tom bylo něco neodolatelně komického.

„Víš,“ zkusil jsem se nesměle hájit, „kdybys viděl takového Claudii nebo Biancu v akci. Ti hoši mají talent.“

„Rajda? Talent? Tys mě podváděl s chlapama?“ vložila se do diskuse Petra.

„Moc bych za to nedal,“ zasmál se Gerhard. „Podle poslední zprávy od Lucie máme v Brazílii sedm upírů v sukních. Diana se mi dušoval, že jedná jenom na tvůj výslovný příkaz.“

Teď už jsem neměl ani sílu polknout.

„To jsi chtěl zažít upíří gay grupáč, nebo co?“

„Možná jsem mu řekl něco v tom smyslu, že aby přežil, měl by si založit nějakou menší skupinu, aby se mohli navzájem chránit.“

„A nestačilo by mu koupit dost kondomů?“ zasmál se Gerhard. Podíval jsem se mu do jiskřících očí a došlo mi, že mi odpustil. Asi mi odpustil dřív, než na mě tenhle lstivý trest vymyslel, ale potřeboval to ze sebe dostat.

„Kondomy nepotřebuje. Říkal, že to máš rád naostro,“ kontroval jsem.

„Jen jestli to nemáš rád s klukama naostro ty,“ zahrozila mi slonobijkou Petra.

* * *

V Gerhardově testu jsme obstáli na výbornou. Dokonce nás pochválil. Teda Petru, mě ani náhodou. Skutečně to na nás chystal už od začátku. Věděl, že určitě poznám, že se mi snaží dát znamení, a připravím se na něj. Takhle mě ještě nikdy nikdo nevytrestal.

„Šel jsem okolo tebe nejmíň třikrát, ale vůbec jsem tě neodhalil. Jsi skvělá,“ plácal Petru po ramenou asi s desátým komplimentem toho večera.

Už jsem ani nezkoušel namítat, že bez mé pomoci by se tak dobře nezamaskovala, ale raději jsem to vzdal. Vždycky se totiž potom řeč stočila zpátky na Dianu a její kamarádky. A ke Germánovi se s radostí přidávala i Petra. Zdá se, že pochytila nejenom můj vulgární slovník, ale od Gerharda se zase nakazila chutí na zlomyslné šťouchance na mou adresu.

Šli jsme pěšky až na okraj Malagy, kde měl Gerhard zaparkované auto. Ukradl ho před třemi dny z domu, který vypadal, jako by majitelé odjeli na dlouhou dovolenou. I tak ho chtěl za den zase vyměnit, aby po nás kromě kartanů nešel i Europol.

Potěšilo ho, že mám u sebe peníze, protože sám dal všechny poslední dolary za to, aby ho Confito dostal na nákladní loď do Evropy. Také nechtěl riskovat, že ho odhalí v letadle. Jemu to ale na rozdíl od nás vyšlo. Zřejmě proto, že nenechal na přístavním molu krev tří kartanských pohůnků.

O tom, že většinu peněz jsem nedal kapitánovi lodě, ale Dianě, jsem se mu raději nezmiňoval. Nechtěl jsem mu dodávat munici pro další vtípky.

I tak jí měl víc než dost.

„Jsem rád, že jsi v pořádku a zase s námi, Gerharde,“ řekl jsem mu, když zrovna s Petrou na chvíli zmlkli, protože zatím vyčerpali všechny narážky na mou sexuální orientaci.

„Já taky, Gerharde, já taky. Moc,“ řekla Petra.

Gerhard ji znovu vroucně objal a vysloužil si za to polibek na tvář.

„Objal bych i tebe, Slovane, ale co děláš upíry z transvestitů, nebudu riskovat.“

Spiklenecky se na sebe s Petrou uchechtli a rozpoutali konverzaci na téma, jestli mě náhodou v poslední době moje milá nenačapala při zkoušení jejího spodního prádla.

* * *

Druhý den jsme strávili v autě. V noci jsme ho schovali do lesíka na okraji města a pěšky vyrazili najít si nějaké místo na přespání. Město se jmenovalo Bari. Ospalé letovisko na jihu Itálie, tradičně proslavené chudobou, plážemi, krásnými holkami s bujným pozadím a mafií. V ubytování jsme dali přednost soukromým pokojům před penzionem nebo hotelem. Vyhýbali jsme se všemu, kde chtěli nějakou registraci, podpis, průkaz nebo kde hrozilo, že budou mít namontované kamery.

Po ulicích města jsme se procházeli v kloboucích naražených do obličeje, aby nás nebylo snadné identifikovat. Naštěstí Gerhard byl na tyhle věci připravený. Bohužel měl jenom dva černé klobouky, takže jsme se samozřejmě s Petrou deset minut v autě hádali o to, kdo bude mít ten druhý černý. Nikdo nechtěl hnědý. Dopadlo to jako vždycky.

Musel jsem se smířit s hnědým kloboukem.

Tahle kamerová všudypřítomnost mě děsila. Nebylo to tak dávno, kdy byl člověk tím, za koho se vydával. Za předpokladu, že na to měl vhodné oblečení. Měl jsi bohatě zdobený plášť, meč, peníze a tvrdil jsi, že jsi šlechtic? Pak jsi prostě šlechtic byl. Když přišly pasy, řidičáky a občanské průkazy, tak to taky ještě šlo, ale v posledních letech bylo čím dál složitější zůstat mimo systém. Nebo jak jsme říkali „být ve stínu“. Dokud můj obličej nebyl známý, ještě se to dalo zvládat, ale co mě hledali všichni policajti na světě, přeběhl mi po zádech mráz pokaždé, když jsem v nějakém rohu ulice spatřil bezpečnostní kameru.

Majitelka starého rodinného domu proměněného na turistickou ubytovnu se jmenovala Julie Ferrarová. Vypadala jako většina Italek, které překročily čtyřicítku. To znamenalo, že byla hodně opálená, vrásčitá, baculatá a mohlo jí být stejně tak čtyřicet jako osmdesát. Stačilo si vybrat.

Vyjednávání jsme nechali na Gerhardovi. Mluvil současnou italštinou, a to perfektně. Mně tahle zbarbarštěná latina šla taky dobře, měl jsem ale neodstranitelný středověký přízvuk. Příliš se mi do ucha vpálil z časů, kdy jsem tu plenil jak s králem Janem, tak později s jeho synem Karlem.

Pronajali jsme si dva pokoje. Jeden pro mě s Petrou a jednolůžkový pro Gerharda. Dvě hodiny jsem musel Petru unavovat sexem, než nakonec usnula. Konečně jsem se pak mohl vyplazit z našeho pokoje a zajít za Gerhardem.

Už na mě čekal a jeho obličej byl plný starostí.

* * *

Aby se mi líp mluvilo, nalil mi domácí víno, které nám poskytla paní Ferrarová. Bylo těžké jako hřích a chuti stejně neurčité jako stáří jeho majitelky. Popsal jsem Gerhardovi všechno, co se stalo od našeho průniku do počítačového sálu. Slovo od slova jsem reprodukoval, co mi Sangot řekla, i jak jí na lodi došly síly a jak jsem ji uprosil, aby nakonec Petře vrátila její svobodnou vůli.

Gerhard mě pozorně poslouchal. Žádné vtípky, chytání za slovo nebo narážky. Jen občas mě zastavil, aby se na něco zeptal nebo se ujistil, že to, co mu říkám, pochopil správně.

„Bojím se o tom s Petrou mluvit. Myslím, že Sangot je pořád někde uvnitř a vnímá všechno to, co Petra. Pokud by pojala podezření, že ji chci podfouknout, určitě by jí zase způsobila to zatracené koma.“

Germán se zamračil ještě víc než před chvílí.

„Víš, jak vznikly příběhy o lidech posedlých démonem?“

Nechtěl jsem hádat, a tak jsem zavrtěl hlavou.

„Podle upířích legend byli první Synové s bohyní Sangot spojeni mystickým poutem. Pokud chtěla, dokázala skrze ně mluvit jejich hlasem. Pokud se jí některý z nich vzepřel, mohla ho ovládnout a přinutit spáchat sebevraždu. V jednom starém zápise, do kterého mě kdysi nechala nahlédnout Sibet Egypťanka, se psalo, že Synové, kteří vzpouru proti ní přežili, nakonec spáchali sebevraždu, protože je k tomu donutila mrtvá Sangot. Podle Sibet dokázala občas Sangot mluvit i skrze potomky svých Synů. Málokdo ale jejím slovům rozuměl. Ti, kdo to někdy viděli na vlastní oči, si museli myslet, že ten člověk je posedlý démonem. Koneckonců dřív jsme Sangot považovali za bohyni – démona. To posednutí už byla jenom taková višnička na dortu.“

„Třešnička. Říká se třešnička na dortu.“

„Ne, my Němci říkáme višnička, protože víme, že po sladkém je nejlepší, když přijde něco trochu kyselého,“ zasmál se Gerhard. Úsměv mu ale z obličeje zase rychle zmizel. Měl Petru rád a bál se o ni. Stejně jako já.

„Docela věřím tomu, že díky breberkám, které máme všichni v sobě, s nimi mohla nějak komunikovat. Je mi jasné, že to samé se stalo i s Petrou, když do ní pronikly nanočástice, které byly součástí Sangotina těla. Už v její kosmické lodi mi

Petra řekla, že jí ta čubka vlezla do hlavy; Zřejmě se tam usídlila a čekala, až se objeví něco, co ji zaujme. To něco byla ta zasraná vesmírná loď.“

„Na co ji potřebuje?“ zeptal se Gerhard.

„Možná se chce vrátit domů. Zjišťoval jsem, jaké kartani používají lodě, a tahle je z nich nejrychlejší a má nejdelší dolet. Zřejmě je používají jako rychlé kurýry na konec vesmíru.“

„Jenže na takovou cestu potřebuje Petřino tělo.“

„Jo,“ přitakal jsem. „A to jí fakt dát nechci. Zvyknul jsem si na něj.“

„Mluvil jsi o tom s Petrou?“

„Na lodi. Hned, jak se probrala. Řekla, že musíme Sangot poslechnout a taky, že není zlá a nechce jí ublížit.“

„A vlk řekl Karkulce, že má moc velké uši jenom proto, aby ji lépe slyšel,“ rozhodil rukama Germán.

Dopil jsem sklenici vína a nalil si další.

„Proč jsi mi vyprávěl o démonech?“ zeptal jsem se.

„Protože kromě toho se v Sibetiných papyrusech psalo i o tom, jak je vymítat.“

„A nebyly to jenom nějaké magické kecy? Jako vždycky? Já znal třeba magistra Kellyho a ten mi po litru červeného truňku říkával, že jediná skutečná magie je sebevědomí, hodně síry a včas poznat chvíli, kdy je nejvhodnější okamžik sbalit všechny prachy a vypadnout o království dál.“

„Sangotini Synové museli na nějaký způsob přijít, protože jinak by jejich vzpouru dokázala odhalit včas. Uvažuj. Když jim viděla až do žaludku, jak to, že se jim podařilo připravit povstání?“

„Sakra, máš pravdu. Takže máme šanci, jak se jí zbavit?“

„My ne, ale mágové z Alexandrie ano.“

„Možná je na čase mi o nich konečně něco prozradit.“

* * *

Když se někomu říká mág z Alexandrie, je logické hledat ho v Alexandrii. Proto také mágové z Alexandrie už v Egyptě nesídlili hezkých pár staletí. Asi by se jim teď mělo říkat mágové z Tobrúku, ale to by se zase z Libye museli přestěhovat co nejdál od druhou světovou válkou proslaveného přístavu.

Mágové byli mágy v původním smyslu slova, tedy ne ti, kteří umějí čarovat, ale znalci dávných tajemství a historie a chápající, že skutečná moc spočívá v tom, vědět víc než ostatní. Proto také jejich existence byla utajená. Já jsem o nich třeba netušil vůbec nic. Dokonce ani náznakem jsem o nich nic nezaslechl. Mágy znaly většinou jenom hlavy klanů. Jednak jim styk s nimi pomáhal udržovat si nadvládu nad klanem a jednak je takto přísně střežené tajemství pomáhalo ochránit před případnými renegáty, jako byla Kateřina.

Gerhard se s nimi pokoušel spojit od římského masakru, ale byl to zdlouhavý proces. Byli poněkud staromódní. Nepoužívali mobily, natož pak internet. Kontakt s nimi mohl navázat jen prostřednictvím mrtvých schránek, které se nacházely v Evropě a které vyslanci mágů jednou za pár měsíců kontrolovali.

Po našem neslavném pokusu o záchranu Kateřiny z pankráckého vězení sice Gerhard přišel o poslední germánské upíry, ale vypadalo to, že mu pořád ještě zůstali sluhové, kteří se prostřednictvím mrtvých schránek s mágy zkontaktovali. Kolik jich měl, jsem netušil. On sám mi to nikdy neprozradil a já se ho nevyptával. Respektoval jsem Germánovo právo mít své tajnosti. Já jich měl před ním víc než dost.

Sluhové. Sám jsem jich nikdy moc neměl. Byla s nimi těžká práce. Sluha byl člověk, kterého si upír vydržoval jako ochránce, informátora, případně živitele. Někteří pracovali za peníze, někteří s vidinou nesmrtelnosti, kterou jim upír mnohdy slíbil, ale jen výjimečně věnoval. Ještě jako člověk jsem byl Veroničiným sluhou, který si vysloužil odměnu nejvyšší.

* * *

V Bari jsme strávili týden. Nejdřív bylo sice příjemné mít konečně sex v čisté posteli, ale když jsme po třech nocích s Petrou konečně vyčerpali naši nově objevenou sexuální vášeň a zamilovanost, byla mi každá hodina strávená na jednom místě nepříjemná. Některé dny jsme vůbec neopouštěli pokoje, ale nebylo to zrovna jednoduché.

Madam Ferrarová byla velmi všímavá a turisté ležící celý den na pokoji, kteří se ani nevycházeli najíst, byli velmi podezřelí. Už se dokonce začala obávat o naše zdraví a snažila se nás přemluvit k návštěvě synovce, který měl na konci města lékařskou praxi.

Nakonec mi nezbylo, než jí naznačit, že tu čekáme na pár sicilských přátel z jedné rodiny a opravdu bychom z její strany uvítali jistou diskrétnost.

Sicílie. Přátelé. Rodina. Tahle slova na jihu Itálie fungovala stejně jako na prostitutku šustící stoeurovka: magicky. Madam nám v podstatě zmizela z dohledu. Navíc se nám přede dveřmi objevily tři láhve domácího červeného vína jako pozornost naší dobré hostitelky.

Jednoho večera pak konečně na dveře domu zabušil neznámý cizinec. A k mému překvapení to byl Sicilián jako víno. Teda spíš jako krev. Upírská krev.

Jmenoval se Dino. To znamená „malý starý meč“. Muž byl skutečně malý a neskutečně starý. Určitě byl starší než Gerhard. Měl na sobě oblečení, které by se za módní dalo považovat naposledy v den, kdy Mussolini ohlásil pochod na Řím. Řekl bych, že ten rok byl také v Itálii naposledy. Alespoň podle jeho italštiny.

„Němec.“ To bylo jediné slovo, které od něho paní Ferrarová uslyšela. Ani nečekal na její pozvání. Jednoduše vstoupil do pootevřených dveří. Čekal jen na to, až mu paní domácí ukáže, kde nás najde. Nebylo třeba. Stál jsem zrovna v chodbě a hned, jak vešel do dveří, mi došlo, že je to ten, kterého tak napjatě očekáváme.

Upír vypadal jako tuctový chlapík. Hubený, černé kudrnaté vousy, vlasy ulízané do hitlerovské patky a prázdný pohled úředníka. Byla to tvář člověka, kterého byste si ani nezapamatovali, pokud by zrovna sám nechtěl. A on většinou nechtěl. Někde na podvědomé úrovni ale v každém vyvolával až živočišné obavy. A byly to obavy o život.

Madam Ferrarová to vycítila velmi dobře. Nikdy by nemohla tak dlouho žít v Bari, městě, kde je nesmírně důležité vědět, koho je třeba uctivě pozdravit s pohledem na vlastní nohy a koho naopak musíte od domu odehnat nabitou brokovnicí, kdyby na lidi jako byl pan Dino, neměla čuch.

„On ho doprovází,“ pohodila ke mně hlavou a zmizela v útrobách domu rychleji, než bys řekl „účet za nocleh je na mě“. Konkrétně tohle mi řekla o půl hodiny později, když jsem jí vnucoval eura.

Pan Dino si mě prohlédl a zopakoval slovo, které už jednou ze svých úst vypustil: „Němec.“

„Skopčák je nahoře,“ odvětil jsem. Víc nebylo třeba. Rozvážnou, ale svižnou chůzí vyrazil po schodech do prvního patra.

* * *

Pan Dino toho skutečně moc nenamluvil. Proti svému kolegovi jménem Piero byl ale užvaněný jako cikán chycený při krádeži v klenotnictví. Piero znamená kámen. Měl se ale spíš jmenovat Tomba, což je italsky hrob, protože přesně tak i mlčel. Byl o něco vyšší než Dino a v ramenou mohutnější. Podobně jako on ale v sobě nezapřel sicilskou krev. Řekl bych, že jí v sobě měl víc než deset dnešních Siciliánů dohromady.

Pánové nás doprovodili do přístavu, kde kotvila elegantní jachta. Šlo o podobně historický kousek jako oděv obou upírů. Ale ne moc používaný. Navíc se o ni někdo velmi dobře staral. Byla vybavená moderní navigační technikou i motorem.

Automaticky jsme přistoupili na jejich způsob komunikace. To znamená žádnou. Nemluvili jsme ani mezi sebou. S Pierem u kormidla vyrazila jachta na otevřené moře a pan Dino vešel do jedné z kajut, aniž by nás vyzval, abychom ho následovali. Tak jsme to neudělali. Gerhard si sednul do křesla navigátora a my s Petrou se usadili na zádi. Nebe bylo čisté jako můj chtíč. Bohužel neopětovaný. Nebylo kde. Petra kouřila cigarety a přitom se ke mně tulila jako zamilovaná středoškolačka. Aby ne, když technicky vzato vlastně pořád ještě středoškolačkou byla.

* * *

Následujícího večera nás přivítal Tobrúk. Znal jsem pár chlápků, kteří tu cedili pot a italskou krev při jeho obraně, zatímco já v té době zase cedil německou krev v Rusku. Dneska už jsou všichni mrtví. Měl jsem neodbytný pocit, že frajeři, kteří z vlasti prchali přes polovinu Evropy, aby si to mohli s Hitlerem rozdat na bojišti, by se kartanům nevzdali tak lehce jako jejich potomkové.

V přístavu už nás očekávala tři auta. Šlo o americké Hummery. Podobné milovala Veronika. Měly černá neprůhledná skla. Patrně neprůstřelná. Dino a Piero nás k nim doprovodili a pak nám jen důsledně naznačili, že pojedeme každý zvlášť. Už už jsem z podpažního pouzdra soukal Deserta, když mi Gerhard jasným pohledem naznačil, abych se uklidnil. Poslechl jsem ho. Zatím mi nechali pistoli a ani nám neprohledali tašku, kde se skrývala slonobijka a automat. Tohle byl projev důvěry a my jsme ji museli opětovat.

Naskočil jsem do Hummera, který se za pár minut rozjel. Takový jsem neviděl. Auta někdo upravoval na zakázku, protože měla jinak vyřešený vnitřek, než by tenhle typ měl mít. Kdo řídí, jsem netušil, protože část pro pasažéry byla od řidičovy oddělena neprodyšnou zástěnou. Proč neprodyšnou jsem pochopil, když mi – jak jsem usínal – došlo, že hned po rozjezdu řidič pustil čichem nedetekovatelný plyn.

* * *

Vzbudilo mě několik facek. Hned jsem věděl, komu patří ruka, která je rozdává. Nebylo to až tak těžké uhodnout. Nebyla v nich něžnost člověka, který vás chce šetrně probrat, ale ani tvrdost někoho, kdo vás chce přivést k vědomí jenom proto, aby vás o něj pomocí rafinovaných mučících metod zase hned připravil. „Gerharde, co to, kurva –“

„Vašim bezvýznamným slovanským jazykem tady sice hovoří jen stěží, ale i tak bych si dával pozor na to, co říkám, Herr Bezzemek.“

„Cože?“ rozhlédl jsem se zmateně a pak mi to došlo.

Mágové z Alexandrie.

Bylo jich pět. V životě jsem je neviděl a nikdo mi neřekl, jak vypadají, ale tihle muži to museli být. Byli…

„Staří, tak neuvěřitelně staří,“ zašeptal jsem. Sibet Egypťanka, vládkyně egyptského klanu, která byla před římským masakrem obecně považována za nejstarší upírku na světě, musela být pro ně lolitkou, mladičkou dívenkou, které dovolili vládnout Egypťanům jenom proto, že sami o to nestáli.

Měli na sobě bílá jednoduchá roucha z hrubé látky. Hlavy dokonale vyholené a lebky takového tvaru, jaký se dal vidět jenom na freskách z dob Staré říše. Dnešní potomci těchto mužů, kteří se nacházeli mezi egyptskými Kopty, z nich měli už jen pár genů. Jejich obličeje, to byly pouhé odlesky dávných předků. Odlesky notně zředěné krví Peršanů a Arabů. Mágové byli doslova vzory pro dávné rytce, jejichž dílo se dnes skrývá ve starověkých muzeích.

„Neumím egyptsky, nebo jak se tenkrát mluvilo,“ zašeptal jsem.

„Jejich řeč taky neovládám. Naštěstí oni umí latinsky,“ odvětil Gerhard.

„A kurva,“ zabědoval jsem.

Germán se na mě zase zamračil. Budu s tím slovníkem muset začít něco dělat.

Latina. Když jsem byl ještě člověk, stala se už dávno řečí pouze pro mnichy. Až když jsem se stal upírem, učila mě Veronika latinská slovíčka a později jsem nahlas předčítal Caesarovy Zápisky o válce Galské. Vždycky, když jsem udělal chybu, dostal jsem vrbovým proutkem přes prsty. Normálně si na tyhle věcičky nepotrpěla, ale při vyučování používala ty nejstrašnější metody.

Každopádně slavily úspěch. Za pár let bych se domluvil i s Caesarem. Alespoň jsem v to doufal, protože Veronika mě učila naprosto jinou výslovnost, než kterou používali mniši. Ona si totiž staré Římany pamatovala a mluvila s nimi. Oni ne.

Proto také na rozdíl od nich říkala důsledně „čésar“, jak se prý vojevůdcovo jméno mezi jeho vojáky vyslovovalo. Jenže já tou dávno nepoužívanou hatmatilkou už nemluvil dobrých pár staletí.

„Ctihodní mágové z Alexandrie, tomuto muži se říká Jan Bezzemek a je vůdcem Rodiny Čechů ze slovanského klanu. Protože nemáme žádné zprávy o tom, že by nějací další Slované přežili, považuji jej za vůdce klanu, a proto jsem si dovolil mu prozradit vaše tajemství.“

Latinská slůvka lezla Gerhardovi z pusy pomalu jako vlk plížící se za kořistí. Jeho výslovnost byla děsivá. Alespoň pro mé uši. Tohle nebyla latina, kterou mě učila Veronika, tohle byla mnohem, mnohem starší výslovnost dávno mrtvého jazyka.

Mág, který seděl nejblíže k nám, souhlasně pokýval hlavou. „Nežijí už žádní jiní slovanští upíři, nežli on. Proto jsme také dovolili, aby s námi mluvil. Jinak bychom ho neprobudili ze spánku bohyně Thetis.“ Zato tahle latina, to byl děs. Měl jsem chuť mága přetáhnout vrbovým proutkem přes prsty. Bylo vidět, že ji ovládá snad hůř než já. Dodalo mi to sebevědomí, abych se také ujal slova.

„Ctihodní mágové z Alexandrie, přišli jsme, abychom vás požádali o pomoc. Do mé Dcery Petry vstoupil Sangotin duch.“

Tak a bylo to. Maska naprostého klidu, sebevědomí a odtažitosti od starostí obyčejných upírů zmizela jako lehká holka, která dostala zaplaceno předem.

„Kech tam da se lank!“ vykřikl jeden z mágů, který seděl nejdál od nás. V tu chvíli už stál na nohou a divoce pohazoval hlavou.

Ostatní na něj spustili v řeči, která stejně tak mohla být staroegyptštinou jako čirým dadaismem. Vůbec nic mi neříkala. Jediný, kdo zachoval klid, byl muž, který se ujal funkce latinského mluvčího.

„Jsou slova toho muže pravdivá?“ otázal se s pozdviženým obočím Gerharda.

„Přísahám na svou čest a čest všech padlých členů mého rodu, že tento muž by vám nikdy nelhal,“ odpověděl Gerhard.

Mágové přestali klevetit a civěli na nás. Udiveně a také trochu vystrašeně.

„Pověz mi, Slovane, jak se to stalo.“

A tak mi nezbylo než dát dohromady nejdelší a nejsouvislejší příběh v latině, jaký kdy lidská ústa pronesla za posledních tisíc let.

* * *

Petra zůstala omámená od okamžiku, kdy jsme nasedli do aut. Pokud by šlo všechno hladce, nikdy by ji mágové neprobudili. Podle pradávných pravidel je směli spatřit jenom vládci rodin a klanů. Žádný nižší upír o jejich existenci neměl ani tušit, natož pak je vůbec uvidět.

Teď se pomalu probouzela. Z říše opiového spánku ji přiváděla píseň v jazyce tak starém, že po něm nezůstaly ani zápisy v kamenech. Přesto tu nyní, v kruhu nad upírkou, stálo pět mužů a tímto jazykem zpívalo.

S Gerhardem jsme seděli na zemi v rohu místnosti. Byla z leštěného červeného mramoru. Alespoň tak vypadala. Na něm byly namalovány obrázky ve staroegyptském stylu. Vypadaly velmi nově. Zřejmě je někdo pravidelně obnovoval. Nebyly na nich ale vyobrazeni žádní bohové. Jen lidé. Hlavně ženy. Tedy bohyně tam jedna byla. Ale tu by nikdy žádný Egypťan nenamaloval. Tahle měla čtyři ruce a určitě byla vysoká přes tři metry. Sangot.

Místnost se nacházela ve sklepě domu, v němž jsme se ocitli po probuzení. Jak vypadal, jsem si nedokázal představit. Už jenom proto, že nás ubytovali v místnosti bez oken, a když nás převáděli jinam, vždy nám zavázali oči. Evidentně se řídili heslem: Nedůvěřuj a nedej nikomu šanci odhalit tvé tajemství.

Byl jsem nervózní. Mágové se na tento obřad připravovali dva dny. Celou tu dobu jsem nesměl Petru ani spatřit. S Germánem jsme se napájeli červeným vínem smíchaným s velbloudí krví, kterou nám donášely nemluvné služky, a hráli dokola šachy a karetní středověké hry. Bylo krásné si zase s někým zahrát Mrtvého mlynáře a Zoufalou nevěstku. I když nakonec došlo i na poker.

„Jane?“ špitla Petra, která se probírala ze spánku. Ležela připoutaná desítkami kožených řemínků ke kamenné podlaze, takže se nemohla pohnout.

Mágové zvýšili hlasitost písně. Podle instrukcí, které mi mág, jenž s námi jako jediný mluvil, vštěpoval před hodinou do hlavy, jsem se nesměl ani pohnout, natož s ní promluvit.

* * *

Obřad vymítání Sangot se neuskutečnil několik tisíc let, ale tihle muži si jej dokonale pamatovali.

Důležité podle nich bylo, aby se Sangot v Petře vůbec neprobudila. Proto ani moje malá upírka nesměla vůbec tušit, co se na ni chystá.

Dva mágové k ní přistoupili s noži v ruce. Jistou rukou jí každý vyřízl dlouhou linku do masa na rameni. To už Petra řvala. Vzteky a bolestí. Naštěstí mě neviděla, jak sedím za ní a s rukama zatnutýma v pěsti civím na to strašlivé divadlo.

Mágové-operatéři položili nože na podlahu a místo nich vzali do rukou kamenné misky s hnědou mastí. Když nám mág vysvětloval, co se bude odehrávat, tvrdil, že jde o vzácné rostlinné drogy, které musí proniknout do Petřina těla, aby ovlivnily její mysl. Petřin řev byl stále silnější a silnější. Zvlášť když jí mágové rozřízli i maso na nohou a začali jej za stálého zpěvu potírat.

„Lomoh ej mitram!“ vystřelilo jako kletba z Petřiných úst a pak se svět změnil v krvavou rozmazanou čmouhu.

* * *

Když mágové začali řezat noži do jejího břicha, roztrhla Petra pouta, jako by šlo o mašličky z krepového papíru. Prsty pravačky se zabořily do hrdla upíra vpravo a levačky do krku mága na druhé straně. A pak muži přestali zpívat. Ono to totiž bez hrtanu jde blbě.

* * *

Z mágů cákala krev a Petra stála na nohou dřív, než si ostatní tři uvědomili, co se stalo. Muži bez hrdel se svíjeli v bolestech na zemi. Upírčina ruka vystřelila k břichu nejbližšího mága. Ne k, ale do.

Ruka pronikla dovnitř a ven vytáhla hromadu krvavých vnitřností.

* * *

Poslední dva upíři zůstali stát jako opaření. Jeden padl na kolena a hlavou praštil o kameny na podlaze. Pak začal šeptat slova v jazyce, v němž předtím zpíval.

Mág, který s námi vedl rozpravu, naopak zůstal stát. Oči vytřeštěné, ústa jemně pootevřená, ale nebyl v šoku. Na rozdíl od kolegy neprosil o milost.

Jen čekal, až ho upírka zabije.

* * *

„Synu!“

Protože to řekla česky, došlo mi, že mluví ke mně. Pomalu jsem vstal,

Sangot se opět chopila vlády nad Petřiným tělem. Moje upírka by tohle sama nikdy nedokázala.

Neměl jsem u sebe žádnou zbraň. A i kdyby, stejně bych ji proti Petře nikdy nepoužil. „Zradil jsi mě,“ řekla.

Na to jsem neměl co říct. Nechtěl jsem jí lhát a vlastně ani nemohl. Zkrvavená ruka se pomalu posunula k mému krku a lehce jej stiskla. Od smrti mě dělilo jedno trhnutí. „Miluju ji,“ odpověděl jsem. Stisk povolil.

„Miluješ ji a riskuješ její život?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Nikdy bych její život neriskoval. Dělám všechno proto, abych ji zachránil.“

Stisk povolil ještě víc.

„Kdysi jsem také milovala.“ Pomalu se otočila na mága, který zůstal stát. „Jeho.“

Mág neuměl česky. Proč taky? Ale v jeho očích jsem viděl, že rozumí každému slovu.

„On je jedním z mých prvních Synů. Stvořila jsem je, milovala jsem je, ale oni mě zradili, vzbouřili se a připravili mě o život.“

„Já ji nikdy nezradím, Sangot.“

Stisk se najednou vrátil s původní silou.

„Cítím v její mysli jedno jméno. Esmeralda.“

„Když nahlédneš ještě hlouběji do jejího podvědomí, zjistíš, že ona ví, že jsem neměl jinou možnost.“

Už jsem v plicích neměl žádný vzduch. Naštěstí jsem ho akutně nepotřeboval.

„Miluje, tě, Synu,“ řekla po delší pauze. „Stejně jako já jsem milovala své první Syny.“

Na to nebylo co odpovědět. Měla pravdu. Viděla Petře až do nejtemnějších zákoutí duše. Vždyť se tam sama skrývala.

„Už mě nikdy nezradíš. Splníš, o co jsem tě požádala, a já ti ji jednou vrátím. Musíš mi věřit.“

„Já –,“ začal jsem, ale Sangot ještě neskončila.

„Jinak tě zabiju.“

„Získám pro tebe tu loď. Udělám pro to všechno. I kdybych měl nasadit vlastní život. Slibuju.“

Petřina ruka se stáhla z mého krku.

„Máš na to jednu fázi měsíce. Pak se vrátím a splním, co jsem slíbila.“

Petřino tělo se bezvládně zhroutilo k zemi. Mág přilepený k zemi dál prosil o milost, jeho těžce zranění souvěrci chrčeli bolestí. Gerhard, který stál za mnou, řekl: „A do prdele.“

Pak Petra zase otevřela oči. Podíval jsem se do nich a spatřil tam její mysl. Nevím, jak je to možné, ale poznal jsem to.

„Jane…, co se to… stalo?“ řekla přerývaně.

„Nic, lásko, vlastně nic. Jenom sis trošku zahrála na trhanou.“

* * *

Těžko říct, jestli svá zranění mágové přežili. Upíří služky se o ně postaraly hned, jak jsme je zavolali na pomoc, ale už jsme je nikdy neviděli. Jediný, kdo s námi promluvil, byl mág, který ovládal latinu, a ten nám o stavu kolegů neřekl nic. Raději jsme se neptali. Přišel k nám večer, když už jsme byli v našem pokoji všichni tři. Petra se třásla. Vypadala vyčerpaně a schváceně. Stejně jako když jí Sangot vrátila nadvládu nad tělem poprvé.

Prastarý upír vypadal úplně jinak, než když nás přijal poprvé. Byl zlomený. Stará pýcha a odtažitost byly pryč. Na Petru se ani nepodíval. Seděla na posteli, sledovala jej ostřížím zrakem a on dělal, jako by byla neviditelná.

Rozmluvu s mágem jsem přenechal Gerhardovi. Mluvčí stejně od začátku raději komunikoval s ním. Chápal jsem to. Vzhledem k jeho věku jsem pro něj byl dítě. Naprosté. Stačilo mě akorát tak pětkrát denně přebalit a dát mi flašku s mlíkem. Teda krví. Gerhard byl pro ně taky cucák, ale pořád jim asi vyhovovalo bavit se spíš s teenagerem než nemluvnětem.

Sednul jsem si vedle Petry, držel ji za ruku a hladil po vlasech. Přitom jsem stejně jako ona sledoval mága. Ten člověk byl starší než pyramidy, starší než první lidské říše. Všechno, co viděl, by vystačilo na třicet románů. Jeho život, to byly prakticky kompletní dějiny lidské civilizace. Navíc patřil mezi první lidské muže, které Sangot proměnila v upíry. Musela to pro něj být pradávná minulost. Minulost, která najednou v osmnáctiletém těle nakráčela dovnitř a potrhala jeho dlouhověké kumpány. Ale nejen to. Sangot řekla, že jej milovala. Jaký příběh se tenkrát vlastně doopravdy odehrál?

Gerhard byl po překonání šoku ze Sangotina řádění najednou na koni. Mágové nám slíbili jakoukoliv pomoc, o kterou si řekneme, takže Germán teď jenom diktoval požadavky. Chtěl izraelské pasy, neprůstřelné vesty a pár tisíc eur pro nás tři, dva Glocky 9 s náboji pro sebe, náboje do Desert Eaglea pro mě a nakonec jednoho ze speciálně upravených Hummerů, kterými nás přivezli z přístavu.

„A granáty. Hodně granátů. Když má Němec cestovat přes Balkán, vždycky k tomu potřebuje granáty,“ vysvětlil mágovi Gerhard.

Latina slovo granát samozřejmě neznala, takže ho řekl anglicky a rukou naznačil, že hází granátem, který nakonec udělá: „Búúúúm.“ Představil jsem si, jak tohle ve skutečnosti dělal u Stalingradu, když házel svazky granátů na zpočátku špatně pancéřované sovětské tanky.

„Všechno vám opatříme, Radegaste,“ řekl mág.

A bylo to. Největší Gerhardovo tajemství jsem se dozvěděl naprosto nečekaně.

Germán zrudnul a rozšířily se mu zorničky. Mágovi to došlo. Polknul, a když se podíval mému společníkovi do očí, vypadal mnohem vyplašeněji, než když mu před očima trhala Sangot v Petřině těle hrdla jeho společníků.

„Á kurva, á kurva, á kurva,“ pravil jsem česky.

Mág se bez jakéhokoliv dalšího slova otočil a zmizel ve dveřích, jako by tu nikdy nebyl.

* * *

„Ty bláho, Gerharde, ty jsi fakt Radegast?“ tahle věta patřila mně. Petře těžko. Ta jenom věděla, že Radegast se jmenuje pivo odněkud od Ostravy. Jenže já znal legendu o Radegastovi, germánském válečníkovi tak strašlivém, že ho Slované považovali za boha. Taky z něj nakonec boha učinili.

Když jsem se na Gerharda díval, naprosto jsem chápal, proč se tak stalo. Byl obrem i na současné poměry, natož pak na dobu, kdy se čahoun říkalo někomu, kdo měl sto sedmdesát centimetrů.

„Nejsem, ale býval jsem,“ řekl. Hněv z jeho očí zmizel stejně rychle, jako se objevil.

„Věděli jsme, že Gerhard není tvé pravé jméno. Po něm jsme pátrali stovky let. Stovky. Víš kolik germánských upírů zemřelo raději na mučidlech, než aby ho prozradili?“

„Je to dávno, Jane, příliš dávno,“ prohlásil unaveně, ale pak se mu zase vrátil lišácký výraz, jaký měl, když jsme se navzájem špičkovali a dobírali.

„Každopádně, pokud ty, slovanská lůzo, nehodláš padnout do prachu u mých božských nohou a líbat je svým sprosťáckým jazykem, tak tohle jméno už nikdy nevyslovuj. Jmenuji se Gerhard, rozumíš?“

„Ja, Herr Gerhard,“ zasalutoval jsem a vrátil se k Petře.

Jen co Germán opustil pokoj, odrazil jsem její mírný odpor a pomiloval se s ní. Neznám totiž lepšího léku na migrénu, únavu a ovládnutí těla tisíciletou mimozemšťankou než pořádný orgasmus. Nebo dva.

* * *

Jízda Balkánem byla skutečně nebezpečná. Ale ne kvůli kartanům nebo esemkám. Abych Petru rozptýlil, rozhodl jsem se, že ji nechám řídit. Vzhledem k tomu, že jsme měli skutečně vymazlené auto, se to zdálo jako celkem bezpečný a dobrý nápad.

* * *

Nebyl.

Hoří už Tirana?

„S koněm by se ti tohle nikdy nestalo,“ hudroval Gerhard. „Dobře vycvičený oř ví, kdy má přidat a kdy brzdit,“ dodal.

„Na rozdíl od Petry,“ řekl jsem já, ale hned mě to zamrzelo.

Petra pořád svírala křečovitě volant. „Koza blbá!“ zaklela. Nemyslela tím sebe. Tolik sebekritiky by se v ní nenašlo, ani kdyby ji někdo rozemlel, vysušil na prach a prosil molekulárním sítem. Na našem nárazníku se skutečně svíjela rozdrcená koza.

Když nám stádo vběhlo do cesty, Petra zpanikařila a dupla na plyn. Po nárazu zase zabrzdila, dostali jsme smyk a i s kozou se zarazili do baráčku podél cesty. Podle toho, co z čelní stěny zůstalo, byl postavený z bláta, plastových lahví od falešné Coca Coly a opracovaných kamenů, které zřejmě původně pocházely z úplně jiné stavby.

I kdybych nevnímal nic okolo sebe, přesto bych po nárazu jasně věděl, že jsme v Albánii. Stavební styl bláto, plastové lahve a staré šutry (často náhrobní ze zdevastovaných hrobů, které se přivážely z Kosova z plundrovaných srbských hřbitovů nebo ze zbouraných pravoslavných kostelů) byl pro zemi Envera Hodži stejně typický, jako krucifix nade dveřmi pro Polsko, tlustý holky pro USA a popravy gayů pro Írán.

Podle navigace, která náraz přežila – až na to, že najednou místo hlasu Toma Cruise (který si tam nastavila Petra) začala mluvit Paris Hiltonová – jsme byli asi třicet kilometrů od Tirany.

„Nacházíte se mimo vyznačenou trasu. Okamžitě odbočte vlevo. Nacházíte se mimo vyznačenou trasu. Okamžitě sdělovala nám Paris. Při nahrávání se do toho snažila dát tři tuny lascivnosti, pět tun flirtu a asi dvě deka charismatu, ale vzhledem k tomu, že to namlouvala v jedné ze svých kokainových fází, výsledkem byl chrapot vysloužilé prostitutky nabízející „blow job“ za dolar.

Aby byl dojem z Albánie dokonalý, vyběhl z domu vousatý chlápek v tradiční černé albánské čepici, v ruce držel sekyru a podle Gerhardova překladu volal, že zabije nás i všechny naše potomky a naše matky zprzní jeho koza.

„Nebo kozel. Není mu moc rozumět,“ vysvětlil Gerhard.

Vystoupil z auta, zamával na pozdrav štosem stoeurovek a albánštinou, kterou se tu mluvilo naposledy v roce 1945 chlapíkovi vyjádřil upřímnou soustrast s tím, co postihlo jeho dům a nabídl adekvátní finanční náhradu.

Albánec upustil sekyru, rozhodil ruce v otevřenou náruč a začal nás vítat jako staré známé. Věděl, že stačí trocha bláta a cementu a plastové láhve spolu s kameny se vrátí zpět na své místo. Peníze nebyly náhradou škody, ale prakticky čistý zisk.

Ještě než nám stačil nabídnout dcery, syny, manželku a stádo koz, které se prohánělo za domem, Gerhard mu vysvětlil, že další peníze dostane, když nám najde nějakého schopného automechanika, který auto spraví. Albánec nás prohlásil za své milované bratry (v případě Petry sestru), vrhl se na stoeurovky a pak odběhl shánět opraváře.

* * *

Kalim Bektašiki měl dva zlaté zuby, holou hlavu, dlouhý černý plnovous, dýmku plnou smradlavého tabáku a kolem sebe stádo mladíků od třinácti do sedmnácti, kteří náš pochroumaný Hummer odtáhli do garáže a za přísného Kalimova dohledu ho hned začali rozebírat kvůli opravě. Kalim se auta ani nedotkl. Jen vydával příkazy.

„Dva tisíce euro a pro fáro si můžete dojít zítra, Amerikáni,“ prohlásil divnou angličtinou, když si deset minut naše natlučené vozidlo prohlížel. Vzhledem k tomu, co s Hummerem Petra provedla, to byla docela dobrá cena, usoudil jsem.

Že jsme Američané, mu řekl Gerhard. Měli jsem izraelské pasy, ale ty nikoho nezajímaly. Navíc Albánci byli převážně muslimové, a proto Germán poměrně racionálně předpokládal, že by židovské trojici dali za opravu trojnásobnou cenu. Američany tu měli naopak rádi. Koneckonců, zařídili jim nadvládu nad Kosovem, odkud se dalo brát dost stavebního materiálu. Nebo čerstvých tělesných orgánů, když na to přišlo.

„Omlouvám se, že jsem tak vlezlý, ale zajímalo by mě, proč vaši mechanici jsou všichni tak mladí?“ zeptal jsem se a vložil do otázky něco, co mohl za americký přízvuk považovat jenom člověk, který pravého Američana viděl akorát v seriálu Policajti z Miami.

„Všichni se dali naverbovat k Vesmírné pěchotě. Moc dobrá práce. Moc dobrá. Hodně peněz, a když někdo zemře, má jeho rodina doživotní rentu. Už mi tam nahoře umřeli dva synové. Jsem boháč!“ zahlaholil radostně majitel autoopravny Bektašiki a synové bez jediné známky smutku. Nechat padnout dva syny v kartanských službách zřejmě považoval za skvělou investici.

Čert ví, jestli kartani nepodmázli nějakého imáma, aby vyhlásil, že bojovat proti mimozemským nepřátelům našich žlutých okupantů je něco jako džihád, a tudíž dokořán otevřená brána do ráje.

„Musíte být hrdý otec,“ řekl jsem. Přeci jen jsem potřeboval, aby nám opravil to auto. Kalim ukázal své dva zuby v širokém úsměvu a souhlasně pokýval vystrčenou bradou.

Gerhard vyplatil zálohu, vzali jsme si věci a vypravili se hledat místo, kde bychom mohli do rána počkat, až náš Hummer bude zase provozuschopný. Zapadli jsme do maličké páchnoucí kavárničky plné vodních dýmek a vůně levné arabské kávy. Jen co jsme rozhlásili, že tři Američané hledají nocleh, strhla se bitevní vřava o to, kdo hlasitěji vychválí svůj pokoj pro hosty.

Ne, že by tu měli tolik turistů, které pravidelně ubytovávali. Spíš počítali, že pokud si vybereme je, tak na noc pošlou děti k příbuzným a schovají jejich tři plyšáky pod postel. Křičeli po sobě jako na newyorské burze za starých časů před kartanskou invazí, až to Gerhard ukončil tím, že poklepal rozhodně na rameno jednoho z mužů.

Hned jsem pochopil, proč si jej vybral. Měl na sobě nejdražší oblečení, takže se dalo předpokládat, že i jeho dům bude patřit k tomu nejlepšímu, co zdejší městečko nabízelo.

A skutečně patřil. Dům Albeje Charduka byl dvoupatrový a z cihel a malty. Žádné bláto, ani pet lahve. Skutečná místní šlechta. Napadlo mě, že musel poslat kartanům nejmíň deset synů, ale Albej mě vyvedl z omylu. Ukázal nám pokoj, který skutečně vypadal, že slouží pro hosty, a pak nás pozval do malého salonku v přízemí na čaj.

Ten uvařila jedna z jeho tří manželek. Ta legální. Ty další dvě měly oficiální funkci jako služky, ale podle islámského práva se s nimi skutečně oddal. Seděly v kuchyni, do níž zůstaly dveře otevřené, a poslušně mlčely. Albánské úřady totiž mnohoženství nepovolovaly, ale aktivně mu nikdo nebránil.

„S touhle mám dvě dcery, s tou tři a dva syny a s touhle mám jednoho syna,“ ukazoval nám pyšně postupně na každou z žen a hned začal vypočítávat, za koho důležitého se dcery provdaly a co dělají jeho tři synové. „Jsou obchodníci jako já. Dělají do všeho. Můžeme prodávat i do ú es á. Řekněte, co chcete, a já vám to seženu,“ rozhazoval sebevědomě rukama. To ú es á říkal opravdu komicky. Špulil přitom pusu a kladl důraz na každé písmeno. Jinak byla ale jeho angličtina perfektní.

„Vesmírnou loď kartanů?“ nadhodil jsem v žertu.

„To ne,“ protáhl zcela vážně obličej Albej. „Ale kolotoč vám seženu. Chcete kolotoč? Dva miliony dolarů. Ale musíte si pro něj do Ruska. Do ú es á ho nedostanu ani za deset milionů dolarů.“ Aby svá slova zdůraznil, zatřásl před námi deseti prsty. Na pěti z nich byly masivní zlaté prsteny.

„Fakt máte kolotoč?“ Nečekal jsem, že můj vtip bude mít kladnou odezvu.

„Nemám, ale vím, kdo ho má. Víc neřeknu! Máte zájem?“

„Kolotoč by se hodil, ale my bychom raději tu loď,“ řekl Gerhard.

„Neseženete,“ zavrtěl rezolutně hlavou. „Nikdy. Ale můžu sehnat plány z továrny na výrobu vesmírných plavidel. Z té seženu cokoliv. Vážně. Jedna je v Tiraně. Makaj tam naši lidi za mizerný plat a chtějí si přivydělat. Znáte to,“ usmál se lišácky. „Kompletují tam největší kartanské lodě. Už jsem z ní získal hodně věcí. Ale stojí to moc peněz. Moc,“ teď zase rozhodil rukama a napjal je, jak nejvíc mu to šlo. „Vážně hodně,“ dodal pro jistotu.

S Gerhardem jsme se po sobě podívali a dal bych nevím co za to, že v tu chvíli nám to oběma došlo. Konečně jsme věděli, jak pro Sangot obstarat kartanskou vesmírnou loď, aniž bychom museli útočit na jednu z jejich největších základem.

„To je zajímavá nabídka. Budeme ji muset probrat s našimi společníky, ale myslím, že spolu uděláme dobrý obchod,“ prohlásil Gerhard nic neříkající frázi. Z úcty k hostiteli ji řekl albánsky. Albej Charduk uznale pokýval hlavou a zamnul si ruce. Ten člověk by se domluvil i beze slov. Stačila by mu jenom gesta.

Na znamení přátelství a stvrzení vzájemných obchodních plánů mu Gerhard nabídl za nocleh místo domluvených sto euro rovnou tisícovku. Albánec to rozšafným mávnutím pravačkou odmítl a místo toho nám dal bílou kartičku s telefonním číslem. Zmizela v Gerhardově náprsní kapse.

* * *

Dům jsme opustili krátce před svítáním. Já ani Gerhard jsme nemohli spát. Potřebovali jsme probrat, co nás oba během rozmluvy s Chardukem napadlo, ale nechtěli jsme, aby to bylo mezi stěnami obchodníkovy vily. Byli jsme díky našim dlouhým, permanentně ohroženým životům preventivně paranoidní. Oběma nám ale bylo jasné, že naše původní plány se mění a my se můžeme vyhnout základně v Libavé. Alespoň tehdy jsme tomu opravdu věřili.

Zato Petra se konečně pořádně vyspala. Asi by se dalo říct, že i do růžova, kdybychom ji násilím nevzbudili v okamžiku, kdy oblohu opustila temnota a nahradilo ji šero.

„Nejdu do školy,“ řekla v rozespalosti.

„Ale půjdeš. Píšeš test,“ odpověděl jsem jí.

„Z matematiky,“ dodal Gerhard.

„Ne –,“ začala, ale pak její vědomí konečně došlo k závěru, že sen byl jenom sen a upírky do školy nechodí. A pokud, tak jenom když potřebují mladou poddajnou krev.

„Chci spát,“ zavrčela naštvaně.

„Vstávej. Budeš řídit,“ řekl jsem.

„Potřebujeme srazit zase nějakou kozu. Mám hlad,“ dodal Gerhard a stáhl z ní béžovou peřinu.

„Vy dva pitomci pravěký postpubertální,“ zaklela a hodila po každém z nás jeden polštář.

Nakonec si ještě vynutila sprchu v luxusní Chardukově koupelně, nevrle odehnala jednu z manželek s talíři jehněčího s kuskusem a konečně jsme mohli vypadnout na vzduch.

Vrchol slunečního kotouče se zrovna objevil nad obzorem, když nad ním prolétly dva kolotoče.

„Že by to byla dodávka pro Charduka?“ zavtipkoval jsem.

„To těžko,“ zavrtěl hlavou Gerhard a rozběhl se k nejbližšímu domu.

Tam otevřel tašku, kterou dostal od mágů a vyndal z ní neprůstřelnou vestu. Hned jsem ho napodobil. Sundal jsem si košili a přes tričko si navlékl tu svoji. Druhou jsem podával Petře.

„Hele, vy dva cvoci, to budete šílet pokaždý, když uvidíte na obzoru kolotoč? Už vám hrabe,“ řekla Petra otrávená z ranního buzení. Navíc jí před bouračkou došla cigára a ona teď v puse akorát nervózně žmoulala sirku.

„Obleč si to,“ řekl Gerhard.

Poslechla jej. Tohle on uměl. Dokázal být kamarád, parťák, se kterým se můžete špičkovat u kulečníku, ale když chtěl, změnil se ve velitele.

Kdybych to Petře řekl já a nebyli bychom v boji, kdy se už naučila poslouchat rozkazy, poslala by mě nejspíš do háje nebo bych si vyslechl triliardu nadávek. Jenže Gerhardovi se nedalo odporovat. Ani jsem to neuměl.

„Radegast,“ zašeptal jsem si pro sebe.

Také se mu říkalo Svarožic, protože kam přišel, rozséval svár a válku. Když byl ještě člověk, plundroval střední Evropu. Nic se po něm nezachovalo. Jen legendy, které jsem znal možná tak já a pak autor několika zápisů v kronikách o bohu Radegastovi. Jeho hordy válečníků byly postrachem větším než později Attila a jeho Hunové. Jenže Radegast nezemřel. Zmizel a stal se legendou. Bohem.

Gudrun z něj udělala upíra a on začal žít jiným životem. Od znova. Ze všemocného vládce se stal otrokem, pak obyčejným pěšákem a nakonec zase vojevůdcem. Měl to v sobě, a když chtěl, každý pocítil, že mluví s mužem, kterému není radno odporovat.

S Gerhardem jsme zasunuli do podpažních pouzder pistole. Já Deserta, Germán dva glocky. Petra nabila slonobijku. Tašku, ve které ji nesla, nechala rozepnutou. Gerhard si takhle připravil automat, který jsme vzali na lodi z výbavy Legie nesmrtelných. Pak jsme se vydali k autoopravně. Ulice byly prázdné, přesně jak se dalo na časné ráno očekávat, ale něco viselo ve vzduchu. Zvláštní napětí. Opar nervozity.

„Jste fakt hysteráci. Nechcete mi raději sehnat cigára?“ řekla Petra, když viděla, že jsme s Gerhardem našponovaní jako lovečtí psi, kteří větří kořist. Jak říkají Ukrajinci, ještě jsme neviděli kouř, ale už jsme ho cítili ve vzduchu.

Petra to ještě v sobě neměla, ten šestý smysl válečníka, který ví, že něco není v pořádku, i když všechno vypadá, že ano.

„Půjdeš tam ty, nebo já?“ zeptal jsem se Gerharda.

„Pro cigára?“ řekla Petra. Ignorovali jsme ji. „Já. Ty mě budeš krýt z tohohle baráku a ty,“ podíval se na Petru a mávnul k domu dvacet metrů od dílny Kalima Bektašikiho, který měl rovnou střechu se třemi anténami ověšenými fáborkami z alobalu, „se schovej támhle a dávej pozor, jasný?“

Petra se zamračila, ale řekla Jasný“ a bez dalších řečí vyrazila. Prostě kouzlo osobnosti.

Vylézt na určený dům nebyl problém. Šlo totiž o třípatrový barák s balkony. Stačilo si trochu zaskákat. Normální člověk by to asi nedokázal, pokud by ho od dětství necvičili jako akrobata nebo bytového zloděje, ale mně stačilo jenom se pořádně zhoupnout v kolenou a odrazit se.

* * *

Za pět minut jsem měl ze střechy domu dokonalý rozhled po okolí. A spatřil jsem věci, které jsem nečekal. Já vím, že jsou mé kletby monotónní, ale nemohl jsem si pomoci.

„Kurva, kurva, kurva, kurva, kurva!“

* * *

Jsou staří známí, které člověk vidí rád, a potom ti, o nichž doufáte, že je už nikdy nespatříte. Jeden z nich se jmenoval Fred Channon.

„Máš bejt dávno mrtvej, hajzle,“ zašeptal jsem.

* * *

Stál v boční uličce. Vypadal trošku jinak, než jsem si pamatoval. V levém očním důlku měl zařízení, které mu trčelo pár centimetrů ven jako liliputánův penis a místo levé ruky měl cosi matně lesklého. Řekl bych, že mu kartani „vypěstovali“ novou bionickou ruku.

A vedle něho stáli pánové Dino a Piero. Slovo „kurva“ v mé mysli zaznělo snad tisíckrát. Ale tady bylo na místě. Tady by kurvoval i papež. Co papež, sám Buddha by křičel: Mrdat všechny zasraný egyptský zmrdy do prdele ostnatým drátem! V řadě za touhle podivnou trojicí stála četa kartanů. A když říkám četa, tak myslím skutečně četu. Muselo jich být nejmíň čtyřicet. Táhli se do dálky ve dvojstupu jako panici ve frontě na pokus o světový rekord v bukkake.

Jak se říká ve východních Čechách, „čert sere na jednu hromadu“. Takže když problém, tak pořádný.

Přikrčil jsem se a rozběhl se na druhou stranu. Pode mnou kráčel rozvážným a velmi rozvláčným krokem Gerhard. Vyndal jsem z kapsy hrst euromincí a hodil je po něm. Briskně se otočil směrem, odkud eurocenty přilítly. Pravačku už měl pod bundou, jak sahal po glocku. Zahrál jsem si na Albeje Charduka a rukama mu naznačil, že jsme po krk ve sračkách, za rohem číhá plná prdel mimozemšťanů a někdo nám vrazil kudlu do zad.

Germán se otočil a naznačil mi: uklidni se a lezu za tebou nahoru. Tak jsem se uklidnil a počkal, až za mnou vyleze. Jen co nakoukl přes obrubu střechy, zbledl. Popošli jsme dál od stěny, za kterou se schovávalo tohle shromáždění.

„Co je to monstrum vepředu?“

„To je Fred Channon. Šéf Legie nesmrtelných. Ten bastard je fakt nesmrtelný. Už jsem si dvakrát myslel, že jsem ho zabil a on je zase tady. Vylejzá z hrobu jako zombie. Ty mi spíš vysvětli, co tu dělají Dino a Piero.“

Gerhard pokrčil rameny.

„Mágové nás zradili. Respektive ne nás, ale Sangot. Už to jednou udělali, pamatuješ?“

„Jo, kurva. Ale proč teď?“

„Síla zvyku?“ Znovu pokrčení rameny. „Nejjednodušší vysvětlení je, že kartani nakonec o jejich existenci měli tušení. A mágové se zřejmě báli, že je dřív nebo později dostanou. Podle mě si tuhle zradu naplánovali, už když jsme byli u nich. Báli se na nás vrhnout sami – zvlášť po tom, co jim Petra udělala v té svatyni při vymítání –, tak nám strčili do auta štěnici a poslali hochy na špinavou práci vyjednat obchod s ufounama. Asi doufali, že zabijí dvě mouchy jednou ranou – zajistí si bezpečnost a navíc se zbaví Sangot, která se jim zjevila po tisíciletích.“

„Jenže Sangot je v Petře. Zabijeme ty zmrdy.“

Neptal jsem se. Tohle jsem upířímu parťákovi oznamoval.

„Zabijeme. Až přijde čas. Teď musíme zmizet. S touhle armádou se potýkat nemůžeme.“

„To máš recht. Bereme roha.“

* * *

Jenže čert sere na jednu hromadu.

* * *

Ten výstřel pocházel ze slonobijky. Vyskočil jsem a rozběhl se podívat, co se stalo. Petra stála před autoopravnou, v ruce svírala kouřící pušku z továrny Holand and Holand a v prachu u nohou se jí válel robokop.

* * *

Nebyl to slon, ale dopadl stejně. Výstřel z takové blízkosti mu notně pochroumal kus hrudního plátu a podle toho, jak legračně hýbal pažemi a vydával zvuky jako splašené Atari, měl žluťásek po žížalkách. Asi šlo o zvěda. Petra mu vpadla do zad a nezaváhala. Armáda pod námi se dala do pohybu.

Gerhard z tašky vylovil granáty a začal je metat na ulici jako mistr světa v žonglování nastřelený speedem. Zase došlo na jeho slova. Když má Němec cestovat přes Balkán, vždycky k tomu potřebuje granáty.

* * *

Co se v uličce plné kartanů dělo během Germánova bombardování, respektive granátování, jsem neviděl. Letěl jsem ze střechy rovnou do prostoru před autoopravnou. Dopadl jsem na zem a vysekl dokonalý parakotoul. Jak jsem se postavil, už jsem v pravačce držel odjištěného Deserta.

Právě včas. Naproti nám se řítil Fred Channon a v závěsu za ním Siciliáni.

Petra zaklekla do podřepu a vypálila ze slonobijky. Pan Dino udělal přesně to, co před chvílí kartan. Akorát přitom bylo hodně, opravdu hodně krve. Škoda, že jsem neměl čas si tuhle situaci vychutnat. Upír dopadl na zem a zkusil se postavit.

Nešlo to. Ono to jde vůbec blbě, když vám uletí kus břicha a třetina páteře se vydá na vyhlídkový let albánskou ulicí. Ostatní orgány na tom určitě nebyly o mnoho lépe. Většina se proměnila ve výživnou kaši. Jedno bylo jasné. Toulaví psi budou mít dneska hody.

Nevýhodou slonobijky bylo to, že měla jenom dva náboje a časově poněkud náročnější nabíjení. I tak to ale Pierovi nepomohlo. Napálil jsem mu tři kulky z Deserta do obličeje. Proletěly skrz a přísahal bych, že skončily v některém z kartanů, kteří se sem blížili v závěsu ve stále spořádaném dvojstupu.

* * *

Dalších sedm výstřelů ho zastavilo definitivně.

Do prachu ulice jsem vypustil prázdný zásobník. Zalovil jsem v kapse, vyndal druhý a – Fred mě doběhl a plnou rychlostí nabral ramenem. Spadnul jsem na záda a Kateřinin Syn s tahem rozjetého vlaku dopadl na mě. Bionická ruka mě udeřila do hrudi. Bolestí jsem upustil zásobník do prachu ulice. Vypadlo z něj několik nábojů.

„To, kurva, nevíš, že si tu budou hrát děti? Co když to najdou?“ zaskřípal jsem mezi zuby, když jsem ho do hlavy mlátil prázdným Desertem. Izraelská pistole vážila dvě kila, ale s Fredem to ani nehnulo.

Rozhodl se mi oplatit stejnou mincí. Já bušil do hlavy jeho, on mě. Já jeho. On mě. Bylo to jako tenisové utkání sester Williamsových.

Aparátek, kterým mu nahradili oko, temně vrčel, ale Fred Channon nepronesl jediné slovo. Jako by byl na dálkové ovládání.

„Zabil jsem tě dvakrát, zabiju tě potřetí, kartanská děvko,“ prskal jsem a pro změnu jsem se mu místo bušení do hlavy pravačkou propracoval mezi nohy.

Kolem mě se mihla šmouha ocelové barvy. Jeden z kartanů, kteří sem přibíhali, dostal zásah slonobijkou. A za ním letěl druhý.

Fred mě také přestal mlátit a místo toho se rozhodl mě uškrtit. Bionická ruka měla slušný stisk. Zkoušel jsem ji levačkou odtrhnout, ale jen jsem trochu zmírnil tlak. Začínalo to vypadat, že dopadnu jako alexandrijští mágové v Petřině/Sangotině péči.

* * *

Prach v ulici se zvedal. Způsobil ho dusot nohou desítek žluťáckých robokopů. Kartanské stromořadí kolem nás houstlo. Slonobijka se přestala ozývat.

* * *

Jenže já měl oči a mysl soustředěné jen na Freda Channona a jeho novou ruku škrtičku. „Aááááááááááá!“

To jsem naštěstí nebyl já. Výkřik patřil Fredovi. Konečně jsem mu mezi nohama něco nahmatal a zmáčknul to. Tiskl jsem a drtil a snažil se dát veškerou sílu do ničení Fredových koulí. Naštěstí stisk na mém krku povolil. Můj naopak zesílil. „Tak vidíš, že mluvíš,“ řekl jsem mu. Fredova tvář se zkřivila bolestí, zčervenala a z oka mu vyhrkly slzy. Volnou levačkou jsem ho udeřil do břicha. Rána s ním ani nehnula. Naopak. Jako by se tím probral. Drtil jsem mu dál jeho mužskou výbavičku, ale Fred dokázal ovládnout bolest.

„Zemřeš,“ řekl búrskou angličtinou.

Udeřil mě do obličeje. A znovu a znovu, jako by bolest, která ho před chvílí ovládla, najednou přestal vnímat. Povolil jsem stisk jeho koulí a zkusil ho ze sebe shodit. Marně. Rozbil mi nos. Rozrazil ústa. Prach kolem nás vířil. Konečně mě jeho ruce přestaly drtit. Chytil jsem je a pevně stiskl. To ho nezastavilo. Fredova hlava se přiblížila k mé a provedla ďábelsky silnou hlavičku. Mé temeno se vtisklo nejmíň půl centimetru do prachu ulice.

A znovu.

A znovu.

* * *

A pak jsem ho konečně dokázal odhodit. Překulil jsem se na něj. Teď byl on dole a já nahoře. Pravačkou jsem ho chytl za aparátek v levém očním důlku a vytrhl ho. Cákanec krve mi ohodil tvář a pár kapek vletělo do úst.

„Jsi docela chutný, Fredíku,“ oznámil jsem mu, ale on mě určitě neslyšel. Zase řval. A přesto bojoval. V amoku z bolesti mě chytnul za pravé ucho. Trhnul a zůstalo mu v ruce.

„Áááááááááá!“

To už jsem byl, bohužel, já. Pustil jsem se do Freda pěstmi a rozbíjel mu systematicky obličej. Chtěl jsem z něj udělat kečup.

* * *

„Áááááááá!“

To jsem byl zase já. Kus oceli mě nabral zezadu a sestřelil z Freda.

Fred úpěl, já ležel na zádech a kolem mě tlupa robokopů. Uviděl jsem Petru. Dva ji drželi mezi sebou. Slonobijka i s taškou ležela vedle. Vypadala pěkně pomláceně. Petra, ne puška. Přesto sebou pořád zmítala a okopávala robokopům bojové skafandry.

„Zabijte ho! Zabijte ho! Zabijte ho!“ řval Fred Channon jako smyslů zbavený.

Robokop, který mě z něj skopnul, mým směrem natáhl paži s granátometem.

* * *

Dva granáty vybuchly uprostřed shluku robokopů.

„Oóóóóóóóóóóóóóódííííííííííín!“

Tenhle bojový pokřik už jsem dlouho neslyšel. A slyšel jsem ho zatraceně rád.

„Oóóóóóóóóóóóóóódííííííííííín!“

Ty dva granáty byly z Gerhardovy výbavy. Tlaková vlna výbuchů odhodila kartana, který se chystal mě zastřelit. Všichni se otočili k domu, na němž Gerhard čekal na příležitost. Zřejmě se během mé rvačky s Fredem Channonem pustil do přestřelky s kartany a teď měl konečně volné ruce.

Vlastně neměl. V pravé svíral legionářský automat, v levé glock, letěl ze střechy dolů a kropil robokopy hlava nehlava. Všichni se otočili jeho směrem a zahájili palbu.

* * *

Kartanské granáty vybuchovaly při dopadu do zdí budovy. Krupobití kulek Germána vesměs minulo a skončilo v oknech a omítce domu. Ten se během pár sekund proměnil v ruinu. Vzhledem k albánské architektuře si vlastně ani moc nepohoršil.

Než Gerhard dopadl na zem, stál jsem už na nohou. Nikdo si mě v tu chvíli nevšímal. Rozběhl jsem se a vytrhl Petru ze spárů věznitelů.

Upírka skončila v prachu a já v klinči mezi překvapenými mimozemšťany. Nemohli střílet. Byli tak metr a půl od sebe a mezi nimi já.

Omyl. Neměli střílet. Jeden to udělal. Ve chvíli výstřelu už jsem byl ale přesně milimetr od hlavně robotické paže s granátometem. Rána mě ošlehla. Košile mi ohořela až na neprůstřelnou vestu. Ale druhý robokop dopadl hůř. Výbuch jím mrštil o pět metrů dál a roztrhl jej na několik kousků.

„Slonobijka!“ zařval jsem a přetočil se kolem zmateného žluťáska, abych se mu dostal do zad.

Zmatený moc nevypadal. Ale musel být. Právě zabil parťáka. Točil se okolo osy, ale já mu v tu chvíli visel na zádech jako Káča na čertovi. Neměl jak mě shodit. Leda by mě z něj sestřelil jiný robokop.

Nikdo si nás ale nevšímal. Všichni měli senzory jenom pro Gerharda. Němčourova palba nemohla kartanům moc ublížit, ale dokonale odlákala jejich pozornost. Vůbec jsem ho neviděl. Nejspíš zmizel v některé z uliček. Každopádně nepřestával střílet po robokopech a oni po něm.

* * *

Kolik mohl mít takový kartan kilo? Jak tak na mně ležel, odhadoval jsem to nejméně na tři metráky. Na záda ho dostal výstřel ze slonobijky. Zatímco se motal ve snaze mě setřást, nabila Petra Holand and Holand a kalibr .470 Nitro Express složil ufouna na záda. Problém byl v tom, že mezi jeho zády a zemí jsem byl já.

Napjal jsem svaly k prasknutí. Napůl jsem ho odvalil, napůl se z pod něj vysoukal.

„Hummer. Rychle,“ zavelel jsem a rozběhl se k autoopravně. Petra s puškou a taškou za mnou.

Jen co jsem rozrazil dveře do podniku Kalima Bektašikiho, dostihla nás pozornost kartanů z ulice. Pozornost nejenom jejich optických senzorů, ale i zaměřovačů. Zavřel jsem dveře a hned do nich zabušily kulky kulometů. Naštěstí autoopravna páně Kalima měla ocelové dveře. Zabouchl jsem je a zajistil závorou.

„Plump, plump, plump,“ rachot kulek bušících do dveří se slil v jeden zvuk. Znělo to jako ocelové bzučení čmeláka.

V budově stálo osm aut v různém stádiu rozkladu. Náš Hummer byl zaparkován úplně vzadu a vypadal opraveně. „Zkus ho nastartovat.“

„Co? Já?“ zděsila se Petra. „Jo, ty.“

„Vždyť neumím řídit.“

„Umíš. Dostala jsi kozu? Dostala. Teď musíš dostat na nárazník pár kartanů. Já je budu sestřelovat slonobijkou. Musíme pryč. Za chvilku tu budou.“

„Já –,“ začala Petra nejistě.

Podíval jsem se na ni pohledem, který jsem odkoukal od Gerharda. Přísným a rozhodným. Pohledem, který nesnese odpor.

„U tebe to nefunguje. Vypadáš, jako bys byl na záchodě,“ řekla a usmála se. Došlo jí, co na ni zkouším.

„Lásko, musíš řídit,“ snažil jsem se potlačit smích. „Prostě musíš. Potřebujeme odsud okamžitě pryč.“

„Dobře. Ale jestli skončíme v nějakým zasraným albánským baráku, tak mi to nikdy v životě nepřipomeneš. Jasný?“

„Jasný.“

* * *

Hummer nastartoval spolehlivě. Zabouchl jsem dveře u místa řidiče a otevřel levé zadní. Všechna okna už byla stáhnutá. Doufal jsem, že jsou pancéřovaná, ale nevěděl jsem to jistě. Pokud nejsou, je to tak lepší. Sklo pro kulky nepředstavuje žádný problém. Tím jsou naopak střepy.

Do kapes kalhot jsem napěchoval šest nábojů ráže .470 Nitro Express a dva nabil do slonobijky. Pak jsem ji pro štěstí políbil na hlaveň.

„Musím ty dveře otevřít. Hned jak to bude, vyrazíš ven. Zkusím naskočit za jízdy.“

„A když nenaskočíš?“

„Dupneš na plyn a pojedeš pryč. Ne jako když jsi nabrala kozu. Když zastavíš, rozstřelí tě. Nezapomeň, že každej z těch žlutejch sráčů má granátomet.“

„Co bude s tebou?“

„Něco už vymyslím,“ mávnul jsem rádoby bezstarostně puškou.

Nakonec ale něco vymysleli kartani. První výbuch granátu vrata prohnul, druhý je pootevřel a třetí rozrazil.

„Nádhera. Jedééééééém!“ zařval jsem a skočil do Hummera.

Petru jsem nemusel dvakrát pobízet. Vlastně ani jednou. Ještě než jsem vyslovil j“ ze slova jedem“, už sešlápla plyn na podlahu.

A pak naštěstí pustila spojku.

* * *

Hummer V8 s motorem 6,6 litru, z jehož továrního modelu tahle mrška s upravenou karosérií pocházela, zrychlí z nuly na sto za třináct a půl sekundy. Petra to zvládla snad za polovinu času. Sotva jsem za sebou zabouchl dveře, už jsme byli pryč z autoopravny. Snažil jsem se vyklonit z okénka, abych mohl odstřelovat robokopy puškou, ale nepodařilo se mi to. Hummer už totiž dostal prvního kartana. Šlo o průzkumníka, který se vydal k proraženým vratům. Petra po nárazu dupla na plyn. Robokop skončil pod koly. Jak po něm přejel, Hummer nadskočil a já v něm. Praštil jsem se hlavou o střechu a pak spadnul do prostoru mezi zadní sedačkou a sedadlem řidiče.

Prásk! Další kartan. A další a další.

Do čumáku se nám zakouslo několik kulek. Opravdu jen pár. Právě jsme totiž projížděli shlukem robokopů a ti se spíš snažili instinktivně dostat z dosahu našeho nárazníku, než být stateční a bojovat s nepřítelem.

* * *

Jenže ti, co se ocitli za námi, už mohli střílet bez obav.

* * *

Granát nám vybuchl metr a půl za zadkem. Tlaková vlna nás nadhodila, ale Hummer to ustál. Jen pár střepin se zahryzlo do kapoty. Zadní sklo nevydrželo a rozsypalo se. Takže houby neprůstřelná. Odnesla to dokonce i vzduchotěsná přepážka mezi předními a zadními sedadly.

Konečně jsem se vysoukal z okna. Za námi se vznášel oblak prachu a v něm se motaly desítky zmatených robokopů.

Slonobijka zahřměla rozhodným hlasem a jeden z těch, kteří se nemotali, ale vypadali, že se chystají nás rozstřelit granátometem, se zhroutil k zemi. A pak další. Vytáhl jsem z kapsy dva náboje a zkusil je nasoukat do Holand and Holand. Petra ostře zatočila autem doleva a já jsem upustil náboje na podlahu Hummeru. Pušku jsem udržel.

Za námi vybuchly další dva granáty. V duchu jsem si udělal poznámku, že musím Petře pochválit její zlepšující se řidičské schopnosti a hlavně sebevědomí. Už žádné fóry o kozách. Tedy pokud nepůjde o ty její. Kdyby tu zatáčku nevybrala a jela rovně, je po nás.

„Gerhard!“ zařval jsem.

Během jízdy jsme skutečně minuli germánského upíra. Schovával se za zídkou a ostřeloval se se třemi kartany.

„Zastav!“

Petra dupla na brzdu. Další dva náboje skončily na podlaze.

Vyskočil jsem oknem a dneska podruhé udělal vzorný parakotoul. S puškou to šlo dost blbě, ale zvládnul jsem to.

„Schovej to auto za roh, sakra!“ zařval jsem, když se Hummerem prohnala dávka z kulometu.

Petřina nožka vyměnila brzdu za plyn a auto zmizelo za budovou dřív, než bys řekl „žbluňk“. Ještě že tak. Na jeho předešlé parkovací místo dopadly dva granáty. Exploze už mě akorát polechtala ve vlasech.

Plazil jsem se podél budovy ke Gerhardovi. Nevypadal moc dobře. Ani nešlo poznat, co za oblečení měl původně přes neprůstřelnou vestu. Visel na něm poslední cár látky, který vypadal, jako by ho někdo používal místo toaletního papíru. Podle krvavé spáleniny, v níž se proměnila jeho levačka, stál nedávno Gerhard zatraceně blízko kartanskému granátu. Automat někde ztratil. V ruce držel glock a třásl se jako vesničanka během vikinského nájezdu.

„Chybí ti ucho,“ upozornil mě.

Sakra, úplně jsem na to zapomněl.

„Taky vypadáš dobře,“ pochválil jsem ho. Zbytek jeho těla připomínal spíš zbytky vytahované ze súdánských hromadných hrobů než živého člověka. Nohy měl plné střepin, průstřelů a popálenin. „Ale zase mám obě uši,“ zasmál se. Ratatatatata! přerušila naše komplimenty kartanská palba. Robokopové přešli do útoku. Ulicí dusaly tři páry nohou.

„Tři…,“ začal jsem odpočítávat.

Dusot zesílil a přiblížil se.

„Dva…“

Palba se ztrojnásobila. Kulky svištěly všude kolem nás. Chvíli jsem měl pocit, že jich je ve vzduchu víc než molekul kyslíku.

„Eins und schiess!“ zařval Gerhard. Jeho kouzlo znovu zafungovalo. Vstal jsem a –

Dostal do těla víc kulí než Ferdinand v Sarajevu. Přesto jsem vypálil první náboj ráže .470 Nitro Express. Dva kartani padli k zemi. Stáli příliš blízko sebe, a tak je dostala jedna rána. Náhle bylo ve vzduchu víc kyslíku než olova. Slonobijka promluvila podruhé. Tentokrát už jsem mohl mířit mnohem lépe.

Symbolická hlava třetího kartana, tedy horní výstupek robokopa, který sloužil jako úložiště pro senzory zprostředkovávající kartanovi uvnitř bojové kombinézy obraz zvenčí, opustila svoje místo. Hlava odpadla a zůstala viset na drátech a pochroumaných plátech, které měly úložiště chránit.

Přehodil jsem si slonobijku přes rameno a chytnul Gerharda. Zaúpěl bolestí. Musel na tom být špatně, protože tohle jsem u něj ještě nezažil. Za dobu, co se známe, jsem už měl párkrát dojem, že mi umírá pod rukama. Jednou mi dokonce skutečně málem umřel, ale nikdy, nikdy přitom neúpěl bolestí. Nedalo se nic dělat. Táhnul jsem ho zběsile ulicí za roh. Vířil prach. Jeho částečky se mu lepily na zkrvavená místa a popáleniny a on úpěl stále hlasitěji.

Dotáhl jsem ho k autu a položil na zadní sedačku. Petra naštěstí nechala motor běžet.

„Bože, Gerharde!“ vykřikla, když uviděla Germána.

„Klid, maličká. Jsem jen trošku…,“ odmlčel se, jak hledal vhodná slova, „… pochroumaný.“

„Dupni na plyn, lásko,“ řekl jsem a ona to udělala. Hummer měl skvělou akceleraci. Až moc. Petra se prudce rozjela a přitom trhla volantem v zatáčce tak, že Gerhard po pár sekundách zapadnul mezi sedadla.

„Jeď dál. To zvládne,“ řekl jsem jí, když jsem viděl, jak sundává nohu z plynu. „Zvládnu. Zvládnu,“ reagoval malátně Germán. „Vypadá fakt špatně,“ prohlásila Petra. „Jako zombie,“ dodal jsem. „Alespoň mám obě uši,“ zavrčel mezi sedadly Gerhard.

* * *

„Kam mám vůbec jet?“ zeptala se upírka. „Do Tirany. Tam se ztratíme. Není to daleko.“

„A jak, kurva, poznám, kudy jet do Tirany?“

„Podle zápachu, lásko. Kde to nejvíc smrdí, tam je Tirana,“ odvětil jsem, ale pro jistotu nastavil na GPS albánské hlavní město.

* * *

„Jeďte dva kilometry rovně a na kruhovém objezdu odbočte vpravo,“ řekla Paris Hiltonová. Tom Cruise se zřejmě definitivně odporoučel na softwareový hřbitov.

* * *

Gerhard na tom byl špatně. Přestal dělat vtipy a začal blouznit.

„Do Tirany bez granátů nemůžeme. Tanky, chtělo by to tanky,“ byly poslední kloudné věty, které dávaly smysl. Pak už jenom mumlal něco jako „Stalingrad je šílenství… Rommel musí přežít… Steinerova divize je převálcuje…“ a „Vojákům krysy bez kečupu nedávejte…“

* * *

Pocit vítězství, který nás zaplavil po opuštění městečka, vydržel přesně deset minut. Pak se do tichého hučení motoru přidal zvuk letícího vrtulníku. Chvíli jsem zadoufal, že jde třeba o televizní zpravodajství, ale byla to policie. Albánská. Na vrtulníky už mám vyzkoušeného Desert Eaglea. Ten se ale, bohužel, válí někde v prachu naší poslední štace. Gerhard má u sebe v pouzdře ještě glock, ale mně zůstala slonobijka. Vrtulník sice není slon, hroch, ani nosorožec, ale zase má na rozdíl od robokopů skleněná okna v kokpitu.

Naládoval jsem Holand and Holand a vystrčil hlavu z okna. Pilot mě zahlédl a vykopl vážku vzhůru k oblakům. Chytrý chlapec. Nechtěl riskovat. Navíc zřejmě neměl za úkol mě zastavit, ale sledovat. Třeba aby na nás navedl…

* * *

„Stíhačky!“ zařval jsem.

Směrem od Makedonie, pravděpodobně z vojenského letiště ve Skopje, k nám letěla dvojice stíhaček. Z dálky vypadaly jako francouzské Mirage. Zřejmě vyřazená výzbroj NATO. Stíhačky byly nepříjemné, ale pořád to nebyly kolotoče. Tyhle holky budou mít problém Hummera v plné rychlosti zasáhnout.

„Kolotoč!“ zařvala pro změnu Petra. Uviděla ho ve zpětném zrcátku za námi. Vyklonil jsem se z auta a skutečně tam byl. Před chvílí se vyloupl nad obzorem a letěl přímo za námi. Tohle nebude hra na honěnou, jako když po nás šel kolotoč během útěku z Cíny. Teď nás budou chtít zabít a navždy vymazat naši existenci z tohoto světa.

„Přebírám řízení.“

„Co?“

„Přebírám řízení.“

„Mám zastavit?“

„Jenom to ne!“

Petra se asfaltovo-prašnou silnicí, která navíc nebyla moc rovná a pořád se různě klikatila, řítila stopadesátikilometrovou rychlostí. Vyměňovat si přitom místa řidiče a spolujezdce nebyl zvlášť v Hummeru vůbec dobrý nápad. Ale když máte za krkem dvě stíhačky a kolotoč…

* * *

„Au, šlápl jsi mi na nohu,“ zakvílela Petra.

„Promiň,“ řekl jsem.

„Au, to byla moje ruka. Dej tu nohu jinam,“ vyprskla.

„Drž ten volant, sakra. Ještě ho nemám,“ zaklel jsem.

„Po tři sta metrech odbočte vpravo,“ řekla Paris Hiltonová.

„Steinerovy tanky zaútočí za úsvitu,“ blouznil Gerhard.

„Jeďte půl kilometru rovně a pak odbočte vlevo,“ poradila nám Paris.

„Mám volant!“ zvolal jsem nadšeně.

„No konečně,“ řekla Petra a zkusila se vysoukat z pod mých nohou.

Ratatata! přidaly se kulky, které zabubnovaly po kapotě. Nejenom zabubnovaly. Některé projektily proletěly střechou a několik dokonce i podlahou.

„U Verdunu nasadíme plyn. Francouzi pochcípají jako krysy,“ blábolil Gerhard.

* * *

Navzdory dobrým radám Paris Hiltonové jsem prudce stočil volant doprava. Asi kilometr od nás se objevil les.

Mirage vypustily rakety. Každá dvě. Uviděl jsem jenom zášlehy oznamující, že opustily úložiště.

„Všechno, nebo nic,“ pomyslel jsem si a dupl na plyn.

Hummerův tachometr končil na sto šedesáti kilometrech za hodinu. Byla to ale elektronicky omezená rychlost. Hummer dokázal urvat i dvě stovky. Naštěstí původní vlastník elektronický omezovač rychlosti vypnul. Šipka ukazující rychlost se přilepila k číslu 160 a nehnula se. Podle mého odhadu jsme se už blížili ke dvěma stovkám kilometrů za hodinu, ale i tak to bylo málo. Na únik řízeným raketám ze stíhaček Mirage by nám nestačila ani dvojnásobná rychlost.

Jenže já jsem nedaleko zahlédl převis.

„Drž –“

Chtěl jsem říct „Držte se“, ale přicvaknul jsem si zubama jazyk. Vlastní krev mě polechtala v ústech. Byla docela dobrá.

Hummer vyskočil jako skokan na lyžích při opouštění můstku. Na to, kolik vážil, letěl úctyhodných sedm metrů a –

Obě rakety vybuchly pod námi. Vyhloubily tam hluboký kráter. Do okolí vzlétly stovky kilogramů zeminy. Na Hummera to mělo stejný účinek, jako když papírový drak chytne poryv větru. Znovu se nadnesl a jako placatý kámen hozený do vody vyskočil do vzduchu vykopnutý tlakem výbuchů. Dopadli jsme pět metrů od kráteru. Zaryli jsme se do země až po kola. Petra se zařízla do pásů. Gerhard vyskočil z podlahy, praštil sebou o střechu a dopadl zpátky na sedačku.

„Chraňte Hanibala!“ vykřikl, když se uhodil hlavou do střechy.

Já jsem přitom proletěl předním oknem. Zády jsem prorazil sklo. Několik střepů se do mě zakouslo a rozřízlo mi svaly, kůži a maso po celém těle. Až na části, které chránila neprůstřelná vesta.

Během pikosekundy jsem se ze sedačky ocitl na prašné albánské zemi. Vnímal jsem každý okamžik letu i každou zraněnou část těla. Někdy jsou dokonalé upíří smysly nesnesitelné. Tělem mi lomcovaly vlny tsunami přinášející další a další záchvěvy bolesti. Zkusil jsem vstát.

* * *

Jenže se zlomenýma nohama to jde dost blbě.

* * *

„Ráno zaútočíme na Stalingrad,“ řekl mi Gerhard. Najednou ležel vedle mě. Oči měl kalné, tvář bledou a na obličeji zasychající stružku krve z rozbité hlavy.

* * *

Nedaleko nás explodovala další raketa. Vůbec nevím, jestli před nebo za námi. Byl jsem dezorientovaný. Pouze jsem vnímal, jak se mé tělo sune po zemi a obličej mám plný jehličí, trávy a prachu.

„Podpalte hradby. Podpalte hradby,“ zamumlal Gerhard latinsky a pak konečně na chvíli ztratil vědomí a zmlkl.

* * *

„Petro?“ řekl jsem, když jsme se konečně zastavili.

Upírka měla přes rameno přehozenou slonobijku i tašku se zbytkem věcí. Vypadala vyčerpaně, ale odhodlaně. Drtivý dopad našeho Hummeru přežila jako jediná bez úhony, takže náš oba popadla za vesty a odtáhla do lesa. Nepřehledné koruny stromů a nízká teplota našich těl v kombinaci s letním sluncem rozpáleným okolím, které termovizorům zabránilo nás odhalit, nám zachránily život. Prozatím.

„Na obloze jsou tři kolotoče. Za chvíli určitě dorazí armáda robokopů. Musíme odsud zmizet.“

Mluvila věcně, ale naléhavě. Sedla si vedle mě, chytila mou hlavu do rukou a dívala se mi zpříma do očí. Stal se z ní skutečný upíří válečník.

Zkusil jsem se postavit, ale moc mi to nešlo. Zlomeniny se sice zhojily, ale nohy se mi třásly vysílením.

„Můžeš běžet?“ zeptala se.

„Běžet ne. Šourat ano.“

„Tam je město,“ ukázala prstem.

Otočil jsem se a zahlédl vysněnou Tiranu. Vypadala stejně ošklivě, jako jsem si ji představoval. Za hromadou odpadků se tyčily rozpadající se špinavé betonové paneláky. Vypadaly jako děsivá postkatastrofická hradba, která má domorodce ochránit před zmutovaným King Kongem.

Mezi okrajem lesa, kde jsme se krčili, a prvními paneláky ležel necelý kilometr otevřeného prostoru. Naštěstí přesně uprostřed byla skládka. V normálním stavu bych se k ní dokázal dostat s plnou polní za třicet sekund a ještě přitom lízat zmrzlinu, ale teď jsem si připadal jako důchodce. A navíc jsme s sebou měli těžce zraněného Gerharda.

„Strašně žhne,“ upozornila mě Petra.

Opravdu. Mohl mít tak třiatřicet stupňů. Pro upíra děsivá horečka. Ne, že by ho zabila, ale znamenalo to, že je na tom špatně. Potřebovali jsme krev. Jenže nejdřív jsme se potřebovali dostat z lesa. A to co nejdřív, protože brzy tu bud bude komando robokopů, nebo kartani pochopí, že nejlepší bude –

„Bombardování!“ vykřikla upírka.

Přesně tohle jsem měl na mysli. Konečně někomu došlo, že nejlepší bude vybombardovat celý les a buď nás vyženou, nebo rovnou zabijí. Tři kolotoče začaly shazovat nálože na stromy pod sebou a přelétávající stíhačky kropit porost kulomety. Naštěstí tu zatím naši nepřátelé neměli dostatečnou palebnou kapacitu. I tak se ale les během pár sekund začal měnit v obraz zkázy. Kartanské bomby vyvrhovaly do vzduchu metráky hlíny, kmeny stromů se měnily na třísky a suché větve začaly na některých místech hořet.

Pomohl jsem Petře naložit Gerharda na záda. Ani se pod tou váhou neprohnula. „Hoř, ohníčku, hoř,“ zašeptal česky upír.

„Běž a neohlížej se za mnou. Srazíme se u třetího paneláku vpravo,“ ukázal jsem na jednu z urbanistických oblud.

„Ten, co má v pátém patře místo oken igelit?“

„Ne, ten s igelitem místo okna v šestém patře.“

„Dobře,“ pokývala hlavou a rozběhla se.

Byla skvělá. Měla na zádech víc než stokilového chlapa, brašnu a pušku a běžela jako vítr.

Dostala se ke skládce, aniž by si jí kolotoče všimly. Pořád systematicky bombardovaly les za námi.

Vstal jsem, zhluboka se nadechl (spíš ze zvyku, než že bych to potřeboval) a rozběhl jsem se za ní. Teda běžel jsem asi pět metrů. Pak se mi podlomila kolena a já upadl. Vstal jsem a zkusil rychlochůzi. To už bylo lepší. Každý krok byl utrpení, ale dokázal jsem se pohybovat. Supěl jsem, zatínal zuby bolestí, ale sunul jsem se blíž a blíž ke skládce.

A pak se intenzita bombardování za mnou o trochu zmenšila.

* * *

Aby ne, když mě jeden z kolotočů zahlédl a rozletěl se za mnou. Neviděl jsem ho, ale ucítil jsem známé mrazení v zádech. Neotočil jsem se. Škoda energie. Mrazení v zádech mě nikdy nezklamalo. Přidal jsem do kroku a došoural se až k divoké skládce. Hlavní hromada páchla jako týden mrtvý tchoř. Bylo vidět, že byla několikrát prohrabaná, jak v ní albánské děti hledaly něco užitečného na prodej. Jako třeba cenné kovy.

Vzúúúúúmbuch.

Hromada odpadků se rozprskla po dopadu kartanského granátu. Zasáhlo mě pár kousků lepivého svinstva páchnoucího spálenou gumou, rybami a levným odlakovačem na nehty. Kolotoč letěl kvůli bombardování lesa a lepšímu zaměřování velmi nízko. Proto mu při první střelbě hromada překážela v zaměřování a mně zachránila život. Jenže teď se ocitl přímo nade mnou. Belhal jsem se statečně, ale k nejbližšímu paneláku jsem to měl ještě nejméně tři sta metrů. Nemám šanci. Přesto jsem pokračoval.

Prásk. Prásk. Výstřel ze slonobijky dvakrát zabušil do kolotoče.

Střelba nemohla kartanské lodi ublížit, ale to nemohl jeho pilot tušit. Ocitl se v akutním ohrožení střelbou. Proto přerušil palbu na mě a lodní střelec hledal nový, nebezpečnější cíl, než byla moje kulhající maličkost.

Prásk, prásk. Konečně jsem Petru uviděl. Krčila se za zdí nejbližšího paneláku a ukazovala kartanské posádce, zač je toho ráže .470 Nitro Express.

Prásk, prásk.

Kolotoč slízl další dva zásahy a pak udělal něco, co jsem nečekal. Zakymácel se jako opilý námořník a propadl se o dva metry dolů. Pak najednou vyletěl snad půl kilometru vysoko a přitom poslal na Petru sérii granátů. Panelák se otřásl detonacemi. Vystřelily z něj kusy zdiva. Následně se jako při řízeném odstřelu sesul k zemi. Do okolí se vyvalil prach ze zřícené budovy a vytvořil neproniknutelnou prachovou mlhu.

Do hrudi mě zasáhl kus betonu vyrvaný z domu. Spadl jsem, spolykal dvě kila prachu a suti a belhal se dovnitř sídliště na domluvené místo.

* * *

Gerhard ležel na zemi. Vypadal jako opilý žebrák, takže do kulis Sharr, předměstí Tirany, jak jsem se dozvěděl ze silničního ukazatele, dokonale zapadal. Petra měla oblečení, vlasy i kůži od prachu. Radostně mě objala a dala mi pusu. Prachovou.

Ulice, které se nám při pohledu z lesa zdály prázdné, během pár minut ožily. Všude kvílely policejní, hasičské i záchranářské sirény. Z domů vybíhali vyděšení občané a hnali se k troskám zničeného paneláku. V jeho okolí se motali zranění nebo jenom zmatení lidé, kteří se v okamžiku kartanského bombardování nacházeli blízko zříceného paneláku. I oni byli celí od prachu. Díky tomu jsme nevypadali vůbec podezřele. Navíc si nás v nastalém zmatku nikdo nevšímal. A ještě jedno pozitivum to mělo. Kolotoče vyklidily oblohu.

„Musíme odsud zmizet,“ vypustil jsem z úst celkem zbytečně mou oblíbenou větu.

„Jo, dřív než se nám někdo pokusí dát první pomoc,“ přitakala upírka.

Chytla Germána kolem pasu a smýkala jím ulicí. Kulhavě jsem je následoval. Jenže ne dlouho. Policistů i záchranářů houfně přibývalo, a když už jsme potřetí brutálně odehnali zdravotníka, který se nás pokusil ujmout, museli jsme opustit ulice. Vrazili jsme do nejbližšího vchodu.

Kupodivu nešlo o panelák, ale o omšelý činžák postavený určitě ještě před druhou světovou válkou. Vypadal zachovale a ve srovnání s rozpadající se socialistickou výstavbou i poměrně noblesně. Na chodbě jsme nikoho nepotkali. Byla mramorová, chladná a brčálově zelená.

„Ententýky, dva špalíky,“ zarecitovala zoufale Petra, když se rozhodovala, do kterých dveří vpadnout jako první.

„Tyhle,“ řekl jsem a zaklepal na ně.

Za chvíli někdo na jejich druhé straně odklopil krytku kukátka. Bylo mu to k ničemu. Z naší strany jsem je totiž zakryl rukou. A znovu jsem důsledně zaklepal. Odemykaný zámek dvakrát cvaknul a dveře se pootevřely.

Neuměl jsem albánsky, takže mi bylo úplně jedno, co ta žena řekla. Opřel jsem se do dveří, čímž jsem ji srazil na zem. Začala něco hulákat, takže jsem ji uspal pěstí a pomohl Petře vtáhnout Gerharda dovnitř.

Zabouchl jsem dveře a teprve pak se podíval na paní domácí. Měla rozbitý nos, tekla jí z něho krev, seděla na zemi a motala se jí hlava. Ženě bylo určitě přes šedesát. Hubená, černé vlasy, vrásky pod očima, upjatý pohled a jednoduché konzervativní šaty. Na první pohled typická osamělá zahořklá sousedka.

Rychlý průzkum dvoupokojového bytu ukázal, že jsem měl pravdu. Žila sama. Svázali jsme ji punčochami, šátkem zacpali ústa a druhým zavázali oči. Z kuchyňské linky jsem vydoloval nejostřejší nůž a pustil jí žilou. Obvykle stařenkám neubližuji, pokud se nejedná o soudkyně, policajtky, nebo domovní důvěrnici a zasloužilou členku KSČ paní Bašteckou, která se mi snažila ztrpčovat život v jedné z mých dávných skrýší, ale Gerhard mlel z posledního. Dokonce přestal i blouznit.

Ztráta půl litru krve ji nezabije a jeho naopak zachrání. Když jsme Germána nakrmili, pečlivě jsem jí obvázal ránu a pokusil se jí anglicky vysvětlit, že se jí nic nestane. Podle toho, jak nervózně sebou cukala, marně.

„Krev, potřebujeme další krev,“ řekl jsem Petře, když se mi zamotala hlava a já se složil na starý, ušlapaný koberec vedle spícího Gerharda.

* * *

Získat krev v cizím městě se dá několika způsoby. Všechny, které znám, jsem Petru naučil během prvních lekcí zasvěcování do upířího života. Když za sebou, už umytá a s vyčištěnými šaty, zavírala dveře, věděl jsem, že se brzy vrátí i s pořádnou dávkou krve a dalších věcí, které potřebujeme. Proto jsem si také dovolil konečně omdlít.

Sbohem, Tirano

„To ucho ti narostlo nějaký větší.“

„Víš, že jsi byl vtipnější, když jsi blouznil?“

„Chcete ještě nějaký králíky?“ vložila se do debaty Petra. Už jsme jí museli lézt na nervy.

„Ne,“ zavrtěli jsme oba hlavami.

„A s váma byla větší sranda, když jste byli v mdlobách, puberťáci.“

„Řekla puberťačka chlápkům, kteří by mohli být její prapraprapraprapraprapraprapraprapraprapra…“

„Stejně jste puberťáci. Oba,“ přerušila mé počítání, kolikrát bych mohl být její pradědeček. „Co mám dělat s tím posledním králíkem?“

„Zeptej se madam Kestriny, určitě má hlad. Můžeš jí ho udělat na smetaně.“

Kestrina se na mě po zaslechnutí svého jména otočila. Seděla v křesle a čekala s námi na zprávy. Trávila v naší nemilé společnost už třetí den, takže se konečně přestala třást strachy, ale stejně byla každým dnem bledší a bledší. Petra jí kvůli tomu raději sehnala nějaké prášky na uklidnění.

Právoplatná obyvatelka bytu, do kterého jsme se vloupali, neuměla ani slovo anglicky. Naštěstí rozuměla němčině, takže hned, jak se Gerhard probral, mohli jsme s ní i komunikovat. Rána, kterou jsme jí způsobili při krmení Gerharda, se už zacelila, ale i tak byla stařena zesláblá. Přeci jenom ztratit půllitr krve v tomhle věku…

Germán se ji snažil přesvědčit, že jí už neublížíme, ale myslím, že nám věřila asi stejně jako kosovský Srb albánskému chirurgovi.

Byl jsem na Petru stále pyšnější a pyšnější. Dokázala si poradit v naprosto cizím městě plném divných lidí mluvících ještě divnější řečí a sehnat vše, co jsme potřebovali. Pravda, měla k tomu dostatek peněz, ale stejně jsem jí několikrát vysekl poklonu.

Hned po první výpravě donesla pět vykrmených králíků a druhý den dalších pět a k tomu nové oblečení pro nás i pro sebe a uklidňující léky pro naši nedobrovolnou hostitelku a dokonce telefon s internetem.

Nakonec jsme o život připravili i posledního králíka a o krev se rovným dílem podělili. Maso pak Petra obložila zeleninou z mrazáku a vrazila do trouby. Kestrinu jsme totiž drželi v křesle svázanou. Když ji moje milenka v dobré vůli po prvním dni odvázala, stařena se okamžitě vrhla k telefonu a vytáčela tísňové volání. Naštěstí se už probral Gerhard a glockem ji donutil zavěsit. Navzdory poutům jsme se proto raději střídali při spaní tak, že dva odpočívali a jeden hlídal.

Spánek jsme potřebovali všichni. Takovou regeneraci mé tělo vyžadovalo už od našeho předposledního setkání s Fredem Channonem.

Po třech dnech ležení a pití krve jsem se cítil jako znovuzrozený. Gerhard na tom byl stejně. Navíc mi dokonce dorostlo i ucho, což asi Germána štvalo, protože už mi vymyslel asi padesát přezdívek ve stylu Van Gogh, Ušák, Jednouch a podobně, kterými mě hodlal po zbytek života častovat. Až jednou ráno zjistil, že to bylo zbytečné. Tak se mi alespoň snažil namluvit, že nové ucho je mnohem větší než původní. Když spal, zkoumavě jsem se kvůli tomu pozoroval v zrcadle. Určitě kecal.

* * *

Albánci byli národ s krví tak horkou, že by se v ní dal uvařit krocan, takže už tři dny Tiranou zmítaly pouliční nepokoje. Za všechno jsme mohli samozřejmě my. Respektive kartanský střelec z kolotoče, jenž se pokusil zabít Petru.

V paneláku, který svou palbou sundal k zemi, zahynulo sedmdesát lidí. Kartani sice nabídli rodinám obrovské odškodné a v televizi neustále pouštěli záběry dokazující, že dům nezničili schválně, nýbrž během boje se záškodníky, ale nikdo jim moc nevěřil. Navíc se hlásili noví a noví příbuzní obětí a požadovali, aby byli také zahrnuti do odškodňovacího programu. Vypadalo to, že s mrtvými z paneláku byla příbuzná celá Tirana a každý se cítil raněný smutkem natolik, že žádal finanční útěchu.

Hromadný pohřeb obětí, minimálně těch, které se už podařilo z domu vytáhnout a identifikovat, byl naplánovaný na zítřejší den odpoledne a do Tirany mířily policejní posily z celé Albánie. Alespoň tohle všechno jsme se dozvěděli z Kestrinina překladu.

„Je to jasný, zítra nevytáhneme paty z domu,“ konstatovala Petra a šťouchala přitom vidličkou do králíka, kterého pekla pro starou Albánku.

„Naopak. Zítra jdeme na pohřeb,“ namítl Gerhard.

„Co?“ ozvalo se z kuchyně.

„Zítřek je nejlepší den. V ulicích bude naprostý chaos, desetitisíce šílených Albánců a robokopové se budou určitě držet mimo město. Nebudou chtít provokovat. Podle mě mají kompletně obklíčeno celé město, takže jim neproklouzne ani myš, ale v Tiraně samotné to nechají na albánských policajtech a vojácích,“ vysvětloval Gerhard.

„Maximálně pošlou pár legionářů v převleku, ale s nimi si poradíme,“ dodal jsem.

„A co budeme dělat v ulicích, když se z města stejně nedostaneme?“ zeptala se Petra.

„Náš cíl je jiný. Díval jsem se na trasu pohřebního průvodu. Povede jenom dvě ulice od kartanské továrny na vesmírné lodě…“

V kuchyni se ozvala rána, jak pekáč s nedopečeným králíkem upadl na podlahu. Vyskočil jsem a doběhl do kuchyně. Králík se válel na kachličkované podlaze a rozlitý tuk se pomalu roztékal na všechny strany. Otřískaný pekáč se zvonivě pořád chvěl na hnědých kachličkách a Petra se opírala o stůl. Byla bledá, zorničky rozšířené.

„Péťo?“

Přišel jsem opatrně k ní a objal ji. Chvěla se. Strachem.

„Petro?“

Pohladil jsem ji pravačkou po vlasech a levou rukou otřel slzy, které se valily z očí.

„Já…,“ zkusila říct, ale zalkla se a nemohla pokračovat.

To už za námi stál Gerhard. Věnoval jsem mu rychlý pohled. Byl také bledý. Všichni tři jsme věděli, že tenhle okamžik musí nevyhnutelně přijít, ale najednou byl realitou. Najednou jsme věděli, že jsme u cíle. Respektive cíle, který nám vytýčila Sangot.

Měli jsme na dosah továrnu, v níž se kompletovaly vesmírné lodě. Šlo o jeden z nejrozlehlejších a nejrozsáhlejších komplexů na planetě. Bylo pravděpodobné, že tam najdeme i loď, kterou si vybrala mimozemšťanka. To byl náš plán, jak získat vesmírné plavidlo, aniž bychom museli útočit na opevněnou základnu. Pokud to vyjde, zítra už také Petra nemusí být s námi.

Gerhard mlčel. Jen popošel k Petře a spolu se mnou ji objal. Vypadalo to zvláštně. Nezažil jsem, že by Germán udělal něco takového, a myslím, že to bylo poprvé v životě, co takhle projevil city.

Pohladil Petru po vlasech, otcovsky ji políbil na čelo a odešel do obývacího pokoje k nebohé madam Kestrině, která se večeře dneska asi nedočká.

Vzal jsem upírku za ruku a odtáhl ji do ložnice. Uvědomuji si, že jsem monotematický, ale na smutek jsem znal jeden jediný lék – sex.

Petra se nejdřív trochu bránila, ale pak povolila. Polibky jsem z ní svlékl šaty a jazykem jí prozkoumal každou část těla. Vrazil jsem jí ho jako barbarský nájezdník do klína a dokonale ho vyplenil. Plakala a zmítala se přitom v jednom orgasmu za druhým. A já nespěchal.

Střídal jsem v její pochvě prsty, jazyk i penis a přitom jsem si hrál s každou částí jejího těla, o které jsem za tu dobu, co jsme byli spolu, zjistil, že je erotogenní. Nakonec jsem ji pevně chytil za zadek. Prsty jsem jí zmáčkl obě půlky a tvrdě přirážel, dokud jsem nevystříkl nahromaděné sperma.

Zůstal jsem v ní, dokud můj penis nezměkl a pak ještě velmi dlouho poté. Jazykem jsem jí slíbával slzy z očí a šeptal: „Miluju tě.“ Tohle byl poslední sex.

Sex, kterým se lidé loučí.

* * *

Albánci sami sebe považují za potomky Ilyrů a prohlašují, že jsou v oblasti Balkánu a Evropy nejstarším národem. My s Gerhardem jsme věděli, že jsou to kecy. Tedy hlavně Gerhard.

Albánci jsou ve skutečnosti převážně potomky Avarů smíchaných s Bulhary a vším, co těmhle nájezdníkům přišlo pod ruku, dokud ještě byli postrachem Evropy. Než se z nich stali Albánci. Gerhard by asi dokázal provést dokonalou analýzu, která by tuhle současnou etnologickou hádanku a předmět velkých sporů dokázala jednou provždy rozetnout, ale mě stačilo dívat se na to, po se kolem nás dělo. Něco takového se totiž dalo vidět snad jedině v Palestině, Iráku nebo Pákistánu.

Albánci s pěnou u úst křičeli „Alláh akbar!“, lkali, vyli, řvali a trhali si šaty. Bylo to naprosto neuvěřitelné divadlo stupňující se v okamžiku, kdy dav narazil na další z mnoha desítek televizních štábů, které tenhle pochod přenášely živě.

Předpokládal jsem, že kartani by nejraději zprávy z Tirany zcenzurovali, ale dřív, než se rozhodli vše ututlat, proletěly záběry zříceného albánského paneláku internetem a posléze zpravodajskými kanály po celém světě. Mimozemšťanům tak nezbylo než si sypat popel na hlavu, donekonečna opakovat, že se vše stalo při honu na teroristy, platit odškodné jako mourovatí a čekat, až se bouře přežene.

Nic lepšího jsme si ani nemohli přát. Až na záběry, které pořídil kolotoč při mém pronásledování. Nevypadal jsem na nich zrovna sexy. Belhal jsem se jako postřelený nosorožec a motal se jako Nikita Chruščov po večírku, na němž zapíjel Stalinovu smrt.

Televizní stanice je vysílaly pořád dokola a vyzývaly občany Tirany, aby, v případě, že na teroristy narazí, je vydali kartanským orgánům. Abychom byli lépe poznat, vytáhli zase fotografie Petry, Lucie a mě samotného, které obletěly svět naposledy, když jsme jim zle zatopili v Brazílii.

Byli jsme televizní hvězdy první velikosti. Řekl bych, že naše ksichty musely být známější než poslední plastika Britney Spearsové. Pozitivní bylo, že si mysleli, že Lucie je s námi, a proto jsem doufal, že bude v Jižní Americe v bezpečí. Gerhardova totožnost i tvář jim naštěstí stále unikala.

Navzdory mediální slávě jsme se ale dnes nemuseli bát vyjít na ulici. Zvlášť, když mnozí z demonstrantů vyrazili zahalení. Také jsme si hned všichni tři koupili po jednom černobílém arabském šátku a omotali si je kolem tváří.

Před odchodem z bytu jsme museli vyřešit dva základní problémy. Zůstaly nám jenom dvě zbraně – glock se dvěma zásobníky a slonobijka Holand and Holand. Nakonec jsem si já vzal tašku se slonobijkou a náboji a Gerhard si ponechal pistoli. Petra zůstala neozbrojená.

Nejhorší bylo rozhodování, jak naložit s madam Kestrinou. Nechat ji svázanou v bytě se mohlo rovnat pomalé a kruté vraždě, a to jsme jí ani jeden nechtěli provést. Jenže svým pokusem nás prásknout už jednou ukázala, že věřit jí také nemůžeme. Nakonec jsem to udělal po svém. Zamknul jsem ji v pokoji, vykuchal z telefonu vnitřnosti a napral do ní láhev rakije. Až se probere a dobouchá na sousedy, bude už pozdě na to nás zastavit. Alespoň doufám.

„Alláh akbar! Alláh akbar!“ vyřvávali jsme s davem a hrozili pěstmi televizním kamerám. Pomocí navigace v telefonu jsem sledoval naši polohu, abychom se včas oddělili od proudu a vyrazili k továrně. Mezitím jsem brouzdal internetem a prošel e-mailové schránky. Na jedné z nich jsem objevil vzkaz, na který jsem dlouho čekal. Byl od Alenky790:

Můžeme se sejít. Už mi neposílejte žádnou zprávu. Snaží se nás stopovat. Budeme vás čekat vždy první středu v měsíci o půlnoci v Ostravě na Cihelní ulici před domem číslo 37. Až vás někdo na ulici osloví, odpovězte: Mám jenom tři stovky.

Odpojil jsem internet a znovu zkontroloval naši polohu. Byli jsme už jenom pět set metrů od továrního komplexu.

„Petro, Gerharde,“ odchytí jsem parťáky a naznačil jim, že je čas opustit albánské pohřební divadlo. Opatrně jsme se vymotali z davu a zamíchali se mezi pozorující diváky. Ti lkali, vyli a hrozili jenom o něco méně než aktivní účastníci pochodu. Navzdory zprávám v albánské televizi jsme na moc policistů nenarazili. Zdálo se, že místní ochránci zákona mají dost rozumu a znají své spoluobčany natolik, aby se jim v případě podobných příležitostí zdaleka vyhnuli.

Propletli jsme se první ulicí a dostali se na tu, která sousedila s továrním komplexem. Byla nečekaně prázdná, jen z dálky sem doléhal hluk pochodu.

Podle zpráv, které jsme si našli na internetu, šlo o bývalou továrnu na tanky a obrněná vozidla ještě z času Envera Hodži. Za dob kapitalismu, který byl v Albánii extrémně divoký, se tu vyrábět přestalo. Areál sloužil částečně jako sklady, tržnice, případně překladiště drog, z jejichž distribuce dodnes žije třetina Albánie. Když se kartani rozhodli začít využívat pozemské zdroje pro svůj průmysl, byla tiranská tanková továrna ideální volba. Nešlo jen o velké prostory, ale, jak nám vysvětlil Albej Charduk, byla tu extrémně levná pracovní síla, byl jí dostatek a navíc byla zvyklá pracovat v podmínkách, které by třeba jiní dělníci netolerovali.

Podle Charduka, kterému se odsud úspěšně dařilo organizovat krádeže materiálu a dokonce i plánů a technologií, docházelo mezi dělníky k poměrně vysokému nárůstu rakoviny, leukémie a dalších, i s pomocí kartanské technologie jen těžko dlouhodobě úspěšně léčitelných chorob.

Albánským dělníkům to ale moc nevadilo. Důležité bylo, že za onemocnění kartani dobře platili. Došlo mi, že to byl možná důvod, proč většina kartanské zbrojní výroby probíhala v zaostalejších zemích. V Evropě a v USA se vyráběly jenom některé součástky. Komplementace dílů většinou probíhala v Asii, Africe nebo tady, na Balkáně.

* * *

Tovární areál odděloval od zbytku města plot s chomáčem ostnatých drátů nabitý elektřinou. Alespoň to hlásaly tabule zapuštěné do země každých dvacet metrů. Za plotem se tyčily strážní věže. Zdálo se, že provoz v továrně, stejně jako celou Tiranu, ochromily protesty. Areál vypadal spíš jako skladiště než místo, kde pracovalo šest stovek lidí v trojsměnném provozu.

Odpovídalo tomu i množství stráží. Nerad bych se pletl, ale řekl bych, že nás tu kartani nečekali. Přeci jenom jsme na útěku. Proto se soustředili víc na hermetické uzavření Tirany než na ochranu strategických bodů před námi. Navíc v tom určitě hráli roli i protesty. Přesunout sem jednotku robokopů by mohlo vést k ještě větším vášním, než jaké teď ve špinavých tiranských ulicích vládly. Navzdory nevinným mrtvým jsem děkoval kartanskému střelci v kolotoči, že se pokusil sejmout Petru, skrývající se právě za zdí nešťastného paneláku.

Prošli jsme skoro tříkilometrový úsek okolo továrny a dostali se zhruba do její poloviny. Skutečně šlo o rozlehlou plochu. Všude to vypadalo stejně. Každých pět set metrů se nacházela malá vrátnice se vchodem a zesílenou ochranou. Navzdory chabé výzbroji bychom se přes ochranku dokázali dostat, ale nechtěli jsme vyvolávat rozruch. Rozruch byl to poslední, co bychom si přáli. Určitě jsme nechtěli opakovat nic z toho, co se stalo v Brazílii.

Schovali jsme se za roh jedné budovy, Petra si zapálila albánskou cigaretu, a dohadovali jsme se, jak se dostat dovnitř. Byli jsme rozhodně kreativní, ale žádný nápad neměl moc nadějí na úspěch. Respektive každý z navržených způsobů by nás dostal dovnitř, ale zřejmě by pokaždé došlo k vyhlášení poplachu.

„Takže je to na mně,“ řekla rozhodně Petra. Ráno, když jsem Kestrinu ládoval alkoholem a my se chystali vyrazit do ulic, vypadala najednou neuvěřitelně klidně a odhodlaně. Působila, jako že z ní spadla veškerá tíha, která jí do té chvíle ležela na ramenou. Věděla, že osudu neuteče, takže se rozhodla, že to chce mít co nejdřív za sebou.

Díval jsem se na ni a marně hledal tu zakomplexovanou bláznivou holku, která měla v pokoji rakev a vodila si domů kohokoliv, kdo projevil zájem, aby si dokázala, že alespoň za něco stojí. Od chvíle, kdy jsem z ní udělal jednoho z nás, prožila neuvěřitelná dobrodružství, která ji změnila. Stala se z ní bojovnice. Cítil jsem to já i Gerhard a bylo vidět, že i starý válečník Radegast tuhle mladičkou holku respektuje.

„Jak na tobě?“ zeptal jsem se.

To už si ale Petra svlékala neprůstřelnou vestu. Na nové zelené košili, kterou si koupila, když nám sháněla králíky, si utrhla tři knoflíky, zkusila si trochu rozcuchat vlasy a natrhla si rukáv na levé ruce.

„A teď mi jednu vraž. Pořádnou, ať mám minimálně natrhlý ret.“

„Cože?“ vyhrknul jsem.

„Podívej, ti strážní, to jsou samí chlapi. Mám natrženou košili, z podprdy mi lezou kozy jak dva vozy a budu u nich hledat ochranu, protože jsem zmatená izraelská turistka a v davu se mě pokusili znásilnit. Poskytnou mi ochranu, utiší mě, ukážou mi, jací jsou gentlemani a pak se mě patrně pokusí ošukat. Každopádně se dostanu dovnitř. Až je srovnám, dám vám znamení.“

„Ale –,“ zaprotestoval jsem, jenže to už jí Gerhard vrazil ránu pěstí. Přesně věděl, kam míří, protože jí skutečně roztrhl ret nejmíň na centimetr. Petra si ránu zmáčkla, aby z ní vyteklo dost krve dřív, než se díky perfektní upírské regeneraci zahojí, povystrčila si prsa o něco víc z podprsenky a rozeběhla se k vrátnici.

„Help! Help! Help!“ řvala a běžela vstříc ochráncům továrny. Musela se snažit, aby neběžela moc rychle, ale přesně jako obyčejná netrénovaná ženská. Vypadala přitom trošku legračně, ale díky tomu i velmi přesvědčivě.

„Je perfektní,“ řekl Gerhard.

„Já vím,“ přitakal jsem.

* * *

Uběhlo patnáct minut od chvíle, kdy Petru dva ze strážných zavedli dovnitř postranní vrátnice. Už jsem začínal být nervózní a přemýšlel nad tím, že se tam zkusím proplížit, když se ocelové dveře otevřely, stála v nich upírka a mávala na nás.

Rozhlédli jsme se, a když jsme zjistili, že je vzduch čistý (ne doslova, ale v přeneseném smyslu, protože v Tiraně se dal vzduch označit za čistý naposledy v desátém století), rozběhli jsme se k vrátnici. Konečně jsem mohl ukázat, co ve mně je. Ten půlkilometr jsem dal pod třicet sekund. Gerhard byl o krok za mnou. Vrazili jsme do vrátnice a zabouchli dveře.

Petra k nám stála otočená zády a zkoušela se nasoukat do uniformy ostrahy. Pod ní leželo šest členů ochranky. Všichni omráčení. Někteří se zkrvavenými obličeji.

„Dobrá práce, květinko,“ hvízdnul Gerhard.

„Zkuste se nasoukat do některého z jejich ohozů. Mně to moc nejde,“ zaklela, když se jí urval jeden knoflík na košili a odkutálel se někam do dálky.

„Aby ti to taky šlo. Nikdo z nich nemá tvoje prsa,“ odvětil jsem. Většinou na tyhle narážky reagovala, ale teď jenom odhadovala, které kalhoty jí nebudou moc plandat. Byla příliš soustředěná a odhodlaná to všechno dotáhnout do konce.

Převlékli jsme se do uniforem a do kapes strčili identifikační karty strážných. Albánce jsme svázali k sobě opasky a ústa jsme jim zacpali kalhotami a košilemi, které žádnému z nás nesedli. Znehybněných strážných bylo ale jenom pět. Toho, který měl na identifikační kartě napsáno chief jsem pomocí pár facek probral a vzal ho jako rukojmí. Skutečně to byl předák ochranky a dokonce vzdělaný. Uměl anglicky. Sice na úrovni základní školy, ale i tak dost dobře chápal, co znamená věta: „Spolupracuj, nebo tě zabiju.“

„Žádný peníze tady nebýt. Žádný peníze,“ snažil se nám vysvětlil, když se probral.

„My taky nechceme žádné peníze. My chceme loď, malou, černou,“ snažil jsem se vzpomenout si na vesmírné plavidlo, které mi Sangot ukázala, a zároveň mu vysvětloval, jak vypadá. Prstem jsem přitom maloval její tvar na dřevo stolu, pod nímž se začínali probouzet a svíjet jeho podřízení.

„Vy chcete loď?“ zeptal se nechápavě.

V jeho očích bylo všechno. Považoval nás za absolutní idioty. Aby ne. Nikdo netušil, jak se kartanské lodě ovládají. A pokud ano, tak byl prověřeným členem Vesmírného námořnictva. Sabotáž, to ano, ale pokus o únos lodě považoval každý za nesmysl. Nemít na krku ultimátum od mimozemské obludy Sangot, která se skrývala v mozku mé milenky, taky bych se o nic tak šíleného nepokusil.

„Jo, chceme loď. A ty nás tam dovedeš. Jinak –,“ nedořekl jsem, ale Gerhard mu místo toho ukázal glock skrytý v pouzdře, které si pověsil přes neprůstřelnou vestu pod uniformu ochranky. Naše civilní albánské šaty jsem nacpal do tašky se slonobijkou. Nepustil jsem ji z ruky ani na chvíli.

„Oukej, oukej,“ přitakal hlavou Albánec.

„Štíhlá, černá,“ zopakoval jsem ještě jednou a on znovu přitakal a vyrazili jsme.

* * *

V osmdesátých letech minulého století jsem se ve gdaňských loděnicích sešel s Lechem Walesou. Až dodnes jsem si myslel, že tak monumentální průmyslový komplex jako v Gdaňsku nemůže nikde na světě existovat. Zmýlil jsem se. To, co s obludnými halami, v nichž – popoháněn paranoiou – vyráběl zbraně a tanky Enver Hodža, provedli kartani, bylo neuvěřitelné. Obrovské stroje s desítkami robotických paží trčely všemi směry. Mezi nimi stály kukaně obsluhy a okolo nich se táhlo několik stupňů pásové výroby, které teď bez dělníků řádících v ulicích stály bez hnutí.

Na pár zaměstnanců jsme nakonec narazili. Nešlo o dělníky, ale údržbáře, kteří neplánovanou odstávku využili ke kontrole zařízení. Neměl jsem s kartanskými stroji, které se mě nepokoušely zabít, žádnou zkušenost, ale zdálo se mi, že jsou staré a poměrně dost opotřebované. Žádné z výrobních monster určitě nebylo nové. Až na jednodušší stroje, jako třeba překladače materiálu, které ale nesly hrdé označení Made in China a zřejmě byly původně určeny do továren na automobily.

Nikdo z údržbářů si nás nevšímal. Koneckonců jsme byli jenom partička strážných na obchůzce. Jenom dva nás ledabyle pozdravili. Náš průvodce jim to mávnutím rukou oplatil. Říkám průvodce, protože jeho jméno jsem si nezjišťoval.

Přitom by to bylo poměrně snadné. Měl na košili připnutou visačku s fotkou a jménem. Nezajímalo mě. Nerad zjišťuju jméno někoho, koho dost možná budu muset za pár minut zabít. Měli jsme stejné visačky. Fotky na nich samozřejmě žádnému z naší trojice neodpovídaly. Nejméně pak Petře, ale nikdo k nám nepřišel tak blízko, aby mohl obrázek porovnat s realitou.

Ušli jsme určitě přes kilometr. Propletli jsme se pěti halami a také se při průchodech mezi nimi na chvíli dostali na tiranský vzduch. Jak už jsem řekl, použít slovo čistý bylo zavádějící.

„Tady jsou ty černé lodě,“ řekl náš průvodce, když jsme dorazili do šesté haly.

Opravdu tam stála tři vesmírná plavidla, která mi ukazovala na kartanském počítači Sangot. Jenže…

„Nejsou celé,“ řekla Petra.

Ne. Petra to neřekla. Tohle byla Sangot. Už jsem to dokázal poznat. A to jsem se ani nemusel dívat do jejích očí. Upírka chytila strážného pod krkem, nadzvedla ho třicet centimetrů do vzduchu a pořádně přidusila.

„Ty lodě nejsou celé.“

„Muset… na… nich… ještě… moc… pracovat…,“ vysoukal ze sebe Albánec.

„Zabiju tě,“ řekla.

„Ne, počkej,“ přimotal jsem se k Petře ovládané Sangotinou vůli. Střelila po mně nenávistným pohledem.

„Ještě nám může být užitečný. Zabiješ ho potom.“ Schválně jsem mluvil anglicky, aby byl strážný v obraze. Upírka ho pustila a on spadl na zem jako pytel jablek.

„Jsou tu někde tyhle lodě dokončené?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. Pomalu a vyděšeně. Předpokládal, že tohle gesto bude jeho poslední.

„Jak to? Tady se lodě nedokončují?“

„Dokončují tady. Ale poslední hotová odletět minulý týden. Další být až za měsíc,“ odpověděl.

„Fajn, kam odletěla?“

„Ta informace zjistit. Nebýt problém. Chvíli počkat,“ řekl a vyrazil k malému počítačovému terminálu, který se nacházel v polovině haly s rozestavěnými černými kráskami.

Sangot zavrčela a vyrazila za ním. Drželi jsme se jí s Gerhardem v patách.

* * *

„Libavá. Odletěla tam. Budou se tam dělat měsíc testy a pak, frnk, vesmír,“ podíval se na strop haly, jako by tam viděl vesmír v celé své temné prázdnotě.

„A jsou tu nějaké lodě, které jsou zkompletované?“ zeptal se Gerhard.

Albánec prohnal své prsty po klávesnici terminálu.

„Být tři. VP-187, VP-188 a VP-I-134,“ odpověděl.

„To jsi nám pomohl,“ povzdychl jsem si. „Fotky nemáš?“

„Říkáte jim kolotoče. VP jsou standardní, VP-I je vylepšená verze,“ odpověděla místo Albánce Sangot.

„A kolotoč ti nestačí?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odsekla vztekle. „I když –“

Zamyslela se a pak se najednou zatvářila samolibě. V ten moment vypadala jako Petra, když na nějakou hádanku přijde první.

„Zaveď nás k VP-I-134.“

* * *

Další tři haly, čtyři údržbáři a asi půl kilometru cesty. Tady se člověk nachodí. Hangár, do kterého jsme dorazili, vypadal podobně jako ten s rozestavěnými černými loděmi. Akorát byl o něco menší. Stály tu čtyři kolotoče v různé fázi dokončení. Na konci hangáru byl pak jeden, který vypadal, že mu nic nechybí. Byl o něco větší než typy, se kterými jsme se obvykle potýkali.

„Běž k terminálu a otevři strop,“ nařídila Sangot.

„Cože?“ zeptal se zmateně strážný.

„Ty jít k terminálu a otevřít hangár. Budeme letět,“ řekla mu Sangot pomalu a zřetelně. Kdyby tohle řekla Petra, podezíral bych ji, že si dělá legraci z Albáncovy angličtiny.

„Ale to nemůžete!“ zaúpěl. „Oni mě zabít, když vy s tím odletět,“ řekl strážný a byla to jeho poslední slova v životě. Pak se ozvalo jen křup, jak mu Sangot zlomila vaz. Přesně tohle je důvod, proč si u většiny lidí, které potkám, nezjišťuji jména.

Jako by šlo o trest osudu za vraždu nevinného strážce, rozezvučela se hangárem siréna.

„A kurva,“ zaklel Gerhard dokonalou češtinou.

„Museli najít svázané strážné,“ informoval jsem celkem zbytečně ostatní, zatímco jsem z tašky vylovil slonobijku. Byla už nabitá.

„Pokud se dobře orientuji, tak musíme tudy,“ namířil Germán prst ke druhé straně hangáru. „Čím dřív se dostaneme k plotu, tím lépe. V ulicích se jim ztratíme.“

„Ne.“

Už jsem si zvykl na to, že Gerhard dokáže vyslovit rozkazy takovým tónem, že je člověk splní, aniž by o nich byť jen na malý okamžik zapochyboval. Jenže Sangot tohle umění ovládala mnohem lépe. Její „ne“, to nebyl jenom rozkaz, o kterém se nepochybuje. V tom „ne“ byla i hrozba, která jasně říkala, že každý, kdo by si dovolil neposlechnout, toho bude litovat do konce života. Naštěstí byl v jejím „ne“ i slib, že ten konec přijde velmi rychle.

Jenže já jsem byl posledních pár set let něco jako upíří anarchista.

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

Sangot se zarazila uprostřed pohybu. Nevěřila vlastním uším. A já vlastně taky ne.

„Protože jsem řekla, že odsud odletíme,“ vyštěkla naštvaně Sangot a už bušila do terminálu. A úspěšně. Během pár sekund se začala otevírat střecha hangáru. Mimozemšťanka se spokojeně usmála.

„Jdeme,“ zavelela.

* * *

Nikdy jsem neviděl kolotoč zevnitř. Vždycky jenom letící a střílející. Případně padající po zásahu. Dovnitř se lezlo jako do tanku. Akorát poklop byl vespod. Naštěstí byl vchod poměrně široký. Aby ne, kartani pilotovali v bojových kombinézách, kterým jsme říkali robokopové.

„Dejte mi pár minut,“ řekla Sangot a zmizela uvnitř kolotoče.

„Pár minut na co?“ zeptal se Gerhard. Když Petru ovládla Sangotina mysl, většinou nemluvil. Byl z ní nervózní.

Jenom jsem pokrčil rameny. Žádná kloudná odpověď mě nenapadala a navíc jsme měli práci. Dveře do hangáru se rozrazily a dovnitř vběhly stráže. Zamířil jsem na ně slonobijku a asi sekundu před výstřelem mi jich bylo líto.

Střílet po nich, bylo jako postavit se v ringu devítileté školačce na invalidním vozíku. Neměli neprůstřelné vesty, helmy, pořádné zbraně, ale jenom pistole, a neabsolvovali ani základní vojenský výcvik. Běželi za námi naprosto nekrytě a neorganizovaně, jako bychom byli parta výtržníků, která sem vnikla jenom proto, aby na zeď nastříkala grafity. Asi si mysleli, že postačí, když na nás udělají bububu.

První výstřel jednoho z nich z části metamorfoval na boloňskou omáčku a dalšího na rajskou s nudlemi. Druhým jsem mohl vyrobit sekanou, ale dal jsem jim dost času na ústup. Stáhli se všichni, a dokonce i zabouchli dveře. Postřelené muže se nepokoušeli odtáhnout. Nemělo to cenu.

„Budou čekat na posily,“ konstatoval Germán.

„To už bychom tu neměli být,“ řekl jsem.

„A ani nebudeme,“ odvětila Sangot, když vykoukla zpoza průlezu v kolotoči. „Nastupte si.“

„Letíme odsud. Pohněte sebou,“ dodala.

A my sebou pohnuli. Nejdřív Gerhard, pak já.

Sangot se nedalo odporovat.

* * *

Vnitřek kolotoče mě udivil. Vizáží se totiž blížil tomu, co jsem viděl v Sangotině vlastní lodi.

„Ty to umíš řídit?“ zeptal se Gerhard, když se Petřino tělo usadilo do jednoho velkého kovového křesla a ovládalo klávesnice a dotykové obrazovky na čemsi, co se dalo označit jako ovládací pult.

„Umím.“

„Ale jak to?“

Sangot se podívala skrz něj, zamračila se, ale pak vztek zmizel jako mraky po jarní bouřce a ona se usmála.

„Řeknu to takhle: ty bys dokázal ovládat vzducholoď?“

„Jasně,“ pokýval Germán hlavou. „Kdysi jsem pár minut pilotoval i Hindenburg,“ prohlásil pyšně.

„Doufám, že ne na jeho poslední cestě.“

Upírka mou narážku přešla.

„S tímhle je to stejné. Kartani ukradli technologii mého druhu. Oni nejsou tvůrci, ale zloději. Navzdory stovkám let není tahle loď o tolik dokonalejší než ta, ve které jsem uvízla na Zemi. Vždyť ji zkopírovali i co se týče velikosti. Kartani jsou proti nám i vám trpaslíci.“

„Velikonoční králíci,“ řekl jsem.

„Tak nějak. Proč by stavěli plavidla, která jsou ideální pro příslušníka mé rasy, a ne raději lodě pro králíky?“

„No,“ pokrčil jsem rameny, „vždycky jsme předpokládali, že kvůli tomu, aby na sobě mohli mít robokopské obleky.“

„Které vypadají jako moje původní tělo?“

Na to jsem neměl co říct. Téhle spojitosti jsem si měl všimnout dřív, ale došlo mi to, až když na to Sangot poukázala. Robokopové i skafandry, v nichž se kartanští potentáti objevovali v televizi a ve kterém mně chtěl Antek „koule uřezati“, vypadaly jako Sangotina mumie, kterou jsem viděl v Číně.

Mimozemšťanka si všimla našich pohledů. „Bingo! Říkám to správně jako vyjádření toho, že vám konečně všechno došlo?“

„Jo, říkáme bingo,“ přitakal Gerhard.

„Nebo taky: To si kuř, kámo,“ řekl jsem.

* * *

Křesla v kolotoči byla kovová a sedělo se na nich asi stejně pohodlně jako na náhrobním kameni. Kartani neměli důvod dělat je jinak. Potřebovali do nich akorát složit bojové skafandry. V nich určitě měly ty malé žluté potvory pohodlí víc než dost.

Motor tiše vrněl a my s Gerhardem jsme se zapřeli do křesel. Myslím, že jsme se oba v duchu modlili, aby Sangot říkala o ukradené technologii pravdu. Přeci jenom byla stovky let mimo a žluťásci mohli vesmírné kocábky zkonstruovat úplně jinak. Navíc mohl někdo výrobu tohohle kolotoče sabotovat. A i kdyby ne, to, že je kompletovali albánští dělníci, mi na klidu moc nepřidalo.

Najednou jsme ale byli ve vzduchu. Ucítil jsem známý záchvěv paniky, že pod nohama mám jen kus kovu a vzduch, jaký jsem míval při startu letadla.

„Sbohem, Tirano,“ řekla Sangot a zasmála se.

* * *

Kolotoč byl naštěstí provozuschopný po všech stránkách. Hladce jsme se vznesli a stejně hladce proběhlo i bombardování hangáru pod námi. Sangot se probírala všemi záznamy v operačním programu kolotoče a navíc se hladce připojila i na vojenskou kartanskou síť.

„Nemají tu vůbec žádné zabezpečení. Počítali s tím, že jejich lodě nedokáže ovládat nikdo jiný než oni,“ vysvětlovala, zatímco jsme se s Gerhardem pokoušeli zvládat všechny výkyvy během letu.

Kolotoč neletěl přímo jako dopravní letadla, ale zvláštním způsobem klouzal po obloze. Kdybych se živil normální stravou, už bych měl pod botama minimálně snídani a včerejší večeři. Naštěstí králičí krev v mých útrobách už byla kompletně zpracovaná, takže jsem neměl co zvracet.

„Kam letíme?“ zeptal jsem se, když jsem konečně našel účinný způsob, jak se udržet v křesle. Předtím jsem z něho dvakrát spadl na podlahu. Gerhard jenom jednou.

„Libavá.“

Ani nemusela odpovídat. Bylo jasné, že jde po své vytoužené lodi.

„To je jedna z nejlépe chráněných kartanských základen. Budou tam na nás čekat,“ mumlal jsem, zatímco jsem se pokoušel znovu dostat do sedačky. A to jsem doufal, že se tomu místu nakonec vyhnu.

„Je tam loď, kterou potřebuju. Loď, která zvládne nejdelší lety vesmírem,“ vysvětlovala zbytečně. Tohle už mi došlo dávno. „Má pohon, který –,“ zarazila se, protože nevěděla, jak pokračovat. Přeci jenom se snažila vysvětlit technologii mezihvězdných letů chlapům, kteří byli rádi, že se naučili střílet a řídit auto. „Zkrátka ji potřebuju, abych se dostala domů. Podle jejich informačního systému jsou v Libavé tři, včetně té úplně nové, kterou postavili v Tiraně.“

Chtěl jsem zaprotestovat, ale nemělo to cenu. Sangot byla odhodlaná ke všemu. Navíc jsem seděl v kolotoči, který ovládala, takže jsem nemohl nic dělat.

„Jaký je plán?“ zeptal se věčně věcný Gerhard.

„Podle jejich systému ještě nevědí, že jsme jim vzali loď a jsme s ní ve vzduchu. Vědí jenom o proniknutí do továrny v Tiraně a detonacích v hangáru pro lodě typu VP. Zatím jim nedošlo, že to nebyly nálože, ale jejich vlastní granáty. Lidé vůbec lety kartanských strojů nemonitorují, takže je o nehlášeném letu informovat nebudou. Navíc v Libavé budeme za sedm minut.“

A přesně po těch slovech udělala něco, čemu by se dalo říct dupnutí na plyn. Kolotoč vystřelil jako ostruhou nakopnutý mustang a přetížení nás zarazilo do křesel. Celé tělo mi vibrovalo jako virgule šíleného léčitele. Myslím, že normální člověk by tenhle let nepřežil. Bylo to nepopsatelné.

Nedokázal jsem mluvit, natož rozumně uvažovat. Můj organismus zvládal let opravdu těžko. Snažil jsem se alespoň v duchu probírat naši výzbroj. V Holand and Holand mi zbylo deset nábojů. Zbytek jsem vystřílel, nebo se někde zatoulaly během našich sebevražedných eskapád posledních dnů. A to jsem nechtěl ani pomyslet, co se Sangot chystá udělat, až vysněnou loď získá.

Sbohem buď, lásko má

Stejně rychle, jako jsme se rozletěli, jsme šílenou rychlost i opustili. Měl jsem pocit, že mi při tom zastavení vyletí plíce z hrudi. Lodí se najednou ozval divný pisklavý zvuk. Nejdřív jsem se leknul, že je to porucha, ale pak mi došlo, že jsem to už jednou slyšel. Šlo o kartanskou řeč. Podíval jsem se tázavě na Sangot.

„Klidně mluv. Nemám zapnutý a pak řekla slovo, které jsem nebyl schopný nejenom si zapamatovat, ale ani jsem ho nedokázal vnímat. Navíc to vypadalo, že Petřiny lidské hlasivky pro něj ani nebyly uzpůsobeny.

„Něco jako mikrofon,“ dodala, když jí samotné došlo, že musí pro vybavení vesmírné lodě používat nám známé termíny.

„To je kartanština,“ řekl jsem. Podívala se na mě pohledem, který si dospělí nechávají pro opožděné děti.

„Posílám jim hlášení, že mám poruchu. Naštěstí jsou právě ve vzduchu ještě dvě stejné lodě jako jsme my, takže zkouším předstírat, že jsme jedna z nich.“

Podíval jsem se na malý monitor, který přenášel obraz pod námi. Viseli jsme asi půl kilometru nad základnou. Byl to fascinující pohled. Kromě budov čtvercových, obdélníkových i kulatých tvarů jsme pod sebou měli kilometry čtvereční přistávacích ploch, na nichž parkovaly roztodivné vesmírné lodě.

„A baští nám to?“

Sangot něco nacvakala na terminálu.

„Ne.“

V tu chvíli se kolotoč otřásl. Jemně, jako by s ním někdo zkoušel houpat. Díval jsem se na boční monitor a podle výbuchů jsem poznal, že zhoupnutí způsobilo vypuštění granátů v našich zásobnících.

„Bombardujeme kartanskou základnu,“ řekl jsem opět něco, co všichni věděli. Nemohl jsem si pomoct.

„Není to rozkošné?“ zasmála se Sangot.

„A ta loď, co potřebuješ?“

„Neboj, Synu, na tu dávám pozor.“

Poslední zhoupnutí a pak se kolotoč pohnul dolů. Opět jsem se zapomněl držet, takže jsem při tom prudkém pádu nadskočil, a když jsme přistáli, pořádně jsem si narazil kostrč. Znovu jsem Bohu poděkoval za prázdný žaludek.

„Vystupujeme. A rychle,“ řekla Sangot, vyskočila z křesla a hnala se otevřít otvor v podlaze.

„Kartani budou asi pěkně nasraní,“ zabručel Gerhard a v ruce přitom svíral glock.

Otevřel jsem tašku, kterou jsme pořád tahali s sebou, vzal z ní pouze zbývající peníze, nacpal si je do kapes kalhot a pobral náboje do slonobijky.

Z kolotoče jsem vyskočil jako poslední.

* * *

Okolo nás se vznášel dým z hořících budov a vesmírných plavidel. Došlo mi, že Sangot nebombardovala jenom tak nazdařbůh, ale kolem místa našeho přistání vytvořila kruh smrti a zkázy. To místo také nevybrala náhodou. Sto metrů před námi stála loď, po které od začátku toužila. Jenže v té lodi byli…

* * *

„Robokopové!“ zařval Gerhard.

Pozdě. Výstřel z jedné robotické paže dopadl doprostřed Petřiny hrudi. Sangot odletěla snad o čtyři metry dál.

Běželi k nám tři kartani. Tlačili se vedle sebe a hledali další cíl, který by mohli zlikvidovat. S Gerhardem už jsme se tiskli k zemi a stříleli. Gerhardovy kulky se od nich skoro neškodně odrážely, ale moje výstřely je brzy zahnaly na útěk.

Tedy jenom toho posledního. První dva leželi na zemi a zmítali sebou v něčem, co by se dalo s trochou fantazie nazvat křeče. Čtyři výstřely kalibru .470 Nitro Express, pro každého dva, jim zle pocuchaly mechaniku. Jen co poslední robokop odběhl vstříc kouři z bombardování, vyskočil Gerhard na nohy a rozběhl se k nim, aby je dorazil. Není nic horšího než nepřítel považovaný za vyřízeného, který vám pak do zad našije granát.

Já se hnal k Petře. Respektive k Sangot, ale v Petřině těle. V oblečení měla černou propálenou díru, velkou jako volant od trabantu. A pod ní stejně zčernalou a spálenou kůži.

„Moje brnění. Nemá takovou sílu jako dřív,“ řekla Sangot a posadila se, jako by před chvílí nedostala zásah granátem, který byl pro upíra smrtící.

Těžce smrtící. Viděl jsem, jak to jednu germánskou upírku s poprsím, že by se v něm ztratil i prezident Společnosti na ochranu gayů, rozšmelcovalo na desítky kousků.

Chytnul jsem Sangot za hlavu a pohladil ji, jakoby to byla Petra. Sakra, ona tam někde uvnitř Petra skutečně byla.

„Dala mi svou krev. Něco z nanočástic, které tvořily tvoje brnění, přešlo i do mě. Asi proto to nefunguje jako dřív,“ vysvětlil jsem jí.

„Koza blbá,“ zaklela a vstala.

Rozhlédl jsem se okolo. Gerhard klečel na robokopech a také vyhlížel další nepřátele.

„Nemáme čas,“ odsekla Sangot a rozběhla se ke Germánovi.

Černá loď měla jiný vstupní otvor než kolotoče. Aby ne. Byla několikanásobně větší. Půlkulatý vstup byl otevřený. Odtud zřejmě přišli ti tři kartani. Sangot v něm zmizela a Gerhard za ní. Dobil jsem slonobijku a vlezl do další kosmické lodě v jeden den. Co se mě týkalo, tak to bylo přesně o dvě kosmické lodě víc, než mi bylo milé.

* * *

Kov duněl pod našima nohama. Proplétali jsme se okolo svítících panelů a zařízení, které měly určitě daný smysl, ale pro mě to všechno byla čirá abstrakce. Připadal jsem si jako v surrealistickém obrazu.

Gerhard na tom musel být podobně. Škoda, že tu nebyla Veronika. Ta by slintala blahem a přinutila Sangot, aby ji tu věc naučila ovládat.

* * *

Robokop, na kterého jsme narazili, nestřílel. Zřejmě nechtěl poničit drahé zařízení lodi. Jeho chyba. Sangot se na něj vrhla a utrhla mu hlavu. Bylo to neskutečné. Kdysi se mi podařilo prorazit jejich vnitřní schránku, ale stálo mě to veškerou fyzickou i duševní energii a později už jsem to nikdy neuměl zopakovat. Proto jsem teď použil pažbu slonobijky, abych z ochromeného robokopa dokázal vydolovat kartana.

Nakonec jsem se k němu dostal, chňapl ho za hlavičku a ukázal vítězně Sangot. Kupodivu ani nepištěl.

Sangot si ho převzala a řekla tři slova v tom divném neuchopitelném jazyce. Kartan se konečně rozpištěl. Začal mrskat nožičkama i ručičkama a zmítat se jí v ruce.

„Jsou to zbabělci. Stačí jim pohrozit smrtí a řeknou všechno,“ oznámila mi a pak s ním mrskla o zem a rozšlápla ho.

V řídící kabině jsme narazili na dalšího kartana. Nebyl to robokop, měl na sobě stejný skafandr jako Antek. Gerhard mu podrazil nohy. Tentokrát jsme s ním už neztráceli čas.

„Zabij ho,“ nařídila Sangot a vrhla se k něčemu, co vypadalo jako řídící panel v kolotoči.

Ústí hlavně jsem dal třicet centimetrů od místa, kde se žluťásek skrýval a vypálil. Podlaha výstřel „přežila“ takřka bez škrábnutí. S kartanského skafandru ale vytekl žlutý a páchnoucí blivajz.

* * *

Loď sebou zavrněla a škubla.

„Máte přesně třicet sekund na opuštění paluby. Odlétám,“ oznámila nám Sangot.

„A co Petra?!“ zařval jsem.

„Ta musí se mnou. Jinak to nejde,“ usmála se mimozemšťanka v těle mé milenky.

„Ale…“ Těžko jsem hledal slova. „Vrátíš mi ji?“

„Slíbila jsem jí to, Synu. A tobě taky. Vrátím ti ji.“

„Ale kdy?“

„To vůbec netuším. A teď už vypadněte.“

Gerhard mě chytil za rukáv, trhnul se mnou a táhl mě pryč.

* * *

Byl jsem jako opařený. Nemohl jsem tomu uvěřit. Bouřily ve mně desítky pocitů, z nichž nejvýraznější byla ztráta. Petra. Její mysl. Její tělo. To všechno si vzala prastará mimozemšťanka a teď to odváží v kartanské vesmírné lodi do zatraceně hluboké vesmírné prdele.

Loď se elegantně vznesla do vzduchu.

„Jane!“ zařval Gerhard. „Ty českej kreténe, vzpamatuj se. Jsme uprostřed kartanský základny. Musíme odsud vypadnout!“

Praktický Gerhard. Díky Bohu za něj. Rozhlédl jsem se. Kouř z bombardování už nebyl tak hustý, jako když jsme přistáli. Dokonce jsem za ním viděl míhat se nějaké obrysy. Zřejmě robokopy. Navíc tu začínalo být horko. A to doslova. Motory lodě nemilosrdně žhavily betonovou plochu pod sebou.

Král Jan mi kdysi řekl: „Je čas milovat, čas bojovat, čas truchlit a čas utíkat. A jenom moudrý muž ví, kdy který čas nastal.“

A já právě teď jasně věděl, že nastal čas utíkat.

Posledním nábojem ze slonobijky jsem sestřelil vysoký stín, který se k nám prodíral kouřem. Dobyl jsem předposlední pár nábojů a rozběhl se. Gerhard po mém boku. V tu samou chvíli se loď se Sangot a Petrou vznesla asi půl kilometru nad základnu a doprovázená zahřměním zmizela pryč.

Stáli jsme s Gerhardem uprostřed vojenské základy plné nasraných kartanů.

* * *

Batoh jsem při běhu zahodil. Nechal jsem si akorát slonobijku. Naštěstí se dala využít jako vyvažovadlo při běhu. Rychlém běhu. Pekelně rychlém běhu. Vítr mi svištěl ve vlasech. Běželi jsme o život.

„Vlevo… vpravo… vlevo,“ dirigoval Gerhard. Naštěstí přitom nemusel popadat dech. Na dýchání nebyl čas.

Probíhali jsme základnou, kličkovali mezi budovami (ač zrekonstruovanými, stále ještě jasně čpícími časy, kdy si v nich váleli šunky sovětští vojíni) a za námi se hnali kartani. Pět? Šest? Sedm? Dvacet? Netuším. Neohlížel jsem se. Ohlížení je dobré akorát tak pro amatéry a já amatér nejsem. I střílení jsem praktikoval za běhu.

„Vpravocíl,“ vyprskl Gerhard. Ani na oddělování slov nebyla energie.

Prásk, řekla slonobijka. Esemkář vycházející ze dveří zase zapadl zpátky, naporcovaný na tři části.

„Vpravocíl,“ zavelel Gerhard a robokop na pravoboku odskočil zasažen výstřelem.

„Vlevocíl,“ řekl Gerhard, ale já neměl nabito.

Ratatatatatatatatata, namítl kulomet v paži robokopa před námi. Rozkročený jako Clint Eastwood na nás mířil a střílel. Nejenom kulometem. Za chvíli z jeho paží začaly vylétat granáty.

Rozběhli jsme se na opačné strany. Já vpravo, Gerhard vlevo. Aniž by nás zasáhl, schovali jsme se oba za budovy po stranách cesty. Dobil jsem poslední pár nábojů. Za běhu. Jak jinak.

Robokop si pořád hrál na Clinta Eastwooda. Jenže na jednu věc zapomněl. Clint Eastwood nikdy nehrál hrdiny, kteří se nechají odstřelit z boku.

V duchu jsem už asi potřicáté vysekl Sangot poklonu. Při bombardování totiž způsobila na základně dokonalý chaos. Nejen, že nejdřív oddělila nepřátele od černé lodě, ale podle stoupajícího kouře poslala granáty na různé cíle na základně. Robokopové a esemka se zřejmě sbíhali k různým požárům po celé oblasti, a nikde jich proto nebylo najednou příliš mnoho.

My navíc běželi do míst, která Sangot nebombardovala. Začínal jsem tu prastarou bestii, která prakticky může za můj dlouholetý život, obdivovat. Měla odvahu riskovat a ten risk se jí, zdá se, vydařil.

Kartani byli naprosto zmatení. Tenhle útok byl víc než neočekávatelný. Byl nemožný. Měli pod kontrolou celý vzdušný prostor, k základně se nesmělo přiblížit jediné letadlo, a kdyby ano, viděl jsem tady dost raket Patriot, aby ho rozstřílely na bosony. A ono na ně zaútočí vlastní plavidlo, se kterým by neměl nikdo kromě nich samotných umět létat. Začínalo mi být našich okupantů líto. Pak ale stačilo vzpomenout si na Michelle…

„Pane Bože, ty nás máš rád!“ vykřikl při běhu Gerhard. Prudce jsem se otočil s puškou připravenou k poslednímu výstřelu. A naštěstí nevystřelil, protože to, na co ukazoval Gerhard, bylo parkoviště. Parkoviště plné aut a také motorek.

„Brána nemůže být daleko. Parkoviště je vždycky kousek od vjezdu,“ mudroval Germán a pak vykřikl: „Vpravocíl.“

Esemkář, který probíhal kolem nás, se rozprskl. Ani si nás nevšiml. Ale zase, škoda esemkáře, kterého člověk nezastřelí.

Naposledy jsem potěžkal slonobijku a hodil ji na zem. Prázdná už mi mohla sloužit jenom jako kyj. „Sbohem a díky za ryby,“ pošeptal jsem na rozloučenou.

Gerhard nastartoval jednu z motorek. Vypadala pěkně, což bylo všechno, co jsem o ní dokázal říct. Motorky byly pod moji rozlišovací schopnost. Ne, že bych proti nim něco měl, spíš jsem jejich existenci ignoroval. Germán na tom byl naprosto opačně.

„Nechali tu klíčky, magoři. U kartanů se asi nekrade,“ očka mu zářila a vypadal natěšeně. Já si alespoň všiml, že ta dvoukolová věc má na sobě napsáno Suzuki a taky GSX-R750.

„Žij rychle, zemři mladý,“ prohlásil a udělal pohyb zápěstím, při němž se motorka rozeřvala. Zdá se, že James Dean byl jeho oblíbený herec.

„Tohle se nám dvěma už asi nepodaří. I když žijeme rychle, to je zase fakt,“ zamudroval jsem, ale vůbec mě neposlouchal.

„Naskoč,“ řekl a sotva jsem dosedl, motorka se rozjela.

* * *

S bránou měl pravdu. Po pár sekundách jízdy se před námi otevřela cesta na svobodu. Au ní skvadra esemek. Nepočítaně. Zase tak hloupí nejsou, když posílili ostrahu vstupů do základny.

„Glock. V pouzdře pod levou rukou,“ upozornil mě Gerhard a přidal plyn.

Vytáhl jsem pistoli. Na esemka mohla mít jen pramalý účinek, ale tady šlo o psychologii. Když se střílí, kryje se automaticky každý. I kdyby šlo jenom o malorážku. Přesto jsem neodolal a snažil se trefovat se do rozbíhajících se vesmírných mariňáků. Jenže i oni začali střílet.

Kulky hvízdaly, glock hřměl, ale všechno se odehrálo během několika sekund, protože my už jsme jeli víc než dvě stě kilometrů v hodině. A v cestě nám stála bytelná brána.

„Držte se, Herr Bezzemek…,“ řekl Gerhard a v té pekelné rychlosti položil pekelný dvoukolový stroj na bok.

Instinkty jsou svině. Každý je poslechne, pokud nemá výcvik. Řítící se motorka a vířící prach okolo zahnaly esemkáře do budky u brány. Dokonce za nimi někdo zavřel i dveře. Suzuki skončila v prachu a my tak pět metrů od sebe. Já poškrábaný a pomlácený. Asi není třeba dodávat, že kdybych nebyl upír, už bych z té cesty nevstal. A nejen to. Pořád jsem v ruce držel glock.

„Zámek!“ křikl Gerhard.

Teď nebyl čas na složitá souvětí. Hned jsem pochopil. Napral jsem zbytek zásobníku do zámku. Gerhard do něj kopl a brána se rozletěla. Jenže ze strážní budky vykoukl první esemkář. Gerhard už měl ale postavenou motorku se stále vrčícím motorem. Naskočil a rozjel se.

* * *

Beze mě.

* * *

Esemkáři spustili palbu. Kulky do mě bušily, Gerhard ujížděl na motorce a já utíkal za ním. Kupodivu mě napadlo, že jestli tohle natáčí kartanské kamery a pustí to někdy na internet, budeme za idioty pro celou zeměkouli.

* * *

Gerhardovi konečně došlo, že je motorka o jednoho Slovana lehčí, než by měla být, a zastavil. Za svištěm kulek jsem ho doběhl a konečně naskočil. Odřená a otlučená Suzuki poslušně zavrčela a rozjela se po poli vstříc náruči blízkého lesa.

* * *

Bože, jak já miluju motorky.

Ve stínu dozimetru

Ostrava byla hnusná. Jako vždycky. Co si pamatuji, nebylo století, kdy by Ostrava vypadala dobře. Jaro, léto, podzim, zima, Ostrava byla děsná. Ne tak děsná jako Havířov nebo Orlová, ale stejně mi tohle město lezlo na nervy. I tak jsem sem ale jezdil rád. Nevím proč, ale čímsi mě ta ostravská divnost a úpadkovost přitahovala. A navíc se tu poslední dobou daly v barech na Stodolní sbalit lehce holky. Většinou stačilo zaplatit pět panáků drahého pití. Nebo alespoň pití s exotickým názvem, díky kterému draze vypadalo.

Zrovna ze Stodolní by mě ale dneska vyvedli. Tedy, pokusili by se mě vyvést. Byl jsem totiž zase převlečený za bezdomovce. Dlužno dodat, že Gerhard byl ještě mnohem přesvědčivější než já. Výhodou tohohle krytí bylo, že jsme se nemuseli převlékat. Stačilo ukrást dva klobouky, narazit si je do obličeje kvůli kamerám a bylo vymalováno.

Aby ne. Po dvaceti minutách zběsilé jízdy motorkou po lese co nejdál od základny Libavá, pádu do půlmetrové bažiny a pak běhu a brodění se napříč půlkou severní Moravy jen přes lesy a v noci skrz deštěm promáčená pole, bylo bezďácké maskování to nejlepší, co mohl člověk použít.

Nejen, že jsme jako bezdomovci vypadali, navíc jsme tak i páchli. Když smrdíte, má to několik výhod. Vy sami to necítíte, protože jste zdrojem zápachu a jste na něj zvyklí, ale hlavně odrazujete ostatní. Takže si nás nikdo nevšímal, byli jsme neviditelní, a pokud na nás začal někdo civět, stačilo se přišourat a říct: „Nemáš drobáska na Radegast?“ a dotyčný vzal okamžitě roha. Včetně policajtů.

Kromě toho jsme neměli moc času vymýšlet sofistikovanější převleky, protože jsme museli spěchat. Do Ostravy jsme totiž dorazili přesně první středu v měsíci, v den, který ve své zprávě stanovila Alenka790.

Prošourali jsme se Vítkovicemi a nakonec jsme se před půlnocí dostali na Cihelní ulici. Jediný, kdo nás zkusil obtěžovat, byli čtyři bezdomovci. Měli strach, jestli jim nejdeme vybírat popelnice.

Během půlminuty jsme je zmlátili, nacpali je do kontejneru a pak jsme se rozdělili. Já šel první, Gerhard sto metrů za mnou. Našel jsem číslo 37. Skutečně existovalo. Takže v tomhle Alenka nekecala. Teď jenom jestli nešlo o kartanskou past. Samozřejmě, že jsme ji čekali. Vždycky jsme čekali past. Byli jsme upíři, a tudíž paranoidní.

A smradlaví. Tedy dneska. Obvykle se myjeme.

* * *

Když jsem se před domem zastavil, vytratil se Gerhard z dohledu. Nekontroloval jsem ho. Tak hloupý nejsem. Nikdy se neohlížím po parťákovi. Vím, že zmizí, ale bude vidět všechno, co se okolo mě děje. Respektive hlavně mně.

Opřel jsem se o zábradlí a sledoval dům číslo 37. Byl to nevěstinec, neboli bordel, neboli noční klub. Středa byl obecně pro zábavu dost mrtvý den, takže během půl hodiny do půlnoci, co jsem tu postával, nevešel dovnitř nikdo. Červené světlo a modrý neon simulující ladné křivky nahé dívky ale srdnatě blikaly do noci a svolávaly potencionální zákazníky. Pořád byla naděje, že do tří do rána se sem dopotácí nějaký opilec, který dostane chuť na nějaké to nemanželské dobrodružství.

Najednou jsem před bordelem nestál sám. Přišoural se sem kluk. Mohlo mu být tak pětadvacet, ale pro mě je někdo takový prostě kluk. Měl na sobě skejťáckou mikinu, brýle s masivní hnědou obroučkou, vytahané zelené kapsáče, na botách tenisky a kšiltovku. Ve světle výlohy nevěstince získaly jeho blonďaté vlasy červený odstín.

Podezíravě si mě prohlížel. Rozhlédl se několikrát po okolí. Ani ne proto, že by snad hledal skryté pozorovatele, ale proto, že doufal, že já nejsem ten, na koho tu čeká.

Nakonec se odvážil, došel ke mně a potichu se zeptal: „Nechceš koupit trávu? Mám filmovku za pětistovku.“

„Mám jenom tři stovky,“ odvětil jsem podle instrukcí.

Mladík se leknul. „Na koho tu čekáte?“

„Na Alenku?“ odvětil jsem neurčitě.

„790?“

„Jo,“ přitakal jsem.

„Já jsem Alenka,“ řekl.

* * *

Během zběsilého brodění se promáčenou Moravou jsem si české internetové odbojáře představoval všelijak, ale blonďáček, který si říká Alenka, byl moc i na mě. Už jsem měl chuť zeptat se ho, jestli ho maminka nechává toulat se po nocích v takových místech, jako je ostravská Cihelní ulice, a ani trochu se nebojí, ale nakonec zvědavost zvítězila. Přeci jenom míval dobré informace o kartanech. Možná by neškodilo zjistit odkud.

„Tak pojďte dovnitř,“ řekl nesměle. Otevřel dveře do nočního klubu, ale hned se zastavil. „Víte, že strašně smrdíte?“

„To je maskování,“ odpálkoval jsem ho, ale myslím, že mi nevěřil.

* * *

Ukázalo se, že noční klub má na chodbě dvoje další dveře. Jedny byly otevřené a vedly do osvětlené místnosti s divnou osmdesátkovou hudbou, která zřejmě sloužila jako vlastní doupě neřesti. Druhé, masivní černé dveře byly zamčené. Odemykaly se pomocí číselného kódu.

Kluk vyťukal pět čísel: 69803. Udělal to rychle, abych si toho nevšiml, ale já mám upíří smysly a hlavně jsem pár desítek let trénoval, abych něco tak jednoduchého dokázal postřehnout a zapamatovat si to. Dveře se otevřely a ukázalo se schodiště do sklepa. Jakéhosi tajného nočního klubu.

Jestli je tohle past, tak buď úplně pitomá, nebo naopak natolik geniální, že je jako pitomá jenom maskovaná. Blonďák šel dolů jako první. Stačilo by jedno šikovné podražení nohou a bylo by po něm. Začínal jsem si připadat jako pitomec. S Gerhardem se sem ženeme jako idioti, místo abychom si našli pořádné útočiště.

A pak to bylo ještě horší. Sešli jsme schodiště a mě do nosu praštila vůně kouřené marihuany. V nečekaně rozlehlém sklepním prostoru seděli na gauči další tři studentíci. Trávu kupodivu nekouřili oni – kouř se linul odjinud.

„Hrozně smrdí,“ řekla drobná zrzavá holka s pihama jak Pipi Dlouhá punčocha. Akorát na rozdíl od ní měla vlasy ostříhané na ježka, v uchu stříbrnou náušnici, a na sobě koženého černého křiváka a modré džíny.

„A vypadá divně. Neměl jsi dovést frajera, co likviduje kartany? Tohle je bezdomovec,“ přidal se mladík, který vypadal nejstarší. Nebylo mu ale víc než sedmadvacet. Vysoký, trošku zavalitý, černé kudrnaté vlasy a brýle podobného typu jako blonďák.

Třetí do party alespoň mlčel. Aby ne, když byl ze všech nejmenší. A nejmladší. Tipoval bych mu nanejvýš šestnáct let. Víc ani náhodou. Měl černou punkově střiženou patku, orlí nos jak z náborového letáku SS ukazujícího karikaturu židovského nepřítele, modré oči a na sobě volnou bílou košili (drahou značkovou), černé kalhoty (ještě značkovější a dražší) a ošoupané tenisky z vietnamské tržnice.

„Uf,“ ulevil jsem si, když jsem si partičku prohlédl. V duchu už jsem slyšel, jak si kvůli téhle omladině ze mě Gerhard utahuje, když…

* * *

„Měl by ho vidět Šéf,“ řekla holka. „Nemá čichový buňky, tak ho alespoň neucítí,“ dodala.

Mládenci se rozesmáli. Hýkavě.

„Jaký šéf?“ zeptal jsem se. Podle téhle party jsem soudil, že mu bude nanejvýš třicet a bude to kuřák marihuany.

„Náš Šéf, vůdce Lidové fronty pro osvobození planety Země od kartanské okupace,“ promluvil konečně nejmladší z kluků.

„Lidové…,“ začal jsem a pak mi došlo, co právě vyslovil. Lidová fronta pro osvobození planety Země od kartanské okupace bylo jméno, které jsem vymyslel, když jsme unesli JUDr. Tomáše Uhříka od soudu. Napadlo mě, že děcka to před rokem slyšela v přímém přenosu v televizi a teď si hrají na odbojáře. Byl jsem definitivně namíchnutý. Táhnu sem Gerharda blátem, jenom abych tu narazil na dětskou armádu. A ještě beze zbraní.

„Tak pojď,“ řekl Alenka a vytáhl z kapsy černou krabičku. Bylo na ní napsáno: Dozimetr TERRA MKS-05.

Měl jsem pocit, že mi začíná docházet, proč se mu říká Alenka. Zřejmě si s ním a jeho kumpány každý připadal jako v říši divů a za zrcadlem.

„Dozimetr?“ zeptal jsem se.

Blonďák mávnul rukou. „Klid, to jen pro jistotu. On je Šéf někdy radioaktivní. Většinou ale ne. Každopádně, když to na něj přijde, raději si to hlídáme a nejsme v jeho přítomnosti dlouho.“

Začínaly na mě jít mdloby. Ta děcka si ze mě snad dělají legraci. Ale dobře, řekl jsem si. Dohraju to do konce a pak jim zlámu ruce a pořádně se z nich napiju, utěšoval jsem se.

Došli jsme na konec místnosti ke dveřím, které jako by z oka vypadly těm nahoře. Blonďák zaťukal a pak vymačkal kód. Stejný jako ten nahoře. Nebyli moc nápadití. To už jsem si všiml, jak ostatní vstali z gauče a šourali se s odstupem za námi.

Dveře se otevřely. Šlo o malou místnost s velkým koženým křeslem a (to mě fakt dostalo) zeleným pingpongovým stolem. V křesle seděl Šéf.

* * *

Byl to člověk. Alespoň na počátku. Měřil přes dva metry, oči měl temně černé, obličej posetý malými ďolíčky jako po hodně těžkých neštovicích. Vůbec to vypadalo, jako kdyby tuhle tvář někdo desetkrát rozmačkal, rozřezal a znovu slepil a přitom měl v sobě láhev vodky.

I jeho tělo bylo zvláštní. Měl na sobě těžký černý kabát, ale i přes něj šlo poznat, že má vyboulený, deformovaný trup. Pravá část byla výš než levá a i krk měl příliš tlustý. Ať to bylo cokoliv, tohle nebyla hříčka přírody.

Šéf na mě pozorně koukal a kouřil přitom marihuanu. Najednou jsem měl divný pocit, že ho odněkud znám. V životě jsem tohle monstrum neviděl, ale něco na něm mi bylo povědomé. A pak mi to došlo, když řekl…

* * *

„Kurva, ten ale smrdí.“

* * *

„Uhříku?“ řekl jsem pro změnu já.

Mutant se na mě nevěřícně podíval.

„Sakra,“ zaklel blonďák, „stoupla mu radioaktivita.“

Zbytek omladiny, který nás sledoval ze dveří, ustoupil jako na povel zpátky do hlavní místnosti.

Mutant divně zavrčel.

„Tomáši?“ zkusil jsem to jinak.

„Změřili jste mu teplotu?“ řekl mutant.

„A do háje,“ plácl se blonďák dozimetrem do čela a vytáhl malou modrou hračičku – digitální teploměr.

„Promiň,“ řekl a přiložil mi strojek na čelo.

„Píp,“ řekl strojek a zasvítil červeně.

Byl jsem zmatený. Netušil jsem, proč mi měří teplotu, ani proč se mě něco v mozku snaží přesvědčit, že tenhle mutant je můj starý a dávno mrtvý spojenec. Šly na mě mdloby a určitě to nebylo radioaktivitou. Ta mi nikdy nevadila.

A pak mi to všechno docvaklo. Skládačka zapadla do sebe. Došlo mi, kdo je Šéf, a také mi konečně došlo, proč mi blonďák měřil teplotu.

„Pětadvacet. Je to legionář!“ zařval a odskočil ode mě.

V rukách Šéfa se najednou odnikud vynořil lehký kulomet. Ohlédl jsem se a partička za mnou se najednou ukázala sice jako dětská, ale přesto ozbrojená armáda. Každý z nich držel v ruce pistoli.

„Kartanskej šmejd,“ odplivl si blonďák, který teploměr i dozimetr vyměnil za kolt s docela solidní ráží.

„Zabijte ho,“ řekl mutant.

Mega hustej nářez

(ukázka z třetího dílu)

Stodolní ulice byla nezvykle tichá. Transparent hlásající všem, kteří se tu objevili poprvé, že tohle je Stodolní (Více informací na Stodolni.cz), plápolal ve větru a hejno vrabců v rohu vyzobávalo z chodníku kousky hamburgeru, který jim na památku vyzvrátil nějaký opilec. Většinu ulice už ale stihli metaři uklidit, posbírat odpadky a vystříkat vodou místa nejhůře zasažená obsahem alkoholem podrážděných žaludků. Bylo vidět, že majitelé své hospody opouštěli ve spěchu. Stačili jen zamknout. Ti rychlejší vzali alespoň tržbu a schovali to nejcennější, co v barech bylo, na nejvíce bezpečné místo v celém podniku. Jen z dálky se ozývalo cinkání tramvají a odněkud směrem na Porubu výskání malých cikáňat.

Fred Channon seděl na židličce, kterou si vytáhl z baru jménem Sherlock. S odemykáním se neobtěžoval. Podle všeho prostě rozbil největší okno a vytáhl si židličku ven. V parodii na inspektora Colomba svíral v ruce kouřící hnědý doutník a kochal se tím, jak se k němu pomalu blížím. V druhé ruce držel hodně nebezpečně vypadající automat.

Kartani stáli za ním. Dvacet vedle sebe namačkaných robokopů mě sledovalo svými pažemi narvanými granáty a střelivem. Já u sebe žádnou zbraň neměl. Došoural jsem se k Fredovi. Jeho jediné zdravé oko bylo typickou ukázkou slova ambivalentní. Viděl jsem v něm vztek, nenávist, zadostiučinění i chuť mi utrhnout hlavu a zahrát si s ní fotbal.

„Pěkný nový oko, Frede,“ řekl jsem česky.

Fred si dal doutník do pusy, mocně potáhl, namířil mi automatem doprostřed hrudi a plnou dávkou mě smetí k zemi. Vůbec jsem nevnímal jednotlivé zásahy. Měl jsem pocit, že do mě vletěly všechny naráz, jako by mě někdo praštil beranidlem. Nedávno očištěný asfalt se zalil krví.

„Konečně jsi můj. Zabiju tě, ty děvko, zabiju tě pomalu a krutě. Budu tě zabíjet rok. Každý den ti odřežu jednu malou část tvýho zasranýho těla a až z tebe zůstane jenom hlava bez očí, tak tvůj mozek předhoním vránám.“

Ten chlap měl v sobě vážně kus básníka…

František Kotleta (*1981)

Rodák z Bruntálu, spisovatel, trestanec, podnikatel, jesenický Mauglí a řezník. Pochází z umělecké rodiny, jeho matka byla tanečnice, gymnastka a špionka, kterou pro neohrožené občanské a politické postoje perzekuovali natolik, že byla nucena před StB uprchnout do zahraničí. Její pozoruhodná kariéra agentky CIA, která po celá osmdesátá léta deptala svými úspěchy jak StB, tak KGB, dosud nebyla publicisticky zpracována a je zahalena železnou oponou ukovanou z tajemství, mýtů, legend a polopravd. V polovině devadesátých let zmizela v Brazílii a nejsou o ní žádné zprávy.

O Kotletově otci se také nic neví. Podle některých indicií je jím Michail Gorbačov, kterého Kotletova matka svedla během jeho tajné návštěvy Bruntálu. Podle zlovolných bruntálských jazyků jím ale může být prakticky kdokoliv, kdo kdy ušetřil padesát korun a mohl si dovolit krátké, avšak vzrušující dobrodružství v ilegálním nevěstinci, který Kotletova matka příkladně vedla jako zástěrku svých špionských aktivit.

Po dramatickém útěku matky do Polska se Kotleta od svých šesti let probíjel životem sám. Tato neradostná zkušenost a trauma ho posléze v umělecké tvorbě velice poznamenaly.

Dva roky strávil ve věznici Heřmanice, za což ale mohlo pouhé nedorozumění. Vzhledem k datu jeho narození si policie spletla nevinnou párty s ilegální oslavou narozenin Adolfa Hitlera. Při pokusu o rozehnání večírku zbil Kotleta sedm policistů do bezvědomí a jejich veliteli usekl několik prstů na ruce řeznickým sekáčkem.

K literatuře se dostal až ve výkonu trestu, kde se seznámil s dílem velikána české akční sci-fi, Jiřího Kulhánka. Po několika neúspěšných pokusech rozvíjet Mistrovo dílo (kterýžto nápad mu posléze ukradl Martin Moudrý) se rozhodl vstoupit na trnitou cestu originální tvorby a hned jeho prvotina byl jednoznačný zásah do černého.

Hustej nářez (2010), úvodní díl trilogie Bratrstvo krve, je dílo plnokrevné, sofistikované, avšak zároveň neoddiskutovatelně zábavné, a okamžitě se v české literatuře stalo kultem, který nemá obdoby. Drsný, ale emotivní příběh několikasetletého upíra Jana Bezzemka, který je nucen společně s dalšími krvesaji bránit Zemi před invazí zlovolných mimozemšťanů, obsahuje všechny potřebné ingredience, aby překonal úzké mantinely žánrové tvorby a stal se plnohodnotným uměleckým dílem, takzvanou vysokou literaturou vhodnou pro intelektuály i pro normální slušné čtenáře.

V současné době pracuje Kotleta v masném průmyslu, nezanedbává však ani svou velkou lásku, zábavní podnik, kde umožňuje nastartovat kariéru mnoha nadějným umělkyním v oboru, ve kterém se proslavila i jeho matka. Co se týče literatury, dokončuje třetí – poslední díl Bratrstva krve, který by měl vyjít na Vánoce roku 2012. Nebo možná někdy později.

Jiří Popiolek

František Kotleta

Fakt hustej nářez

Ilustrace na obálce a grafická úprava obálky

Piotr Cieśliński.

Odpovědný redaktor Tomáš Němec.

Jazyková redaktorka Pavlína Kajnarová.

Autorský medailon Jiří Popiolek.

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o.,

Kaprova 12,110 00 Praha 1,

v roce 2012 jako svou 346. publikaci.

Edice Fantastická Epocha, sv. 12.

První vydání, 288 stran.

Sazbu provedl Petr Teichmann.

Vytiskl Akcent tiskárna Vimperk, s. r. o.

Knihy Nakladatelství Epocha můžete zakoupit u svého knihkupce nebo si je lze objednat písemně na adrese: Kaprova 12, 110 00 Praha 1 – Staré Město, telefonicky na čísle: 224 810 353, e-mailem na adrese: epocha@epocha.cz, nebo na internetové stránce: www.epocha.cz

Kompletní produkce fantastického žánru z Nakladatelství Epocha je k dostání v Knihkupectví Londýnská, Londýnská 81, Praha 2, tel.: 222 510 881, e-shop: www.daemon.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai