Bratrstvo krve: Mega hustej nářez

František Kotleta

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

3. kniha série Bratrstvo krve.

S partyzánštinou je konec. Je na čase rozpoutat válku. Absolutní válku lidí proti mimozemským okupantům. Jestli má být planeta Země svobodná, je třeba obětovat všechno, včetně vlastních životů – a to platí nejen pro lidi, ale i pro upíry. Jan Bezzemek, Gerhard, Petra, Lucie i Diana a jeho partička upířích transvestitů a dalších jejich spojenců stojí na prahu poslední bitvy se žlutými parchanty z vesmíru a vědí, že není cesty zpět. Čeká je buď smrt, nebo svoboda.„Tak jo, sežeňte mi granáty a nějaký hulení. Tohle bude epický,“ říká JUDr. Tomáš Uhřík. Upíři proti mimozemšťanům potřetí a naposled. Na konci knihy zůstanou jenom jedni a cesta k tomu stojí za to

Jiřímu Pavlovskému a Jiřímu Walkeru Procházkovi, dvěma největším intelektuálům od dob Jeana Paula Sartera.

Upíři, mýtické stvůry, ďáblovi zplozenci. Tak to jsme my. Až na to, že nás ve skutečnosti manipulací s vyspělou nanotechnologií zplodila mimozemšťanka jménem Sangot, jejíž loď havarovala na planetě Zemi v době, kdy na ní nestála ještě jediná pyramida.

Tisíce let po ní na Zemi přistáli jiní mimozemšťani. Malí, žlutí a s touhou ovládnout celou planetu. Nebyl to pro ně moc velký problém. S jejich zbraněmi a vesmírnými loděmi jim Země záhy ležela u nohou. Ale my jsme upíři. Nejsme zvyklí se někomu válet u nohou a už vůbec ne nějakým přivandrovalcům od kdovíjaké černé díry. A tak jsme se rozhodli s nimi bojovat. Jenže kartani, jak se mimozemšťané jmenují, v našem boji měli zatím zatraceně navrch. Nejenže málem vyhladili celé upírstvo, ale navíc získali Sangotinu technologii a začali své lidské služebníky vylepšovat na upíry. Jde o speciální jednotky zrádcovské armády Vesmírného námořnictva. Říkají si Legie nesmrtelných.

Po dlouhém a vyčerpávajícím boji jsme na tom byli stále hůř. Přišli jsme o Petru, v jejíž hlavě se díky svým implantátům usídlila Sangotina mysl a donutila ji odletět v ukradené kartanské lodi do vesmíru. Lucie zůstala v Brazílii s tlupou upířích transvestitů a já místo očekávaných spojenců narazil na podivnou partičku nerdů ukrytých v druhořadém nočním klubu.

Jenže byl tam i starý známý. Známý, o kterém jsem myslel, že je už dávno mrtvý. Problém byl, že už to byl někdo jiný. Někdo, kdo si mě nepamatoval.

Stodolní ulice byla nezvykle tichá. Transparent hlásající všem, kteří se tu objevili poprvé, že tohle je Stodolní (Více informací na Stodolni.cz), plápolal ve větru a hejno vrabců v rohu vyzobávalo z chodníku kousky hamburgeru, který jim na památku vyzvrátil nějaký opilec. Většinu ulice už ale stihli metaři uklidit, posbírat odpadky a vystříkat vodou místa nejhůře zasažená obsahem alkoholem podrážděných žaludků. Bylo vidět, že majitelé své hospody opouštěli ve spěchu. Stačili jen zamknout. Ti rychlejší s sebou vzali alespoň tržbu a schovali to nejcennější, co v barech bylo, na nejvíce bezpečné místo v celém podniku. Jen z dálky se ozývalo cinkání tramvají a odněkud směrem na Porubu výskání malých cikáňat.

Fred Channon seděl na židličce, kterou si vytáhl z baru jménem Sherlock. S odemykáním se neobtěžoval. Podle všeho prostě rozbil největší okno a vytáhl si židličku ven. V parodii na inspektora Colomba svíral v ruce kouřící hnědý doutník a kochal se tím, jak se k němu pomalu blížím. V druhé ruce držel hodně nebezpečně vypadající automat.

Kartani stáli za ním. Dvacet vedle sebe namačkaných robokopů mě sledovalo svými pažemi narvanými granáty a střelivem. Já u sebe žádnou zbraň neměl. Došoural jsem se k Fredovi. Jeho jediné zdravé oko bylo typickou ukázkou slova ambivalentní. Viděl jsem v něm vztek, nenávist, zadostiučinění i chuť mi utrhnout hlavu a zahrát si s ní fotbal.

„Pěkný nový oko, Frede,“ řekl jsem česky. Fred si dal doutník do pusy, mocně potáhl, namířil mi automatem doprostřed hrudi a plnou dávkou mě smetl k zemi. Vůbec jsem nevnímal jednotlivé zásahy. Měl jsem pocit, že do mě vletěly všechny naráz, jako by mě někdo praštil beranidlem. Nedávno očištěný asfalt se zalil krví.

„Konečně jsi můj. Zabiju tě, ty děvko, zabiju tě pomalu a krutě. Budu tě zabíjet rok. Každý den ti odřežu jednu malou část tvýho zasranýho těla a až z tebe zůstane jenom hlava bez očí, tak tvůj mozek předhodím vranám.“

Ten chlap měl v sobě vážně kus básníka…

Z radioaktivního prachu zrozený

Když si Pavlína vyndala z ucha svou nevkusně pokroucenou náušnici, místo vytahaného batikovaného trika oblékla tmavě zelený stylový kabátek a agresivního zrzavého ježka upatlala gelem na docela šik patku, vypadala najednou konečně jako ženská.

Jen ta prsa by to chtělo, pomyslel jsem si.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Že nemáš žádný… strach. Vypadáš klidně,“ nervózně jsem si zaťukal na klobouk jako pan Tau. Měl jsem ho pořádně vražený do tváře, aby mě zdejší všudypřítomné kamery nedokázaly identifikovat. Šlo o širák, abych byl přesný. Kovbojský. Dostal jsem k němu i dlouhý šedý kabát. Vypadal jsem jako honák dobytka. Nebo taky úchyl, který pod tím kabátem nic nemá a chystá se někde v parku ukazovat své nádobíčko babičkám venčícím tlusté jezevčíky.

Celá výbava patřila Pavlínině tatíkovi. Už odpočívá v pokoji. Teda odpočíval v pokoji.

V obývacím. Starý Lexa byl mafián. Ne Confitovského, ale typicky ostravského ražení. Bývalý tajemník městské organizace SSM a nadějný aspirant na členství v KSČ to v porevolučních časech dotáhl na majitele sítě heren, zastaváren, autobazarů a nevěstinců. Korumpoval politiky napříč politickým spektrem, krátil daně, a když bylo nejhůř, zaplatil pár ostrým ukrajinským klukům, aby jeho soupeřům vysvětlili, kde je jejich místo. Prostě opora společnosti.

Během chaosu, který nastal po kartanské invazi, se podobné opory společnosti chytily iniciativy a začaly rozšiřovat svá teritoria. Na potírání zločinu měl totiž jenom málokdo chuť a prostředky. Jenže když žluťáskové zpacifikovali světové armády a začali na Zemi dělat pořádky, rozhodli se problém s kriminalitou vyřešit sami a radikálně. Do domů lidí podezřelých ze závažné trestné činnosti prostě napochodovali robokopové nebo esemka a vyřídili to jednou provždy bez zbytečností, jako jsou státní zástupci či soudci. Ostravského zločineckého barona Lexu rozstříleli v jeho luxusní vile na hodně malé a hodně nevzhledné kousky.

Jeho milenka hned po útoku sbalila své šperky, kožichy, kabelky Birkin, botičky Manolo Blahnik i nové Ferrari a odstěhovala se do Řecka. Pavlína tak zůstala na všechno sama, protože její máma už dávno odpočívala někde ve svém rodném Hlučíně na hřbitově. Poté, co odešli policajti, kteří vzhledem k okolnostem bez jakýchkoliv pochybností konstatovali, že šlo o přirozenou smrt, zavolala svému jedinému kamarádovi z gymplu, aby jí to svinstvo, co bývalo jejím tatíkem, pomohl uklidit.

Ten kamarád se jmenoval Aleš Páv, ve světě internetu známý jako Alenka790. Dotáhl s sebou své dva bratry. Šestadvacetiletého Jirku, kterému říkali Ňunínek, a o deset let mladšího Danyho. Když byl starý Lexa vydrhnutý a spláchnutý do záchodu a větší kousky pietně zakopány na zahradě, rozhodla se Pavlínka, že jeho byznys se svými novými třemi společníky převezme.

Moc se jim to nedařilo. Lexovo impérium se totiž rozpadlo přesně v okamžiku, kdy se zpráva o jeho přirozeném úmrtí objevila na internetu.

Ty kšefty, které nebyly postaveny na legální bázi a oficiálními majiteli byli různí bílí koníčci, skončily v konkurenčních prackách. A že jich bylo hodně. I tak ale nakonec zdědila přes deset heren, dva autobazary, tři nevěstince, pár milionů eur na účtech a nějaké to zlato v trezoru. Dost na to, aby se Pavlína Lexová mohla vykašlat na školu a začít přemýšlet, co s načatým životem.

„Fotr mě vycvičil. Vždycky říkal, že jedinej, koho je třeba se bát, je můj vlastní účetní,“ pošeptala mi rozverně do ucha.

Něco ve mně se přitom probudilo. Polknul jsem. Tohle nebylo dobré. Petra je pryč sotva měsíc a moje pohlavní orgány si už dělají zálusk na jinou mladou a nezkaženou holčičku. To nezkaženou asi škrtám, někde v ní hořelo cosi nestydatého. Jak by řekl Citrón, nejzoufalejší nájemný vrah v dějinách Česka: „To děvče mělo oči jebavý.“ V tuhle chvíli by byl ale vážně hloupý nápad zkoušet, jak moc má její pohled pravdu.

Ucuknul jsem. Ne moc prudce a ne moc daleko. Jen trochu, aby to nebrala osobně, ale já se zároveň dostal z dosahu jejího těla, který byl před chvílí tak akorát na jeden jazyk.

„Fotřík byl chytrej chlap,“ zamumlal jsem.

„To jo, akorát nepočítal s kartanama,“ povzdechla si. A pak dodala: „Hele, už se trousej.“

Měla pravdu. Těžké dveře restaurace Ponorka se otevřely a z nich se pomaličku potáceli postarší chlapíci. Každý z nich byl jiný, ale měli něco společného. Hrdé držení těla, všichni ostříhaní na krátko, navzdory jasnému alkoholovému opojení tvrdý pohled a nakonec většina z nich i zakulacené bříško, které ke zbytku těla, které si ještě pamatovalo, že kdysi mělo spoustu svalů, vypadalo nepatřičně. I kdybych to nevěděl, určitě bych si brzy domyslel, že tohle je sraz bývalých vysokých důstojníků.

* * *

Přikrčili jsme se víc k zídce lemující cestičku naproti proslulému olomouckému podniku, aby nás nezahlédli. Byla to zbytečná starost.

„Já na vojnu se dal pro krásnou plavovlásku…,“ zanotoval někdo ryčným barytonem a ostatní se začali objímat a zpívat s ním. Mimo rytmus.

„Který je Černý?“ zeptal jsem se.

Pavlína vytáhla z kapsy obrázek, který nám vytiskl Alenka. V té středomoravské tmě na něj bylo špatně vidět, ale můj upíří zrak si s tím poradil.

„Ten vedle toho plešatýho, jak má tmavězelený baloňák a ruce v kapsách,“ odpověděl jsem si.

„A tamhle jsou jeho stíny,“ řekla Pavlínka a pohodila svou drzou bradou směrem, kde už odnepaměti stávala katedrála svatého Václava. To odnepaměti myslím vážně. Katedrála byla mnohem starší než já. Proto šlo o můj základní orientační bod v Olomouci. Město se měnilo, rostlo, teramorfovalo se, někdy bylo špinavější, jindy čistší, ale katedrála stála neměně na svém místě.

S těmi stíny měla pravdu. I když to vlastně ani nebyly stíny v pravém slova smyslu. Dva muži oblečení v tuctových sáčcích, šedivých kalhotách a černých polobotkách sice vypadali jako pojišťováci, ale šlo o esemka. Neskrývali se. Evžena Černého, generála české vojenské rozvědky ve výslužbě, sledovali zcela otevřeně. Nová česká administrativa mu je přidělila oficiálně jako ochranku, ale šlo prostě o hlídače. Chůvy, které měly zajistit, že tahle populární postava české armády, hrdina z Lógaru a vítěz bitvy o Wonsan, rozhodujícího střetnutí v pětidenní druhé korejské válce, bude sekat dobrotu. Podle Alenky ji totiž dřív nesekal. Během prvních dnů kartanské okupace údajně organizoval podzemní hnutí odporu podle vzoru Obrany národa z časů druhé světové války. Kdyby nešlo o tak populární postavu, asi by jej nechali kartani zlikvidovat podobným způsobem jako starého Lexu, ale nakonec došli k názoru, že zatímco rozmašírovávat mafiány na boloňskou omáčku je populární, zabíjet válečné hrdiny by mohlo způsobit víc škody než užitku. Proto mu nasadili náhubek ve formě osobních strážců.

„Tak jo, je ten pravý čas,“ zašeptal jsem

Pavlíně do ucha a jedním trhnutím jí rozerval kabátek i košilku pod ním. Knoflíčky z košilky se rozkutálely po chodníku. Na tmu světa vykoukla černá podprsenka. To pokušení teď bylo příliš silné…

Zasunul jsem prst mezi košíčky a rozerval podprsenku uprostřed. Nadlidský výkon, což u upíra nebyla až taková frajeřina, mi odhalil pohled na její malá pěkná prsa.

„Co to?!“ vyhrkla překvapeně.

„Musíme být autentičtí,“ zalhal jsem zkušeně a abych dodal svým slovům váhu, škrábnul jsem ji nehtem do obličeje.

„Křič,“ zašeptal jsem a Pavlína se rozpištěla. Moc jí to nešlo. Bylo na první pohled jasné, že to hraje. Potřebovala postrčit. Rozpřáhl jsem se a praštil ji do obličeje. Lehce, teda lehce na své poměry, takže jsem jí zlomil nos. Vyrazil z něj strůžek krve. Mafiánova dcera se rozbrečela. Konečně opravdově.

„Auuu! Pomoc!“ řvala. Ani to moc nemusela hrát. Tahle holčička odbojářka snad v životě nedostala facku. Musel jsem ji pěkně rozhodit.

„Pomóóóc!“ přidala na intenzitě.

Otočil jsem se a rozběhl se do uličky. Za sebou jsem konečně uslyšel první kroky. Opilí důstojníci přestali zpívat a vyrazili se podívat, co se to děje. Každému člověku chvíli trvá, než na volání o pomoc zareaguje. A je úplně jedno, jestli jde o popeláře nebo vojáka zoceleného v boji. Když si zpíváte na ulici a najednou někdo začne volat o pomoc, musí se mozek nejdřív probrat ze stavu pohoda do stavu připraven jednat. Alkohol to všechno jenom prodlužuje. Než tak vojáci doběhli ke krvácející Pavlíně, už jsem se krčil na zídce sotva dvacet metrů od místa činu. Normální člověk by na ni nevyskočil, takže doufám, že mě tu nikdo nebude hledat.

„Běžel tam… takovej vysokej… tmavej…

ukrad mi peněženku,“ vzlykala Pavlína.

„Cigoši zkurvení,“ ulevil si některý z penzionovaných důstojníků. Jo, na rasové stereotypy je spoleh. Stačí říct tmavej a všichni hned mají jasno, odkud vítr fouká.

Noc, alkohol, dívka v ohrožení a zvrhlík na útěku, to je dokonalá kombinace pro vytvoření zmatku. A jako vždycky vyšla. Někteří vojáci se rozběhli udaným směrem. V jejich čele generálovy stíny. Přeci jen šlo o muže zákona a tohle byla jasná situace, kdy by měli jednat.

V nastalém zmatku jsem si ale vůbec nevšiml, jestli v tlupě, která s duněním a funěním proběhla uličkou pronásledovat zvrhlíka a na jejím konci se rozdělila, aby ho dopadla, ať už vběhl kamkoliv, byl i generál Černý. Nezbylo než doufat, že zůstal ve trojici, která utěšovala vzlykající slečnu Lexovou. Vzhledem k jeho věku jsme od začátku ani nečekali, že by se pustil do pronásledování. Ale u někoho takového upír nikdy neví. Opatrně jsem se sunul blíž k trojici, abych své naděje potvrdil.

„Uklidněte se, slečno, vyvázla jste z toho dobře. Ten nos se brzo zahojí, uvidíte,“ konejšivý hlas patřil Černému. Úlevně bych si oddechl, kdybych měl v plicích nějaký vzduch. Ne že bych ho poznal po hlase, ale byl jsem už tak blízko, abych viděl, že je nejblíže k Pavlíně a otcovsky ji hladí po zrzavých vlasech. Slečna Lexová pomalu přestávala plakat. Pravou rukou si utírala krev z obličeje a levou si držela kousky bundy bez knoflíků, aby zakryla ňadra. Penzionovaný generál stál nejblíže k ní. Ostatní dva muži vypadali, že jistí terén, kdyby se zvrhlík vrátil. Jistě netušili, jak bylo jejich jednání prozíravé.

* * *

Jenže oba byli ještě starší než hrdina z Lógaru. A zvrhlík byl upír. Opatrně jsem se přikrčil a skočil.

Prvního vojáka jsem srazil pěstí ještě před dopadem na nohy. Beze slova se svalil k zemi. Ten druhý se zmohl na „Áght“, než jsem se k němu dostal a pravým hákem ho udeřil do spánku. Sesul se k zemi stejně rychle a jistě jako jeho kolega.

Generál se ke mně otočil, ruce v pěst a ústa už už otevíral, aby přivolal pomoc. Jenže pikosekundu předtím se mi podařilo nabrat vzduch do plic a pak vyštěknout: „Svatá Kateřina.“ Teda znělo to spíš jako „svateřina“, protože to poslední, co jsem teď potřeboval, byl návrat jeho ochranky, která by celou akci mohla dost zkomplikovat, takže srozumitelnost ustoupila rychlosti.

„Co jste řekl?“ zeptal se vítěz bitvy o Wonsan.

„Svatá Kateřina,“ zopakoval jsem tentokrát srozumitelněji.

Starý voják si oddychl a jako znamení důvěry úplně změnil držení těla. Vyšponované svaly ochably a bojový postoj se změnil na uvolnění.

„Co potřebujete?“

„Vyhnat kartany ze Země.“

„To my všichni,“ usmál se.

„Chci od vás dostávat všechny důležité informace o kartanech, a pokud je to možné, tak i o tom, jaké budou v případě otevřeného povstání síly pro boj a jak se s nimi spojit.“

Pokýval neznatelně hlavou. „Tři dny. Mrtvá schránka tady v Olomouci. Víte, kde je?“

„Ano.“ Měl jsem chuť mu vysvětlit, že systém mrtvých schránek tak zvaného řádu svaté Kateřiny jsem vymyslel já, ale asi by mi nevěřil.

„Za chvíli se někdo vrátí, měl byste zmizet,“

řekl.

„Máte pravdu, ale nejdřív mi dejte peněženku.“

„Co?“

„Peněženku, jsem přece zločinec.“

Ne že bych chtěl být až tak dokonale důvěryhodný, ale vzhledem k tomu, že všechny mé finanční zdroje střádané staletí během posledních dvou zběsilých let vyschly, byl jsem stejně jako ostatní odkázaný na Pavlínino dědictví. Štvalo mě pořád si říkat malé holce o kapesné.

„Oberte je,“ ukázal na ležící kumpány.

Měl jsem co dělat, abych se hlasitě nerozchechtal. Ten chlap byl dokonale praktický a chladnokrevný. Rychle jsem prošacoval uspané důstojníky na penzi, přivlastnil si jejich peněženky a chystal se, že generálovi trošku upravím fasádu, aby vypadal jako po pořádné rvačce se zločincem. Jenže Černý už si dávno roztrhl rukáv u košile a také obětoval pár knoflíků.

„Praktický a ještě profesionál,“ pomyslel jsem si a věnoval mu jedno spiklenecké mrknutí.

„Teď už byste měl ale vážně…“

Slovo zmizet už jsem neslyšel. Byl jsem příliš daleko.

* * *

„S tou podprdou jsi to přehnal.“

Hlas za mnou patřil Pavlíně. V namodralém přítmí nonstopu U naftaře vypadal každý bledě, ale mladá sirota už mlela z posledního. Od

„ponorky“ k „naftařovi“ to bylo přes dva kilometry a předpokládám, že za ty tři hodiny, co utekly od našeho divadélka pro vysloužilé důstojníky a jejich ochránce, toho prožila víc než dost. Táhlo už ke čtvrté ranní a venku se zřejmě hlásilo o slovo svítání.

Tady ovšem bylo standardní osvětlení celý den. Nonstop U naftaře neměl okna. Šlo o sklepní labyrint několika místností čpících cigaretovým kouřem, pivem a pálenkou, lidským potem a beznadějí. V hráčské místnosti plné automatů to blikalo jako v Černobylu před výbuchem. Byli tam zalezlí dva olašští Romové. Oba svištěli na pervitinu, takže bylo jasné, že budou do forbesů bušit tak dlouho, dokud v nich neskončí všechny jejich peníze. Odkud je vzali, nechci ani odhadovat. V rohovém boxu seděli dva obézní padesátníci a mezi nimi čtyřicetiletá žena nalíčená jako indián na válečné stezce. Byla to prostitutka. Za ty dvě hodiny, co tu sedím, už odešla střídavě na záchod s každým z chlapíků zvlášť. A podle toho, co prováděla rukama pod stolem, zábava ještě neskončila. Už na první pohled to byla akrobatická umělkyně. Zatímco obě její ruce odváděly náročnou práci, v puse mocně kouřila cigaretu, z níž kousky popela odpadávaly přesně do zeleného popelníku z tlustého skla ležícího mezi zvětralými pivy obou zákazníků. Na tuhle noční dobu tu bylo vlastně docela živo. Před chvílí ještě klimbající barman, vytáhlý chlapík s padesátkou na krku a pleší jak Michail Gorbačov, zaregistroval nově příchozího hosta a rozvážně vstal z pohodlného křesla za barem. Když spatřil, že jsem ho zaregistroval, namířil s tázavým výrazem v obličeji ukazováčkem na pípu s nápisem Holba a pak na automat na kondomy, který mu visel nad barem. Okamžitě Pavlínu ocenil jako prostitutku unavenou po celonoční šichtě, která přišla obsloužit posledního zákazníka.

„Na to zapomeň,“ procedila skrz zuby, když postřehla můj úsměv poté, co barman ukázal na automat.

Zvedl jsem do vzduchu svou sklenku s whiskou, nebo co se tu za ni vydávalo, protože oficiální název Skotská zlatá mi vůbec nic neříkal. Podle chuti se to muselo pálit v Bruntále a ještě z brambor.

„Dáš si taky?“ mrknul jsem na dívku.

„Ale jo,“ vydechla a posadila se do boxu naproti mně. Všiml jsem si, že na košili má našité knoflíky. Vypadaly sice jinak než ty původní, ale svou funkci plnily stejně dobře.

Barman před ni postavil sklenku a pak se odšoural znovu klimbat za bar.

„Jak jsi to zvládla?“

Pokrčila rameny, upila ze skleničky a zašklebila se.

„Byli strašně zvědaví. Furt se vyptávali, co dělám v Olomouci a proč jsem byla sama na ulici tak pozdě. Vylíčila jsem jim ten smutnej příběh o tom, jak jsem přijela za svým klukem, pohádali jsme se a já vyrazila na vlak. No a na cestě mě přepadl ten úchyl, z jehož tváře si vybavuju jenom ty děsivý zlý oči.“

„Šikovná holka. Co generál?“

„Toho už jsem vůbec neviděla, ale byl tam jeden přiteplenej polda, co měl v šuplíku padělanou kabelku Luis Vuittone a vytáhl z ní šitíčko a náhradní knoflíčky.“

„Jo, teplí policajti jsou velké dobro,“ řekl jsem a podíval se na hodinky. Bretling. Luxusní edice. Nosili jsme je všichni. Starý Lexa byl fanoušek, na rozdíl od své dcery, takže nám je rozdala.

„Máme ještě hodinu, než nás tu vyzvedne Alenka,“ řekl jsem a klidně se protáhl na sedačce.

„To bys mi možná mohl povyprávět, co znamenala ta svatá Kateřina,“ nadhodila a dopila panáka.

„Jo, to bych mohl,“ pokýval jsem hlavou. Musel jsem jí vůbec vysvětlit spoustu věcí. Přitom to není tak dávno, co bych ji nejraději zabil. Vlastně ona mě také chtěla zabít. A málem se jí to povedlo.

* * *

Zrzka do mě vypálila první ránu. Kulka se mi zaryla do ramene. Nejenže neuměla moc střílet, ale ani ta její bouchačka nebyl žádný zázrak. Normální CZ 75. To na upírovi moc velkou paseku nenadělá.

„Nestřílejte, jsem jeho kámoš!“ zařval jsem.

„Nestřílejte, kurva! Nejsem od kartanů, nejsem jejich člověk, znám ho, kurva, znám ho. Uhříku, to jsem já, Jan Bezzemek!“ Ty tři věty jsem ze sebe vypálil rychleji, než se do mě začal strefovat zbytek party. Zaúčinkovalo to. Všichni na mě sice dál mířili, ale zatím jediný výstřel přišel od zrzky.

„Kecá, sejměte ho, zmrda, sejměte ho!“ ječela, zatímco já ječel kontra: „Uhříku, kurva, Uhříku, to jsem já. Vzpomeň si. Marihuana! Teplice! Soud! Lucie! Polsko!“

„Sejměte ho, blábolí hovadiny,“ zařvala zrzka a znovu do mě vypálila jednu zkušební kulku. Tentokrát do nohy. Ostatní se zatím naštěstí palby zdrželi, i když měli ukazováčky napjaté na spouštích. Snažil jsem se vypadat, že je rozhodně nehodlám ohrozit. Ani jsem se nepohnul. Přitom jsem myslel na to, že bych byl schopný je povraždit holýma rukama dřív, než by mi mohli skutečně ublížit. Pravda, kvéry, které drželi kluci, vypadaly hrozivěji než to zrzčino chrastítko, ale stejně to pořád byla obyčejná děcka bez výcviku. Jediný, kdo vypadal opravdu nebezpečně, byl Uhřík. Ať už se s ním stalo cokoliv, byl to upír. Můj potomek. A navíc se z něj stalo strach nahánějící monstrum vysoké přes dva metry, s děsivýma černýma očima, obličejem posetým hlubokými ďolíčky, který vypadal jako by s ním brazilská fotbalová reprezentace trénovala dvě hodiny pokutové kopy. Ostatně deformované a vůbec celé divně pokroucené bylo i jeho tělo s tlustým krkem.

„Lucie?“ řekl ztraceným hlasem, jako by přemýšlel, kde to jméno jenom slyšel.

Zrzka přestala ječet, ale stejně do mě vpálila další kulku. Tentokrát se zakousla do levé plíce. Tohle už začínalo být nepříjemné.

„Nestřílej,“ řekl Šéf. Pomalu a rozvážně. Jeho hlas jsem nepoznával. Zněl divně, trochu jako by byl kreslená postavička, kterou dabuje František Filipovský.

„Lucie?“ zeptal se znovu.

„Jasně, Lucie, tvoje holka. Archeoložka, vytáhli jsme tě s ní od soudu, je taky upírka, zachránila se, žije.“

Nebyl čas na souvislé věty. Potřeboval jsem do mutanta, o kterém jsem byl přesvědčený, že je můj dávný kamarád JUDr. Tomáš Uhřík, dostat co nejrychleji co nejvíc informací.

„Lucie,“ opět to jméno převaloval na jazyku,

„nic mi to neříká.“

„Tak už ho zabijte!“ zaječela znovu zrzka a vystřelila další ránu. Chytnul jsem ji do ledvin. Vážně už mi začínala jít na nervy.

„Netopýři. Netopýry si určitě pamatuješ. Fandil jsi Teplicím. Nikdo jim nikdy nefandil tak jako ty. To přece nemůžeš zapomenout,“ začínal jsem být zoufalý. Jestli se Šéf nerozpomene, tak budu muset ty děcka z tohohle podivného nočního klubu povraždit.

„Teplice?“ řekl opět tím svým nejistým ztraceným hlasem Uhřík. A pak mu najednou zasvítila očka a trhnul hlavou. Dokonce začal sklánět ruce s lehkým kulometem k podlaze.

„Lucie?“ najednou jako by to jméno žmoulal na jazyku o něco jistěji než dřív.

Partička tří mládenců a hysterické zrzky se také téměř uklidnila. Uvolnili se a hlavně zbraní lehce sklonili k zemi.

I tak ale v místnosti panovala atmosféra tak hustá, že by jí to i mlha nad rybníčkem Brčálníkem mohla závidět. Kouřící marihuanová cigareta odložená Šéfem do bronzového popelníku na pingpongovém stole tomu jenom dodávala stylový odér.

„Óóóódíííííín!“

* * *

Jako vítr z Vysočiny z ničeho nic vpadl do místnosti Gerhard. V ruce svíral nějakou rezavou železnou trubku a efektně s ní praštil Alenku790 do břicha. Blonďák se zlomil vejpůl a začal blinkat na podlahu. Hned na to trubka zasáhla do nohou nejstaršího z mužské trojice, který skončil na zemi.

„Střílejtéééé!“ ječela holka a začala do

Gerharda pálit ze své CZ 75 jako o život. O ten jí ostatně také šlo. Gerhard zajatce nebral.

* * *

„Néééé, Gerharde, nech je!“ zkoušel jsem přeřvat zrzku. Vzhledem k jejímu hlasovému vybavení to nebylo vůbec jednoduché.

Gerhard mě naštěstí slyšel. Jenže než jeho mysl dohnala jeho reflexy, skončil třetí mládenec na zemi. Dostal železnou trubkou do hlavy. Na rozdíl od zrzky nestačil vypálit ani ránu. Ta už také nestřílela a jenom o střílení něco ječela. Na víc se nezmohla, protože jí došly náboje. Pro Germána to ale nebyl nějak významný rozdíl, většina jejích výstřelů stejně skončila vedle. Jen asi dva neškodně pocuchaly Gerhardův bezdomovecký outfit.

Mutant naštěstí nestřílel.

„Jane?“ řekl a už v tom vůbec nebyla ta prvotní zmatenost. Poznal mě.

„Uhříku, ty jsi mě poznal!“ rozzářil jsem se radostí. Částečně i úlevou, že zrzka náhle přestala ječet.

„Tys mě tam nechal, ty zmrde,“ řekl a vypálil mi do hrudi salvu nábojů z kulometu.

Zrzka se znovu rozječela.

Už mi to zrzčino řvaní šlo pěkně na nervy. V břiše se mi po přesně mířené dávce z lehkého kulometu vařily vnitřnosti a do toho ještě tohle děsivé ječení.

„Glžgužgubu,“ vykloktal jsem ze sebe. Moc mi to nešlo. Měl jsem ústa zalitá vlastní krví.

„Drž už hubu“ bych v tom nepoznal ani já sám, a to šlo o jednu z mých nejoblíbenějších vět.

„Nestřílej!“ místností pro změnu probleskl Gerhardův baryton. Germán vyskočil na pingpongový stůl. Vlastním tělem se tím postavil mezi zmutovaného JUDr. Uhříka a mou krev kloktající maličkost. V ruce stále držel tu rezavou tyč. Myslel jsem, že se Gerhard na Uhříka každou chvíli vrhne, ale podle naší předcházející debaty mu došlo, že tohle není nepřítel. Alespoň pro mě ne.

„On mě tam nechal. On mě tam nechal,“ opakoval dokola Šéf. Znělo to, jako by to, o čem mluví, prožíval jako naprosto novou a hodně traumatizující informaci. Jeho olbřímí tělo se třáslo. Mutantovy pocity jsem odhadoval jenom podle hlasu. Přes Gerharda jsem jej neviděl.

„Hyslelsemhesimrtfi,“ řekl jsem.

„Myslel si, že jsi mrtvý,“ tlumočil má slova

Gerhard.

„Lucie,“ změnil najednou téma hovoru mutant.

„Gije,“ řekl jsem.

„Žije,“ oznámil Gerhard. „Tady mladej ji schoval v Jižní Americe pod ochranu speciálního komanda, které na její ochranu naverboval.“

Jo, přesně tohle řekl a dokonce bez jediné stopy ironie. Gerhard byl vynikající lhář. A teď lhal o můj život. To speciální komando mu muselo jít zatraceně těžko přes ústa. Bylo totiž v zoufalství vytvořeno z partičky brazilských transvestitů.

Místností práskl výstřel. Zrzka sice celou dobu ječela, ale přitom se jí podařilo vyměnit zásobník v pistoli a střelila Gerharda do zad.

„Gabijteuštupišu,“ vykloktal jsem ze sebe prosbu o eliminaci uječené zrzky, posedlé střílením.

„Pavlíno, nestřílej,“ řekl klidným hlasem Šéf.

„Jsou to mí přátelé.“

* * *

Situace se konečně začala obracet k lepšímu. Hysterická zrzka přestala řvát a blonďák, který mě do klubu dovedl, blinkat. Nejstarší kluk, kterého Gerhard sejmul trubkou do nohou, se dokázal postavit, ale s tím nejmladším to vypadalo špatně. Měl minimálně otřes mozku a z hlavy mu tekla krev. Germán mu ovšem rozhodně nechtěl doopravdy ublížit. Pokud ano, ta trubka by mu prošla jednou stranou dovnitř a na druhé by vylezla i s obsahem černovlasé hlavy.

„Musí do nemocnice,“ řekla překvapivě klidným hlasem zrzka.

Šéf se na zraněného podíval a souhlasně pokýval hlavou.

„Uděláme to stejně, jako když jsme tam vezli Ňunínka, řeknem, že spadnul ze skateboardu,“ prohlásil Alenka, utřel si z pusy zvratky a za pomoci druhého kluka odtáhli zraněného pryč.

Zrzka dokonce zavřela dveře. Bylo po boji a já se mohl opatrně postavit, a po chvíli trénování jsem dokonce mohl začít i srozumitelně mluvit. Břicho mě ale pořád hrozně bolelo a bylo mi špatně. Kdybych měl co, budu blinkat stejně jako blonďák.

Gerhard odložil tyč na pingpongový stůl a mutant vedle ní uložil kulomet. Symbolicky tak v místnosti začal panovat klid zbraní a mohlo dojít na slova. Jenže nikdo z nás najednou neměl co říct. V hlavě se mi honily tisíce vět i otázek, ale žádná se mi najednou nezdála ta správná.

Mlčení prolomil až Uhřík.

„Zahulíme?“

* * *

Šéf si mocně potáhl z marihuanové cigarety a pohodlně se zavrtal do koženého křesla. Zavřel oči a začal pomalu přerývaně mluvit. Své vzpomínky tahal z paměti jen těžce a bylo jasné, že mnohé z toho, co zažil, si buď nepamatoval, nebo bude ještě dlouho trvat, než Sangotiny nanočástice dokáží jeho mozek obnovit tak, že si poslední rok svého života složí do skládačky, která bude dávat alespoň trochu smysl.

„Musel jsem tam ležet dlouho. Strašně dlouho. Pamatuju si, jak jsem nejdřív slyšel strašně moc zvuků. Aut, letadel, vrtulníků i těžké techniky a také dupání robokopů. A pak to najednou přestalo a bylo ticho. Vůbec jsem si neuvědomoval, že mám nějaké tělo. Jen jsem dokázal slyšet zvuky a vnímat, že se kolem mě něco děje. Nevím, jak dlouho to trvalo, ale najednou jsem ucítil ruku a ta ruka měla dva prsty, které dokázaly hrabat. A já hrabal. Každý den jsem vyhrabal pár centimetrů písku a suti, protože jsem si pamatoval, že tam někde nade mnou je slunce. Chtěl jsem ho znovu vidět.“

Čím víc jsem Uhříkovým slovům naslouchal, tím hůř mi bylo. Měl pravdu. Nechal jsem ho ležet v sutinách a ještě mu nad hlavou odpálil dvě atomové bomby. Jenže když jsem ho viděl naposledy, neměl žádnou hruď, plíce ani srdce. To všechno mu z těla vystřelil kartanský granát. Zůstala jen hlava a cáry. A pak mi to došlo.

„Vzpomínáš si, jak jsem zabil Kateřinu?“

zeptal jsem se.

„Ano, uřezal jsi jí hlavu.“

„A pak? Vzpomínáš si na to, jak tě střelili? Jak se svalil kus domu a na ty výbuchy?“

Tentokrát zavrtěl hlavou. „Když jsem poprvé začal vnímat, muselo být už dlouho po těch výbuších. Byla tam těžká technika a spousta robokopů, kteří dusali kolem.“

„Ten atomový výbuch…,“ řekl Gerhard.

„… nějak způsobil, že jeho tělo znovu začalo fungovat,“ dopověděl jsem jeho myšlenku. Poslední dobou se nám to stávalo zatraceně často. Byli jsme jak nějaký posraný telepaticky propojený dvojčata.

„Radioaktivita musí nějak působit na Sangotiny částice, které regenerují naše tělo. Možná jim dodala potřebnou energii na tvé oživení. Po tom zásahu jsi byl totiž mrtvý. Skutečně mrtvý, nebyl způsob, jak tě zachránit,“ vysvětloval jsem.

„Tedy až na to, odpálit mu nad hlavou dvě atomovky. Pokud se nepletu, tak po zásahu speciálního kartanského granátu z pana Uhříka musela zůstat jenom hlava a zbytek částice kompletně vytvořily znovu,“ dodal Germán.

„Jo,“ pokýval smutně hlavou Uhřík. „Proto vypadám takhle.“

„No, mohl jsi dopadnout hůř,“ slova ze mě vypadla automaticky. Moc konejšivě ovšem nepůsobila. Spíš trapně. Sám jsem tyhle hloupé utěšující průpovídky neměl rád.

„Co bylo dál?“ vyzvídal jsem.

„Moje vzpomínky i osobnost, to všechno se mi míhalo hlavou a nedávalo žádný smysl. Věděl jsem jenom jednu jedinou věc, a to, že nenávidím kartany, ale netušil jsem, co dělat a jestli vůbec něco dělat, a měl jsem hlad. Strašlivý hlad. Zkoušel jsem jíst trávu, nechutnala mi. Jednou jsem v nějakém kempu ukradl konzervu, roztrhl jsem ji, snědl maso uvnitř a hned jsem ho vyzvracel. Pak se ke mně zatoulala prašivá kočka. Urval jsem jí hlavu a vypil její krev. Bylo to automatické, vůbec jsem nad tím nepřemýšlel. Díky tomu jsem si vzpomněl, že krev je to, co mi dodá sílu. Toulal jsem se lesy, lovil zvířata a vysával je do poslední kapky. Pomalu jsem díky tomu získával sílu, mé tělo se dávalo dohromady a stejně tak i moje mysl. Jednoho večera jsem se probudil se vzpomínkou na chatu, kde jsme se s Lucií proměnili v netopýry, a šel jsem tam. Nevím, jak jsem udával směr, protože jsem zapomněl číst a netušil, jak určit východ, západ, sever nebo jih. Vyhýbal jsem se lidem. Vídal jsem se v odlesku vodní hladiny a pamatoval si, že takhle by člověk vypadat neměl, že lidé mají obličej souměrný, ne posetý krátery, s jedním okem vybouleným dozadu a druhým dopředu a jejich těla nevypadají… no, jako moje tělo,“ mávnul rukou, jako by chtěl tím gestem naznačit, že to, jak teď vypadá, je mu jedno.

„Z chaty zůstaly jen trosky, ale nevěděl jsem, jak dál, tak jsem u ní zůstal. Nedaleko jsem si vyhrabal úkryt a z něj se vydával lovit zvěř. Napadl sníh, ale mně zima nebyla. Hodně jsem spal a lovil. Lovil a spal a pak přišlo jaro a k rozvalinám dorazilo auto s tou drobotinou, co ji tady tvůj zabiják rozsekal železnou tyčí.“

Germán se při té narážce zatvářil, jako by se zastyděl. Nebylo proč. Ta děcka měla bouchačky a on měl právo je rozsekat na maděru. Naštěstí to ale neudělal.

„Tady pan zabiják je Gerhard,“ řekl jsem.

„Ten Gerhard?“ řekl Uhřík.

„Ano, jsem Gerhard,“ usmál se Germán a podal Uhříkovi ruku.

„Jmenuji se Tomáš, alespoň před chvílí jsem si na to vzpomněl,“ řekl mutant a stiskl Germánovu pravici.

Bylo to zvláštní. Tihle dva muži pro mě v poslední době hodně znamenali a připadalo mi divné, že se vlastně nikdy neviděli. Nemohl jsem si pomoci, ale něco ve mně bylo přesvědčené, že tohle setkání nemohla být obyčejná náhoda.

„Proč jsi ty děcka vlastně nezabil?“ zeptal jsem se, když pustili své pravačky.

Uhřík pokrčil rameny, tedy tím, co pod jeho těžkým černým kabátem zakrývajícím celé tělo mohla ramena být. „Netuším. Vypadali neškodně, a když jsem se jim ukázal, nebáli se. Řekl jsem jim, že nenávidím kartany, a oni řekli, že se rozhodli proti nim bojovat. Tak jsem je nechal, aby se o mě postarali,“ řekl.

„Kde sháníš krev?“ Gerhard byl vždycky mistr praktických otázek.

„Nosí mi ji Ňunínek, to je ten nejstarší z party.

Takovej zakřiknutej, ale hodnej. Shání zvířata ve zverimexu nebo na farmářskej trzích. Dany, to je ten nejmladší, co před chvílí málem přišel o mozek, mi zase shání trávu. Jsou to fajn kluci.“

* * *

Oni fajn kluci seděli většinu každého dne u počítačů. Všichni tři. Dany se z té Gerhardovy rány naštěstí vzpamatoval bez následků, takže náš vstup do party s úkrytem v nočním klubu proběhl bez problémů.

Bratři Pávové byli počítačoví maniaci se vším všudy. Vsadil bych se, že ani jeden ještě neměl jiný sex než virtuální. A Pavlína jim vládla železnou rukou. Byla po svém otci asi víc, než by si kdy dokázala připustit. Bráchové byli její Cosa Nostra, a pokud šlo o věci, které se daly vyřídit přes internet, tak velmi efektivní. Přes internet totiž probíhal i jejich odboj. Teda většinou. Krátce po nalezení Uhříka v troskách mé venkovské vily, na kterou se tenkrát jeli podívat, protože chtěli uctít památku padlých bojovníků proti kartanům (zpravodajství hovořilo o zmasakrování teroristické skupiny Lidová fronta pro osvobození planety Země od kartanské okupace, po níž si také dali své jméno), se pokusili v Ostravě přepadnout hlídku esemek. Dopadlo to špatně. Po přestřelce, v níž se jim povedlo vesmírné mariňáky akorát tak nasrat, se při zběsilém útěku Ostravou zranil Ňunínek pádem ze schodů na hlavě a skončil v nemocnici. Zbraně, které objevili v sejfu starého Lexy, si tak nechali jen na obranu a pustili se do kartanů jinak. Nešlo jen o sbírání a předávání informací internetovému undergroundu, díky čemuž jsem se k nim dostal já, ale i o něco víc.

„Vyrábíme viry různé úrovně. Jejich cíle jsou programy a sítě, které slouží kartanům nebo Vesmírnému námořnictvu. Některé zaútočí rychle a provedou jenom nějakou legrácku, jiným se podařilo na čas sabotovat i činnost továren, které vyrábějí zbraně pro kartany,“ vysvětloval mi Alenka790, když dovezli vyspraveného bratra z nemocnice.

„Ale naším hlavním cílem je vytvořit vlastní verzi Stuxnetu. Absolutní zbraň, která by dokázala nejen vyřadit z provozu všechny továrny na kartanské zbraně, ale ovládnout i jejich automatické systémy tak, aby došlo k sebedestrukci. Mohli bychom vypnout celé jejich spojení na Zemi. Máme desítky programátorů po celém světě. Každý dělá na nějaké části a jenom my tušíme, co by to mělo být, až budeme hotoví.“

Kluci mi o svém velkém projektu dokázali vyprávět hodiny. A já je kupodivu poslouchal. Bylo to osvěžující. Stejně jako hraní ping-pongu s Uhříkem. Zdálo se, že naším setkáním se jeho paměť stále více zlepšuje. Byla to dobrá zpráva, ale měla i své stinné stránky. Třeba tu, že se mu stýskalo po Lucii a čím dál více si uvědomoval, co se z něj vlastně stalo.

Gerhard byl naopak čím dál nevrlejší. Nudil se. Aby alespoň trochu vyvíjel nějakou činnost, pustil se do uspořádávání Lexových podniků. Pavlína ho představila jako nového správce Lexových investic a poté, co beze stopy zmizelo několik konkurentů, kteří si po mafiánově smrti přivlastnili část jeho obchodů, zjistila, že to byl zatraceně dobrý krok. Lexovo dědictví se díky tomu stalo po pár týdnech nedotknutelným. Což ale zase nebyla dobrá zpráva pro Gerharda, protože byl znovu bez pořádné činnosti. Gerhard však znal dávná moudra o tom, že zahálka je nepřítelem člověka – natož pak upíra

– , a tak alespoň nakupoval s Alenkou zbraně. Spousty zbraní. Uběhnul pouhý měsíc a s Germánem nebylo k vydržení. Chtěl jít do další akce, jenže ať jsme přemýšleli sebevíc, nemohli jsme vymyslet žádný smysluplný plán, jak kartanům uškodit. Kontaktovat vysloužilého zpravodajce byl akt zoufalství. Měl ale jedno velké plus. S mlaďochama jsem se mohl přesunout na Lexovu chatu, která celé partě sloužila jako druhé útočiště a jako taková byla vybavená i počítači, bez nichž by hoši nepřežili ani den, a navíc měla slušnou polohu v lesích sotva deset kilometrů od mé vypálené základny. Gerharda s Uhříkem jsme mohli nechat jejich chmurám v podzemí nočního klubu.

* * *

Barman nám přinesl další dvojici skleniček alkoholu označeného v nápojovém lístku jako whisky. Dožít se toho starý George McCavana z klanu Cavanů, nejspíš by dostal infarkt. Předtím by ale barmana z nonstopu U naftaře uškrtil páskem od svého kiltu. Pomalu, a pokud možno co nejvíc bolestivě.

„Takže řád svaté Kateřiny?“

„Jo,“ pokývala hlavou s ústy zkřivenými v urputné grimase, jak se snažila polknout Zlatou skotskou. Její jazyk a hltan to v sebezáchovné snaze odmítali, ale vůle byla nakonec silnější: „Řád svaté Kateřiny.“

„Neexistuje.“

„Co?“

„Je to můj výmysl. Napadlo nás to kdysi, když jsme potřebovali nějak spolupracovat s Karlem IV. Byl velkej fanoušek kultu svaté Kateřiny, takže jsme k němu dostali posla, který mu sdělil, že čeští křesťanští rytíři vytvořili tajný řád, který bude chránit zemi českou před všemi nepřáteli jejími i jejího krále. Mladý panovník nám to sežral i s ostruhami, jak se kdysi říkalo, a kdykoliv jsme potřebovali pomoc, šel nám na ruku. Od té doby si mocní této země předávali informace o tajném řádu mezi sebou, a když jsme potřebovali jejich spolupráci, tak jsme se s ním vytasili. Pro komunikaci mezi řádem a vládci země existoval systém tajných schránek. Když potřebovali pomoc oni, dali do některé z nich zprávu se žádostí. Když jsme zase chtěli píchnout my, udělali jsme to stejně. Naposled se tenhle systém využíval za války. František Moravec by se bez nás tenkrát nezmohl ani na informační špionáž, natož na atentát na Heydricha.“

„Moravec? To byl nějakej slavnej hokejista?“

zavrtěla nechápavě hlavou.

Zhluboka jsem se nadechl a zakoulel očima. Tyhle postbolševické generace jsou čím dál nevzdělanější. Co mi jen nedávno dalo práce vysvětlit Petře, že husitská revoluce neskončila bitvou na Bílé hoře! Jak nemají po ruce něco s připojením na Google, jsou nahraný.

„To byl šéfšpion téhle země za druhé světové války v Británii. Každopádně jsem předpokládal, že legendu o řádu svaté Kateřiny on a jeho důstojníci předali dál, a povědomí o nás se tak mezi vojenskými zpravodajci zachovalo. Nemýlil jsem se.“

„Hmm, hmm,“ pokývala hlavou. Žádné další otázky neměla. Tohle zase bylo na současné generaci úžasné. I sebebizardnější informace brali jako něco normálního. Když jejich ostravská partička objevila Uhříka, ani jim nepřipadlo zvláštní, že uprostřed hlubokých lesů narazili na zmutovaného upíra. Vzali to prostě jako fakt. Dokonce se prý málem porvali o to, kdo mu jako první dá svou krev na posilněnou.

* * *

Po pátém panáku už byla Pavlína pěkně vláčná. Očka jí zářila a vypadalo to, že její opilecká mysl zápasí se dvěma extrémy - začít konečně pořádně pařit, nebo se stočit v boxu do klubíčka a usnout. Alenka nás měl vyzvednout už před hodinou, ale nebylo po něm ani stopy. Na akci jsme si ani já, ani zrzka nevzali telefon, takže nám nezbylo než čekat. Na ulici jsem vycházet nechtěl. Nedejbože kdyby nás někdo z účastníků našeho večerního představení uviděl oba pohromadě – úchyla i jeho oběť. Asi by na nás měli víc než pár hodně nepříjemných otázek. Hlavně na Pavlínu. Ta totiž stále vystupovala pod svou pravou identitou mladé dědičky užívající si majetek po přirozenou smrtí zahynuvším otci.

„Kde je ten Alenka?“ zeptala se v podstatě v ten samý okamžik, kdy jsem tu otázku chtěl položit i já sám.

Pokrčil jsem rameny. Co jiného jsem také mohl odpovědět?

„Mívá normálně zpoždění?“ kontroval jsem místo toho otázkou.

„Jo,“ zašklebila se. „Je to mimoň, což je jediný důvod, proč se skamarádil se mnou.“

„Spojeni osudem, nikoliv volbou,“ zadeklamoval jsem. „Někdy je to tak lepší. My s Gerhardem jsme se dali dohromady úplně stejně. Byly doby, kdy jsme si šli zatraceně drsně po krku, a když říkám po krku, tak mám na mysli, že jsme si je chtěli navzájem roztrhat. Osud dokáže dát dohromady spojenectví, která ovšem někdy vydrží mnohem víc než jakékoliv přátelství nebo láska.“

Pokrčila rameny a pak ledabyle mávla rukou.

„Však on se objeví. Pane vrchní, ještě to jednou otočíme.“

Barman překvapeně vstal a s nedůvěrou nám nalil další dvě skleničky. Vypadal, jako by nevěřil vlastním očím. Předpokládal jsem, že Skotskou zlatou si tu nikdo dvakrát po sobě nedal. Teda nikdo, kdo se předtím ještě udržel na nohou a pamatoval si vlastní jméno.

Pavlínka do sebe panáka kopla, dvakrát polkla, jak opět svedla souboj vůle s vlastním tělem, a když znovu vůle vyhrála nad sebezáchovnými reflexy, vítězoslavně se zašklebila a pak jí najednou oči zajiskřily něčím, co jsem tam nechtěl vidět.

„Chce se mi čůůůůůůůrat,“ našpulila rtíky.

„V klidu běž, počkám tady.“

„Nene, jsou tam dva oškliví pánové, musíš mě doprovodit.“

„Ti dva oškliví pánové tam mají svou vlastní ošklivou paní, která už zařídila, že po tobě budou chtít tak maximálně číslo na taxíka.

Nemusíš se bát.“

„Ale já se bóóóójíííím, pojď mě doprovodit.“ Hádat se s opilou ženskou nemá smysl.

Rezignoval jsem a vstal. Chytla mě za ruku a táhla s sebou na záchod.

Bylo mi jasné, že mě nenechá čekat před dveřmi. Ani poté, co jsme prošli okolo boxu s těmi ošklivými pány. Jeden už spal a druhý klimbal. Předpokládal jsem, že prostitutka jenom čeká, až se do říše snů definitivně odebere i druhý kunšaft, aby jim mohla vyprázdnit kapsy a konečně se jít domů vyspat.

„Počkám u dveří.“

„Nééé, musíš mě hlídat. Co když tam někdo je?“

„Nikdo tam není. Cikáni hrají forbesy, chlapíci jsou v limbu a támhle madam ti neublíží.“

„Stejně, já se bojíííím.“

Pavlína byla vážně neskutečně neodbytná. Nechal jsem se nakonec zatáhnout do kabinky ženského záchodu a doufal, že prostě udělá, co si příroda žádá, a bude klid, jenže opak byl pravdou. Jen co jsme dorazili na záchod, na čurání jako by náhle zapomněla.

Mávnutím ruky si rozepnula vrchní dva knoflíky u košilky, tedy ty, co jsem jí nedávno roztrhl, a mně se tak naskytl částečný pohled na její ňadra zapouzdřená v podprsence.

Opřela se o zavřené dveře kabinky, vyšpulila hruď a zkusila na mě zaostřit pohled.

„Proč mě nemáš rád?“

„Cože?“ vyhrknul jsem.

„Nemáš mě rád. Proč?“

Ach Bože, za co? povzdechl jsem si v myšlenkách. Byl sice fakt, že jsem ji zezačátku moc nemusel. Hlavně kvůli tomu jejímu ječení ve vypjatých situacích a skutečnosti, že jen co jsme se seznámili, vystřílela do mě půlku zásobníku, ale během těch pár týdnů, co jsme se znali, jsem jí a té její komické partě z nočního klubu začínal přicházet na chuť.

„Ale já tě mám rád,“ řekl jsem a v duchu začal mlátit hlavou o latrínu. Tyhle trapné záchodové dialogy s opilými dívčinami mě deptají.

„Ale nemáš,“ zakňučela.

Povzdechl jsem si, v duchu zavyl zoufalstvím na Měsíc, popošel k ní a pohladil ji po vlasech.

„Mám tě rád, jsi fajn holka, opravdu…“ Načež se mě zrzavá fajn holka pokusila políbit. Tak o to jí od začátku šlo. Nejdřív jsem automaticky ucuknul, ale pak jsem nad tím začal přemýšlet. Petra lítá někde stovky světelných let daleko s mrtvou mimozemšťankou v hlavě a já tu trčím v olomouckém nonstopu na záchodě s holkou, která si o to vyloženě říká. Mysl sice pořád ještě váhala, ale něco v mém rozkroku mi radilo, že věrnost je překonaný koncept. Sakra, vždyť tohle byla má vlastní slova, která jsem po aféře s Esmeraldou říkal Petře. Prožíval jsem skutečný svár těla a ducha, ale znal jsem se příliš dobře na to, abych si v dlouhodobém horizontu nevsadil na ducha ani cent. Pravačkou jsem Pavlíně stiskl hubený zadeček a levačkou ji pohladil po vlasech.

A pak někdo prudce otevřel dveře za námi.

„Do hajzlu,“ zašeptala překvapeně zrzka.

* * *

Švihem jsem se otočil. Pavlínin zadeček jsem přitom bleskurychle vyměnil za glock z podpažního pouzdra a namířil ho na příchozího.

„Klid, to jsem já,“ řekl překvapený Alenka a automaticky zvedl ruce nad hlavu.

„Co blbneš?“ zasmála se Pavlína, ale pak najednou zbledla, trhnutím otevřela poklop toalety a začala zvracet. Skotská zlatá zamířila přesně tam, kam patřila – do záchodu.

Schoval jsem bouchačku zpátky do pouzdra a spokojený Alenka vrátil ruce do kapes.

„Ach jo, poblije mi auto,“ povzdechl si.

„Není tvoje, debile, blééé,“ odbyla ho zrzka a pustila druhou várku do toalety, na toaletu a všude okolo v okruhu jednoho metru.

Počkali jsme ještě deset minut a tři zvracení, a když začala slečna Lexová už jenom tak decentně ublinkávat, chytl jsem ji kolem pasu a smýkal ji nonstopem k východu. Po cestě jsem položil na bar třicet euro. Barman opatrným pokýváním hlavou poděkoval a pak se ztrápeně podíval na mátožnou zrzku. Bylo mu hned jasné, že z toho, co mu zanechala na záchodě na památku, nebude mít moc velkou radost.

* * *

Jak Alenka pravil, tak se i stalo. Naštěstí už Pavlína neměla moc co zvracet, takže jen v jedné prudší zatáčce za Šternberkem trochu poblila zadní dveře, jak se snažila najít čudlík na stahování oken. Zastavili jsme v lese nad kopcem známým jako Ecce homo a dveře očistili. Pavlína se mezitím odšourala mezi smrčky na malou. Bylo už pozdní ráno, takže srpnové slunce zběsile pražilo a okraj lesa byl zaplněný otravným drobným hmyzem. Název toho kopce mě nikdy nepřestal udivovat. Vznikl dost zvláštně podle nápisu na soše sedícího Krista, která stála asi dva kilometry odsud v lese. Bylo na ní napsáno právě Ecce homo, což jsou latinsky zapsaná slova Piláta Ponského, který spatřil ukřižovaného Ježíše a zvolal: Ejhle člověk. Nevzdělaní vesničané tenhle nápis přisoudili právě nedalekému kopci.

„Autíčko už je zase v pořádku,“ zahlásil

Alenka a demonstrativně odhodil do mechu balík papírových kapesníků, kterými zbavil dveře poskvrny. Lexus GS, typ 450h, jeden ze sedmi kousků téže značky, které jsme měli k dispozici, byl z vozového parku starého mafiána Lexy. Pavlínin otec sbíral zásadně jenom tahle auta. Měl zřejmě kapku obsesi vlastním příjmením. Alenka byl jediným nositelem řidičského průkazu z celé party nočního klubu, takže sedmičku aut dostal na starosti on. Zamiloval se do nich a začal je považovat za vlastní.

Když se zrzka dlouho neobjevovala, šli jsme ji hledat. Ležela v jehličí s kalhotami na půl žerdi a spala. Společnými silami jsme ji oblékli a já ji pak odnesl zpátky do Lexusu. Zbytek cesty na Kružberk už prospala.

K Alenkově nemalé radosti bez blinkání.

* * *

Lexova lovecká chata z venku nevypadala nejhůř, ale vevnitř šlo o osmdesátkové peklo.

Dřevěné a umakartové obložení, strašidelný socialistický design masivních lamp i vrzavých hotelových postelí s obludnými kruhovými ornamenty dávaly tušit, že zrzčin otec zůstal se svým vkusem někde v časech SSM. Kdo ví, jestli téhle organizaci budova před revolucí nepatřila. A samozřejmě kdo ví, komu chata patřila teď. Byla napsána na nějakého mrtvého ukrajinského chlapce, který neměl dědice, a pokud ano, tak stejně netušili, že oficiálně vlastní nějaký majetek v Česku. A české úřady samozřejmě neměly ani ponětí, že Kolja umřel v sedmadvaceti na AIDS. Skvěle se dal takhle schovávat rozsáhlý majetek. Ovšem o to hůř se pak bránil v případě nepřátelského převzetí.

Chata měla dvě patra a sedm místností. Od převzetí vlády nad troskami Lexova impéria sem jezdila celá parta pařit poměrně často, což byl důvod, proč zrovna oni objevili Uhříka. Tedy to, co se z něj stalo.

* * *

Pavlína probravší se z kocoviny byla stejně nevrlá jako Gerhard. Patrně si moc dobře pamatovala naše toaletní faux paux. Během tří dnů čekání na zprávu od generála Černého vycházela ze svého pokoje mezi nás jenom proto, aby klukům připravila jídlo. Moc se s nimi nemazala. Na oběd dostali zpravidla ohřátou konzervu Trenčanského párku s fazolemi a rozpečené mražené pečivo. Bratři Pávovi ale byli vděční i za to. Pokud jsem dobře pochopil rodinnou historii, tak jejich máma umřela mladá a otec, počítačový génius, pracoval v Londýně ve službách IBM. Kluky měla na starost teta s láskou k červenému vínu a svým dvěma yorkšírským teriérům, takže když jí vysvětlili, že budou žít na hromádce s jednou kamarádkou, měla z toho akorát radost. Dokonce tak velkou, že jim na účet přeposílala i část peněz, které na ně dostávala od svého bratra z Londýna. Zbytek padnul na červené víno a žrádlo pro teriéry.

Vyzvednout moták s informacemi do katedrály svatého Václava jsem tak v Lexusu vyrazil jenom já a Alenka. Naštěstí legenda o řádu svaté Kateřiny zafungovala dokonale, protože ve schránce skryté uvnitř stěny pět kroků západně od hlavního oltáře byla obsáhlá zpráva od generála Černého. Zašifrovaná. Šlo ale o jednoduché kódování, které jsme používali během druhé světové války, ostatně jiné pro naši vzájemnou komunikaci zpravodajec ve výslužbě ani použít nemohl. Díky tomu jsem si první část zprávy přečetl už pár kilometrů za Olomoucí.

* * *

Po příjezdu do Lexovy chaty jsem se krátce spojil s Gerhardem. Telefonicky. Francouzské Sagemy už byly sice v oblasti šifrovacích telefonů vysloužilé ojetiny, ale i tak byl jejich odposlech vyloučený. Pavlína po otci zdědila plnou krabici.

„Podle generála fungují odbojové skupiny po celém území bývalé Severoatlantické aliance. Jde o vysloužilé vojáky, policajty a různé skautské a patriotistické skupiny. Mají slušnou organizaci, dobře spolu navzájem komunikují a měly by být i dobře vyzbrojení. Někde v Turecku mají dokonce připravenou letku patnácti F-117

Nighthawk a v USA jsou dokonce v ilegalitě tři jaderné ponorky, které se schovávají někde v Tichém oceánu. Problém je v tom, že se zatím vůbec nikdo nechystá něco dělat,“ tlumočil jsem Germánovi základní shrnutí.

„Důvod?“

„Mají strach. Kartanů a esemek sice není na planetě moc, protože jejich síla se od prvních dnů okupace natolik ztenčila, že potenciální povstání by mělo šanci na úspěch, ale problém je v těch dvou bitevních lodích na oběžné dráze. Každý si je v noci může prohlédnout a všichni se bojí, že když se to tady dole žluťáskům posere, tak nám to dají z vrchu sežrat.“

„Tomu rozumím,“ povzdechl si Gerhard,

„prostě politika velkého klacku v praxi. Dřív to byla jaderná bomba, která držela status quo. Dneska jsou to bitevní lodě na oběžné dráze.“

„Přesně tak, můj drahý Germáne, přesně tak.“

„Je v té zprávě něco o tom, co chystají kartani?“

„Jo, toho je tam dost. Stále víc tlačí na zbrojní výrobu. Dost možná, že se jim válka s těmi barbary nevyvíjí úplně nejlépe. Také už třikrát zvýšili žold pro nováčky do Vesmírného námořnictva.“

„Nějaká slabina? Nějaká achilovka, do které bychom mohli vystřelit šíp? Potřebuji nějakou akci. Nudím se, a to přímo strašně. Hrát ping-pong s mutantem už mě fakt nebaví.“

Zakroutil jsem hlavou, než mi došlo, že to

Germán v telefonu jenom těžko uslyší.

„Nic moc. Ale špičky kartanů mají mít někdy během dvou týdnů setkání v Praze s nějakými politiky a finančníky. Podle Černého budou tlačit na pilu, aby se ekonomika ještě víc přizpůsobila jejich potřebám.“

Gerhardovo odfrknutí musela skrz sluchátko slyšet i Pavlína, která seděla vedle mě a pojídala nechutně vonící čínskou nudlovou polévku.

„Herr Bezzemek, tohle je přece vynikající příležitost pro nás. Musíte zjistit, kdo tam bude a kde přesně v té vaší stověžaté prdeli se to bude odehrávat. Pokud tam budou nějací kartanští vůdcové, měli bychom je unést. Je na čase přejít na vyšší teroristickou úroveň, tedy únosy a vydírání.“

Gerhard byl z té představy tak nadšený, že mi do telefonu křičel. Já už jsem ale tak odvázaný nebyl. Chtít unášet kartanské pohlaváry při nějakém setkání, které bude určitě plné robokopů, není nic jiného než sebevražedný nápad.

„Dobře, Herr General, pokusím se o tom zjistit víc,“ slíbil jsem a věděl, že jediný, kdo je teď schopný získat víc informací, jsou tři nerdi, kteří dneska dostali na snídani i oběd polévku ze sáčku a teď spokojeně zírají do svých monitorů.

Kartanský vězeň

„Bože, to je nuda,“ zaklel Gerhard, „měli jsme si vzít karty.“

„Říkal jsi, že granáty jsou to jediné, coskutečně potřebujeme,“ namítl jsem.

„Jo, ale to jsem netušil, že tu budeme trčet týden a pořád nic.“

„Podle Alenky se měla ta akce uskutečnit už před dvěma dny, ale asi to přeložili,“ řekl jsem.

„A nezrušili to?“ zeptal se Uhřík.

„Ne, otec Marek včera večer tvrdil, že bezpečnostní opatření stále platí. Pokud by ten mítink zrušili, vykašlali by se i na svá zabezpečení. Na Hrad už pět dní nesmí páchnout ani turista a i ti, co tu pracují, mají velmi omezený pohyb. Většina zaměstnanců dokonce dostala nařízené volno,“ opakoval jsem informace, které jsem už oběma tlumočil nejméně desetkrát.

Bratři Pávovi o chystaném setkání z monitoringu internetového undergroundu netušili vůbec nic, ale když jsem jim díky zprávě od generála Černého řekl, co mají hledat, nabourali se do komunikace české tajné policie a dopraváků a zjistili, že nějaký utajený větší sraz potentátů – kartanských a lidských – se chystá přímo v areálu Pražského hradu. A já jsem věděl, kdo by nám mohl pomoci se sem nepozorovaně dostat dřív, než to tu policie kvůli kartanům vyklidí.

* * *

Gerhard měl pravdu, byla tu nuda. Strašná. Mně to ale na rozdíl do těch dvou nevadilo. Pořád jsem měl dobrý pocit z toho, že Tomáš žije a my jsme jej našli. I když vypadal, jak vypadal. A navíc jsme byli zase v akci. Teda akci, měla to být akce, zatím jsme ale trčeli v katakombách katedrály svatého Víta a ukousávali se nudou. Alenka na tom byl určitě mnohem lépe. Čekal na nás o pár kilometrů dál na okraji Břevnova na výpadovce na Plzeň. Měl k dispozici pohodlí svého oblíbeného Lexusu, i když je fakt, že jako člověk měl komplikace s obstaráváním jídla a chozením na záchod. Vzhledem k tomu, že měl notebook se svými oblíbenými počítačovými hrami, bylo mi jasné, že maličkosti jako jídlo a močení ho moc trápit nebudou. Tak jako tak jsem doufal, že až nadejde ten okamžik, kdy Alenku i jeho auto budeme potřebovat, bude sedět za volantem připravený nás odvézt pryč.

* * *

Nikdy dřív jsem ve zdejších katakombách nebyl. Znal jsem Hilbertovu klenotnici i starší depozitáře, kde mniši Metropolitní kapituly sv. Víta, kdysi jedné z nejmocnějších organizací v Království českém, schovávali vzácné relikvie, ale katakomby pro mě dosud zůstávaly tajemstvím. Ba co víc, o jejich existenci jsem neměl ani tušení. Dost mě to překvapilo.

Členové kapituly byli Karlem IV. ustaveni jako správci chrámového pokladu, do kterého císař po celém tehdejším světě získával svaté relikvie. Byly tu kusy těl všemožných svatých, včetně lebky jednoho ze čtyř nejdůležitějších autorů Bible, evangelisty Lukáše, ale třeba i ubrus z poslední večeře Krista a jeho učedníků, samozřejmě falešný, nebo kus Mojžíšovy hole, kterou otevřel Rudé moře. Ta byla pravděpodobně pravá. Francouzský upírský klan ji kdysi přivezl z Palestiny jako dar pro svého krále a ten ji pak nechal rozdělit na několik dílů, které zase věnoval nejvýznamnějším panovníkům Evropy. A samozřejmě tu byl i kus prstu svaté Kateřiny. Falešný. Pocházel sice ze Sinaje, ale protože mě tenkrát mniši z kláštera na úpatí Mojžíšovy hory poslali do háje, uštípnul jsem kus nohy nějaké bezvýznamné mumii nedaleko Údolí králů. Většinu kousků jsem rozprodal zámožným měšťanům. S ostatky svatých se v té době v Evropě dost dobře kšeftovalo, tak jsem si lehce přivydělal. Ten prst, co mi zbyl, jsem nakonec jménem řádu svaté Kateřiny věnoval císaři. Toho to, samozřejmě, dojalo a jeho prostřednictvím jsme navázali kontakt právě s Metropolitní kapitulou. Její bohatství a moc nám mnohokrát pomohly, ale ani my jsme mnichům nezůstali nic dlužni. Když bylo pokladu nejhůř, třeba během husitských válek nebo za obléhání Prahy Švédy, zůstaly svaté relikvie zachráněny jenom s naší pomocí. Ostatně mrtvá schránka pro komunikaci mezi námi a českými králi číslo jedna byla právě v katedrále sv. Víta a měli ji na starosti zdejší mniši. Povinnost o schránku pečovat si předávali jako jedno z nejdůležitějších tajemství své organizace.

Jméno tajného řádu, který ve skutečnosti byl jen zástěrkou upírů pro komunikaci s mocnými středověkého světa, mi tak v krátké době otevřelo další důležité dveře. Na Pražský hrad bychom se sice dostali i jinak, ale tohle byla nejsnazší cesta. Pravda, otec Marek byl dost překvapený a extrémně nedůvěřivý, když jsem před osmi dny zaklepal na dveře kapituly a oznámil, že řád svaté Kateřiny potřebuje jejich pomoc, ale poté, co se dozvěděl, že chystáme akci proti kartanům, souhlasil a posléze i zbývající tři mniši. Ten počet byl skutečně tristní. Pamatuji si časy, kdy Metropolitní kapitula měla na stovku členů a k dispozici vlastní armádu.

Mniši samozřejmě kartany nenáviděli. Důvod byl prostý. Mimozemšťané nikdy neslyšeli o Bohu ani Ježíši Kristu. Pokud měli nějaké náboženství, jeho podstatu si důsledně nechávali pro sebe. Pro katolické mnichy tak žlutí mimozemšťani představovali ďábelská stvoření. Jejich příchod považovali, podobně jako mnoho jiných křesťanů, za předzvěst apokalypsy. Tedy ti, kteří se od víry neodvrátili. Po invazi nastal obecně dost velký odklon od náboženství, což mě mrzelo. Osobně jsem se považoval za křesťana. Tedy tak moc křesťana, jak jen stovky let žijící upír může být. Klesající vliv a moc církve mě trápili.

S církví se totiž dal vždycky dělat zatraceně dobrý byznys

* * *

„Měli jsme si vzít karty,“ povzdechl si už asi po stotřicáté Gerhard.

„Říkal jsi, že…“ Moje obvyklá námitka už nezazněla. Kdesi v dálce se ozvaly rychlé kroky. Lidské. Tušil jsem, že je to mnich, přesto jsem sáhl po zbrani.

Sedm rychlých a tři krátká zaklepání. Byl to mnich. Přímo hlava kapituly otec Marek.

Otevřel jsem dveře a oslepilo nás světlo. Kněz měl s sebou baterku. V té malé místnůstce jsme byli celou dobu schovaní v naprosté tmě. Proto ten šok pro citlivé upíří oči.

„Jsou tady. Právě je svážejí černé limuzíny. Je tam dost živo. Hodně kartanů ve zbroji a také zrádci v uniformách Vesmírného námořnictva.“

„Kolik jich tam může být?“ zeptal se Gerhard.

„Kartanů na padesát, lidí přes dvě stovky. Je vydaný zákaz vycházení pro všechny, kdo v areálu Hradu ještě směli zůstat nebo tu bydlí. Nikdo ale netuší, co se to vlastně děje.“

„To my také ne, otče,“ zasmál jsem se.

„Jste si jisti tím, co činíte?“

„Jsme, otče,“ řekl jsem rozhodným hlasem.

„Řád svaté Kateřiny vždy bojoval za boží věc a my tak budeme činit i dnes.“

„Pak tedy přijměte mé požehnání,“ pravil kněz a hrnul se ke Gerhardovi. V tu chvíli při nás skutečně museli stát všichni svatí, protože ve tmě protínané jen mihotavým světlem baterky si kněz nevšiml, jak se Germán leknul a ucuknul. Gerhard žil v Evropě dříve, než se sem dostalo křesťanství, a tak k němu nikdy neměl moc velkou náklonnost. Myslím, že vždycky žil s pocitem, že je to krátkodobá móda, která se zase brzo přežene. A ten pocit mu vydržel dva tisíce let. Nakonec ale rychle pochopil, že situace si žádá svoje, a tak sklonil hlavu a požehnání přijal. Stejně jako Tomáš. Ten si ale na hlavě nechal vraženou kapuci, aby mu kněz neviděl pořádně do tváře. Už od našeho prvního setkání všechny mnichy děsil. I když se to urputně snažili nedat najevo, bylo to na nich vidět na první pohled. Zrůda, jaká se stala z JUDr. Tomáše Uhříka, by vyděsila i Matku Terezu.

„Přinesl jsem i kutny, jak jste chtěli,“ oznámil nám a na zem položil ošoupaný batoh.

„Nádhera, otče. A teď nás, prosím, nechte na chvíli o samotě. Připravíme se, pomodlíme se a pak vyrazíme,“ řekl jsem a zabavil knězi baterku.

„Modlení? Ty ses posral,“ zaskřípal zubama

Gerhard.

„Klídek, jsme, kurva, řád svaté Kateřiny, tak je snad jasný, že se modlíme,“ zaskřípal jsem zubama na Germána. Ten jenom mávnul rukou a zavřel dveře. Mnich už byl naštěstí daleko v chodbě na to, aby naši rozmluvu slyšel.

„Padesát robokopů a dvě stovky legionářů? To je armáda, se kterou jsme nepočítali,“ řekl Uhřík. Nevypadal vyplašeně, spíš překvapeně.

„Stojí nám to za to?“ otočil jsem se na

Germána.

„Musíme to zkusit. Budou tam určitě nějací kartanští hlavouni, a pokud bychom nějakého dokázali zajmout, mohli bychom z něho dostat informace, jak se zbavit těch dvou vesmírných lodí na oběžné dráze. Mluvili jsme o tom už stokrát, sakra,“ odbyl mě Gerhard.

„Dobře, a jak ty zpičený potentáty poznáme? V brnění robokopa vypadaj všichni stejně,“ řekl Uhřík. Držel se, ale i on byl dost nevrlý. Posledního jointa si dal totiž s Alenkou v autě a teď už měl pěkný absťák. Dokonce mám pocit, že začal být radioaktivní. Ňunínek s Danym mě varovali, že když je rozrušený, nervózní nebo prostě nemá dost hulení, začne být životu nebezpečný. Proto také v podzemí nočního klubu visel v každé místnosti dozimetr. Ten jsme my ale nepotřebovali. Upíří organismus si s radioaktivitou dokázal lehce poradit. JUDr. Uhřík toho byl nejlepším příkladem.

„Stejně tak je ale přesila dost velká,“

zakroutil Uhřík nerozhodně hlavou.

„To by byl problém na otevřeném bojišti, ale my máme na své straně úzké uličky, noc, překvapení a Šneky,“ odvětil Gerhard.

„Hlavně ty Šneky,“ zasmál jsem se.

Bylo to poprvé, co jsem nešel do akce se svými Desert Eagley, ale měl jsem v rukou obyčejný devítimilimetrový glock. Dva, abych byl přesný. Oba s kapacitou zásobníku na sedmnáct nábojů. Dobrou náladu mi dodávalo střelivo. Šlo o legendární Libra Snail. Výrobek partičky českého zbrojaře Vlastimila Libry. Ve své době šlo o kontroverzní střelivo, protože bylo původně vyvinuto pro český stát, který je měl odkoupit, což ale neudělal a na prodej a vývoz střeliva uvalil embargo. Zoufalý Libra se své náboje údajně pokusil prodat provokatérům vydávajícím se za Araby, kvůli čemuž málem skončil ve vězení, ale nakonec z toho vyvázl bez problémů.

První prototyp Šneka vznikl v roce 2002 a o deset let později už existovalo několik pokročilejších verzí. My jsme patrně získali tu poslední. Už první Šnek dokázal díky revoluční konstrukci prorazit titanovou přilbu i keramické destičky v nejlepších neprůstřelných vestách, s nimiž si běžné náboje nedokázaly poradit. Byla šance, že s robokopy si tihle Šnekové poradí ještě líp než Desert Eagley. Největší výhodou našich nábojů navíc bylo, že se daly používat do normálních pistolí s ráží devět milimetrů.

Po kartanské okupaci byly výroba i držení podobných nábojů zakázány pod trestem smrti. Sám jsem se je několikrát snažil sehnat. Marně. Proto mě překvapilo, že Gerhard při svém čištění ostravského podsvětí pro potřeby Pavlíny Lexové někde narazil na překupníka, který jich měl tři stovky. Pavlínino dědictví to přišlo na rovný milion korun. Dvakrát tolik, co zbytek naší výstroje, ale vzhledem k tomu, jaké firmy do jejího portfolia Gerhard vrátil během pár dnů, mohla si zrzka dovolit být vůči nám velkorysá.

Nasadili jsme si neprůstřelné vesty, podpažní pouzdra s pistolemi a do kapes dali po pěti granátech. V pouzdře za pasem se každému z nás houpal i jeden khukri – gurkský nůž. Přes to všechno jsme pak navlékli mnišské černé kutny. Naštěstí nám mniši z kapituly sehnali obří velikost. Gerhard s Uhříkem v těch hábitech vypadali děsivě.

* * *

Germánův zápal do boje byl obrovský, ale mně celá tahle akce přišla jako holé šílenství. A to jsem byl z naší party já ten, kdo se obvykle po hlavě vrhal do nesmyslného boje. Šli jsme proti víc než osmdesátinásobné přesile. Kdyby šlo o lidi, ještě bych to bral, ale proti nám stáli robokopové a bylo nám všem jasné, že ti lidé nebudou obyčejná esemka, ale členové Legie nesmrtelných, tedy upíři. Stejně jako Uhřík jsem z toho neměl zrovna nejlepší pocit, i když jsem to před Gerhardem nedával najevo. Jenže jako vždycky, když jsem šel do bitvy, i v mé mysli nakonec zvítězila chuť po krvi. Když nás otec

Marek provázel labyrintem vybudovaným v době, kdy mi ještě nebylo ani sto let, propadl jsem se do zvláštního stavu. Možná za to mohla katedrála nad námi nebo všechny mé vzpomínky na vše, co jsem v areálu Pražského hradu zažil, ale místo obav mnou najednou lomcoval vztek. Stovky let bojů o vítězství mého klanu a jeho národa padlo během pouhých pár dnů vniveč, protože tu přistáli žlutí zmrdi z vesmíru. Myslím, že Gerhard to cítil podobně. Jeho stoupající frustrace byla až hmatatelná. Potřeboval prostě s kartany neustále bojovat, protože pokud s nimi neválčil, propadal depresi. Proto se tak urputně chytnul téhle šance, i když byla naprosto zoufalá. Ale já mu rozuměl. Teď už ano.

* * *

Podzemní chodby byly na mnoha místech zpola zasypané, takže jsme se některými místy museli proplížit. S tím měl kvůli své nové tělesné konstrukci největší problémy mutant Uhřík. Nakonec jsme se ale dostali až do jednoho slepého ramene.

„Tady končí chodba ústící k oblasti Španělského sálu. Dřív tu byl žebřík a výstup do komnaty chráněné osobní královskou ostrahou. Teď se po odsunutí té desky nahoře dostanete do skladu. Teda za Husáka tam byl sklad, dnes nevím,“ pokrčil rameny otec Marek.

„Uhříku, zvládneš to?“ zeptal jsem se.

„Uvidíme, svaly mi docela narostly,“ zašklebil se. Naskočil Germánovi na záda, opřel se do černého kamene nad sebou a zkusil ho odsunout. Dolů se sesypala hlína a prach. Pak jsem jen uslyšel nějaké skřípání a Uhříkovo: „Hotovo.“

Mutant se rovnou vytáhl nahoru. Pak jsem na Gerhardova záda vyskočil já a vyšplhal výš. Byla tu tma, ale na sklad tahle místnost vůbec nevypadala. Hučely tu počítačové servery. „Tak tohle tu za Husáka určitě nebylo. Tu by se bratříčci pochcali blahem,“ zašeptal jsem a s Uhříkem jsme vytáhli Germána nahoru. Oprášil si kutnu a řekl: „Tak jo, kurva, je čas vyrazit na mši,“ a vyrazili jsme rázným krokem vpřed. Kněze jsme už bez povšimnutí nechali v chodbě pod námi.

Ten den jsem jej spatřil naposledy. Tedy na živo. Jeho popravu v přímém přenosu vysílala televize o týden později.

* * *

Baterkou, kterou nám otec Marek věnoval, jsem projel místnost. Byla to skutečně počítačová centrála plná monotónního hučení větráků.

„Takže jdu na to. Až se budu vracet, zaklepu čtyřikrát na dveře. Pokud se neobjevím do dvaceti minut, počítejte s tím, že jsem mrtvý, nebo zajatý.“

Ulovit jazyka, tedy informátora, který nám řekne, co přesně se na tom dnešním setkání děje, byla pochopitelně moje práce. Jako jediný z naší trojice jsem totiž znal prostory Hradu velmi dobře. Naposledy jsem jeho chodbami bloudil v roce 1947, ale i když se částečně proměnil jeho interiér, rozložení místností a chodeb zůstávalo stejné. Doufal jsem, že jakmile vyrazím po areálu Hradu, paměť se mi automaticky aktivuje a budu se tu pohybovat stejně jistě jako za časů Františka Josefa.

Vytrhnul jsem zamčené dveře a rozhlédl se po chodbě. Zavření jsem nechal na Gerhardovi s Uhříkem a vyšel klidným krokem ven. Na chodbě nikdo nebyl, ale světla svítila naplno. Hrad skutečně žil, i když mohlo být kolem deváté, možná desáté večer. Prošel jsem chodbou, zabočil doprava a skutečně jsem se začínal rozvzpomínat. Mnich měl pravdu. Vyšli jsme nedaleko Španělského sálu.

* * *

Na konci chodby jsem uslyšel hlasy. Byly za dalším rohem. Mluvily anglicky. Dva muži. Kdybych si mohl dovolit zaklít, s chutí bych si zakurvoval. Poznal jsem búrský přízvuk. Sevřel se mi žaludek. Kde někdo mluví s búrským přízvukem, tam zpravidla nedaleko bývá i Fred, Fred Channon.

Zastavil jsem se a zpoza opasku vytáhl khukri. Vložil jsem ho do kapsy sutany. Vešel se tam pohodlně. Nevím, jestli mniši nosili v kapsách

Bibli nebo pecen chleba, ale vešlo by se tam obojí. Na přímou konfrontaci jsem se ale zatím nechystal. Chtěl jsem zjistit víc. Bylo jasné, že tohle je jenom jedna z hlídek. Vrátil jsem se a vyrazil po postranním schodišti do druhého patra. Ale nedošel jsem tam. Tady už byla atmosféra mnohem hustší. Neslyšel jsem sice hlasy, ale zato tiché bzučení kartanských robokopů. Doslova jsem se přisál ke zdi a podíval se, co se tu děje. Na chodbě postávali čtyři robokopové a za nimi jsem zahlédl další. Musel jsem se vrátit.

* * *

Jihoafričané ve mně probouzeli ne zrovna nejlepší vzpomínky, ale protože byli jenom dva, představovali pro mě nejvhodnější cíl. Vsadil jsem na moment překvapení. Jako většinou. Bylo na něj totiž dost jisté spolehnutí. Narazil jsem si pořádně kapuci do obličeje, ruce strčil do kapes a klidným krokem vyrazil k nim. Šel jsem co nejvíc potichu. Čím později si mě všimnou, tím lépe.

Neviděl jsem jim do obličeje, ale podle rukou jsem poznal, že jeden je běloch a druhý černoch.

„Stůj!“ zařval černoch. Byl jsem od nich sotva dvacet metrů. Nezastavoval jsem.

„Futue te ipsum et cabalum tuum,“ řekl jsem. Nemohl jsem si pomoci. Latinu jsem ovládal obstojně, dokonce jsem si ji nedávno oprášil během konverzace s jednou zrádcovskou upíří partičkou, takže jsem mohl říct i něco normálního, ale tuhle hlášku jsem prostě miloval.

Ty kutny jsem po otci Markovi chtěl z jednoho prostého důvodu. Ani ti největší zabijáci nestřílejí rádi po lidech víry. Je to něco zavrtaného hluboko uvnitř každého člověka. Je to jako znásilnit jeptišku. Tohle dokázaly jenom největší zrůdy. Každý dal raději přednost tomu, narvat to do tlusté páchnoucí vesničanky než zprznit pěknou jeptišku. Člověk totiž tak nějak předpokládal, že po smrti mu ta jeptiška bude víc na škodu než vesničanka.

Už jenom deset kroků. Spoléhal jsem hlavně na černocha. Bývají víc pověrčiví, takže vědí, že zabíjet mnicha přináší smůlu.

„Stůj, mnichu, tady nemáš co dělat!“ křiknul běloch. A to byla jeho poslední slova.

Rozběhl jsem se. Rychle. Zatraceně rychle. Byl jsem v plné síle a napojen touhou po boji. Pravačka už v ruce svírala z kapsy vytažený khukri. Jedním švihem jsem bělochovi uříznul půlku hrdla. Zároveň jsem vrazil levačkou do černocha tak silně, že narazil na zeď a sesul se k zemi. Kdyby to nebyl kartany vytvořený upír, vyrazil bych mu dech. Takhle stejně žádný neměl.

Podkopl jsem mu nohy a tvrdě ho vlastním tělem přikoval k zemi. Nůž jsem mu přiložil ke krku. Ne úplně. Ostří viselo centimetr ve vzduchu. Mohla tak na něj kapat bělochova krev. Ten ležel na zemi, cukal sebou a neškodně potichoučku chrčel.

„Nemám čas ti vyhrožovat. Okamžitě mi řekni, co se tu děje, a já tě jenom omráčím. Jinak tě do deseti sekund zabiju.“

„Ale já…,“ zašeptal černoch. Oči se mustrachem rozšířily skoro dvojnásobně. Po čele mu stékal studený pot.

„Jeden, dva, tři…“

„Neznám ty lidi, nikoho neznám. Nějací politici.“

„… čtyři, pět, šest…“

„Prosím, nezabíjejte mě, vůbec nic nevím.“

„… sedm, osm, devět…“

„Je tu Kranno. V tom velkém sále. My jsme sem přivezli vězně. Barbarského vojevůdce, chce ho ukázat politikům. Víc fakt nevím.“

„… deset.“

Asi by bylo lepší zabít ho až v naší skrýši, ale bál jsem se, že by se mohl pokusit hrát si na hrdinu. Vypadal na to. A já nesnáším hrdiny.

* * *

Strčil jsem si černou a bílou hlavu do kutny. Vešly se do postranních kapes pohodlně, i když jsem musel vypadat dost divně. Nejdřív jsem z mrtvol sundal kabát, košili i kalhoty uniformy, dal si je přes rameno a až pak chytnul bezhlavá těla za ruce a rozběhl se s nimi k naší skrýši.

* * *

„Rychle, obleč si to,“ hodil jsem po Gerhardovi větší z uniforem. Kupodivu to byla ta bělochova. Měla na sobě dvě šmouhy od krve, ale na první pohled moc nerazily do očí. Také jsem si sundal kutnu a i s hlavami v kapsách ji položil přes mrtvá těla. Uhřík je mezitím zbavil automatů, které pak očistil od krve. Během pěti minut jsme byli s Germánem nastrojeni v uniformách se znakem dvou protínajících se žlutých hvězd, uprostřed nichž je malá černá planeta. Pouzdra s pistolemi jsme si připevnili na nohy, aby nebyly vidět, a většinu granátů jsme nechali Uhříkovi stejně jako naše nože. Každý jsme si dali do kapsy jen jeden. Třaskavá vajíčka totiž mezi standardní výbavu legionářů ani běžných esemek nepatřila.

Nakonec jsme si přes ramena pověsili zabavené automaty.

„Správce Země je velký cíl. Musíme ho dostat živého,“ zopakoval už potřetí Gerhard.

„Zkusíme se k němu dostat. Každopádně ale musíme pohnout zadkem. Nechal jsem tam dost krve, takže ten kus koberce prostě vyřízneme a někam strčíme dřív, než si toho někdo všimne.“

„Jak dlouho mám čekat, než vás půjdu hledat?“ zastavil nás ještě ve dveřích Uhřík.

„Hodinu. Tohle nebude fuška na pár minut,“

odpověděl Gerhard.

„Nebo pokud neuslyšíš střelbu,“ dodal jsem.

„Ok,“ pokýval hlavou mutant-advokát. „Ten negr má na ruce hodinky. Nechám ho hlídat čas.“

* * *

„Uhřík tím svým běháním po lese nějak získal náběh na extrémně černý humor,“ zašeptal jsem Germánovi, když jsme spěchali chodbou k místu činu.

Neodpověděl, jen pokrčil rameny.

* * *

S kobercem jsme učinili nelítostný proces. Kus, který pošpinila krev obou esemek, jsme prostě po celé délce vyřízli a zastrčili pod vedlejší část koberce. Vypadalo to divně už na první pohled, ale místo s chybějícím kobercem rozhodně vzbuzuje menší podezření než koberec pocákaný krví.

„Střílení necháme až na poslední chvíli, jasný?“ řekl jsem Gerhardovi, když jsme si po kobercovraždě upravili navzájem uniformy.

„Neboj, Slovane. Máme cíl: Správce Země. Když naděláme velký rámus, tak se k němu nedostaneme.“

„Správně. Každopádně, pokud dojde na mluvení, nech to na mně.“

* * *

Náš cíl byl Španělský sál, a i když jsem si nejdřív sebejistě myslel, že se tu díky vzpomínkám budu všude pohybovat stejně jistě jako před více než sto lety, začali jsme trochu bloudit. Gerhard to zatím bral trpělivě, ale já jsem byl čím dál nervóznější. Byli jsme ale v severním křídle Hradu, takže i když jsme bloudili, byli jsme blízko.

Nakonec jsem se prostě nechal navigovat esemky. Jak jich přibývalo, bylo jisté, že jsme na správné cestě. Hlídek jsme potkali několik, ale dosud nás nikdo nezastavil. Pokud měl otec Marek dobré informace a bylo jich na dvě stovky, museli být z různých oddílů. Znát se podle obličeje mohla sotva tak třetina. Jenže Vesmírní mariňáci tvořili jenom vnější ochranu. Před Rothmayerovým sálem, který tomu Španělskému předchází, hlídali kartani a samozřejmě v bojových kombinézách.

* * *

„Kam jdete?“ zeptal se robokop.

„Musíme do Španělského sálu, máme aktuální informace pro plukovníka Chanonna,“ řekl jsem a snažil se do své angličtiny dát co nejvíc jihoafrického přízvuku.

„Zbraně tu nechte. Víte přece, že lidé nesmějí do sálu se zbraněmi. Platí to i pro vaše oddíly,“ řekl kartan. Překvapil mě. Netušil jsem, že žluťáskové svým legionářům až tak moc nevěří. S klidným srdcem jsme odložili své automaty, z nichž jsme stejně neměli v úmyslu střílet. Jak už jsem si několikrát vyzkoušel, zbraně, které měli legionáři k dispozici, nebyly proti robokopům účinné. Mimozemšťané to podle mě dělali schválně. V případě povstání neměli jejich lidští sluhové proti robokopům šanci. To naše šance se jmenovala Šnek a náhradní zásobníky jsme si hřáli na prsou.

* * *

Španělský sál byl plný. Uprostřed seděli hlavně muži ve skvěle padnoucích drahých oblecích a sem tam i nějaká žena. Mohlo tu být asi na stovku byznysmenů a politiků. Pár jsem jich poznal. Třeba německého kancléře, českou prezidentku, španělského premiéra a samozřejmě polského krále. Jeho olbřímí postava byla nepřehlédnutelná. Všichni měli nasazené profesionální neutrální masky, ale zdálo se mi, že jsou dost vyděšení. Aby ne, když kolem nich stála kovová monstra robokopů a za řečnickým pultem sám velký protektor Kranno. Přišli jsme ke konci proslovu, ale pokud jsem dobře pochopil anglický Krannův projev, šlo o klasické kecy o tom, že kartani vítězí ve své válce na všech frontách, za což by mělo být lidstvo vděčné, protože v opačném případě by sem vtrhli barbaři a tuhle planetu kompletně vyrabovali. A samozřejmě, aby vítězství bylo úplné, je třeba zvýšit zbrojní úsilí a také nábor vojáků do oddílů Vesmírného námořnictva.

„Jako Hitler ve čtyřiačtyřicátým. Teče jim do bot,“ pošeptal mi Gerhard.

Pokýval jsem souhlasně hlavou, ale lehce jsem do něj drcnul a bradou mu ukázal za Kranna.

„Podívej, zajatý nepřítel.“

Přesně jak mě informoval černoch, byl tu i zajatý nepřátelský mimozemšťan. Pokud mluvil teď už bezhlavý černoušek pravdu, mělo jít dokonce o nějakého vysokého velitele. Byl efektně umístěný do klece z ocelových prutů a na rukou měl řetězy. Sakra, tohle představení režíroval nějaký lidský odborník na public relations, protože kartani by něco tak svrchovaně barnumského prostě nepřipravili. Vypadal jako King Kong v kleci. Vždyť proč by kartani použili řetězy? Něco tak navýsost středověkého? Celé to představení mělo vyvolávat dojem, že civilizovaní kartani jsou ti, kdo dokázali lapit podivnou zrůdu a spoutat ji. Kdyby to neudělali, tak by tohle až archetypální monstrum brzy svým mimozemským pyjem znásilnilo všechny ženy na planetě Zemi a všechny muže sežralo. Vizuální poselství bylo jednoznačné a vskutku geniální.

Mimozemšťan druhu, kterému kartani důsledně říkali barbaři, vypadal trochu jinak než na internetových a televizních záběrech. V reálu se mi zdál o něco odpornější. Měl dvě ruce, dvě nohy, měřil metr a půl a chodil vzpřímeně, takže působil mnohem lidštěji než žluklí kartani, ale bylo na něm cosi odpudivě hmyzovitého. Mohla za to konstrukce těla, dělila se na šest spojených článků. Ten nejtenčí pak přecházel v jakoby koňskou hlavu s velkýma hnědýma očima. Ty ovšem hmyzovité nebyly. Spíš trošku rybí, alespoň, co jsem mohl na dálku posoudit. Co mě zaujalo, byl fakt, že je barbar nahý. Neměl na sobě žádný skafandr ani oblečení. Dokonce mu byl vidět na spodku článkovité hrudi malý výstupek, který byl podle všeho pohlavní orgán či snad jakési kladélko. Barbar vypadal klidně. Jeho tělo se pohybovalo jen v rytmu pravidelných nádechů a výdechů. Další zajímavá informace – barbarům, na rozdíl od kartanů, vyhovovala naše atmosféra.

„Slušné představení. Jako by ho dělal sám starej P. T. Barnum,“ řekl Gerhard.

Usmál jsem se. Přesně na geniálního cirkusáka Barnuma jsem si při pohledu na zajatého barbara také vzpomněl.

Jenže pak se mé myšlenky stočily někam úplně jinam. Na okraji části vyhrazené pro hosty seděl Fred Channon. A kolem něj další čtyři chlápci ve svých důstojnických uniformách zrádcovské prokartanské armády. Jestli se skinhead někdy dozví, že jsem tu byl a dostal se do sálu pod záminkou, že jdu za ním, asi ho trefí šlak.

„Pojď tam dozadu, musíme se ztratit v davu,“

zašeptal jsem Germánovi.

Na konci sálu postávala skupinka legionářů beze zbraní. Bylo to dost daleko od Freda a jeho elektronického vševidoucího oka. Přesouvali jsme se pomalu a nenápadně za Krannův pultík i klec s lapeným barbarem. I když mě lákalo mrknout se znovu na skinheada, přinutil jsem se dívat se jinam. Fred mě nesměl odhalit. To by byl náš konec.

* * *

Když jsme byli zhruba uprostřed naší cesty, skončil Kranno projev. Nastala chvíle rozpačitého ticha, jak lidé v sále v hlavách zpracovávali myšlenky o tom, jak bude stupňování válečného úsilí Země ve prospěch kartanů prakticky vypadat, ale pak se všichni roztleskali. A jakmile už tleskali, přidávali do toho víc a víc síly, až nakonec vstali a sálem otřásal skutečně mohutný aplaus. Robokopové se nemohou usmívat, ale věřím, že ty malé žluté mrchy uvnitř se šklebily, až se za břicho popadaly. Tihle poserové, které sem nahnali nejméně z poloviny Evropy, jim budou po vůli až do posledního dechu a pořád se budou utěšovat, že to všechno ještě není tak strašné, protože se to dá zvládnout. Prostě klasika. Myslím, že Kranno tohle představení předváděl po celém světě, aby vyburcoval lídry svých lidských služebníků k maximální poslušnosti. Alespoň zpráva od generála Černého to naznačovala.

Potlesk skončil a Správce Země se pomalu vydal pryč ze sálu. Náhle ho obklopila skupina deseti robokopů a vytvořila kolem něj ochranné kolečko, které se přesouvalo pryč s ním.

„Gerharde, jde pryč, musíme za ním.“

„Ne!“ odsekl Germán. „Kašlem na něj.“

„Co, kurva? Vždyť kvůli němu jsme sem šli.“

„Jo, ale ten cizí mimozemšťan je lepší sousto.“

„Proč?“

„Nepřítel mého nepřítele je můj přítel. Teda pokud to není Ital. V tom případě je lepší ho mít za nepřítele, protože pak je ve skutečnosti tvým přítelem.“

„Cože?“ skoro jsem to vykřiknul, ale kartani, politici, byznysmeni a legionáři všude kolem byli dost velký důvod, proč se krotit.

„Kranna nedostaneme. Je to příliš těžký cíl, prohlídni si tu jeho ochranku. Přes ni se nedostaneme, ale mohli bychom unést toho barbara. Podívej, starají se o něj legionáři. Je jich deset, ale nemají zbraně. Určitě se tu všichni kartani tak soustředí na ochranu Kranna, že jim nepřijde, že by někdo mohl chtít získat toho ufouna s koňským ksichtem. Ale já ho, kurva, chci, protože by nám mohl jako jediný skutečně pomoci.“

„Ok, pojďme,“ rezignoval jsem. Gerhard měl samozřejmě pravdu a také se mi dost ulevilo. Zkoušet teď dostat Správce Země by byla jasná sebevražda.

S obličeji skloněnými k podlaze jsme se protlačili přes dav lidí, kteří houfně opouštěli Španělský sál, a dostali se ke kleci. Vypadala, že je z celistvého materiálu a nemá vůbec žádná dvířka nebo alespoň otvor, kterým by se dal barbar dostat ven. Byla to trošku záhada ježka v kleci, ale napadlo mě, že to možná udělali kartani schválně a barbara do klece prostě zatavili, protože nikdo už neměl v úmyslu ho z ní vytahovat.

Zvlášť když v sobě neměl plánek na létající kolo.

* * *

Čtyři esemka chytla klec s mimozemšťanem a bez sebemenší námahy ji nadzvedla. Podle toho, jak lehce to vojákům šlo, bylo evidentní, že jsou to opravdu legionáři. Kartani se s tím předěláváním lidí s pomocí Sangotiny technologie pěkně rozjeli.

Ostatní je obklopili a také vyrazili ze sálu pryč. S odstupem pár kroků jsme je následovali. Vypadalo to dobře, dokud si hned po opuštění Španělského sálu nevzali od čekající tříčlenné hlídky své vzorové automaty. Poměr sil byl dvanáct legionářů proti nám dvěma. A navíc jsme neměli moc času. Esemka mířila pryč z Hradu.

„Jdou ven. Asi tam bude čekat náklaďák. To by mohla být naše šance,“ informoval jsem

Gerharda.

„Jo, ale taky tam může čekat kolotoč a jsme namydlený,“ odvětil upír.

„Tak to vzdáme a zkusíme je vychytat jindy.“

„Blbost, nevzdáme to. Venku se do nich pustíme, připrav se.“

Zatnul jsem zuby. Tohle vůbec nebude lehké.

„Hej, vy dva!“ ozvala se za námi angličtina s búrským přízvukem. Ten hlas bych poznal, i kdyby mě ve dvě ráno probudili a já byl totálně namol.

„Fred,“ špitl jsem.

Gerhard zkameněl a já s ním. Nemohli jsme se otočit, nemohli, protože by mě okamžitě poznal.

„U posraný řiti Nelsona Mandely, řekl jsem, abyste se vy dva křováci okamžitě otočili, když s vámi mluví plukovník Channon!“

Kromě nás už se jeho směrem dívali všichni legionáři a nechápavě na nás zírali.

„Boj,“ zašeptal Gerhard.

Nic jiného nám už stejně nezbývalo.

* * *

Odrazil jsem se do kotoulu, stočil se doprava a přitom jsem z pouzder na nohou vytáhl glocky. Nevím, jak to udělal Gerhard, ale začal střílet dřív, než jsem já vůbec odjistil pistole. Zatímco on pálil do legionářů, já jsem hledal skinheada. Byla to osudová chyba, protože zatímco Fred Channon neměl u sebe žádnou zbraň, legionáři za mnou měli automaty.

Chodba, v níž jsme stáli, explodovala rachotem zbraní. Vzduch zhoustnul olovem a do mého těla se zakouslo několik kulek. Většinu zachytila neprůstřelná vesta. Fred zmizel. Nebyl žádný pitomec, aby si nespočítal, že všechny kulky, které jeho vojáci vystřelí po nás a netrefí se, půjdou jeho směrem.

„Střílej, kurva!“ zařval Gerhard.

Otočil jsem se o devadesát stupňů a začal pálit z glocků. Nejdřív naslepo, pak najisto.

Šneci opouštěli hlavně a vydávali se na svou smrtící pouť. Jejich účinek byl neuvěřitelný. Procházeli legionáři stejně lehce, jako se skutečný šnek prokousává salátovými listy. Jeden čistý průstřel za druhým.

Přestřelka trvala sotva třicet sekund. Gerhard měl čistý průstřel levou tváří a pár slušných zásahů, ale vypadal, že mu to nevadí. Já jsem přežil celkem ve zdraví. Pár kulek ve svalech na nohou, ale taky nic vážného. To legionáři už to měli za sebou. Všichni. A pokud ne, mleli z posledního. A uprostřed nich stál v kleci mimozemšťan. Na pohled stejně klidný, jako když musel přetrpět Krannovo žvanění.

Vyměnil jsem zásobníky a namířil na klec. Teprve teď sebou barbar trhnul a skrčil se v obranném gestu. Jenže já nestřílel na něj, ale na mříže.

* * *

„Patnáct kulek pryč a jenom čtyři tyče prostřelené. Tohle je udělané z nějakého kurevsky odolného ufounského kovu. Škoda nábojů a času,“ zhodnotil mé úsilí Gerhard. Drapnul klec a trhnul s ní.

„Je strašně lehký, to zvládnu sám. Zdrháme.“ A jak řekl, tak se i stalo.

* * *

Gerhard smýkal klecí, kterou svíral v pravé ruce a opíral si ji o rameno. V levačce držel glock. Já šel před ním, připravený na případné nepřátele. Bylo jen otázkou času, než se tu nějací objeví. Třeba čtyři robokopové.

„Buch!“

To byl kartanský granát, který kdysi rozstřelil Krinu na desítky kousků a v Polsku zabil Uhříka. Tedy skoro zabil. Naštěstí bouchl dost daleko, aby mě jenom odmrštil dva metry stranou. Většinu střepin zase pochytala neprůstřelná vesta. Bohužel nějaký šrapnel mi skončil v hlavě. Zaseknul se mi do lebky a trčel z ní jako prostředníček ruky rapperovy.

„Prásk!“

Šnek prošel prvním robokopem hladce jako nůž máslem. Bylo to neuvěřitelný. Jeden jediný výstřel a bylo po robokopovi. Střílel jsem mu přímo do hrudi, takže náboj prošel tou částí, kde seděl kartan. Robokop skončil na zemi a vytékalo z něj něco žlutého.

„Prásk, prásk, prásk!“ s oběma pistolemi před sebou jsem běžel vstříc robokopům. Další rány už nebyly tak přesné, ale vynahradil jsem to jejich množstvím. Za chvíli zůstal ze zbývajících tří robokopů jen nehybný šrot.

Vyrazil jsem dál po chodbě a Gerhard s napjatými svaly táhl za sebou klec s barbarem. Také střílel. Za sebe. Nevím ovšem, jestli na Freda, nebo na nějakou jeho posilu. A ten někdo mu z druhé strany palbu opětoval. Veškerou svou pozornost jsem ale směřoval před sebe. Pokud by Germán potřeboval pomoc, zařval by si o ni.

* * *

„Schodiště!“ křiknul jsem a vyrazil po něm nahoru.

Chodba, kterou jsme šli, pokračovala dál, ale já jsem nás potřeboval dostat na druhou stranu k serverovně, kde byl vchod do podzemního labyrintu.

Opatrně jsem se vydal nahoru. Nikde nikdo.

„Pomoz mi, kurva,“ zaklel Gerhard. Seběhl jsem pár schodů dolů.

„Co se to…,“ děje už jsem nedodal. Gerhard mlel z posledního. Zásahů do jeho těla přibylo a na několika místech z něj vytékala krev. Barbar patrně také schytal pár kulek. Choulil se na podlaze klece a snažil se stulit se do klubíčka, aby kulkám vystavil co nejmenší část svého těla. Nic z něj neteklo, ale to neznamenalo, že mu střely neublížily.

Schoval jsem jeden glock za opasek a levou rukou pomohl táhnout klec. Náš pochod se tak zrychlil trojnásobně. Bez problémů jsme došli do druhého patra, jenže tam už na nás čekala tlupa nepřátel.

„Ratatatatata!“

Legionáře jsem ani nestačil počítat. Oni stáli na jedné straně chodby, robokopové na druhé. Sevřeli nás ze dvou stran. A další se za námi řítili po schodišti.

Přikrčili jsme se za stěny, takže jsme zatím byli krytí, ale ti, kdo šli po našich stopách, tu budou za chvíli. Byli jsme obklíčeni ze tří stran.

„Je tam nějaká místnost,“ ukázal Gerhard kousek doleva. Stály tam vyřezávané hnědé dveře. „Musíme se tam dostat i s klecí,“ dodal.

Pokýval jsem souhlasně hlavou.

„Granáty,“ řekl jsem. Bohužel jsme měli každý jenom jeden. Mrkli jsme na sebe, abychom si ujasnili, kdo kam hází. Já vlevo, on vpravo.

„Tři, dva, jedna, teď!“

Granáty vybuchly téměř současně a v tu chvíli jsme se rozběhli ke dveřím. Měli jsme jen pár sekund. Výbuchy nemohly našim nepřátelům ublížit, jen je vylekaly a vyhodily do vzduchu kusy podlahy a zdiva. Než se to trochu usadí, nebude na nás chviličku vidět.

Dosmýkali jsme klec s mimozemšťanem ke dveřím.

Bylo zamčeno.

* * *

„Grrrr,“ zavrčel vzteky Gerhard a dveře vykopl.

Ocitli jsme se uprostřed secesního salonku. Neprůchozího.

„Dveře!“ zařval jsem a zavřel je.

Klec jsme postavili do nejvzdálenější části pokoje a začali tarasit jediný vchod.

„To dlouho nevydrží,“ zhodnotil jsem realisticky situaci. Jedna skříň plná porcelánu, knihovna s pár set let starými knihami, stoleček a tři křesla opravdu nebyly nic, s čím by si dva kartanské granáty neporadily.

„Jo, jsme v hajzlu,“ zhodnotil situaci ještě realističtěji Gerhard.

Na víc slov už jsme neměli čas. První granát naše barikáda ještě přežila a navzdory mému předpokladu i druhý. Zničil ji až ten třetí.

Vchod do salonku byl volný.

S Gerhardem jsme si rozdělili střelecké pozice tak, abychom mohli pokrývat nejdelší část chodby. Já jsem si zalezl do levého rohu za psací stůl. Byl pěkně masivní, ale vzhledem ke střelecké výbavě robokopů šlo spíš o psychickou obranu než fyzickou. Gerhard si lehl do pravého rohu. Před sebe vyskládal plné zásobníky a stejně jako já byl připravený k palbě obouruč.

Těžko říct, kdo velel útoku na salonek, ale byl to někdo, kdo považoval legionáře za kanónenfutr. Faktem ovšem je, že paradoxně měli proti nám větší šanci než robokopové. Zatímco kartana v bojovém skafandru jsme dokázali zabít jedinou střelou, na kartany vytvořeného upíra jsme potřebovali určitě tři, možná čtyři. Jenže my jsme měli hodně nábojů.

První čtyřka legionářů zemřela dřív, než vůbec dokázala vystřelit. Další skupina už byla tvrdší oříšek. Šli na nás pomalu a systematicky. Kryli se za zdi a stříleli nazdařbůh do místnosti. Kulky lítaly všude okolo, ale to nám nemohlo výrazně ublížit. Zalitoval jsem, že nemám své Desert Eagley. Dalo se s nimi účinně střílet skrze zeď, a vraždit tak bastardy, kteří se za ní schovávali.

Rozhodl jsem se to zkusit i se Šneky.

„Ááááá!“ Nádhera.

„Ty kundy s ulitama střílejí skrz a ještě sejmou legionáře!“ informoval jsem nadšeně Gerharda. Měl jsem z těch Librových udělátek čím dál větší radost.

Za chvíli byla zeď do chodby plná děr. A podlaha za nimi plná mrtvých legionářů.

* * *

Se třetím útokem si dali načas. Dostali jsme k dobru možná dvacet minut. Brzy nám došlo proč. Sháněli totiž někde dýmovnice. A bohužel je sehnali.

* * *

„Dýmovnice!“ zařval jsem. Nevím proč, ale ve vypjatých situacích mám prostě tendenci říkat nahlas očividné věci.

Ještěže jsme nepotřebovali dýchat. Na rozdíl od barbara. Mimozemšťan asi prožíval skutečná muka, protože z klece, kterou jsem za chvíli už neviděl, se ozývalo písklavé kašlání. Napadlo mě, že nepřítel našich nepřátel tohle malé dobrodružství asi nepřežije.

Místností explodoval kartanský granát a z oken se vysypalo veškeré sklo. Na tahu byli robokopové.

Po páté explozi se zhroutil kus zdi. Ke kouři z dýmovnice se přidal ještě prach z drcených stěn. Kolem nás už nebylo vůbec nic vidět. A jenom těžko bylo něco slyšet, protože robokopové, kteří se k nám řítili, stříleli z kulometů.

Jediná naše šance byla pokrývat palbou celou oblast. Hlava mi duněla ze všech těch zvuků, ale pořád jsem dokázal klidně střílet. Skrz kouřovo-prachovou clonu jsem dokonce spatřil, jak se nejodvážnější z robokopů zřítil po zásazích k zemi.

* * *

A pak do místnosti vpadli tři najednou. Šlo to jenom díky tomu, že salonek už neměl dveře a celá stěna sousedící s chodbou zmizela.

„Buch, buch, buch!“ exploze kartanských granátů otřásla místností. Část bočních stěn se zhroutila. Převrácený stůl odletěl tlakem až ke zdi a přimáčkl mě ke stěně. Byl plný střepin a děr. Vypadal jako extravagantní cedník na špagety.

„Prásk. Prásk. Prásk…,“ vystřílel jsem do nich celý zásobník. Dost ledabyle, těžko jsem mohl mířit. Navíc se mi třásla ruka, která byla plná střepin, jako bych měl Parkinsonovu chorobu v pokročilém stádiu. Dva robokopové padli, třetí vystřelil granát.

Směrem ke Gerhardovi.

Exploze vyhodila do vzduchu nejen kus místnosti, ale salonkem se rozletěla i krev a kusy masa.

„Nééééé!“ přeskočil jsem zbytek stolu a vystřílel do kartana zásobník z druhé pistole. Žlutá šťáva z něj stříkala na všechny strany a nakonec i on padnul k zemi.

Vyměnil jsem zásobníky a přes zranění se dobelhal tam, kde dřív ležel Gerhard.

Pořád jsem kvůli dýmu a prachu pořádně neviděl okolo sebe, ale jak jsem se belhal ke Germánovi, zakopl jsem o jeho botu. Byla v ní i jeho noha. Pořádný kus i s holení.

* * *

A pak začalo ještě větší zvukové peklo. Celé tohle křídlo Hradu se proměnilo v jedno velké dunění. Nedaleko od nás vybuchovaly granáty a střelba ze všech možných zbraní se slila v jeden jediný bubínky trhající zvuk. Najednou ale nikdo nestřílel do našeho salonku, i když střelba nedaleko nás pokračovala. Bylo mi v tu chvíli jedno, co se děje, hledal jsem Germána.

Nejdřív jsem našel jeho druhou nohu. Zbylo z ní jen něco kostí a krvavé cáry kalhot.

A pak jsem objevil zbytek.

* * *

Chodbou se rozlehl dusot. Běželo tu něco těžkého a rychlého, ale robokop to nebyl. Možná tak lehčí verze. Stál jsem u Gerhardovy mrtvoly a věděl jsem, že odsud neodejdu dřív, než buď zabiju všechny robokopy a legionáře okolo nás, nebo sám zemřu. Bylo mi jasné, že to druhé je reálnější.

Roztáhl jsem ruce s nově nabitými glocky, abych pokryl oba směry, odkud mohli přijít. Dusot zprava zesílil a najednou stálo přede mnou monstrum.

„Nemiř na mě, pičo, musíme vodsaď pryč!“ Uhřík vypadal ještě děsivěji, než když jsme ho opustili. Jeho kutna se proměnila v cáry a místy vystupovalo jeho holé tělo. Bylo poseté spáleninami, střepinami a kulkami. Vypadal ale, že mu nic z toho nevadí.

Sklonil jsem pistole a lehce se usmál. Smutně.

„Kde je Germán?“ zeptal se Uhřík.

Pohodil jsem hlavou k mrtvému Gerhardovi. Zbyl z něj jenom trup, hlava a jedna ruka. Tři zbývající končetiny ležely v mnoha kusech různě po místnosti.

„Jsi si jistej, že je mrtvej, pičo? Už jsi jednoho polomrtvýho zapomněl, pamatuješ?“ Osten výčitky byl v jeho slovech víc než patrný.

„Uhříku, ty jsi byl mrtvý a Gerhard je asi taky.“

Měl jsem v očích slzy, přišel jsem k tělu a pohladil Germána po vlasech. Gerhard byl stovky let jedním z mých největších nepřátel a nakonec jsem si svůj život bez něj nedokázal představit. Měl jsem stejný pocit, jako když jsem ztratil Uhříka, ale několikanásobně horší.

* * *

A stejně jako tenkrát ani teď jsem přítele neztratil doopravdy.

„Hitler nemůže být kancléř, má jenom jedno varle. Chlap s jedním varletem u moci, to bude průser,“ řekl Gerhard. Podobně jako nedávno v Albánii i tady se jeho mysl zatoulala po těžkém zranění někam mimo čas a prostor.

„Žije! On, kurva, žije!“ řval jsem na Uhříka jako smyslů zbavený. Málem bych i radostí zatancoval odzemek, kdybych ho uměl.

Mutant se usmál od ucha k uchu, což nebyl úplně příjemný pohled. „Vidíš, pičo, měl jsem pravdu. Dej mi nějaké jeho zásobníky. Všechny svoje náboje jsem už vystřílel.

„Vystřílel?“ zeptal jsem se nechápavě. Ale pak mi to došlo. Uhřík měl v ruce jenom nůž khukri a přitom se dostal až sem. Musel se probít desítkami nepřátel.

A všechny je zabít.

„Jasně, na,“ hodil jsem po zmutovaném advokátovi zásobníky, které zůstaly v kapsách Gerhardovy neprůstřelné vesty. Byly jen dva. Ostatní buď už použil, nebo někam zmizely, když výbuch granátu rozmetal některé důležité součásti jeho těla.

Za pomoci jediné ruky, která mu zůstala, jsem si hodil Gerharda přes rameno.

„Hej Slované…,“ řekl a já se leknul, že začne zpívat Haškovu oblíbenou písničku.

„… co ten náš mimozemšťan?“ dodal.

„No jo, kurva,“ zabrblal jsem, ale měl jsem radost, že je zase při vědomí.

„Mimozemšťan?“ zeptal se Uhřík.

„Tamten,“ ukázal jsem prstem na barbara. Choulil se v kleci a nevypadal moc živě. „Musíš ho vzít i s klecí, ty mříže jsou z kdoví z čeho,“ dodal jsem.

Uhřík nedůvěřivě přistoupil ke kleci a podíval se na místa, která se mi podařilo se šnečí pomocí prostřelit. Dal si pistole, které před chvílí dobil, do kapes a pak chytnul za mříže.

„Zahulil bych,“ řekl a během neuvěřitelných patnácti sekund rozevřel zbývající mříže natolik, že z nich barbara vyndal.

„No to mě svaž do kozelce, počůrej a prodej na pokusy Číňanům,“ zablekotal jsem překvapeně.

„Kardakha senturia!“ vyletěla najednou z na první pohled mrtvého mimozemšťana neznámá slova a pokusil se praštit jednou paží Uhříka do hlavy.

„Neser, pičo!“ vyprskl advokát a uštědřil mu pravačkou takový direkt, že barbar odletěl dobrý metr, narazil zády o mříže a spadl na zem. Mutant ho pak chytnul za obě vrchní končetiny a hodil si ho přes záda.

„Tak zdrháme, ne?“ řekl a rozběhl se do chodby.

Vyrazil jsem za ním. Cestou přes sutinami zavalenou chodbu jsem se ještě stačil Gerharda zeptat, jak mu je.

„Grrr,“ zavrčel, „jak by mi mohlo být, když mi ty kartanský svině ustřelily péro?“

* * *

Měl jsem co dělat, abych Uhříkovi stačil. Přeskakovali jsme přes mrtvá těla esemek, robokopů a také politiků, kteří se při panickém útěku vydali na špatnou stranu. Nevím, co mi dělalo větší radost, jestli mrtví žluťáskové nebo ti politici. Museli jsme vyvolat skutečně strašlivou paniku, škoda jenom, že jsem si nestačil užít, jak se všichni ti povolní nažehlení panáci a panenky, kteří udělají kartanům, co jim na očích vidí, ženou splašeně všemi směry ve strachu z teroristů, kteří na rozdíl od nich mají koule proti okupantům bojovat. Teda až na Gerharda. Ten už koule neměl.

* * *

Gerhard při plném vědomí dlouho nevydržel. Nebylo divu. Musel ztratit obrovské množství krve. Myslím, že jeho tělo tak prostě reagovalo na bolest ze zranění. Mysl se začala toulat nevyzpytatelnými cestami, aby to všechno přežila bez úhony a tělo mezitím mohlo regenerovat. Tentokrát ale Germán místo vojenských proslovů začal zpívat. A přesně, jak jsem se obával, Haškovu oblíbenou.

„Hej, Slované, ještě naše slovanská řeč žije, pokud naše věrné srdce pro náš národ bije.“

„Buch!“ narazili jsme na robokopy. První dva granáty vybuchly nedaleko Uhříka, ale ten to ustál a rychlou a dobře mířenou palbou oba kartany umlčel. Jenže Gerhard zmlknout nehodlal.

„Žije, žije duch slovanský, bude žít na věky. Hrom a peklo, marné vaše, proti nám jsou vzteky.“

Proplétali jsme se chodbami Pražského hradu a podle toho, že jsme naráželi na samé mrtvoly, vracel se zřejmě Uhřík ve svých vlastních stopách. Nedomlouvali jsme se na tom, ale doufal jsem, že míří do našeho původního stanoviště. Teď, když jsem zase kromě Germánovy reprodukce panslavistické nacionalistické písně slyšel i něco jiného než výstřely a výbuchy, zjistil jsem, že obloha nad Hradem je plná helikoptér a patrně i nějakých kartanských létajících strojů. Pravděpodobně kolotočů. Ty byly neuvěřitelně rychlé, takže se sem mohly dostat i ze vzdálených základen během pár minut. Tohle musel být pro kartany nejvyšší možný poplach. Nedivil bych se, kdyby sem stahovali všechny své dostupné vojáky.

„Jazyka dar svěřil nám Bůh, Bůh náš hromovládný. Nesmí nám ho tedy vyrvat na tom světě žádný,“ prozpěvoval Gerhard, zatímco jsme s Uhříkem navzdory svým zátěžím běželi ze všech sil pryč.

„I nechať je tolik lidí, kolik čertů v světě. Bůh je s námi, kdo proti nám, toho Perun smete.“

Od Radegasta ten popěvek zněl dost sarkasticky, ale nebylo mi dopřáno uvažovat nad všemi paradoxními konotacemi naší situace, protože nám cestu přehradil oddíl esemek. Byla jich plná chodba a jen do ní advokát s omráčeným ufounem za krkem zamířil, spustili palbu ze svých automatů.

„Do piče!“ zaklel Uhřík, schoval se za zeď a pustil svou zátěž na zem. Barbar dopadl jak pytel brambor a něco si zamumlal. Asi se z mutantovy ruční uspávačky začínal probouzet.

„Stojí přesně u vchodu do místnosti, kde je průnik do labyrintu. Musíme si s nimi poradit,“ řekl Uhřík.

„I nechať se též nad námi hrozná bouře vznese. Skála puká, dub se láme. Země ať se třese! My stojíme stále pevně, jako stěny hrádné. Černá zem pohltí toho, kdo odstoupí zrádně,“ povzbudil nás písní Gerhard. Položil jsem ho opatrně vedle barbara, a mohl tak chytnout své glocky obouruč. JUDr. Tomáš Uhřík to udělal stejně.

„Kryj se za mnou, Jane. Musíme je dostat rychle. Každou minutou nám přibývá nepřátel.“

A jak řekl, tak jsme i učinili.

* * *

Legionáři byli dobře připraveni. Jakmile se Uhřík vrátil do chodby, spustili přehradnou palbu. Kulky se proti němu valily jako povodeň. Zavrtávaly se do něj, odrážely se od jeho neprůstřelné vesty a odsekávaly mu kusy masa z těla. Jenže mutant se valil proti nim jako druhá povodeň, jako by střelbu vůbec nevnímal. A sám střílel. S každým jeho výstřelem se příliv protivníkových kulek zmenšoval.

Přidal jsem se k němu asi o deset sekund později. Přesně jak mi poradil, kryl jsem se za jeho velké tělo a pokud možno co nejpřesnějšími výstřely eliminoval naše nepřátele. Mířil jsem zásadně do hlav. Protože šlo o nepohyblivé cíle, bylo to velmi snadné. Hlavy kartanských upírů se po zásazích rozstřelovaly do okolí. Šneci se jim prokousávali lebkami stejně hladce, jako se majitel posledního typu Ferrari dostával do dívčích kalhotek. Červený koberec nestíhal nasávat krev, mozkomíšní mok a kdoví, jaké ještě tekutiny, které se řinuly z umírajících Vesmírných mariňáků. Za chvíli se pod nimi vytvořila silná vrstva čvachtavého blátíčka. Ale drželi se statečně. Neustoupili, ani když jich zůstávala jen hrstka a nepřítel před nimi vypadal nezastavitelně.

S posledním výstřelem z mých pistolí se odmlčel i poslední voják. Byl to strašný masakr.

Na zemi zůstalo ležet na patnáct esemek, těla sebou škubala, někteří se ještě zkoušeli pohybovat. S vystřelenými mozky jim to šlo ale dost špatně.

I Uhřík měl dost. Jen co akutní nebezpečí pominulo, opřel se o stěnu a zkoušel ztěžka dýchat. Podivně hvízdal, jak mu do plicpřicházel vzduch z různých otvorů v hrudi a zase jimi odcházel. Jeho tělo zepředu vypadalo jako tatarský biftek bez žloutku. Oblečení z něj muselo opadat díky nespočetným zásahům. Zůstaly jen cáry neprůstřelné vesty a boty. Oko mu zůstalo jenom jedno, ale Uhříkovi to zřejmě nedělalo vůbec žádné starosti.

Otočil jsem se a běžel pro Gerharda a mimozemšťana. Gerhard ležel na zemi. Nemluvil ani nezpíval. Vypadal jako v komatu. Mimozemšťan stál nad ním. Jen co jsem zahnul za roh, vrhnul se na mě. Zasáhnul mě horní končetinou do brady. Měl docela ránu, ale já jsem jednak neměl chuť se s ním rohovat, a jednak jsem chlápek, který strávil většinu života bojem muže proti muži a rozhodně ne podle pravidel Markýze z Queensbery. Podkopl jsem mu dolní končetiny, mimozemšťan zavrávoral a jak padal, praštil jsem ho pěstí do hlavy. Dopadnul a patrně zase usnul.

Hodil jsem si Germána přes záda a mimozemšťana jsem táhl za sebou. Smýkal jsem se s ním až k mrtvým Vesmírným mariňákům. Uhřík už roztrhl tři mrtvoly. Napůl z nich krev pil a napůl jí potíral své tělo.

„Zatraceně dobrej nápad,“ zašeptal jsem, ale nejdřív jsem otevřel dveře do serverovny. Přístroje tu hučely stejně tiše a monotónně, jako když jsme sem přišli poprvé. Nechal jsem tu obě bezvládná těla a pak sem dotáhl tři esemka. Ještě žili, ale s rozstřílenými hlavami nekladli moc velký odpor. Uhřík si přitáhl ještě dva a pak za námi zavřel dveře. Konečně jsme měli chvíli klidu na pořádnou večeři.

* * *

Ale jen chvíli. Z chodby k nám začalo doléhat dusání kartanských robokopů. Zřejmě šlo o první posily, které do Pražského hradu dorazily. Nožem jsem rozříznul prvního legionáře a jeho krev nechal téct Germánovi do úst. Začal reflexivně polykat. Druhého jsem si dal na večeři já a třetího jsem znovu nabídl Gerhardovi. Byl jsem strašně unavený a jídlo k tomu jenom přispívalo. Potřeboval jsem si lehnout a regenerovat, ale bylo jen otázkou minut, než sem vtrhnou první nepřátelé. Zase jsem drapnul upíra kolem ramen a skočil s ním do labyrintu. Uhřík mě s mimozemšťanem za krkem následoval.

Proplétali jsme se labyrintem. Potmě, protože baterku otce Marka jsem někam zašantročil a vůbec jsem si nemohl vzpomenout, kam. Nevadilo mi to. Dobře jsem viděl i tak a navíc jsem si pamatoval, kudy jsme šli. Nejhorší bylo plazit se s nehybným Gerhardem skrz zpola zavalené části. Chodby byly určitě dobrých deset metrů hluboko, ale díky upířím smyslům jsem slyšel, co se děje nad námi. Bylo tam zatraceně živo. Neustálý dusot nohou znamenal, že sem dorážejí nové a nové posily. Ke zvukům se navíc přidalo i houkání sanitek, policejních a hasičských vozů. Na jeden metr čtverečný tu teď muselo být víc lidí než na Václaváku na

Silvestra.

* * *

Konečně jsme se dostali do Chrámu svatého Víta. Potmě jsme došli až ke dvířkům vedoucím směrem ke Zlaté uličce. Vyjít ven byl risk, protože jsme nebyli až tak daleko od epicentra veškerého dění, ale skrývat jsme se tu nemohli. Až kartani zjistí, že jsme zmizeli, určitě nechají obklíčit celý areál Hradu nebo třeba celou Prahu. Museli jsme zmizet co nejrychleji.

Zkontrolovali jsme naše vybavení a výsledek byl tristní. Uhřík už měl jenom nůž a prázdné pistole. Mně zbývalo v jednom glocku pět nábojů a samozřejmě nůž. Nic víc.

„Tak jo, tady to znám i poslepu. Musíme odsud zmizet, takže prostě poběžíme co nejdál a zkusíme se jim ztratit na Břevnově. Nebudeme bojovat, jen prchat. Jakmile se zastavíme, rázem u nás bude armáda nepřátel. A navíc teď vstupujeme do otevřeného prostoru a tam už prostě nebudeme mít šanci,“ převzal jsem zase roli velitele operace.

„Jasně,“ pokýval zmutovanou hlavou Uhřík.

„Hlavně ale zacpi Gerhardovi hubu, nebo začne za chvíli zpívat »Deutschland, Deutschland über alles« a prozradí nás.“

Protože jsem neměl nic jiného po ruce, rozvázal jsem si botu, vyndal ponožku a dal ji upírovi do pusy. Doufám, že to nezjistí, protože jinak mě za to asi zabije, teda jestli mu naroste druhá ruka a nohy. Šance by tu byla. Kdysi mu v zajetí jedna noha dorostla. Gerhard měl vynikající regenerační schopnosti. Jen doufám, že budou stačit i na ten jeho nebohý penis. Bez něj by s ním nebylo k vydržení.

* * *

Co nejtišeji jsem vyrazil zamčená dvířka. Vzduch voněl pozdním létem a svobodou. V našem nejbližším okolí nebyl nikdo, i když kvílení všech možných druhů sirén trhalo vzduch kolem nás.

„Tři, dva, jedna, padáme odsud!“ zavelel jsem.

„Si kuř, pičo,“ přitakal Uhřík a rozběhl se za mnou.

Pelášili jsme jako zajíci. Našlapovali jsme navzdory rychlosti co nejtišeji a hnali se areálem Hradu jako vítr. Když jsme se dostali do blízkosti nepřátel, schovali jsme se do stínu nějaké zdi. Od krve jsme byli celí tmaví až černí, takže to šlo docela lehce. A čím dále jsme byli od samotného Hradu, tím byl vzduch kartanů a esemek prostší. Nakonec jsme proběhli až k Jelenímu příkopu a dostali se do areálu malého parku. Tam jsme si na chvíli oddechli. Ale jen na chvíli. Museli jsme běžet dál. Vždyť celá Praha tonula v kvílení všech možných sirén. Navíc celé nebe brázdily desítky kolotočů. Bylo to neuvěřitelné. Takové množství kartanských lodí nebylo na jednom místě od prvních dnů invaze. Myslím, že kartany muselo naše narušení pro ně důležité akce nakrknout víc než cokoliv, co jsme dosud udělali. Už jenom proto, že jsme jim šlohli jejich výstavní propagandistický kousek. Ti bastardi museli do matičky stověžaté stáhnout snad veškerou svou vzdušnou techniku.

A tak jsme běželi dál. Běželi a běželi, hnali jsme se jako Forest Gump, až jsme se dostali do tiché uličky se třemi oprýskanými domy, kterou jsme si vybrali jako nejvhodnější pro zaparkování našeho Lexusu a jeho řidiče.

* * *

Nebylo tu ani jedno.

Spojenci

Prožíval jsem opravdové zoufalství. Bylo to horší než před hodinou v secesním salonku. Probili jsme se armádou nepřátel, dostali se z obklíčení, a když už mělo přijít vysvobození, tak jsme…

„Čau, chlapi, vy ale vypadáte.“

„Alenko, kurva, kde jsi?!“ zavrčel jsem vztekle. Byl jsem ale zatraceně rád, že tu na nás nakonec čekal. Mlel jsem z posledního a mutant taky. Déle běžet už bychom prostě nezvládli.

„Musel jsem auto přeparkovat kvůli měšťákům. Spal jsem, ale když tu všude okolo začali houkat policajti, říkal jsem si, že se vrátím na místo, kde jsem měl čekat. Dáte si jointa?“

Aleš Páv, řečený Alenka790, byl dokonalý příklad člověka, který si nedělá žádné starosti. Nad hlavou nám létaly kolotoče, celá Praha byla na nohou a navíc se do ní stahovaly další a další oddíly robokopů a esemek, a on si tady vesele kouří marihuanu a chce konverzovat.

„Panebože, děkuji!“ zašeptal Uhřík, uzmul si jointa a mocně potáhl. Málem na jeden zátah vykouřil celou cigaretu.

„Máš ruce od krve,“ vykviknul překvapený Alenka. Asi mu až teď došlo, že to, čím jsme olepení, je krev a ne špína.

„Chlapi, takhle špinavý mi do auta nemůžete, budu to drhnout celý hodiny.“

Podívali jsme se na sebe s Uhříkem, který měl co dělat, aby šokem nesnědl svého vytouženého jointa.

„Zabiješ ho ty, nebo já?“ zeptal jsem se

Tomáše.

„Co?“ řekl nechápavý Alenka.

„Kurva, Alenko! Máme v patách pekelně nasranou armádu mimozemšťanů, tak tu přestaň dělat ze sebe idiota a rychle, ale zatraceně rychle nás dostaň do auta a pryč odsud!“ procedil jsem skrz zuby.

„Jasný, jasný…,“ zamumlal a vyrazil do nedalekého parčíku. Po pár krocích jsem si už našeho auta všimnul i já. Stálo elegantně schované pod obrovským kaštanem.

* * *

Otevřel jsem kufr auta a hodil do něj mimozemšťana. Sám jsem si sedl dozadu a položil vedle sebe beznohého, bezrukého a…, ne to mu rozhodně nikdy nebudu připomínat, Gerharda. Uhřík se narval dopředu a Alenka dupnul na plyn.

„Jeď opatrně, ať si nás nevšimnou. Co nejdřív to stoč na okresky. Pojedeme na Plzeň a pak až k německým hranicím, přes jižní Čechy na jižní Moravu a teprve potom do Ostravy. Čím dále budeme od Prahy, tím lépe,“ zavelel jsem a během pár minut jsem usnul.

* * *

Alenka jel celou noc. K ránu zastavil na konci polní cesty v malém lesíku někde za Plzní. Dorazil tam po silnici třetí třídy, přesně jak jsem mu nařídil. Tady jsme se mohli bezstarostně protáhnout. Tedy alespoň ti, kdo měli co protahovat.

Gerhard spal. Ve slunečním svitu vypadal strašně. I ta zbývající ruka byla pěkně oškubaná, jako by ji ohlodali divocí psi. Vypadal jako kus mrtvoly a ne žijící upír. Kupodivu Uhřík vypadal ještě hůř než Germán. Poklimbával v sedadle a byl jako kulisa z filmu Noc oživlých mrtvol. Celý byl pokrytý vrstvou zaschlé krve. Já ostatně taky. Vstal jsem a kus ze mě zůstal přilepený na sedačce. Zdá se ale, že Alenka už dávno rezignoval na snahu uchovat naše auto čisté. Seděl venku na pařezu a kouřil jointa.

„Dáš si?“ nabídl mi.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, dík. Nikdy jsem tomu nepřišel na chuť.“

„Nevadí, už tak je těžký se dělit se Šéfem. Má zatraceně velkou spotřebu. Ale zase je potřeba ho udržovat v pohodě. Nechci zhebnout ve třiceti na nemoc z ozáření.“

Svalil jsem se vedle něj do trávy. Byl jsem unavený, ale měl jsem docela dobrý pocit. Včerejší noc jsme nejenže přežili ve zdraví, ale taky jsme pěkně pocuchali kartanům nervy. Navíc máme v kufru toho mimozemšťana. Akorát jsem vůbec netušil, k čemu nám bude dobrý.

„No jo, Uhřík hulil už předtím, a to docela hodně,“ řekl jsem.

„Jak se vlastně jmenuje celým jménem?“

zeptal se Aleš.

„Tomáš Uhřík.“

„Ty krávo! To jméno si pamatuju, to byl advokát fotbalových chuligánů.“

„Bingo, to je on.“

„Hele,“ zamyslel jsem se, „on si fakt nepamatoval svý jméno?“

Kluk zavrtěl hlavou. „Ne. Když jsme hopotkali, bylo to dost zběsilý. Choval se víc jako zvíře než člověk, ale Pavlína ho nějak zvládla. Vlastně to všechno dost změnilo hulení. Nabídl jsem mu jointa a on se dal nějak do pohody a začal s náma mluvit. Ale nikdy nám neřekl, kdo vlastně byl, než se z něj stala tahle věc. Vlastně jsme si celou dobu mysleli, že je uprchlý legionář. O tom, že kartani nějak upravují svoje vojáky, jsme věděli už předtím, jen jsme netušili, že ke svému životu potřebují krev. Že je to nakonec všechno trochu jinak, jsme zjistili, až když jste se u nás objevili vy. Říkali jsme mu prostě Šéfe, přišlo nám to vtipný a jemu se to líbilo. Vždyť víš.“

Pokýval jsem hlavou.

„Mám z toho všeho okolo Uhříka dost špatný pocit,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Protože je to moje vina.“

* * *

Tak a bylo to venku. Vůbec netuším, proč jsem se svěřoval v podstatě neznámému ostravskému hejskovi, kterému ještě nebylo ani pětadvacet, ale někomu jsem to všechno říct prostě potřeboval. Proč ne jemu?

„Uhřík byl normální chlápek, kterej hulil trávu, fandil Teplicím, nejnesmyslnějšímu fotbalovému klubu v první lize, měl svou holku a budoucnost. Kvůli tomu, že mi pomohl s útěkem, skončil ve vězení a už to jelo. Unesli jsme ho a já z něj udělal upíra. A pak při té akci v Polsku prakticky umřel. No a když jsme tam odpálili ty atomovky, změnil se v tohle,“ mávnul jsem hlavou k mutantovi spokojeně chrnícímu v autě.

„Stala se z něj zrůda, a to všechno jenom kvůli mně.“

Alenka si dal posledního práska a pak se na mě podíval svýma modrýma očima. „Hele, a nemůžou za to spíš kartani? Kdyby nás nepřepadli, nikdy bys přece z Uhříka neudělal upíra a nic z toho by se nestalo. Navíc by ho možná stejně odvedli k Vesmírným mariňákům, udělali z něj legionáře tak jako tak, a pak by chcípnul někde na konci vesmíru.“

„Ten by se naverbovat nikdy nenechal,“

zakroutil jsem hlavou.

„Hmm, tak by ho zastřelili za dezerci. Dneska ráno totiž oznámili, že pro vybrané ročníky je nástup do Vesmírné armády povinný.“

„A kurva,“ zaklel jsem.

Chtěl jsem běžet pustit autorádio, ale Alenka mi místo toho jenom podal z batohu tablet a rozjel internetové připojení. Síť toho byla plná. Myslel jsem, že bude plná spíš naší včerejší akce, ale tu kartani označili za výbuch plynu zosnovaný šílenými katolickými mnichy, za což budou brzy popraveni. Koukal jsem na seznam mrtvých a oficiálně jich nebylo moc. Deset politiků, mezi nimiž vyčuhoval hlavně polský král, a šest významných podnikatelů. O mrtvých esemkách nebo kartanech ani slovo. Ufounům asi došlo, že pustit ven zprávu o profesionálním úspěšném teroristickém útoku na tak významnou akci by jim podkopalo autoritu, tak to svedli na mnichy z Metropolitní kapituly. Ti stejně nikoho nezajímali a ke katolíkům už beztak nikdo moc kladný vztah neměl.

Kartani to prostě lehce zametli pod koberec – plyn a šílení katolíci. Museli udržovat zdání, že mají všechno pevně v rukou, zvlášť v situaci, kdy rozjeli celoplanetární nábor do své vesmírné války. Situace se stupňovala. Povinné odvody jsou přesně to, co by mohlo spustit celosvětové povstání. A my jsme mohli být jeho spouštěčem. Odvody zvednou napětí a odpor proti žluťáskům. Když se ukáže, že kartani nejsou tak silní, jako demonstrovali, je tu šance, že lidstvo povstane.

Jenže předtím jsme museli zničit ty dvě vesmírné lodě na oběžné dráze, o kterých všichni věřili, že jsou schopny zničit celou naši planetu.

„Zahulil bych,“ ozval se z útrob auta Uhříkův veselý hlas a já si řekl, že na výčitky bude ještě dost času, dokud nezabiju posledního žluťáska na planetě.

* * *

Uhřík zrovna spokojeně ztrestal svého jointa a zbytek zašlápl do pařezu, na kterém před chvílí odpočíval Alenka, když se z kufru začalo ozývat zběsilé bouchání. Našeho mimozemšťana už to asi v luxusních útrobách Lexusu přestalo bavit. S mutantem jsme kufr otevřeli a konečně si mohli barbara prohlédnout na denním slunci. Najednou nevypadal tak odpudivě, jako když jsem ho spatřil včera v noci v té kleci. V klidu se choulil vedle náhradního kola, a dokonce na nás neskočil. Vypadalo to, že buď pochopil, že proti nám dvěma nemá šanci, nebo mu možná konečně došlo, že když jsme ho unesli z kartanského držení, tak možná nebudeme se žluťáskama zrovna kámoši.

Naznačil jsem rukou, že může jít ven.

Opatrně to udělal. Postavil se, narovnal a pak se jako by protahoval. Nevím nic o tělesné konstrukci a schopnostech jeho mimozemského druhu, ale řekl bych, že toho po včerejšku také musel mít plné zuby.

„Vodu?“ zeptal se Alenka.

„No jo,“ plácnul jsem se do čela. Vodu bychom mu nabídnout měli. Pokud jsem to pochopil, voda je důležitá tekutina i pro kartany. Je to to jediné, co na Zemi konzumují. Aleš z auta vytáhl perlivou Mattoni, odšrouboval víčko a opatrně ji ufounovi podal.

Koňská hlava ji vzal do jedné z končetin, očuchal a na jeden zátah vypil.

A pak si mocně říhnul.

„Tak ten k nám zapadne dokonale,“ prohlásil

Alenka.

„Kardakha si ta, senta karach, ganduk,“

vysvětlil mu mimozemšťan.

„Rozumím mu velký prd,“ řekl Uhřík.

„Já taky…,“ začal jsem větu, ale v mé mysli se najednou něco objevilo. Měl jsem pocit, jako bych podobná slova už někdy slyšel. Zatraceně. Připomínalo mi to Sangot. Tedy slova, která mi řekla Sangot, když začala ovládat Petřinu mysl a ještě se jí to tak úplně nedařilo.

Poodešel jsem mezi stromy a ulomil si malý klacík. S ním jsem se vrátil k autu. Do hlíny jsem pak vyryl jeden upíří znak – vodu, a ukázal na prázdnou láhev od mattonky.

Ufoun na mě vytřeštil oči. A to doslova.

„Kargkvan,“ řekl.

Poznal ten znak. Bylo to jasné, ale potřeboval jsem to ověřit. Načmáral jsem další speciální znak – zbraň. Pak jsem na zem položil pistoli (samozřejmě bez nábojů), Alenkovu kšiltovku a klacík. Barbar ukázal prstem na pistoli.

„Doprdele,“ vydechl Uhřík, „vy si rozumíte. Jak to, že umíš jeho řeč?“

„Neumím jeho řeč. Tohle je prastaré upíří písmo. Tedy písmo Sangotino. Naučil jsem se ho před víc než šesti stovkami let. Věděl jsem, že Sangot je nějak spojená s kartany. Pokud jsem to dobře pochopil, oni byli v jejích časech jakási podřadná rasa, která zkopírovala technologii jejího druhu,“ vysvětloval jsem.

„Takoví naši Číňani, žlutý jako žlutý,“ zasmál se Uhřík.

„Jo,“ přitakal jsem. „Sangot dokonce ovládala jejich jazyk, ale tohle je něco jiného. Barbaři mluví podobně jako Sangot. Kartani naproti tomu mají vlastní řeč. Napadlo mě, že by mohl znát i její písmo, nebo alespoň nějaké znaky. A vyšlo to.“

Alenka hvízdnul: „Před šesti sty lety, ty bláho!“

Ignoroval jsem ho, vzal jsem zase do ruky klacík a namaloval jeden znak, na který jsem musel dlouho vzpomínat. Pak jsem klacík nabídl barbarovi. Ten pod ním udělal tři vodorovné čáry.

„Co to znamená?“ dotíral Alenka.

„Vzpomněl jsem si, co říkal Gerhard: Nepřítel mého nepřítele, je můj přítel. Napsal jsem znak pro spojence a on jej potvrdil.“

Izahan

Náš návrat do Ostravy způsobil v nočním klubu pěkný chaos. Ne že bychom nějak narušili řádný provoz podniku nahoře, v němž jsme se ostatně zásadně neobjevovali, i když je fakt, že jsme s Gerhardem už párkrát měli tendenci do něj vyrazit a trošku se odreagovat. Navíc jsme dorazili až v pět hodin ráno a v úterý, kdy býval ve všech zábavních podnicích od bordelů po kavárny mrtvý den. Klub už byl zavřený a netoulal se tu ani jediný zákazník. Snadno jsme proto proklouzli dovnitř, aniž by si nás kdokoliv všiml.

Onen chaos vypukl v dolní, tajné části klubu. Protože už se všichni ostatní vrátili z Lexovy chaty, bylo nás tu včetně mimozemšťana osm. Navíc Gerhard potřeboval dost rychle další dávku krve. Byl celý bledý a studený. Průšvih spočíval v tom, že v ledničce už nezůstal jediný sáček krve. Všechnu jsme zkonzumovali na posilněnou před odjezdem do Prahy a Ňunínek nestačil sehnat další.

„Tak fajn, mládeži, kdo tu má dobrý krevní tlak?“ zeptal jsem se nevinně. Teda mělo to vypadat nevinně, ale protože Gerhard zase začal blábolit něco Hitlerovi, Stalingradu a Juliu Caesarovi, bylo každému jasné, o co jde. Nakonec se lidé v naší skupině rozhodli každý obětovat pár deci. Byli úžasní a než jsem vyrazil do sprchy, musel jsem jim upřímně poděkovat.

* * *

Sprcha v nočním klubu byla prostě něco úžasného. Starý Lexa si podzemí jednoho ze svých nevěstinců nechal předělat na jakýsi úkryt pro horší časy, a protože byl bohatý a zvyklý na pohodlí, byl to nejluxusnější úkryt, jaký jsem v životě viděl. Parta si ho sice po jeho smrti předělala na jakousi klubovnu s pingpongovým stolem, stolním fotbalem (zápasy Uhřík versus Gerhard se i za tak krátkou dobu našeho pobytu staly legendární) a hromadou počítačů a herních konzolí, ale i tak tu pořád zůstával základ, který dal prostorám ostravský mafián.

Teď se tu navíc ještě válela munice a spousta zbraní, které v posledních týdnech nakoupil Gerhard.

Ve sprše jsem zůstal asi hodinu. Pouštěl jsem na sebe různé druhy masáží ze sprchové hlavice a snažil se vydrhnout veškerou špínu z boje. Měl jsem v tom už patřičnou zkušenost, takže jsem postupoval podle zavedené rutiny – namočit, odtrhat kusy krve a oblečení, znovu namočit, vydrhnout, namočit a namydlit a pak se teprve osprchovat. V poslední fázi se nenápadně otevřely dveře do koupelny a vklouzla do ní Pavlína.

„Už jsi skončil?“ zeptala se nevinně.

„Za chvilku. Ale jestli chceš jít po mně, vydrž, než to tu dám do pořádku,“ řekl jsem a podíval se na kousky neznámého původu, které ze mě v koupelně opadaly. Mohlo to být cokoliv.

Pavlína ale na nic nečekala a přišourala se ke skleněné zástěně.

„Já… říkala jsem si…“

Moc jsem ji přes tu tekoucí vodu neslyšel. Vypnul jsem ji, hodil přes sebe ručník a otevřel zasouvací zástěnu do sprchy. Zrzka vypadala nečekaně přitažlivě. Měla na sobě jen triko, které nechalo vyniknout jejímu poprsí i hubenému bříšku, a krátké šortky.

Zálibně se na mě podívala a mně bylo jasné, co chce.

„Pavlínko, víš, já…,“ teď jsem nenacházel slova já. Bylo to stejné jako na záchodě U naftaře. Věděl jsem přesně, co teď bude následovat. Trochu jsem odolával, ale smířil jsem se s myšlenkou, že se neubráním. Ba co víc, těšil jsem se na to.

Slečna Lexová ke mně popošla na vzdálenost, kdy jsme se skoro dotýkali tělo na tělo a…

* * *

… a pak vtrhl do koupelny Alenka. „Hele, Jane, máme s klukama…,“ větu už nedopověděl, protože na nás zůstal překvapeně civět.

Pavlína sklopila oči a rázným krokem vyrazila z koupelny. Minula Alenku a v mžiku zmizela jako vítr nad pouští.

„Copak?“ zeptal jsem se nevinně.

„Vymysleli jsme jednoduchý způsob, jak se dorozumět s mimozemšťanem, ale potřebujeme tvoji pomoc,“ řekl konečně.

„Paráda, Aleši, paráda! Jsi moc šikovný kluk,“ prohlásil jsem a v těch slovech bylo v podstatě cokoliv. Od vděčnosti až po totální naštvanost.

* * *

Ňunínek, Dany a Alenka byli trojka k pohledání. Během mého sprchování nelenili a skutečně vymysleli elegantní způsob, jak se lehce domluvit s barbarem. Fungovalo to jako překladač v Googlu. Stačilo napsat text v češtině a Pávovský program ho hned převedl do upírského písma a naopak. Protože pro upírské písmo neexistovala klávesnice, vytvořili hoši tabulku, ve které měly být upírské znaky seřazeny podle významu a na dotykové obrazovce pak na ně stačilo lehce klepnout. Aby se přenášení znaků usnadnilo, dali mi elektronické pero a všechny znaky i s komentářem jsem prostě namaloval přímo do paměti počítače.

Problémy při vytváření překladače byly dva. První spočíval v tom, že jsem si už nepamatoval všechno, co jsem se kdysi musel naprosto perfektně pod Veroničiným přísně mateřským dohledem naučit. Tady by mi mohl pomoci Gerhard, který byl mnohem starší než já a upírské písmo musel mít určitě lépe zažité. V jeho době se totiž v klanech ještě běžně používalo k zápisům. Na počátku mé éry se upírské písmo používalo už jen minimálně. Šlo prostě jen o tradici a každý raději zapisoval v jazyce svého národa.

Druhý problém, který jsme očekávali, spočíval v tom, že barbaři dost možná nepřevzali celou abecedu a speciální znaky Sangotiny civilizace. A i kdyby ano, každý jazyk i písmo se vyvíjí a je dost možné, že některé znaky budou mít dnes jiný význam než v době, kdy nám Sangot své písmo předala. Zatraceně, vždyť to bylo víc než čtyři tisíce let!

Tak jako tak jsem ze sebe vymačkal tonejlepší a nechal bratry pracovat. Jen jsem je poprosil, aby si Ňunínek s Danym udělali pauzu a sehnali dost krve pro Gerharda a také kvalitní hulení pro JUDr. Uhříka. Dozimetry sice hlásily bezproblémový stav, ale věděl jsem, že nás čekají těžké časy, a tak bude dobré mít v zásobě co nejvíc marihuany.

Pak jsem konečně mohl jít do jedné ložnice pořádně se vyspat. Chvíli jsem doufal, že se tam objeví Pavlína, ale asi ji Alenka tak vyděsil, že ji zase hezkých pár dní neuvidím.

* * *

Spletl jsem se. Ne že by se zrzka za mnou do ložnice stavila, ale uviděl jsem ji hned po probuzení. Ženská se prostě nezapře, takže vzala barbara do kuchyně a vytahovala mu z ledničky všechny zásoby, které tu s klukama měli, a doufala, že si něco vybere. Barbar vše očuchal, něco si uždibnul, něco vyplivnul a nakonec strčil prst do studené čínské nudlové polévky, která byla Pavlíninou specialitou. Teda byla to specialita čínských vývozců, ale Pavlína vzala tyhle děsivě páchnoucí nudlové polévky za své a sytila jimi sebe i své svěřence. Barbar ji snědl na posezení a klepáním ruky na stůl si objednal další dávku.

Po představení s nudlovou polévkou jsem se zašel podívat na Gerharda. Ležel v Uhříkově ložnici a zdálo se mi, že vypadá mnohem lépe, než když jsme ho vyložili z auta. Dokonce jsem si všiml, že mu povyrostl kousek ustřelené ruky.

Sedl jsem si na okraj jeho postele a měl jsem docela dobrý pocit. Ke štěstí mi stačilo už jenom dostat konečně Pavlínu do postele.

* * *

Jenže jako posledně i teď se mi týden vyhýbala. Trávil jsem proto čas s bratry Pávovými a pomáhal jim testovat jejich program. Nakonec jsme se rozhodli vyzkoušet ho naostro a zavolali si na pomoc barbara.

Nejdřív jsem napsal své jméno a pak ho vyzval, aby mi napsal své. Udělal to a řekl:

„Izahan.“ Překladač napsal: generál.

„Jmenuje se generál?“ zamyslel se Ňunínek.

„Možná nejmenuje,“ zakroutil hlavou Dany.

„Překládá to blbě?“ zeptal jsem se.

„Kdepak, je možné, že třeba v jejich kultuře nemají jména jako my, ale dávají se jim podle funkce nebo práce, kterou vykonávají. Tak přece vznikla naše příjmení,“ vysvětlil svou teorii Dany.

„To mi vyprávěj, proč myslíš, že mi začali říkat Bezzemek,“ zasmál jsem se.

Došlo mi, že má asi pravdu. To esemko, jehož uniformu jsem si na Hradě přivlastnil, mluvilo o tom, že šlo o nějakého vysokého barbarského velitele.

„Fajn, hoši. Pustíme se do toho a bude to na dlouho. Takže bych prosil pro sebe nějakou whisky, pro Izahana nudlovou polévku a vy si udělejte minimálně kafe.“

* * *

Těch káv nakonec ztrestali mládenci několik a stejně tak se barbarský generál nenechal odradit od mohutné konzumace čínských polévek. Začal jsem přitom přemýšlet, jak se jej decentně pomocí překladače vyptat na jeho vyměšovací návyky a vysvětlit mu, jak používat toaletu. Nakonec se na „místnost na sraní“, jak nám jeho dotaz přeložil program, zeptal sám. Strávili jsme u počítače dva dny, během nichž hoši program stále vylepšovali podle toho, jak nám komunikace vázla nebo naopak dávala smysl. Já jsem si navíc díky tomu vzpomněl ještě i na pár speciálních znaků.

Skutečně, jak jsme předpokládali, barbaři, kteří si ve svém jazyce říkali „oiwu“, původní Sangotino písmo hodně změnili a posunuli význam mnoha znaků. Zdálo se ale, že Izahan je velmi bystrý oiwu, protože dokázal rozpoznat i staré znaky, které používali jinak, a pomáhal je bratrům upravovat. Domluva s ním tak byla stále snazší a snazší. Nakonec jsme si dokázali udělat velmi přesný obrázek o celé jejich civilizaci a navíc i válce mezi oiwu a kartany. A co víc, dozvěděl jsem se zase něco nového o tom, co je vlastně Sangot zač.

* * *

Naše stvořitelka Sangot pocházela ze skutečně prastaré mimozemské rasy, které oiwu říkali První. Byli to cestovatelé, kteří objevovali tajemství vesmíru a také jeho roztodivných stvoření. Mnohé inteligentní druhy, které objevili, začali učit a vzdělávat. Časem však zjistili, že některé civilizace začaly vědomosti Prvních využívat k ovládání zaostalejších druhů a ras. První proto vedli několik válek a sjednotili desítky inteligentních druhů pod svou nadvládu. To je důvod, proč mnohé mimozemské druhy používají písmo Prvních a také jejich technologie dodnes nese znaky technologie Prvních.

Nikdo neví proč, ale po mnoha desetiletích vlády se První začali stahovat z ovládnutých planet a ponechávali je svému osudu. Na mnoha planetách, které dřív obývali jenom První, se časem našly jen jejich opuštěné základny a města. Podle Izahana ovšem První nevymřeli, jen se rozhodli stáhnout do částí vesmíru, o kterých ostatní druhy neměly ani tušení. Narazit na loď Prvních se tak časem stávalo stále vzácnější a vzácnější, až je posledních asi padesát let nikdo nepotkal.

Náhle svobodné druhy se začaly vyvíjet odděleně a ty agresivní zahájily války proti ostatním, protože už nikdo neměl sílu nastolit absolutní mír, jako se to kdysi podařilo Prvním. Kartani patřili mezi nejagresivnější druhy. Nejvíc mě překvapilo, že tento druh je rozdělený na jakési frakce, které spravují vlastní území, a dokonce mezi sebou často vedou i války. Frakce, která obsadila Zemi, patří mezi jednu z nejsilnějších a nejvýbojnějších. Jejich problémem je to, že Země je velmi daleko od středu jejich území. Má ovšem strategickou polohu pro válku proti oiwu, kteří podle Izahana patří mezi velmi silný druh. Kartani tak vlastně Zemi použili jenom jako základnu v boji s oiwu. Získávají díky tomu nové zbraně a samozřejmě i vojáky. Obojího mají totiž nedostatek, protože válka pro ně byla mnohem složitější a víc vyčerpávající, než čekali. Navíc do ní nemohou vrhnout veškerou svou sílu, protože zároveň musejí bránit své domovské planety před jinými kartanskými frakcemi.

* * *

„Přítomnost lidských vojáků na válečných lodích kartanů nás velmi překvapila. Vůbec jsme váš druh neznali. Země je dost daleko od všech ostatních planet s inteligentními druhy, takže nikdo neviděl důvod sem cestovat. Než jste mě přesvědčili o opaku, předpokládal jsem, že lidé jsou dobrovolní spojenci kartanů. Proto jsme také plánovali na vaši planetu invazi…“

Pro miniaturní tablet měl Izahan moc velké prsty, takže mu šlo ťukání do symbolů na displeji dost pomalu. Už nás zmáhala únava, ale slovo invaze, které vyskočilo na obrazovce, nás překvapilo všechny.

„Invaze? To jako útok vašich lodí na naši planetu?“ Pro jistotu jsem jeho psaní přerušil a nacvakal doplňující otázku.

Izahan v klidu zmáčknul znak pro souhlas.

„Já se zblázním. Mimozemšťani se chtějí o naši planetu poprat jako o nejkrásnější holku na večírku pro nezadané,“ vykviknul Ňunínek.

„Nechceme žádnou invazi oiwu. Chceme zničit kartany a být svobodní,“ napsal jsem.

Koňská hlava se podíval na překlad a bylo jasné, že přemýšlí. Nevěděl, co odpovědět. Nakonec napsal: „Když porazíme kartany a vaši lidé pro ně přestanou bojovat, dostanete svobodu. Válka bude ale dlouhá. Bude trvat možná pět nebo deset let, než se nám podaří probojovat až sem.“

„Super, mezitím v boji proti oiwu zhebne půlka lidstva,“ zaklel zase Ňunínek. Nevypadal na to, ale tomu klukovi to pálilo i jinak než jenom ve světě jedniček a nul.

„Jsme schopni porazit kartany sami. Pak se tu přestanou vyrábět jejich zbraně a lidé pro ně přestanou bojovat proti vám. Potřebujeme ale zničit ty dvě vesmírné lodě, které jsou na oběžné dráze,“ vyťukal jsem na klávesnici.

„Máme v této sluneční soustavě skrytou průzkumnou loď. Mohl bych jim poslat zprávu a informovat naše vrchní velení o skutečné situaci na této planetě. Možná by byli schopni vyslat sem rychlé draky a lodě zničit,“ objevilo se na obrazovce. Slovo draci patrně představovalo nějaký druh bojových lodí.

„No, takže budeme muset zase šlohnout kolotoč a zaletět dát těm barbarským špionům vědět co a jak,“ povzdechl jsem si sarkasticky.

„Ale to přece není potřeba,“ mávnul rukou Alenka. „Stačí se dostat do jakéhokoliv kartanského vysílače a najít správnou frekvenci. Počítám, že tady ufoun už bude umět zprávu zakódovat tak, aby ji žluťásci nerozluštili,“ dodal.

„Nejbližší vysílač je v Katovicích. Když to zmáknete večer, ráno už tu s náma může koňská hlava spokojeně chroupat nudlovou polívku,“ dodal Dany.

Ty tři hochy prostě nešlo nemilovat.

„Paráda, mládenci. Vysvětlete to tady soudruhu mimozemšťanovi, já si jdu něco zařídit,“ řekl jsem a konečně po pěti hodinách vstal ze židličky.

To něco byla samozřejmě Pavlína.

* * *

Je to tak. Rozhodl jsem se převzít iniciativu do svých rukou ještě před tím, než se pustíme do další akce. Uplynula už příliš dlouhá doba od chvíle, kdy se Petra vydala na cestu, o níž jsem vůbec netušil, kdy skončí, a napadlo mě, že by prostě stálo za to se trochu odreagovat.

Pavlína byla dnes zalezlá ve svém pokoji. Po pravdě řečeno jsem dosud vůbec netušil, jak vypadá, ale než jsem se rozhodl to prozkoumat, včetně otestování pružnosti její postele, šel jsem si dát sprchu a vyčistit si zuby. Pro normální lidi není pach krve z úst zrovna příjemný a díky Ňunínkově snaze jsme měli nejen dost krve pro stále komatózního Gerharda, ale mohli jsme dneska ráno s Uhříkem i vydatně posnídat. Oblékl jsem si čisté oblečení a vyrazil až na konec podzemní Lexovské skrýše za Pavlínou. Na konci chodby jsem se zastavil, třikrát se pro štěstí nadechl a nesměle zaklepal.

„Kdo je tam?“ ozval se zpoza dveří nesmělý

Pavlínin hlas.

„Já, Jan,“ řekl jsem.

„Pojď dovnitř,“ špitla.

Sáhnul jsem na kliku, když tu se za mnou ozval úplně jiný hlas: „Všude tě hledám. Kluci říkali, že chystáš nějakou akci.“

Byl to Uhřík.

„Ne,“ zavrčel jsem, „teď už žádnou akci nechystám.“

* * *

Příprava na výpravu do Katovic trvala déle, než jsem čekal. Od našeho rozhodnutí uběhl více než týden. Zdrželi jsme se kvůli sestavení zprávy pro špiony oiwu. Bratři celkem logicky usoudili, že na její poslání nebude dost času, takže se rozhodli ji zakódovat podle Izahanových pokynů tak, aby prostě stačilo nabourat se do systému vysílače, připojit patřičný notebook, tablet či co za technologickou serepetičku to zrovna teď frčelo a zprávu odeslat. Další oříšek byl, jak se do software vysílače nabourat. Na jeho rozlousknutí se nakonec podílel Izahan. Kartanskou technologii dobře znal, takže nám pomohl všechno dokonale připravit. Poslední problém, který bylo potřeba vyřešit, spočíval v tom, jak zjistíme, že špioni oiwu naši zprávu obdrželi a budou souhlasit s Izahanovým plánem. Jen těžko jsme mohli udržet nějaký vysílač tak dlouho, abychom se dočkali vůbec nějaké odpovědi.

„Je velmi lehké rušit komunikaci ve vymezeném prostoru, proto máme jednoduchou technologii informačních bójí.“ Překlad této věty trval několik minut. Nejdřív totiž program nedokázal slova, která mimozemský generál napsal, přeložit. Dozvěděli jsme se třeba, že „… máme techniku šeptání věcí“ nebo „ovládáme umění létajících koz“. Izahan tak prostě zkoušel různá synonyma, dokud jsme nebyli oba spokojeni a měli pocit, že si rozumíme. I když je fakt, že ty létající kozy bych mu i věřil.

„Bóje se odešlou na jasně dané souřadnice na planetě. Když znáte kód, můžete bóji spustit a zprávu si jednoduše přehrát,“ pokračoval ve vysvětlování mimozemšťan s koňskou hlavou.

Zdálo se to jednoduché, ale vyžádalo si to další plánování. Kvůli obtížnosti zaměření bójí museli kluci mimozemšťanům vytýčit víc souřadnic. Musela to být místa bez lidí, protože barbarská bóje dopadnuvší doprostřed Ostravy by nebyl moc dobrý nápad. Bylo mi jasné, že cikáni by ji rozebrali a odvezli do sběru dřív, než by se dostala ke kartanům, ale i to by bylo jen malou útěchou za ztrátu zprávy.

Kromě toho jsme ale potřebovali vybrat oblasti, kam se lehce dostaneme. Ideální by asi byla Sahara, ale ta byla zrovna teď kapku mimo náš operační rádius. A aby toho nebylo málo, museli bratři Pávovi ještě naše souřadnice GPS upravit tak, aby je oiwu pochopili. Měli samozřejmě úplně jiný systém vyznačování míst na planetě. Alenkovi, Danymu a Ňunínkovi se div nekouřilo z hlav, jak se snažili co nejrychleji všechny problémy vyřešit. Začínal jsem si uvědomovat, že jsem navzdory prvnímu dojmu objevil víc než zdatné spojence.

A i když mohu jen těžko soudit pocity a motivy mimozemšťana druhu, z něhož znám jenom jediný exemplář, myslím, že Izahan si bratry velmi oblíbil. Náklonnost se zdála oboustranná.

Když už jsme u té náklonnosti… Pavlínu už jsem, bohužel, navštívit nestihnul. Hned druhý den od našeho původního fiaska odešla a prakticky už se v nočním klubu nevyskytovala. Oficiálním důvodem byly Gerhardovy rozdělané zbrojní obchody. Jednak šlo o další várku Šneků, ale i pistolí, samopalů, neprůstřelných vest, granátů, a také mu mělo přijít několik beden RPG. Šlo o má oblíbená RPG-75-TB. Zrzka obchody dotáhla do konce a jak jsme se už dřív domluvili, schovávala vše do chaty na Kružberku. Přesně podle starého válečného pravidla jsme se snažili nemít všechny zbraně pohromadě na jednom místě, ale vytvořit si víc dobře zásobených skladišť.

* * *

Katovice jsou kupodivu mnohem ošklivější město než Ostrava. Nebyl jsem tu dobrou stovku let. Naposledy za Slezského povstání. Polská upíří rodina byla dost přecitlivělá, co se týkalo svých hranic, takže i když jsme byli součástí jednoho klanu, polskému území jsme se raději vyhýbali. Tenkrát ale potřebovali naši pomoc. V těch dobrodužných časech jsme se tu společně postavili Gerhardovu upírskému oddílu. Byl to docela slušný masakr.

Vzali jsme si červený Lexus GS, typ 450h. Alenka měl sice raději novější verze, ale děsil se, že lepší kousky mu zase zaneřádíme krví, takže šáhl po klasice. Na výpravu jsme kromě něj coby řidiče a hlavně experta na techniku vzali Uhříka a samozřejmě Izahana. Tentokrát se nekrčil v kufru, ale seděl na zadním sedadle za matnými skly. Tomáš mu vypomohl s garderobou. Ostatně kdo jiný. Mutant byl zvyklý se maskovat tak, aby se mohl pohybovat na ulici navzdory svému hrůzostrašnému zjevu. U Izahana jsme postupovali podobně jako u něj. Navlíkli jsme mu volné plátěné kalhoty (z konopí, jak jinak u Uhříka), dlouhý kožený kabát s velkými kapsami, do kterých se daly schovat jeho nezvyklé prsty, a pod něj mikinu s obrovskou plátěnou kapucí, která dokázala zakrýt i jeho koňskou hlavu. Pavlína je tenkrát sehnala ve výprodeji XXXL a Uhřík se díky nim a černým brýlím mohl pohybovat na ulici. Mimozemšťanovi ale černé brýle nejenže neslušely, ale hlavně se mu na hlavu ani nevešly. Sázeli jsme především na velkou kapuci.

Chtěli jsme mimozemšťana i vyzbrojit, ale s našimi palnými zbraněmi vůbec neuměl zacházet a s těmi masivními prsty se mu s nimi stejně strašně špatně manipulovalo. Věnoval jsem mu alespoň opasek s pouzdrem a nožem khukri. Podle toho, co nám vyprávěl, neměli oiwu k chladným zbraním vůbec chladný vztah.

Tentokrát jsme dali pistoli i Alenkovi. Trochu jsem se mu kvůli tomu věnoval, abych měl jistotu, že ze své CZ 75 v případě potřeby nejenže vystřelí, ale navíc se přitom nezabije.

* * *

Kartanský vysílač ležel na okraji města. Na první pohled vypadal jako běžné radary NATO, typický golfový míček v popelníku, jak ho kdysi trefně nazvala Veronika. Uvnitř ale byla převážně kartanská technologie. Vysílače se používaly na komunikaci pro kartanské potřeby po celém světě. Jejich hlavní výhodou bylo, že mohly komunikovat s bitevními loděmi na oběžné dráze. Jak, to jsme netušili, ale Izahan s Alenkou si byli jistí, že to velmi rychle zjistí a odešlou zprávu špionážní lodi oiwu.

V autě jsme obkroužili Katovice, abychom si prohlédli případné únikové trasy, kdyby se něco podělalo, a kolem půlnoci jsme dorazili k radaru. Tedy k malému rozpadajícímu se statku asi kilometr od radaru. Tam jsme nechali Lexus a naše čtyřka diverzantů dál pokračovala pěšky.

Radar samotný neměl původně vůbec žádné zabezpečení. Plot z ostnatého drátu, který teď kolem něj vytvářel ochranné pásmo ve tvaru obdélníku, byl evidentně natažený nedávno a v rychlosti. Dřevěné trámy plotu i ostnatý drát zářily novotou. Plot se táhl zhruba deset metrů ode zdí radaru. Měl jen jeden vchod – dřevěnou bránu pokrytou chuchvalci drátů, u níž postávala dvojice strážných v uniformách Vesmírného námořnictva. Oba muži nevypadali jako bojem zocelení vojáci. Jeden byl hubený tak, že na něm visela i ta snad nejmenší uniforma, jakou ve skladu prokartanská armáda měla, a ten druhý mohl mít zase dobře přes padesát let. Při pohledu na ně jsem nabyl přesvědčení, že jsou to určitě obyčejná esemka. Na tyhle byla škoda nejen sangotiny upírotvorné technologie, ale i kulky.

„Nevypadaj nebezpečně, ty by možná sejmul sám Alenka,“ řekl Uhřík, když si dalekohledem s nočním viděním prohlédl terén.

Aleš Páv tuhle poznámku raději nekomentoval.

„Nerad to dělám, ale jsou to zrádci, a i když vypadaj neškodně, budu je muset zabít,“ pokrčil jsem rameny, a když proti tomu nikdo neprotestoval, vybral jsem si z našeho příručního arzenálu glock se střelivem .40 S&W a hlavně s elektronickým tlumičem. Odjistil jsem pistoli a odplížil se na dobrý dostřel.

„Puf,“ vzdychnul glock. Hubenému strážnému prošla kulka srdcem. Vytřeštil oči a beze slova se sesul k zemi. Jak jsem předpokládal, byli to lidé.

Padesátník ani nesáhl po zbrani. Prostě se sklonil ke svému mrtvému kolegovi, aby zjistil, co se mu stalo.

„Puf,“ zašeptal glock a brzy leželi na zemi oba.

„Vysvětlíte si to na onom světě, kluci,“ zašeptal jsem a mávnul na ostatní, že je cesta volná.

Vojáci u sebe měli standardní samopaly AK-47, ani jim nedali běžné esemkářské automaty. Rozkopl jsem bránu, která ani nebyla zamčená, a po ušlapané cestičce došel ke dveřím a zkusil je prostě otevřít. Nešlo to. Tady už někdo myslel na bezpečnost. Dveře radarové centrály se otevíraly elektronickým klíčem, ale žádný z mrtvých u sebe kartu neměl. Tak jsem prostě zaklepal. A někdo vevnitř byl tak hloupý, že se ani nezeptal, kdo stojí na druhé straně, a otevřel.

Tím pitomcem byl chlápek sotva třicetiletý s bradkou a slušným pivním pupkem. Měl na sobě bílý plášť a v ruce hořící cigaretu. Tohohle zastřelit by už byla vyložená ubohost.

„Hände hoch!“ Ne že bych neuměl polsky, ale na Poláka bylo vždycky lepší mluvit německy. Vyvolávalo to v nich geneticky zakořeněný odpor i strach. Dokonalá kombinace, když chcete, aby vás bralo rukojmí vážně.

Muž dal skutečně ruce vzhůru. Cigaretu přitom upustil na zem.

„Kolik je tu lidí?“ promluvil jsem konečně polsky.

„Čtyři i se mnou,“ zašeptal.

„Jsou ozbrojeni?“

Tentokrát jenom zavrtěl hlavou.

„Fajn, otoč se a doveď mě k nim.“

A přesně jak jsem mu nařídil, tak se i stalo.

* * *

Polák mluvil pravdu. Obsluhu radaru měli na starosti další tři lidé – dva muži a jedna žena. Čtyřicetiletá blondýnka s povadlým poprsím a blonďatým přelivem tomu tady velela. Nejdřív samozřejmě hrála statečnou holku, což jsme všichni ocenili, ale pak jsme dovnitř dotáhli mrtvoly strážných a já začal počítat do deseti s tím, že až napočítám deset, zabiju chlápka s bradkou a na další odpočítávání přiložím pistoli k hlavě jí. Sesypala se a začala spolupracovat. To už jsem nechal na starosti Alenkovi a Izahanovi. Alenka měl celou operaci o něco složitější, protože si musel přes hlavu natáhnout černou kuklu. Důvod byl prostý. Stejně jako Pavlína a jeho bratři ani on nebyl žádný štvanec. Bál jsem se, že dřív nebo později stejně budou muset všichni z party nočního klubu zmizet do ilegality, ale čím později to bude, tím lépe.

Svázali jsme obsluhu konopným provazem (Uhříkův oblíbený), nainstalovali jsme do rohu bombu, s jejíž pomocí za sebou zameteme stopy, a pak jsme prostě s mutantem nechali ostatní dělat to, čemu na rozdíl od nás rozumějí. Šli jsme ven hlídat, i když nebylo co. Uhřík si dal alespoň v klidu jointa. Opřeli jsme se o obruby vstupních dveří a koukali na kartanské lodě. Nejhorší na nich bylo, že díky jejich velikosti a žlutému světlu, které vydávaly, se každý člověk na planetě Zemi mohl v noci kouknout na oblohu a věděl, že jsou stále na svém místě. Stačilo zaklonit hlavu, aby si každý uvědomil, že naši oběžnou dráhu stále stráží žlutí okupanti se zbraněmi, jaké si ještě nedávno dokázali představit jenom zarytí fanoušci sci-fi. Pokud jsme měli mít šanci podnítit povstání proti kartanům, museli jsme nejdřív zařídit, aby ta světla z noční oblohy zmizela.

Uhřík spokojeně šlukoval marihuanu a stejně jako já před chvílí se zadíval na světla vesmírných lodí nad námi.

„Neměla tam bejt jenom dvě?“ řekl najednou.

„Jasně, že tam jsou jenom dvě,“ odvětil jsem.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Uhřík. „Buď je tohle nejlepší Danyho vzorek, nebo jsou prostě tři,“ zavrtěl hlavou mutant.

Pohlédl jsem znovu na hvězdy a skutečně tam uviděl tři světla. To třetí ale nebyla bitevní loď. Byl to normální…

„Kolotoč!“ zařval jsem.

„Tome, rychle, přivez auto!“ zařval jsem na Uhříka, hodil mu klíče a pak vpadl do stanice. Alenka s Izahanem se skláněli nad tabletem připojeným k nějakým drátům vytahaným z útrob ovládacího pultu. Svázaní vězni na mě jenom vyjeveně civěli. Nevím jak, ale někdo z nich dokázal přivolat posilu. A to jsem je chtěl nechat žít, zatraceně.

„Je tu kolotoč. Bereme si s Uhříkem auto, odlákáme je. Až budeme pryč, dodělejte, co je potřeba, vyhoďte to tu do vzduchu i s těma hajzlama, co nás práskli, a vraťte se domů.“

Alenka jen vyděšeně pokýval hlavou, blondýna začala ze strachu zvracet na podlahu.

* * *

„Tu tůt!“ troubil na mě Uhřík. K autu to bylo pár stovek metrů, ale ten chlap uměl být rychlejší než Tasmánský čert, když na to přišlo.

Vyběhl jsem ze dveří a přitom zkontroloval oblohu. Kolotoč už byl nad námi. Ovšem hodně vysoko. Teď elegantně svým typicky houpavým způsobem sestupoval z oblohy dolů. Vypadalo to, že tohle bere jako běžnou kontrolní misi. Obsluha radaru stihla pustit poplach, ale nikdo už kartanům nestačil nahlásit, co se vlastně stalo. Vědět to, asi by nás sejmuli ještě během letu a bez zaváhání.

Naskočil jsem do otevřených dveří auta a zabouchl je za sebou. Kolotoč už visel pouhých sto metrů nad radarem.

„Musíme ho odlákat,“ řekl jsem.

„To není problém,“ usmál se Uhřík a v jeho levé ruce se objevil jeden z kalašnikovů, které původně patřily strážným. Druhý ležel na palubní desce. Vystrčil samopal z okna, dupnul na plyn a v okamžiku, kdy se Lexus rozjel, zmáčkl spoušť.

„Ratatatata!“ kulky vyletěly do vzduchu rozverně a bez cíle jak na arabské svatbě.

„Boom, boom, boom, boom, boom, kutz, kutz ehy ja. Boom, boom, boom, boom, boom! Kana hi naj kutz, kutz ehy ja!“ začal vyřvávat zásadní song balkánského hitmakera Gorana Bregoviče. Aby ne, když se ten hit jmenoval Kalašnikov.

Slavnému samopalu došly náboje a Uhřík ho prostě vyhodil z okna. Nic víc už jsme stejně nepotřebovali. Kolotoč se na střelbu nechal nalákat. Udělal apartní otočku a hnal se za námi. Lexus pod Uhříkovým řízením zběsile pádil ku Katovicím.

„Vžžžbuch!“ Exploze před námi vypadala víc jako varovný výstřel než rána, která šla vedle.

Do vzduchu vyletěl kus asfaltu a pár desítek kilo štěrku a hlíny.

„Do piče!“ zaklel Uhřík, stočil volant doleva a místo výbuchu objel po poli.

Vyklonil jsem se z okna a vypálil do kolotoče celý zásobník z glocku. Měl jsem ho nabitý Šneky. Pilota kolotoče to muselo pekelně vytočit, protože na nás poslal sérii několika výstřelů. Země za vozem se změnila v bitevní pole.

„U všech jointů, to byla šlupka,“ zasmál se Uhřík, když ve zpětném zrcátku uviděl to peklo za námi. Nevypadal, že by ho to nějak vyděsilo. Naopak. Tvářil se přitom vzrušeně a nadšeně. Poznával jsem ho, byl to starý dobrý Uhřík. Celou dobu předtím jsem cítil, že je někdo jiný. Byl rozvážný, odtažitý, jako by tou mutací zvážněl, změnil se v jiného člověka, ale teď jsem viděl zase starého dobrého Uhříka. Možná mu Dany fakticky prostě jenom sehnal dobrej vzorek, ale možná to bylo tím, že jsme byli v akci. Adrenalin pomůže skutečné duši člověka prodrat se na povrch.

Zatímco se Uhřík znovu pustil do zpěvu

Kalašnikova, vyměnil jsem zásobník v glocku, vystrčil polovinu těla z auta a chystal se vypálit do kolotoče další dávku. Kolotoč nalétával blíž k nám, zřejmě chtěl mít jistější mušku.

„Drž se,“ řekl najednou Uhřík a zároveň prudce strhl řízení doleva. Zatraceně prudce. Vypadl jsem z auta. V šoku jsem pustil glock, který odletěl někam do nenávratna, a skončil na silnici. Naštěstí mě zachránily reflexy. Stočil jsem se do parakotoulu a energii svého vymrštěného těla vložil do tří kotoulů, s jejichž pomocí jsem skončil ve křoví za silnicí. „Buch, buch, buch,“ další série explozí nejen roztrhla silnici v místě, kde jsem udělal „muže přes palubu“, ale vytvořila i souvislý pás kouřících kráterů až k Lexusu. Vstal jsem a uviděl, jak Uhřík zdrhá mezi první domy Katovic, ale auto už nikam nejelo. Na tři koňské délky před prvním panelákem na obzoru ho kolotoč dostal. Lexus se rozletěl na všechny světové strany a také nahoru a dolů. Vidět to Alenka, nejspíš umře zoufalstvím a žalem.

Aby těch explozí nebylo málo, otřásla se země jedním mohutným výbuchem. Tenhle byl ale v bezpečné vzdálenosti pro mou maličkost.

Výbuch oznamoval, že radar i jeho obsluha se stali minulostí.

* * *

Vytáhl jsem záložní pistoli – Desert Eaglea – a běžel obhlédnout trosky. Kolotoč sice na chvíli odletěl, ale pak udělal nad městem otočku, a když jsem dobíhal ke kouřícím troskám Lexusu, byl zpátky nade mnou.

„Chcípni,“ zasyčel jsem a vystřílel do kolotoče všech deset nábojů. Konečně jsem zaznamenal zásah. Z kolotoče začal unikat béžový kouř.

„Buch!“ nenechal si své poškození líbit kartanský pilot a vypálil po mně. Na svém původním místě už jsem ale nebyl. Nejsem včerejší a už vůbec ne dnešní. Když už, tak předvčerejší, takže vím, že upír musí být pořád v pohybu, jinak ho nepřítel dostane. A je úplně jedno, jestli je to kolotoč nebo Messerschmitt.

„Hej, čuráku, tady jsem!“ uslyšel jsem

Uhříkův hlas. Krčil se za panelákem a střílel do kolotoče z kalašnikova. Přidal jsem do kroku, tedy spíš do běhu, a mezitím jsem si vyměnil zásobník v Pouštním orlovi. Tohle vypadalo na další masakr civilního obyvatelstva. Musím přiznat, že těch Poláků by mi bylo líto víc než onehdá Albánců.

* * *

Jenže kolotoč nestřílel. Stoupal vysoko, aby mu střelba z kalašnikova neublížila. Nepochybuji, že měl ještě dost střeliva, aby srovnal ten havířský činžák, za kterým se mutant schovával, se zemí, ale jistě měl zákaz vyrábět civilní oběti. Bylo to určitě kvůli mrtvým v Tiraně a následnému poprasku na celém světě.

„Hej, šmejde, kam zdrháš?!“ volal na kolotoč Uhřík a hrozil mu samopalem, z něhož evidentně vystřílel všechny náboje.

Doběhl jsem k němu, opřel se o panelák a zamířil na kolotoč. Kouřící kolotoč byl vysoko přes kilometr, ale co to je pro Pouštního orla?

„Prásk, prásk, prásk,“ vystřílel jsem opět celý zásobník, než mi došlo, že byl poslední. Další střelivo jsme měli v autě. V tom autě, jehož zbytky se válely všude okolo. Kolotoč jsem ale zasáhl. I na tu dálku jsem uviděl, jak intenzita kouře zesílila a kolotoč se víc houpavě než obvykle táhl pryč od nás.

* * *

„Jak jsi to, sakra, přežil, ty zhulenej bastarde?“ zeptal jsem se Uhříka, zatímco jsem prázdnou pistoli schovával zpátky do pouzdra.

Pokrčil rameny, podrbal se kalašnikovem na zádech a řekl: „Jak jsi vyletěl oknem pryč, myslel jsem, že to mám udělat taky.“

„Co?“ vykřikl jsem. „Já jsem vypadl po té tvé prudké zatáčce.“

„Aha,“ usmál se Uhřík, „hezké nedorozumění, zachránilo mi život. Myslíš, že si stihnu ubalit jointa?“ zeptal se.

„Neřekl bych. Ten zvuk, to jsou policejní sirény. Zdrháme.“

* * *

Katovice se v polovině padesátých let na tři roky přejmenovaly na Stalingród. Ten název jim měl zůstat. Pro tak hnusné město se hodil víc než dokonale. Hnusná města by měla mít hnusné názvy. A některé části Katovic byly vážně nechutné. Třeba ta paneláková čtvrť, kterou jsme se hnali. Čím déle jsme probíhali ulicemi a uličkami, tím byly paneláky z padesátých let ošklivější. Cestou jsem zahlédl, že šlo o čtvrť s názvem Podlesie. Nejdřív v ní bylo všude živo. Lidé vybíhali z domů, obchodů i hospod a vykukovali z oken, aby zahlédli, co to na okraji města kartanský kolotoč prováděl. Jenže s tím, jak přibývalo policejních sirén, mizeli lidé zpátky v hospodách a domech.

* * *

Policejní pozornosti se nám, bohužel, nedařilo unikat příliš dlouho. Zvlášť Uhřík, který při výskoku z auta ztratil pokrývku hlavy, běžel, jak se říká, prostovlasý. Jeho zmutovaný obličej tak přitahoval pozornost jako magnet. Nikoho ale neděsil. Každý vytahoval z kapsy telefon a natáčel si ho. Když si někoho takového Uhřík všiml, zazubil se a vesele na něj zamával kalašnikovem. Párkrát dokonce teatrálně vykřikl:

„Teplice jsou nejlepší!“

„Zatrzymaj się! Ręce do góry!“ dokonale nás překvapila dvoučlenná policejní hlídka. Zrovna jsme přeběhli most přes řeku Rawu. Stáli v boční uličce za řekou a mířili na nás pistolemi. Jejich auto stálo opodál. I když byli v uniformách, jejich Škoda Yeti byla civilní. Kdo ví, možná zrovna jeli ze šichty domů, když jim nahlásili pohotovost.

„Fízlové,“ odplivl si Uhřík. Oba jsme se zastavili. Ne že bychom se chtěli vzdát. Policajti a jejich hračky nás fakt neděsili. Spíš mě napadlo něco úplně jiného.

„To auto vypadá docela dobře. Navíc mu určitě zůstaly klíčky v zapalování,“ zašeptal jsem Uhříkovi.

„Proč ne, v Yetim jsem ještě nejel. Přitom je to docela stará kraksna,“ pokrčil rameny a stejně jako já dal ruce nahoru. Pořád v nich ale držel kalašnikov.

„Tu zbraň! Zahoďte ji!“ zakřičel poměrně slušnou češtinou polský policajt. To bylo na Slezsku vždycky nejkrásnější, uměli stejně tak dobře polsky jako česky. Aby ne, když se odtud už dvě stě let pašoval alkohol na Moravu.

„Jakou zbraň, pičo?“ zeptal se nechápavě Uhřík. Policajta tím dokonale vyhodil z rovnováhy.

„Ten kalašnikov! Kalašnikov!“ zařval vztekle policajt.

„Jo, tuhle zbraň?“ zasmál se Uhřík, ale samopal nepustil.

„Super, zabav je, zkusím je dostat s minimálním zraněním a pak rychle do auta,“ zašeptal jsem.

Jenže v tu chvíli nás dohnaly ječící sirény. Během pár sekund dorazila dvě policejní auta a další sirény se blížily.

„Pičo, bude veselo,“ rozzářil se Uhřík.

* * *

Kromě policistů najednou začalo přibývat i čumilů. Vylezli z nedaleké hospody postavené ve stylu bolševických osmdesátých let. A už podle názvu Kopalnia to byla havířská hospoda. Chlapíci měli všichni mezi třicítkou a šedesátkou. Vesměs holé hlavy, ruce jako Pavlína Lexová stehna (vzpomínka na její stehna mě, pravda, trošku rozrajcovala) a výrazy plné nenávisti.

„Héj, fízlové, co ti dva provedli?!“ zařval nejvyšší z nich. Chlapi jako on většinou mívají přezdívky jako Bejk, Drobek nebo Řezník. Vypadalo to, že už od pohledu jsme mu sympatičtější my dva s Uhříkem než přibývající policejní příslušníci.

„Jsou to zločinci, občané, vraťte se zpátky. Jsou těžce ozbrojeni,“ zařval mu v odpověď policajt, načež Uhřík pustil kalašnikov na zem.

„Už nejsou!“ zařval havíř a zbytek osazenstva hospody se rozesmál. Havířů mohlo před Kopalniou postávat tak dvacet, možná pětadvacet. Někteří drželi v ruce půllitry, jiní tága a tři frajeři si rovnou vzali ven židličky a bylo celkem jasné, k čemu je chtějí použít. K nabídce sezení kolemjdoucím určitě ne.

„Tohle vypadá jako docela zajímavá situace,“

pravil Uhřík.

„Hlavně je to naše šance, Tome,“ zašeptal jsem. „Uděláme to jinak, prostě prolítneme tou hospodou pryč. Takže: jeden…“

Na místo dorazila další dvě policejní auta. Z každého vyskákali čtyři policajti a okamžitě na nás začali mířit. Všichni měli obyčejné pistole. Zřejmě nikdo netušil, že se v Katovicích objevila stará známá firma Bezzemek.

„Dvě…“

Policajti ucítili, že navzdory nenávistně se šklebícím havířům už mají dostatečnou přesilu na to, aby nás zpacifikovali, a tak se k nám začali pomalu, profesionálně přibližovat.

„Tři!“

Chtěl jsem zároveň s tím zařvat něco jako

„Wolność!“ nebo nějakou jinou ptákovinu o svobodě, vlasti či Bohu, kterými jsem většinou způsoboval ztrátu koncentrace u protivníků, ale nakonec mě Uhřík předběhl. V bojové agonii si roztrhl košili a zařval: „Teplicééééééééééé!“

* * *

Překvapené policajty, kteří spatřili jeho zmutovanou hruď, to vyděsilo. Každý z nich udělal několik kroků vzad. Polekali se dokonce i havíři.

„Pryč!“ sykl jsem a rozběhl se k hospodě. Uhřík za mnou. Konsternovaným policajtům trvalo pár sekund, než si uvědomili, že jim zdrháme.

Za námi prásklo pár nesmělých výstřelů. Nemířily na nás, ale do vzduchu. Ani polští policajti nestřílejí do civilistů. A už vůbec ne do civilistů, kteří drží v rukou půllitry.

Naše počínání překvapilo i havíře. Prosmýkli jsme se kolem nich a vrazili přímo do Kopalnie. Bejk za námi. Zabouchl dveře a v klidu popošel k baru, u kterého jsme se zastavili. Dveře už nikdo neotevřel. Neviděl jsem, co se stalo před hospodou, ale řekl bych, že osazenstvo tam venku zablokovalo policajtům cestu. Havířská hospoda, zdá se, fungovala jako azyl mnohem lépe než ve středověku kostely.

* * *

„Kdo jste?“ zeptal se Bejk. Jeho polština měla nezaměnitelný slezský přízvuk.

„Teroristi,“ odvětil jsem.

„Musulmanský?“ řekl havíř a ruce se mu sevřely v pěst. Vypadalo to, že při kladné odpovědi by se do nás bez milosti pustil. Policie byla jedna věc, katolictví druhá.

„Ne, protikartanský,“ prohlásil jsem.

Havíř se usmál, ale ostražitě ukázal na

Uhříka. „A to je co? Hulk?“

„Něco takovýho,“ zasmál jsem se. „Kartanská bomba jej těžce zranila,“ zalhal jsem zkušeně.

„Zasraný bezbožní kartani,“ odplivl si Bejk a pak se divoce pokřižoval a zabrebtal něco o panence Marii z Čenstochové.

„Co to je? Hulk?“ ozval se najednou od pultu hospodský, který v ruce držel utěrku a basebalovou pálku. Zřejmě nezachytil naši předchozí komunikaci a vypadalo to, že

Katovičtí budou fanoušci Marvela. I když spíš hraného než kresleného, řekl bych.

„Musíme je odsud dostat pryč. Venku na ně číhaj policajti, Petře,“ řekl naléhavým hlasem ranař.

„Ty se brzo do toho vězení zase vrátíš, Bejku,“ odvětil hospodský, čímž jenom potvrdil moje podezření, co se omezeného počtu přezdívek pro svalnaté ranaře týče.

* * *

Hospodský stále svíral pálku v ruce, ale utěrku vrátil na výčepní pult. „Oni nám snad chtějí pomoct nebo co?“ vylétlo z mých překvapených úst.

„Dobrej nápad s tou pomocí,“ zahlaholil Uhřík a obrátil se na hospodského: „Nemáte jointa, šéfe?“

Hospodský se nechápavě zamračil. Nechápavý pohled mu zůstal i poté, co jsem ho pravým direktem na bradu uspal. Hospodský se zamotal a po barovém pultu se svezl k zemi.

„Kurva!“ vydechl překvapený Bejk, načež přeletěl dva metry hospodou a rozvalil se na podlaze. Tenhle kop jsem se kdysi naučil v Myanmaru, dřív, než mu začali říkat Barma. Barmský box a jeho kopy měly lepší techniku než ta profláklá thajská sračka.

Bejkovi to ale nestačilo. Zvedal se s mručením medvěda ze země a chystal se mi oplatit tu strašnou zradu. Uhřík se k němu přitočil a dal mu facku. Na první pohled nevypadala moc nebezpečně, ale Bejk se vrátil na podlahu a už nevstal. Až jsem se lekl, jestli vůbec ještě někdy vstane.

„Proč je vlastně bijem?“ zeptal se pak mutant nechápavě.

„Protože jsou moc hodný. Nesnáším hodný lidi. Musíme na ně brát ohledy, obětují se za tebe a nakonec je kvůli tobě zabijou. Už mě to nebaví. Nechci, aby kvůli mě hodný lidi umírali. Radši jim dám přes držku, a uchráním je tak před kartanským popravištěm.“

Uhřík pokrčil odevzdaně rameny. „No jo, to je fakt, ale mohli mít hulení. Zahulil bych. Všechno hulení jsem vytratil teď cestou,“ řekl a v jeho očích byl vidět opravdový žal.

„Poláci nehulej,“ odvětil jsem.

„Aha, tak to je v pohodě.“

* * *

Jenže nic nebylo v pohodě. Stáli jsme uprostřed obklíčené hospody a museli jsme rychle zmizet. Opravuji: zatraceně rychle zmizet.

Propletli jsme se okolo baru do zadní části hospody. Hledal jsem zadní východ. Podle toho, co jsem viděl z ulice, by měl vést někam mezi dvě řady činžovních domů. Jenže tam nebyl. Sudy se Zywiecem musel hostinský kutálet přes hlavní vchod. A v oknech měl mříže. Jedno ale vedlo na malý dvorek vzadu.

„Tomáši, máš práci,“ ukázal jsem na mříže při vzpomínce, co dokázal udělat s Izahanovou klecí.

Uhřík si plivnul do dlaní a za chvíli vzniklo z mříží cosi uměleckého. Aby umocnil dojem, vyrval okno z pantů. Ne otevřel. Prostě vyrval.

„Prásk!“ V hrudi mu uvízl výstřel. Uhřík udělal dva kroky vzad a pak se schoval za stěnu.

„Odstřelovači. Musíme rychle pryč,“ řekl jsem.

„Si kuř, pičo,“ pokýval hlavou pořád ještě překvapený Uhřík a proskočil oknem. Sesypala se na něj střelba odstřelovačů. Kulky hvízdaly nervózně kolem, jak policejní profíci stříleli jednu za druhou vyděšení tím, že mutanta nedokáží skolit k zemi.

Překonal jsem okno a stál v mžiku za ním. Odstřelovačům jsem byl ale stále ukradený. Palba mířila na Tomáše. Ke cti polskýchpolicejních odstřelovačů je třeba přiznat, že většina kulek v něm uvízla. Uhřík byl celý od krve a vypadal čím dál tím děsivěji.

Prohnali jsme se dvorkem až k otřískané zídce, která vedla na ulici. „Úí, úí, úí,“ policejní sirény oznámily, že v zadní uličce se shromažďují další posily. Jedinou šancí zůstávala Rawa.

„Rychle, na druhou stranu k řece!“ zařval jsem do policejní palby a šel zmatenému Uhříkovi příkladem. To jsem neměl dělat. Palba se najednou soustředila na mě. Tři kulky za sebou mě srazily k zemi.

„Cholera jasna,“ zaklel jsem polsky. Uhřík mě drapl za ruku a vytáhl nahoru. Pak jsme se rozběhli k zídce vedoucí na vedlejší dvorek. První jsem přeskočil já. Tedy spíš přepadl. Jedna policejní kulka se mi zakousla do zadku, já ztratil stabilitu a spadl na zem.

„Kdák, kdák!“ rozeřvaly se slepice, kterých tu mohlo být tak dvacet. No jo, věčná polská posedlost samozásobováním.

„Fuj,“ ohrnul svůj ošklivý nos Uhřík.

Válel jsem se v mazlavé vrstvě kuřinců. S trochou klouzání jsem vstal a rozběhl se k další zídce. Policejní kulky dál přilétaly, ale netrefovaly se do nás. Zřejmě nás odstřelovači najednou měli ze špatného úhlu.

Další přelez přes zídku. Tentokrát jsme skočili jen do kopřiv. Pod námi sráz a pak Rawa. Zřejmě nedávno pršelo, protože řeka měla dost vody, která se hnala divokým proudem vpřed. Rozběhli jsme se jako rozverní školáci. Znovu nás dohnaly kulky. Ne odstřelovačů, ale policajtů z ulice. Netrefil se ani jeden. Ono to z té dálky s těma jejich směšnýma ručníma hračkama šlo fakt blbě.

„Nesnáším koupání,“ zahuhlal Uhřík krátce předtím, než jsme se se šplouchnutím ocitli v řece.

Déšť kulek ustal. Ztratili jsme se policajtům z dohledu.

* * *

Nasadili jsme kraula. Nesnášel jsem tenhle druh plavání. Vlastně, plavání jsem nesnášel tak nějak obecně. Má matka Veronika mě donutila naučit se plavat, když mi bylo nějakých sto dvacet let. S upířími schopnostmi to nebyl až takový problém, ale jak říká staré upíří přísloví: Co se nenaučíš do stovky, to se nenaučíš dobře.

* * *

Uhřík se řítil vpřed jako delfín. Tedy v jeho případě spíš velryba, ale byl neuvěřitelně rychlý. Musel jsem nasadit všechny síly, abych s ním držel tempo. Během pěti minut jsme uplavali možná dva kilometry. Samozřejmě, pomáhal nám proud, ale i tak šlo o nadživotní výkon. Bylo ale na čase vylézt z vody. Policisté se určitě řítí podél řeky za námi a čím dále budeme od Rawy, tím lépe.

Vyšplhali jsme na břeh v místě, kde rostly nízké keře a mohutné vrby. Z dálky nás tak nikdo nemohl zahlédnout. Celí promočení jsme se vyškrábali nahoru a vyběhli na ulici.

„Tam, maluch,“ ukázal jsem na bizardní vozítko značky Fiat, které Poláci tak milovali.

„Do toho se fakt nevlezu,“ zavrčel Uhřík. Zaběhli jsme za roh a uviděli starou Škodu

Roomster. Zrovna k ní přicházel asi čtyřicetiletý chlápek s pětiletým chlapečkem.

„Táto, koukni, Hulk!“ zakřičel klučík a ukázal na Uhříka. Ten se nasraně zašklebil. Polák se otočil a při pohledu na nás se tak leknul, že neřekl ani slovo.

„Ještě jednou mi někdo řekne Hulk a utrhnu mu hlavu,“ zavrčel podrážděně mokrý Uhřík. Chlapeček zřejmě koukal na českou televizi, protože mu zatraceně dobře rozuměl. V jasném gestu si zakryl pusu a mlčel.

„Klíče.“

Nic víc jsem nemusel dodávat. Chlapík vytáhl z kapsy klíče, odemkl dveře škodovky a vložil mi je roztřesenou rukou do dlaně.

„Vrať se domů a nezkoušej volat policii. To auto odstavíme v Krakově a fízlové ti ho určitě vrátí. Pokud budu mít pocit, že policajti jdou po týhle značce, tak to auto nechám sjet do řeky a pak se vrátíme a ten chlap ti svou rukou provede fisting. Víš, co je fisting?“

Polák vytřeštil oči a opatrně zakýval hlavou, jako že ví. Víc slov nebylo třeba. Skočil jsem za volant, Uhřík se stočil dozadu a během pár sekund už jsme se hnali do Ostravy. Ve zpětném zrcátku jsem jenom spatřil, jak Polák drží křečovitě synka v náručí a běží zpátky do domu.

„My jedeme do Krakova?“ zeptal se nechápavě Uhřík.

„Ne, ale kdyby na nás náhodou práskal, tak budou mít policajti falešnou stopu. Jedeme zpátky do nočního klubu,“ vysvětlil jsem.

„Super, v Ostravě je totiž hulení a já už fakt potřebuju zahulit.“

Odboj

Návrat do nočního klubu byl triumfální. Hlavně proto, že Alenka s Izahanem už v něm byli dávno. Jelikož se všichni soustředili na nás dva, podařilo se jim bez problémů ukrást první auto, na které narazili. Navíc jsem zjistil, že Gerhardova mysl se vrátila ze svých toulek minulostí a je zpět tam, kam patří. A dokonce mu začínaly dorůstat končetiny. Tedy alespoň ty, které byly vidět. Jediný problém spočíval v tom, že vyžadoval zatraceně moc krve. Ňunínek se snažil, seč mohl, ale abychom se neprozradili, mohl jí získávat jen omezené množství. Řešili jsme to neustávajícím dobrovolným dárcovstvím mezi lidským osazenstvem klubu. Naštěstí se už vrátila Pavlína, tak na to bratři nebyli sami.

Pavlína s Ňunínkem byli také jediní, komu jsem povolil vylézat ven. Gerhard stejně nemohl a Danyho jsem chtěl mít po likvidaci katovického radaru raději také schovaného. Kdo ví, kolik kamer ho v naší společnosti zachytilo. Ti poslední, kteří by zejména teď měli vylézat ven, jsme byli my dva s Uhříkem. Naše záběry z katovických ulic ovládly televizní stanice. Nejvíc jich ovšem běželo na YouTube. Uhřík se stal hvězdou všech hitparád. Během týdne dosáhla videa s ním stovky milionů shlédnutí. Cenzoři se je patrně zpočátku snažili mazat, ale časem pochopili, že to má stejný smysl jako mazat z internetu porno. Nakonec vydali své klasické prohlášení o zákeřných teroristech, kteří bojují proti kartanskému dobru. Uhříkova hláška „Teplice jsou nejlepší!“ se brzy stala pozdravem rebelující mládeže.

V nočním klubu jsme se tak sice zahrabali jako krtci, ale měl jsem čím dál tím horší pocit. Svrběl mě zátylek v předtuše, že tahle naše skrýš už dávno není bezpečná. Přeci jen náš pohyb Ostravou začínající a končící v nočním klubu mohl vyvolat nežádoucí pozornost.

Díky tomuto opatření nás teď na kapacitu nevěstincového podzemí bylo víc než dost. Zvlášť když jsme tu měli být zavření tři týdny, které zbývaly do domluveného vyslání barbarské informační bóje. Uhřík, já, Izahan a Gerhard jsme spali v největší místnosti, bratři v menší, kterou si už dřív zařídili podle svého, a jediný, kdo měl nějaké soukromí, byla Pavlína. Nenarušoval jsem ho. Už jenom proto, že pořád někde někdo byl a něco chtěl a bylo mi jasné, že jen co se zkusím k zrzce do pokoje vloupat, objeví se tam nějaká dobrá zvědavá duše. Tak jsem alespoň zdokonaloval komunikaci s Izahanem a s Gerhardem vzpomínal na staré dobré časy, kdy byl svět jednodušší, bez mimozemšťanů, a já chtěl zavraždit Gerharda a on mě.

Nakonec jsem ale neodolal, a když už se mu začaly objevovat prsty na nohou, zeptal se ho:

„Co péro? Dorostlo ti?“

Gerhard se během první sekundy zatvářil, že jde o omyl, ale pak si uvědomil, že jsem to byl já, kdo ho rozstříleného do existence zvané

„trupík“ dotáhl do bezpečí, a odpověděl mi: „S Odinovou pomocí ano, ale běda, jestli se někdy zmíníš, že jsem ho neměl, a ukážu ti, jak jsme v Teutoburském lese kastrovali Římany.“

* * *

Místa dopadu bóje stanovili bratři čtyři, a protože jsme nevěděli, které si špioni oiwu vyberou, museli jsme se rozdělit na stejný počet skupin. Vždycky byl potřeba jeden řidič a jeden bojovník pro případ komplikací. Gerhard, který už dokázal chodit a zaklínal se Odinem i Lokim, že si dá bez problémů k večeři každého kartana, kterého potká, vyrazil s Ňunínkem na Šumavu. Uhřík s naším nejmladším odjeli na Vysočinu a Alenka s Izahanem si vzali oblast Česko-Saského Švýcarska. Technicky šlo o nejslabší kombinaci, protože mimozemský válečník měl jen nůž a o Alenkových schopnostech s glockem jsem měl své pochybnosti, ale jinak jsme to prostě udělat nemohli. Já s Pavlínou jsme si vzali Svatý Kopeček u Olomouce. Už jsme spolu jednu misi prodělali, takže všichni brali za hotovou věc, že vyrážíme spolu. Alespoň veřejně nikdo nedával najevo pochybnosti o mých čistých úmyslech, které jsem samozřejmě neměl.

Z Lexových garáží, které byly na několika místech Ostravy, jsme si v noci vybrali každý svůj Lexus a vyrazili lovit mimozemské sondy. Tentokrát jsme si na akci vzali i šifrovací telefony, abychom si mohli dát vědět, kdyby měl někdo z nás úspěch. A ten zrovna zaručený nebyl. Izahan nás upozornil, že přesnost může být v našem měřítku možná kilometr čtverečný. Snažil jsem se mu v reakci na tuhle informaci vysvětlit, co znamená a jak vznikl termín „hledat jehlu v kupce sena“, ale bylo to stejně složité jako protáhnout velblouda uchem jehly.

* * *

Tmavě modrý Lexus jsme zaparkovali na okraji lesa a vyšli klidným krokem na stanovené souřadnice. Cesta byla dost nepříjemná a naše GPS navigace nás vůbec nešetřila. Les tu nebyl příliš opečovávaný a pole okolo byla neobdělávaná a sloužila jen jako pastviny pro dobytek. Zhruba kolem půlnoci jsme dorazili pět set metrů od místa určení. Blíž jsem chodit nechtěl. Za pár minut by tu měla přistát jakási mimozemská bóje, a i když mě Izahan ujistil, že má padák, který se nad zemí rozevře, a nikoho tak nemůže zranit, chtěl jsem mít raději hlavu jinde, než bylo místo dopadu.

Lehli jsme si s Pavlínou na mez. Byla sice chladná noc, ale jinak bylo celkem teplo. Na konec září šlo o velmi slušné počasí, a toi přesto, že se začal zvedat studený vítr, který sem táhl od Bruntálska. Zrzka se na výpravu pořádně oblékla. Měla na sobě tatíkův myslivecký kabát a pod ním černý rolák. Na sobě černé džíny a pevné martensky. Chvíli jsme jenom tak mlčeli a sbírali odvahu, ale oba jsme už od okamžiku, kdy jsme nasedli do auta a vyrazili pryč z Ostravy, tušili, jak dnešní noc skončí.

„Šéf říkal, že máš holku. Někde tam,“ řekla

Pavlína a mávla rukou ke hvězdám.

„Jo, má v hlavě prastarou mimozemšťanku, která na téhle planetě havarovala před tisíci lety. Netuším, kdy se vrátí, nebo jestli vůbec,“ odpověděl jsem.

„Stýská se ti?“

Pokrčil jsem rameny, ale pak jsem si uvědomil, že to při svém zírání na hvězdy nemůže vidět.

„Jo, stýská,“ nechtěl jsem lhát. Nastala asi desetiminutová odmlka. Jelikož to nevypadalo, že by se blížil její konec, rozhodl jsem se přejít od slov k činům. Otočil jsem se na bok. Nahnul se k ní a políbil ji. Ústa měla zavřená, ale nebránila se. Jazykem jsem jí přejel rty. Ty po chvíli povolily sevření a naše jazyky se setkaly. Líbali jsme se nejdřív stydlivě, nesměle a nakonec vroucně. Začala vzdychat a já se odvážil pomalu jí rozepínat knoflíčky u kabátu. Jeden, dva, tři, čtyři, pět, šest a pak jsem jako ještěrka zajel rukou pod rolák i tričko pod ním. Na dotyk kůže rychle zareagovala. Lekla se a na chvíli jsem si myslel, že mou ruku odkáže do patřičných mezí, ale pak se zase uvolnila a já podebral prsty podprsenku a konečně se dotkl jejích ňader. Dlouho jsem takhle malá prsa nelaskal, ale přišlo mi to vzrušující. Napětí v mém rozkroku ještě zesílilo stejně jako Pavlínino vzdychání.

„Crrrrrrr,“ přidal se k našim hrátkám telefon, který se mi rozezvučel v kapse.

Ignoroval jsem ho a přesunul svou pravačku zpoza podprsenky k pásku u kalhot a začal s ním zápasit.

„Crrrr,“ neustával Sagem ve vyzvánění.

„Vem to,“ řekla Pavlína a prudce se posadila. Moje ruka skončila na studené mezi.

„Ano?“ řekl jsem do telefonu a zklamaně sledoval, jak si zrzka zapíná knoflíky u košile.

„Tady Aleš, máme tu bóji, takže to tam můžete zabalit.“

Podíval jsem se na zrzku, která si právě dopnula poslední knoflík u košile, a bylo mi jasné, že my jsme to právě taky zabalili.

„Alenko, víš už, co v té zprávě je?“

„Jo, oiwu souhlasí s naším plánem. Pokusí se ty dvě lodě zlikvidovat, ale spoléhají na to, že se pak zbavíme kartanů.“

„Stanovili nějaký časový horizont?“

„Do půl roku by to mohli stihnout.“

„Dobře, pojedeme ještě do Olomouce a necháme tam vzkaz pro Černého.“

* * *

Odbojáři se ozvali za týden. Tentokrát jsem nechal zprávu vyzvednout samotného Alenku. Pokud to nebylo potřeba, nechtěl jsem se zdržovat na veřejnosti. Navíc jsem jen těžko mohl odhadnout, kdy jsem mohl reakci očekávat, takže bylo potřeba, aby se náš člověkv Olomouci ubytoval a každý večer chodil schránku kontrolovat. Alenka byl na tu práci ideální. Už jenom proto, že jako jediný kromě mě věděl, kde je mrtvá schránka schovaná.

Během jeho výpravy jsme se rozdělili. Zbývající bratři Pávové a Pavlína zůstali v Ostravě, zatímco my upíři s další dávkou výzbroje a výstroje jsme se přesunuli na chatu. Tam se pak za námi vrátil Alenka i s vyzvednutým vzkazem. Ten byl velmi strohý. Nepocházel ovšem od Černého. Generál byl zatčen a pravděpodobně bez soudu popraven. Po akci na Pražském hradě a likvidaci vysílače se kartani a esemka pustili do tvrdého potírání nepřátel. Za jejich aktuální tažení jsme ovšem nemohli jenom my. Přesně jak jsem předpokládal, povinné odvody do kartanských služeb vedly k hromadným dezercím a nepokojům. Proto lidská mašinérie v kartanských službách rozjela zatýkání byť i jenom potenciálních nepřátel a sledování a potírání veškerých náznaků protikartanských aktivit. Nejvíc šli ale pochopitelně po mně. Jako vždycky.

Muž, který zastupoval Černého v odbojové organizaci, souhlasil s mým návrhem, abychom se setkali a připravili společnou strategii. Vypadalo to, že dosud laxní hoši tuší, že je na čase něco pořádného podniknout. Rovnou stanovil i datum, místo a čas – 21. září ve 23.00 v rozvalinách raně středověkého hradu Vildštejn. Bylo to dobré místo. Leželo nedaleko přehrady Slezská Harta. Pro nás prakticky za rohem, protože jsme tu z Kružberku byli za nějakých čtyřicet minut. Vojáci si na setkání nemohli vybrat lepší flek. Vildštejn ležel daleko od hlavních cest, uprostřed lesa s vysokými stromy, které jej dobře kryly před případnýminezvanými návštěvníky v kolotočích. Na tři strany od něj se táhl desítky kilometrů daleko hluboký les, kam se dalo utéct. Přitom sem vedla úzká asfaltová cesta, z níž se dobrý teréňák dokázal dostat po lesní cestě až k rozvalině. Samotný hrad jsem navštívil poprvé v životě až onoho jedenadvacátého září. Zbyly z něj skutečně jen základy zasypané hlínou a jehličím za stovky let. Všude okolo rostla vraní oka a kapradí.

Já, Alenka a Izahan jsme nechali auto kousek v lese a kolem desáté večer jsme si udělali pohodlí zhruba uprostřed rozvalin. Oběma jsem vnutil neprůstřelné vesty. Alenka dostal tentokrát glock se zásobníkem plným Šneků a Izahan měl kabát narvaný granáty. Na zádech se mu na popruhu kývalo uzi. Já jsem si vzal dva glocky se Šneky a pro štěstí i jednoho Desert Eaglea, kterého mi sehnala Pavlína. Uhřík a Gerhard se po zuby ozbrojení skrývali pár set metrů daleko.

Nečekal jsem, že jdeme do pasti. Na past by si každý rozumný člověk vybral mnohem lepší místo. Tohle vybíral někdo, kdo se naopak pasti bál. Přesto jsem nechtěl situaci podcenit. Stát se mohlo cokoliv.

* * *

Sýček, který měl hnízdo nedaleko od nás, už odhoukal půlnoc. Alenka kouřil svého třetího jointa a vypadalo to, že mu tráva dává pěkně zabrat. Chvílemi se totiž jen tak z ničeho nic tiše zasmál a oči měl rudé jako myšlení marxistovo. A pak konečně dorazili vojáci.

Dva Hummery, což byla moje oblíbená značka, přijely zběsilou rychlostí po lesní cestě až k někdejšímu hradnímu přikopu. Reflektory aut cíleně mířily přímo na naši trojici, která byla patrně nejroztodivnější ve světových dějinách – skládala se ze zhuleného ajťáka, upíra a mimozemšťana.

Z aut vyskákalo osm mužů v maskáčích a s černými kuklami na hlavách. Každý v rukou svíral samopal se světelným zaměřovačem. Červené tečky mířily přesně doprostřed našich hlav. Barbarovi doprostřed stažené kapuce mikiny. Alenka leknutím málem spolknul jointa.

„Hustý,“ řekl, což bylo na rodilého Ostraváka docela nečekané prohlášení.

Ale měl pravdu. Vojáci vyskákavší z Hummerů byli profesionální vojáci, kteří evidentně podobné akce nacvičovali celý život. Během několika sekund nás obkroužili. Stačilo udělat jediný nečekaný krok, jako třeba sáhnout po zbrani, a byli bychom plní dobře mířeného olova.

Zachoval jsem klid a doufal, že Gerhard s Uhříkem na tom budou stejně.

* * *

„Zdravím vás jménem řádu svaté Kateřiny,“ řekl jsem a udělal jeden opatrný krok vpřed.

„Ty kecy si nech, až budeš psát paměti. Já chci vědět, kdo doopravdy jsi,“ ozval se tvrdý, rozhodný a chraplavý hlas zpoza předního Hummeru. Kdybych byl obyčejný člověk, asi bych ho neviděl. Hummery musely mít speciální světla, protože standardní vybavení by nás tak neoslepilo. Jenže já jsem byl upír. Dokázal jsem vidět i věci, které běžný člověk neměl šanci zahlédnout.

Ten muž neměl samopal. Jenom v pravé ruce držel pistoli. Jeho tvář nezakrývala kukla, jen zelená americká vojenská čepice s kšiltem.

„Jmenuji se Jan Bezzemek, pane plukovníku,“ řekl jsem a užil si sekundu vojákova překvapení. Poznat pravou identitu toho muže nebylo až tak složité. Jan Procházka, bývalý velitel operační skupiny Lovců lebek z Afghánistánu. Jeho mládenci před víc než deseti lety lovili v afghánských horách ty nejstráženější šéfy Talibanu a Al-Káidy. Byl v první linii i při druhé korejské válce. Říkalo se mu Černého vlkodlak, protože pro generála Černého plnil ty nejtěžší úkoly. Bylo mu přes padesát let.

Rozhodným krokem vyšel před své vojáky. Měl buclatý, evidentně několikrát zlomený nos, na čele dvě hluboké vrásky a pod očima kruhy únavy. „Jan Bezzemek. Ano, pod tímhle jménem vás hledají kartani, ale takový člověk neexistuje a neexistoval, protože se nenarodil. Proto chci vědět, kdo k čertu jste.“

„Jsem ten, kdo říkám. A pletete se. Narodil jsem se. Psal se rok 1320. Tehdy jsem se jmenoval jenom Jan. Mé příjmení mi dal král Jan

Lucemburský, když mě v opilosti pasoval na rytíře. Pokud vypnete ta světla, která k nám jenom zbytečně mohou připoutat pozornost, všechno vám vysvětlím,“ řekl jsem klidným hlasem, a aby měla moje slova větší účinnost, pohlédl jsem na minozemšťana a dodal:

„Mimochodem, tohle je generál Izahan, velitel v armádě mimozemského druhu oiwu, kterému kartani říkají barbaři.“ Hned nato jsem lusknul prsty, což bylo naše domluvené znamení. Mimozemšťan si sundal kapuci. Mělo to přesně takový účinek, jaký jsem předpokládal. Plukovník na první pohled sice nehnul ani brvou, ale červená světla namířená na nás slušně zakolísala. Vojáci dostali větší dávku emocí než v horách Afghánistánu.

„Vypněte světla. Čtyři muži zajistí prostor, čtyři budou dál mířit na pana Bezzemka i jeho mimozemského přítele. A doneste mi někdo cigarety, tohle bude dlouhý rozhovor,“ řekl plukovník a měl pravdu.

* * *

Jen málokdy se mnou v životě někdo jednal na rovinu, takže když se tak stalo, poznal jsem to. Jan Procházka sice nechal polovinu svých vojáků, aby nás stále měla na mušce, ale přeskočil bývalý hradní příkop a přišel si sednout mezi nás. Také nám důvěřoval, protože mu bylo jasné, že kdybychom začali bojovat, zřejmě by to nepřežil. A tak jsem mu vyklopil všechno. Naprosto všechno. Mluvil jsem o Sangot, o jejích experimentech se šlechtěním lidské rasy, a že tím vytvořila nás. Vzhledem k tomu, že měl poměrně dobré zprávy o podstatě Legie nesmrtelných, nepřišlo mu to vůbec zvláštní. Prozradil jsem mu, že tuhle technologii získali díky pokusům na upírech a zradě mé vlastní dcery – Kateřiny. Přiznal jsem i všechny naše akce – dvě atomové bomby v Lebě, přepadení základny ve Fortaleze, bombardování Libavé, rychlý přepad Pražského hradu a nakonec i likvidaci katovického radaru.

Rozvážně kouřil jednu cigaretu za druhou, zatímco se totálně zhulený Alenka při některých pasážích mého vyprávění sem tam pochechtával, a jen občas mě přerušil, aby se ujistil, že mi dobře porozuměl. Jednou za deset minut nás pak přerušila plukovníkova vysílačka, jak se hlásili jednotliví vojáci, aby potvrdili, že okolo nás je čistý vzduch. Samozřejmě že nebyl. Nedaleko odtud se ukrývali po zuby ozbrojení Gerhard a Uhřík, ale ani vycvičení vojáci je nenašli. Nakonec jsem mu řekl vše o tom, co jsem věděl o oiwu, jejich historii a skutečném stavu války s kartany. To plukovníka zajímalo nejvíc. Když jsem skončil, rozpovídal se sám Jan Procházka a myslím, že mě překvapil stejně jako při našem setkání já jeho.

„Věděli jsme, že řád svaté Kateřiny je jenom zástěrka. Plukovník František Moravec předpokládal, že ve skutečnosti jste nějaký druh mafie s prastarými kořeny. Když po vás kartani usilovně rozjeli pátrání, začali jsme přemýšlet nad tím, že jste možná něco víc. Samozřejmě vysvětlení, že jste upíři, nás nenapadlo. Osobně bych poslal do blázince každého člověka, který by něco takového řekl. Jenže časem jsme nechápali, jak je možné, že si dáváte kartany v bojových skafandrech k obědu. A když jsme dostali první zprávy o Legii nesmrtelných, napadlo nás, že možná budete nějací zmutovaní lidé, kteří prostě žijí dlouho a mají velkou sílu.“

„To jsem si před pár lety také myslel. Teda úplně kdysi jsem věřil tomu, že mě stvořila temná bohyně, ale pak jsem začal sázet na mutaci. Nakonec jsem zjistil pravdu o Sangot,“ dodal jsem.

„Vaše kousky jsou samozřejmě úžasné a nikdo nezpochybňuje, jak moc kartany ničíte, problém je ale v tom, že teď, když žluťásci, jak jim říkáte, rozjeli povinné odvody do své Vesmírné armády, začali dost tlačit na pilu. Popravili spoustu lidí po celém světě, u kterých měli podezření na protikartanské aktivity, a utužili cenzuru. O Černého smrti se třeba nesmí nikdo dozvědět. Kromě náboru do armády rozjeli ještě dobrovolný nábor do kdysi tajných policií národních států. Každý teď špicluje každého. Snad každý hovor se odposlouchává, nabírají se udavači, aby hlásili cokoliv podezřelého, je to horší než v padesátých letech za bolševika.“

Při poslechu jeho slov mi bylo nějak zvláště.

Začalo mě tlačit v žaludku. Došlo mi, že si musíme začít dávat mnohem větší pozor, než jsme v nočním klubu dosud činili. Napadlo mě, že dokud oiwu nezaútočí, měli bychom se raději skrýt na Kružberk a nevystrkovat hlavy.

„Všechny tajné služby teď spadají přímo pod

Vesmírné námořnictvo,“ pokračoval plukovník.

„A velení nad nimi převzal Fred Channon.“

„Ty krávo, strýček Fredy!“ hvízdnul jsem, což Alenku probralo z klimbání. Naštěstí se jenom usmál, zamrkal červenýma očíčkama a opět zavěsil hlavu ke spánku.

„Strýček Fredy?“ zeptal se nechápavě Procházka a já mu ve stručnosti povyprávěl historii našeho vzájemného potýkání se až do letmého setkání na Hradě. Tentokrát se občasnému smíchu neubránil sám plukovník.

„Jak přišel k tomu umělému oku, pro nás bylo skutečnou záhadou,“ dodal a plácl se spokojeně do kolen.

Nakonec jsme se dostali k našemu plánu, který jsme ukuchtili s Izahanem. Ten dosud trpělivě seděl a pozoroval naši rozmluvu, které nerozuměl ani slovo. Alenka už naštěstí usnul, takže jsem mu z rukou vytáhl jeho tablet, a když měl plukovník otázku přímo na barbara, nechal jsem je vyříkat si to hezky pomocí překladače. Izahan co nejpodrobněji vylíčil situaci na vesmírném bojišti a co bylo pro mě nejdůležitější, vysvětlil Procházkovi, že i kdyby kartani válku s nimi vyhráli, tak brzy povedou nějakou další a budou k tomu samozřejmě využívat lidi.

„Lidstvo má tedy jenom dvě možnosti – podřídit se kartanům a vykrvácet v jejich službách pod hrozbou toho, že se naše planeta může stát terčem kterýchkoliv jejich nepřátel, anebo se spojit s oiwu, vyhnat kartany a doufat, že s jejich pomocí se ubráníme případnému kartanskému návratu,“ shrnul naši dlouhou rozpravu plukovník.

„Oiwu nám samozřejmě pomohou s ovládnutím kartanské technologie. A nezapomeňte, že pořád ještě máme v zásobě ty, kterým oiwu říkají První. Petra se jednou vrátí. Netuším kdy, ale v její hlavě se vrátí Sangot a ona nenávidí kartany. Určitě nám také pomůže,“ řekl jsem.

Plukovník si rozvážně zapálil cigaretu. Už asi patnáctou. Opět vyslechl hlášení svých mužů o tom, že je všude čistý vzduch, a já si přitom uvědomil, že začalo svítat.

„Za český odboj máte můj slib, že se v okamžiku, kdy oiwu zlikvidují ty dvě bojové lodě na orbitě, pokusíme o převrat. Tihle muži,“ mávnul rukou směrem ke čtyřem vojákům v kuklách, kteří nás stále sledovali s namířenými samopaly a vůbec nevypadali na to, že by je zmáhala únava, „nejsou jediní, které mám k dispozici. Budu informovat i všechny své kolegy z bývalého NATO. Američani do toho půjdou určitě, snad i Angličané a Němci. Ostatní se nejspíš přidají podle situace.“

„Dobře, nic víc jsem ani slyšet nepotřeboval,“ usmál jsem se a dost nešetrně vzbudil Alenku. Museli jsme si s plukovníkem ještě domluvit způsoby, jak se co nejrychleji kontaktovat, a hlavně systém kódů a hesel. Mrtvé schránky v kostelech mají sice vůni tradice, ale internet a šifrovací telefony dokáží zprávy předávat přeci jenom o něco rychleji. K domluvení šifrovaného internetového spojení jsem samozřejmě potřeboval Aleše. Internet byl jeho moře a on v něm byl žralokem. Alenka po probuzení vypadal kupodivu čile, i když „dát si jointa na probrání“ jsem mu zakázal. Nakonec jsme si všichni podali ruce, což v případě Izahana bylo dost komické. Zvlášť když nechápal, co to gesto znamená.

* * *

Po odjezdu Hummerů s vojáky jsme vyzvedli Gerharda s Uhříkem a vyrazili k Lexusu. Alenku jsem nechal spát a sám jsem si sedl za volant. Dupl jsem na plyn, a když motor spolehlivě zapředl, měl jsem najednou takový hřejivý pocit, že věci začínají jít jako po másle.

* * *

Tedy až do okamžiku, kdy Uhřík, který seděl vepředu na sedadle spolujezdce, pustil rádio. Pak se nám totiž svět zase v kravskou prdel obrátil.

Oběť

„Kurva, kurva, kurva!“

Ta slova kupodivu nepatřila mně. Alenka měl v očích slzy a už se ani nenamáhal zadržovat vztek. Seděli jsme u televize v Lexově chatě jako pět hromádek neštěstí a kromě občasného

„kurva“ neměl nikdo moc co říct. Gerhard zasmušile hleděl do zdi, Izahan se ani nepokoušel o komunikaci pomocí tabletu s překladatelským programem a Uhřík hulil trávu a nutil Alenku, aby ani on jointa nezanedbával. Chtěl ho alespoň trochu uklidnit. Jenže copak se šlo uklidnit, když v televizi stále dokola ukazovali, jak vám nějakej hajzl v přímém přenosu zastřelil bratra?

* * *

Byl to Fred, Fred Channon, a řekl bych, že ten zmrd si to pěkně vychutnal. Vyklepaný Ňunínek stál v pozoru, jak mu podle všeho nařídili, a měl co dělat, aby neomdlel. Podle entuziastického moderátora, který reportáž, jež běžela v televizi každou hodinu, uváděl, se vše odehrávalo na provizorním popravišti ve vnitřním dvoře ostravské věznice Heřmanice.

„Jménem vojenského soudu Vesmírného námořnictva odsuzuje se Jiří Páv za osnování teroristických akcí proti zájmům kartanského vojenského velení a za spolčení se s nepřítelem k trestu smrti,“ řekl skinhead anglicky, vytáhl pistoli a střelil Ňunínka do hlavy. Když mladý počítačový nadšenec padnul k zemi, ještě třikrát do něj vypálil. Tělo sebou pokaždé škubnulo, jak mu kulka dodala kinetickou energii. Ňunínkův věčně zasněný a nepřítomný výraz se změnil v mrtvolný. Kamera zabrala vytřeštěné vyděšené oči a krev, která z něj vytékala na šedivou dlažbu.

Zhruba podobně proběhla v přímém přenosu i exekuce na otci Markovi a ostatních členech Metropolitní kapituly. Tu ale neprováděl Fred osobně.

* * *

Kartani přitvrdili, přesně jak nás plukovník Procházka varoval. Bohužel pozdě. Únos Izahana byl pro ně poslední kapkou. Zatím naše útoky snášeli celkem trpělivě, ale teď nám definitivně vyhlásili totální válku. Teda mně. Moje jméno opakoval Fred Channon pořád dokola.

„K trestu smrti byli odsouzeni i další spiklenci, kteří v podzemí špinavého nevěstince plánovali teroristické útoky proti vojenským, ale i civilním cílům, a to Pavlína Lexová a Daniel Páv. Teroristé budou popraveni za tři dny, pokud se do té doby nepřihlásí hlava celé teroristické organizace Lidové fronty pro osvobození planety Země od kartanské okupace Jan Bezzemek,“ odříkával Fred anglicky a pak vše znovu opakoval český překladatel. Na obrazovce blikalo i několik mých fotek s upozorněním, že jde o nebezpečného zločince a za informace vedoucí k mému dopadení se vypisuje odměna deset milionů eur.

Deset milionů v šustivých eurovkách byla vážně slušná částka. V dnešních cenách nejmíň pětinásobná, než jakou nechal Hitler vypsat za dopadení atentátníků na Heydricha. Asi bych se tou sumičkou i docela kochal, kdybych neměl před očima chladnokrevnou popravu nevinného kluka.

„Jak nás mohli odhalit? Jak nás mohli odhalit?“ opakoval stále dokola psychicky zhroucený Aleš v okamžicích, kdy zrovna nekřičel: „Kurva, kurva, kurva!“ Na jeho otázku jsem v té chvíli, bohužel, neznal odpověď, ale šancí, jak nás dostat, bylo určitě dost. Dělali jsme příliš mnoho věcí, které k nám kartanské posluhovače mohly přivést. Ať už to byla práce hochů na internetu, naše nákupy zbraní nebo možná někdo jenom nahlásil pohyb podezřelých individuí okolo jednoho zaplivaného nevěstince. Nejpravděpodobnější ale bylo, že nás práskl někdo z bývalých Lexových obchodních partnerů. Párkrát jsem Gerhardovi asistoval při jejich umoudřování a někoho napadlo, že když se nás zbaví, může si opět ukrojit část Lexova impéria. Takže jako vždycky, byla to zřejmě moje chyba. Začínal jsem si na to zvykat.

Noční klub už neexistoval. Robokopové ho srovnali se zemí. Neviděli jsme, jak vnikli dovnitř, televize ukazovaly jenom výsledek – rozbořené a ohořelé zdi místa, které se stalo naším novým domovem.

Na jednu stranu jsme měli štěstí, že jsme se v době kartanského přepadu vydali na sraz s vojáky. Přesto jsem se neubránil myšlence, že bychom s Uhříkem a Gerhardem možná dokázali útok robokopů odrazit a dostat všechny do bezpečí. Logika mi však říkala, že bychom dopadli jako Gabčík s Kubišem a s námi by se do kartanských žlutých slizkých pařátů dostali i Izahan a Alenka.

Vstal jsem od televize a z Lexova baru, který jsme už dokázali s bratry Pávovými během našich večírků docela slušně vyplenit, jsem si vzal láhev Zubrowky. Nejlepší vodka na světě se mi rozplynula na jazyku, zahřála mě v krku a následně v žaludku.

„Vzdám se. Nemůžu v tom Danyho a Pavlínu nechat. Ten magor je určitě zabije,“ řekl jsem.

„Blbost. Absolutní blbost. Zabije je tak jako tak a k tomu dostane tebe jako bonus,“ odvětil Uhřík a mocně si přitom potáhl z jointa. Snažil se zůstat klidný, ale i jeho to vzalo. Ještě jako člověk měl docela měkké srdce a stále víc a víc se mu vracela jeho původní osobnost a povaha, i když se to teď všechno skrývalo v mutantím těle.

„Tome, neznáme se dlouho, ale myslíš, že mě dokážeš odradit od mého vlastního rozhodnutí?“ Byla to řečnická otázka, protože Uhřík moc dobře věděl, jaká je odpověď. Přesto statečně vzdoroval.

„Ty dva stejně nepustí. S tím nepočítej. Řekni mi jediný skutečně racionální důvod, proč by ses měl kartanům vydat, a já ti přestanu odporovat.“

Měl samozřejmě pravdu. Moje rozhodnutí bylo naprosto iracionální a impulzivní, ale když jsem se nad tou situací zamýšlel, docházelo mi, že vlastně nemusí být tak úplně nesmyslné.

„Až mě dostanou, tak se budou určitě soustředit na mě a Pavlínu s Danem nechají o to déle žít. To je první důvod. Druhý je, že nejdou po tobě a Gerhardovi, a i když vědí určitě, že Alenka je do všeho taky zapletený, nebudou ho považovat za hrozbu. Pokud zůstanu v úkrytu, budou nás pronásledovat ze všech sil. Půjdou po nás jako koza po salátu. Nedají si pokoj, dokud nás jejich špiclové nevyčmuchaj a nedostanou všechny. Navíc víš, co nám řekl plukovník Procházka. Jdou po každém, kdo by mohl mít něco společného byť jen s myšlenkou na odboj proti nim. Vojáci se musejí připravit a potřebujeme, aby je kartani nerozdrtili dřív, než se oiwu pokusí zničit jejich válečné lodě. Moje skrývání se sice přivádí kartany k infarktovým stavům, ale pokud přitom zlikvidují všechny, kdo jsou schopni se jim postavit, je veškerá naše práce v posledních dvou letech naprosto zbytečná. Tenkrát v Římě se upíří klany rozhodly, že musíme proti kartanům bojovat a vykopat ty kundy ze Země, a i když nás zůstalo málo, tohle rozhodnutí musíme naplnit. Když se jim vzdám, ukolébá to naopak jejich ostražitost a zmírní tažení proti nepřátelům, protože Fred je přesvědčený, že veškerý odpor proti kartanům od začátku okupace je hlavně moje práce. Budou se opájet pocitem vítězství a pak, až oiwu zničí lodě, osvobodíte mě.“

Mlel jsem páté přes deváté, lomcovaly mnou emoce – vztek, rozrušení, smutek a mnoho dalších vjemů a pocitů, které jsem snad ani nedokázal roztřídit, natož je pojmenovat, ale v podstatě jsem věřil tomu, že mám pravdu.

„Máš pravdu,“ řekl Gerhard, který zatím zádumčivě mlčel. „Ale ne ve všem. Mýlíš se v tom, že bychom tě snad mohli po případném vítězství zachránit. Tak dlouho ve Fredových rukou nepřežiješ. Zabije tě buď hned a podobně v přímém přenosu jako Jirku (při vyslovení bratrova jména se Alenka znovu neubránil slzám), anebo i v případě, že tě nechá zapáchat ve vězení, tě odkrouhne v okamžiku, kdy zjistí, že je jeho boj ztracený. Pamatuješ si na vašeho agenta A-54?“

„Ano,“ pokýval jsem hlavou. Paul Thümmel byl nejvýznamnějším agentem druhé světové války. Byl to Němec a já s Veronikou jsme ho kdysi donutili spolupracovat s Moravcovou československou rozvědkou.

„Popravili ho dvacátého dubna 1945. Ani ne tři týdny před koncem války. Podobně skončilo mnoho významných vězňů. Ten, kdo prohrává, nikdy nechce, aby jeho zkázu přežili ti, kteří mu nejvíc škodili. Vojáci, kteří by nám mohli pomoci s bojem, prostě musejí vydržet. Musejí to zvládnout, protože já ti zakazuji se Channonovi vzdát.“

„Gerharde, ty mi nemáš co zakazovat. Já tam přece nemůžu nechat Pavlínu a Danyho na pospas té kurvě, prostě nemůžu!“ poslední slova už jsem hystericky vyřvával.

„Můžeš, zkusíme je osvobodit. Pár podobných kousků už se nám povedlo, máme s tím zkušenost,“ řekl ne moc přesvědčivě Gerhard.

„A to přesně Channon ví. Nenechá je osvobodit. Nastraží past, bude na nás připravený. Možná že to nakonec chystá: přinutit nás zaútočit na jeho půdě, navíc v časovém presu. Proto řekl tři dny. Tři dny bude čekat na náš útok v plné pohotovosti. Přiblížíme se k Heřmanicím a je po nás. Určitě už tam jsou špionážní sondy a stovky legionářů s těma nejlepšíma bouchačkama a granátama, aby nás dostali. Jinak to nejde, musím se vzdát.“

„Herr Bezzemek, Sie sind dicköpfiger tschechischer Idiot, wer braucht seine Fresse zu zerschlagen!“

Gerhard byl tak naštvaný, že na mě zařval německy. To se ještě nikdy v životě nestalo. „Já jsem Radegast, narodil jsem se v době, kdy jste vy Slované ještě žrali kořínky někde za Dněprem. Říkali mi Plenitel, Ničitel národů, Smrt a také Zkáza. Všechny národy v Evropě se mě bály a ten váš natolik, že ze mě udělal boha! A nastane čas, kdy se mě budou děsit národy ne v Evropě, ne na světě, ale v celém tom zasraném vesmíru a ty…,“ jeho hlas duněl jako zvon. Tohle byl ten opravdový Gerhard. Ten, o němž si Slovanští upíři vyprávěli děsivé legendy a každý se ho bál. „… ty mě poslechneš, ty slovanský útlocitný a přecitlivělý idiote, protože je na čase, aby ses přestal chovat jako dítě a začal uvažovat jako válečník.“

Ve chvíli, kdy Germán dokončil svůj proslov, už stál. Najednou vypadal i nějak větší. Vypínal se až ke stropu, jako by s tím, jak ukázal svou dávnou identitu, vyrostl. Jeho slova jako by vířila vzduch v místnosti a odrážela se od stěn pokoje. Musel jsem chvíli počkat, než jsem se odvážil promluvit.

„Dobře, Gerharde, poslechnu tě,“ řekl jsem a snažil se, aby to vypadalo co nejvíc pokorně a smířeně. Jenom vypadalo, protože já už jsem prostě takový. Jsem útlocitný a přecitlivělý idiot a nemůžu nechat ty dvě skoro ještě děti na pospas Channonovi a jeho pistoli. Prostě nemůžu. Zvlášť když je to moje chyba. Pod mým velením jsme nejdřív ztratili Uhříka, ze kterého se stal děsivý mutant. Pak zemřela Michelle, a Lucie tím přišla o dva milence za sebou. A nakonec Ňunínek. Nevinný kluk, který si chtěl hrát na odbojáře proti mimozemšťanům. Musel jsem nést odpovědnost za to všechno. A hlavně udělat cokoliv pro to, abych neměl na svědomí další dva lidi.

Zvlášť ne poté, co mě Pavlína nechala sáhnout si na její prsa.

* * *

Lexova chata netrpěla takovým nedostatkem prostoru jako podzemí nočního klubu. Každý z nás měl svůj pokoj, a tím pádem i dost soukromí. Když jsme se po té vypjaté hádce vydali do svých ložnic, hned jsem vytáhl šifrovací telefon a prostě vytočil číslo 158.

„Policejní ústředna Ostrava. S čím vám můžu pomoci?“ ozval se odtažitý, profesionální hlas asi čtyřicetileté ženy. Přesně takový profitón jsem čekal.

„Tady je Jan Bezzemek. Vyřiďte tomu kartanskýmu řiťolezci Fredu Channonovi, že se mu vzdám. Sejdeme se zítra ráno v sedm na Stodolní ulici. Ať si vezme čistý prádlo, protože až mě ráno uvidí, tak se z toho radostí posere. Dobrou noc, poklade,“ řekl jsem a zavěsil.

Sám jsem ovšem s dobrou nocí už nepočítal. Zkoušel jsem sice alespoň chvíli spát, ale nešlo to. Kolem půlnoci jsem se vypravil do Alešova pokoje. Také nespal. Hrál na svém tabletu tetris. Oči měl pořád červené a těžko říct, jestli to bylo víc z marihuany nebo z pláče.

„Dej mi klíče od auta.“

„Ale já… Co?“ vyhrknul nechápavě.

„Musím tvého bráchu zachránit. Pavlínu taky, samozřejmě. A také vám získám dost času na přípravu povstání. Jdu se vzdát.“

„Jenže Gerhard říkal, že nesmíš,“ namítal

Alenka.

„Chceš, aby ti zabili i druhého bratra?“ Zavrtěl hlavou.

„Fajn, tak mi dej klíče od auta a jestli můžu poprosit, tak i všechny peníze, které u sebe máš.“

„Co?“

„Alenko, prosím tě, přestaň se mě vyptávat, jako bys byl moje matka, a prostě mě poslechni, jasný?“

„Jasný,“ pokýval hlavou Aleš. Vytáhl ze šuplíku peněženku a vylovil z ní čtyři stoeurovky a ještě padesátku v mincích a jednu VISU s obrázkem mistra Yody z Hvězdných válek.

„Kartu nechci, klidně ji zahoď. Fredovi špiclové už ji určitě zablokovali. Za ty prachy děkuji. Gerhardovi to nesmíš říct dřív než v sedm ráno. Vyřiď mu, že jsem si nemohl pomoci, že to prostě musím udělat. A řekni mu, že mu děkuji za všechno, co pro nás udělal, a že až mi bude nejhůř, budu myslet na to, že jednou velký Radegast pokropí vesmír žlutou krví kartanů.“

Domluvil jsem, shrábl peníze i klíče od auta a zanechal Alenku jeho trápení a tetrisu.

* * *

Na co jsem potřeboval ty peníze, když jsem se šel vzdát Fredu Channonovi? Měl jsem ještě sedm hodin času a věděl jsem, že je to dost možná posledních sedm hodin mého života. Býval jsem obyčejný voják. Úplně obyčejný. Žral jsem prach, bláto i sníh na výpravách svého krále Jana Lucemburského a kromě vysilujících pochodů a krutých bitev s sebou vojenský život přinášel také nudu. Při obléhání jednoho bezvýznamného italského města jsme se snažili zabavit, jak to šlo. Když už nás nudilo hraní kostek, týrání zajatých nepřátel i souložení zavšivených prdelatých italských vesničanek, sedli jsme si jednou do stráně a bavili se o tom, co budeme dělat, až tohle tažení skončí, a co bychom dělali, kdyby se nám zjevil anděl a řekl, že nám zbývá poslední den života.

„Prošukal bych ho,“ řekl jsem tenkrát. „Vzal bych všechny svoje stříbrňáky, narval je do chřtánu těm nejkrásnějším dorotám, které bych našel, a poroučel bych si ty největší oplzlosti až do okamžiku, kdy bych skonal.“

Ty prachy sice nebyly moje a nebyly to stříbrňáky, nýbrž Alešova eura, ale stejně jsem s nimi naložil tak, jak jsem si tenkrát slíbil. Koupil jsem si jednu černošku, jednu Vietnamku a macatou blondýnu a užíval si života, který se mi dost možná krátil. K ránu jsem jim pak nechal všechny peníze, vyžebral od barmana panáka whisky na cestu a vyrazil s klidným srdcem za Fredem.

* * *

Stodolní ulice byla nezvykle tichá…

* * *

Celý den byl vůbec takový poetický. Poté, co se Fred další salvou ujistil, že se z asfaltu už nezvednu a neodplazím se někam do kopřiv, zapískal na své legionářské nohsledy, kteří dosud stáli v zákrytu za kartany. Potěšilo mě to, protože jejich obavy jenom dokazovaly, jaký ze mě měli strach. Jak to kdysi řekl? Že jsem nádor, nezničitelnej rakovinovej nádor? Tak nějak to bylo. Začínal jsem být ale smířený s tím, že i ten nejodolnější nádor může někdy zahynout.

Osm legionářů mě přikleklo k zemi, spoutali mi k sobě ruce i nohy nějakými speciálními pouty a pak mi na krk přimontovali ocelový obojek. Provlékli jím ocelové lanko a podali ho skinheadovi. Nejdřív jsem si myslel, že mě chtějí nějak důmyslně svázat, ale pak mi došlo, že Jihoafričan plánoval něco jiného, něco mnohem velkolepějšího.

„Frede, ty smradlavá kundo, tohle jsi musel vymýšlet nejmíň rok. Přiznej se, ty lišáku, že jsi nad touhle představou každý večer onanoval v koupelně a teď ti určitě stojí jak dubovej kolík,“ křiknul jsem anglicky na Channona. Ten ke mně přišel, plivl na mě a třikrát mě kopnul do břicha. Podíval jsem se mu mezi nohy a měl jsem pravdu. Stál mu.

* * *

Myslím, že to Izahanovo spoutání do řetězů a zatavené klece taky vymýšlel Fred. Podle toho, co provedl se mnou, šlo o jeho nesmazatelný rukopis. To ocelové lanko připoutané k mému obojku totiž přivázali k terénnímu autu se znakem dvou protínajících se žlutých hvězd, uprostřed nichž je malá černá planeta. Přitom se kolem mě pořád střídala esemka, kopali do mě a plivali na mě. Ani jsem se jim nedivil. Zabil jsem tolik esemek, že jejich kamarádi museli vydat nejmíň na tři pluky. Ležel jsem na zemi a krvácel. Ne dlouho. Tedy krvácení netrvalo dlouho. Čekání ano. Určitě dobrou půlhodinu. A pak nad námi začal kroužit vrtulník televize Nova a bylo jasné, na co Fredy čeká. Chystal velkolepou jízdu. Triumfální jízdu za přímého přenosu kamer. Jasný vzkaz všem povstalcům: Tohle byl nejlepší z vás a my ho tu táhneme jako mršinu a pliveme na něj.

Ulice se začala plnit auty televizních štábů. Byli tu všichni: CNN, Reuters i Fox. Obloha byla za chvíli plná televizních vrtulníků. Pak Fred vytáhl nůž, přišel ke mně a rozřízl mi oblečení. Všechno včetně trenýrek. Ještě před šesti hodinami je štíhlounká černoška sundávala svými běloskvoucími zuby a teď je páral Fred svým nožem.

„Takže ty jsi ještě ke všemu buzna? Fredy, Fredy, ty jsi muž plný překvapení,“ řekl jsem mu anglicky a čekal nějakou další střelbu, ale nic nepřišlo. Vzhledem k většímu počtu televizních kamer na metr čtverečný, než bylo na pohřbu princezny Diany, musel trošku držet nervy na uzdě. Za doprovodu mých sarkastických poznámek ze mě odřezal a strhal zbytky oblečení, a když jsem byl už jen nahý a spoutaný, naskočil za volant a rozjel se desetikilometrovou rychlostí vpřed Stodolní ulicí až k tramvajové zastávce a pak dál po kolejích. Jednotka robokopů nás s dusáním následovala.

Kdybych nebyl zraněný, asi bych to nějak zvládl, ale zhruba po kilometru jsem začínal pekelně trpět. Auto projíždělo po dlažbě, přes koleje i patníky a chvílemi Fred přidával rychlost, aby ji pak zase ubral. Kůže na dobré polovině těla se mi odřela až na maso, a to maso se dál odíralo. Každou chvíli mě nějaký výmol nekvalitních ostravských silnic praštil do varlat a měl jsem strašnou chuť řvát. Řvát, skučet, naříkat bolestí a prosit o milost. Ale nemohl jsem. Nemohl jsem kvůli všem těm vyděšeným lidem, kteří to divadlo sledovali z oken, a také milionům diváků po celém světě, kteří na to čučeli u svých televizí, jako by šlo o finále mistrovství světa ve fotbale. Hlavně jsem ale nemohl kvůli všem odbojářům, kteří se připravovali na povstání proti kartanům. Gerhard už se určitě chopil iniciativy a vzkázal jim, že přípravy na akci v kooperaci s oiwu pokračují, a já těm mužům a ženám po celém světě musím dokázat, že správný odbojář se jen tak zlomit nenechá. Pevně jsem sevřel zuby, zavřel oči a myslel na všechny, které jsem v posledních letech kvůli kartanům ztratil. Hlavně na Veroniku, mou matku, která mě stvořila a milovala stovky let. Třeba se teď na mě dívá z nějakého nebe nebo možná pekla, či kam se to odebírají mimozemskou technologií přetvoření lidé po smrti, a já jsem ji nemohl zklamat. Naštěstí jsem asi po čtyřech kilometrech Fredovy grandiózní jízdy ztratil vědomí. Jenom doufám, že v tomhle stavu neblábolím jako Gerhard. Kdo ví, co bych byl schopný ze svých úst vypustit.

* * *

Probral jsem se před branami heřmanické věznice. Fred se před ní prudce rozjel a pak rychle zastavil, takže jsem udělal pár drsných kotoulů a zamotal se do lana. To mě probralo. Netušil jsem, jestli mám vůbec ještě nějakou kůži. Tělo jsem měl jako v plamenech. Spalovala mě horečka, projížděly mnou laviny bolesti a do očí mi tekla krev. Nebo z očí?

Kartanské komando robokopů mě s napřaženými a odjištěnými pažemi obklíčilo a pak ke mně přiběhli legionáři, odvázali mě od auta a za lano mě vtáhli do věznice. Znovu jsem omdlel.

* * *

Probral jsem se až ve vězení. Dokázal jsem otevřít jen jedno oko. Byla tu skoro dokonalá tma. Naštěstí jen skoro, takže jsem docela dobře viděl. Hodili mě na samotku, která měla rozlohu maximálně metr a půl na tři metry. Nebyla tu žádná postel ani záchod. Nic. Tedy nic není správné slovo. Fredík mi celu nechal pečlivě přichystat. Celá podlaha byla pokrytá čerstvým kravským hnojem. Pach z něj sálal skutečně grandiózní, jenže mně to nevadilo. Já jsem na hnoji vyrostl. Matka mě porodila v chlévě a moje dětská postýlka byla kravskou močí nasáklá sláma. „Frede, ty děvko, vždyť já se tu cítím jako doma,“ zašeptal jsem a znovu omdlel.

* * *

Nevím, za jak dlouho jsem se probral. V mé hnojné kobce vládlo bezčasí. Hnůj stále stejně páchnul a já měl hlad. Strašný hlad. Mé tělo muselo pro regeneraci vyčerpat všechny zásoby krve a teď si říkalo o další, jenže já jsem neměl šanci se čehokoliv napít. Patrně už ji ani nikdy mít nebudu. Pohnul jsem levou rukou a zkusil si ohmatat tělo. Vyrostla mi na něm tenká citlivá kůžička. Převalil jsem se na bok, zavřel oči a snažil se odpoutat mysl od svého těla.

Před dvěma lety, když mě kartani ještě za pomoci zrádné děvky Kateřiny, kterou jsem osobně dekapitoval, zavřeli poprvé, zdálo se mi, že mluvím s Gerhardem. Nikdy jsme o tom spolu nemluvili, ale později, když jsem se dozvěděl o tom, že Sangot se svými syny dokázala být spojená myslí, napadlo mě, že to možná byl skutečný Gerhard. Nebo jeho podvědomí. Doufal jsem, že bychom se mohli myslí spojit i teď. Moc jsem si to přál. Vím, že by mi strašně vynadal. Řval by po mně německy, že jsem slovanský idiot a že jsem udělal strašlivou chybu. A já bych mu řekl, že teď už vím, že jsem to posral, ale že mi to nevadí. Asi jsem měl v sobě kus flagelanta, ale myslím, že někde uvnitř jsem věděl, že to, co mi Fred provedl, byl boží trest. Za všechny chyby, které jsem udělal a které za mě odnesli jiní. Nevím proč, ale nějak se mi najednou udělalo dobře na duši. Při té uklidňující myšlence jsem usnul.

* * *

„Herr Bezzemek, až já vás dostanu do pracek, tak to, co vám provedl ten jednooký búrský bastard, nebude vůbec nic proti tomu, co vám provedu já! Verstehen Sie?!“ řval po mně Gerhard v mé hlavě. Řval a řval a já jsem se z toho pěkného snu probudil.

Cela vypadala naprosto stejně. Má mysl ale byla mnohem silnější, než když jsem se probral poprvé. Cítil jsem, že i mé tělo je na tom lépe, a tak jsem se zkusil postavit. Šlo to. Odpadlo ze mě pár kusů hnoje a já se mohl protáhnout. Pár strupů přitom sice bolestivě popraskalo, ale jinak jsem se cítil dobře. Malátně jsem klopýtal po hnoji, ale zvládal jsem i chůzi. Jenže pak jsem zpanikařil. Vzpomněl jsem si totiž zase na Gerharda a to, co mu po výbuchu kartanského granátu chybělo. Během pikosekundy jsem si sáhl do rozkroku, a když jsem ho tam nahmatal, sice od hnoje, ale celého, spokojeně jsem se usmál.

* * *

Myslím, že mě Fred nechával vydusit. Strávil jsem v cele už možná dobré dva týdny a zatím mě nikdo nenavštívil. Čekal jsem, že mé mučení bude pokračovat podle Channonova slibu a každý den mi odsekne nějaký jiný kousek těla, dokud ze mě nezůstane jenom hlava bez očí, aby pak můj mozek mohl předhodit vranám, ale zdá se, že prostě jenom kecal. Anebo je tahle samota v hnoji jenom součást nějakého rafinovaného mučení? No, jestli tohle funguje v jižní Africe, tak na mě určitě ne. Abych otestoval svou sílu, zkusil jsem roztrhnout obojek na krku. Nešlo to, ale pravděpodobně byl vyroben z nějakého zatraceně odolného materiálu, takže by to asi nezvládl ani Uhřík, jehož síla daná radioaktivní mutací mě udivovala. Nechal jsem toho, udělal si na hnoji pohodlný pelíšek a usnul.

O dva dny později jsem se konečně dočkal.

* * *

Dveře cely se prudce otevřely a moje kobka se najednou rozzářila světlem. Chodba za dveřmi byla plná robokopů. Dva vešli dovnitř s takovou razancí, že se hnůj pod jejich nohama rozstřikoval až na strop. Zarazili mě až na podlahu a k obojku mi zase připoutali ocelové lanko. Jeden z robokopů si jej připevnil k paži a vyrazil do chodby. Aby se mnou nesmýkali, kam se jim zachce, musel jsem vstát a jít tam, kam mě vedl robokop.

Dorazili jsme do bíle kachlíčkované umývárny. Strčili mě ke zdi a najednou se v místnosti objevili dva muži v uniformách Vesmírného námořnictva. Vzali do ruky hadici se studenou vodou a dvacet minut mě sprchovali. Když vodu vypnuli, robokop mě zase chytnul za lanko a vyvedl o dvě patra výš. Moje hnojná kobka se nacházela v podzemí. Do druhého patra vězení se šlo přes cely. Byly plné. Viděl jsem za malými obdélníčky okének dveří, jak na mě zpoza každé cely někdo civí. Všichni ale byli potichu. Jediné, co se kolem rozléhalo, bylo dusání kartanských robokopů.

Ve druhém patře na mě konečně čekal Fred.

* * *

„Jak se vede, buzno?“ pozdravil jsem jej, přesně jak se na někoho takového sluší a patří.

Skinhead nepatřil mezi lidi, kteří si nechají nadávat. Vzal do ruky dřevěnou židli a zlomil ji o mou hlavu. Měl slušný rozpřah.

Spadl jsem na zem. Robokopové mě nešetrně chytli a připoutali ke zdi. Byly tam na mě připravené okovy. Odemykaly se malým patentním klíčem. Robokop jej položil na stůl vedle velkého nože. Už při tom pohledu se mi udělalo nevolno. Přesně jsem věděl, k čemu tady skinhead ten nůž má. Mimochodem to byl právě ten nůž, kterým ze mě na Stodolní odřezal oblečení. Zřejmě jeho nový oblíbený. Na motýlky a mačety už asi kvůli mně zanevřel.

„Budeš trpět, přesně jak jsem říkal. Každý den. Každičký den až do konce tvého života tě sem přivedou na obojku jako psa, protože ty jsi pes, a každý den ti uříznu nějakou část tvého těla. Četl jsem Antekovy záznamy a než jsi ho zabil, napsal, že máš velkou schopnost regenerace. Jsem na ni zvědavý. Moc zvědavý. Hlavně po tom, co už do konce života nedostaneš ani kapku krve.“

Fred zářil. Doslova a do písmene. Nikdy v životě jsem ho neviděl tak nadšeného. Vypadalo to, že radostí září snad i jeho umělé oko.

„Závidíš, protože tobě nedorostlo ani oko, co jsem ti vydloubnul, ani ruka, kterou jsem ti usekl, zmrde,“ řekl jsem a zkusil mu plivnout do tváře. Bohužel se mi nepodařilo nabrat dost slin, abych vyrobil něco jiného než trapně chabý pokus o prsknutí.

Channon se nenechal vyvést z míry. Popošel ke stolu v rohu místnosti, u něhož teď chyběla židlička, kterou o mě zlomil, a vzal z něj nůž. Rozpřáhl se a vrazil mi ho do podbřišku. Ostří před tím projelo mým penisem a já se konečně neudržel a vykřikl. Křičel jsem, řval jsem šílenou bolestí, vztekem a zuřivostí.

A malý sarkastický trpaslík v mé hlavě mi pošeptal, že teď jsme si s Gerhardem kvit.

* * *

Přesně jak mi Fred slíbil, byl každý den stejný. Robokopové mě vytáhli z hnoje, esemka osprchovala a kartani mě zase připoutali ke stěně. Pak dorazil Fred s nožem v ruce a něco mi uřezal. Osm dní mé tělo dokázalo regenerovat. Osmkrát mi Channon něco uřezal a ono se to zacelilo a vrátilo zpět. Nejdřív penis (chvála Bohu!), pak ucho, nos, malíček, palec na ruce, všechny prsty na levé noze naráz, pata a znovu penis. Jenže devátý den, kdy mi Fred uřezal ucho, už jsem neměl žádnou sílu, vůbec žádnou energii, a i když se mi rána zacelila, už se mi další den neobjevil ani kousek ucha. Desátý den jsem byl proto dost vyděšený, když mě robokopové vytáhli z hnoje, nechali osprchovat a dovedli do Fredovy kanceláře, protože jsem věděl, jakou bude mít skinhead radost z téhle nové skutečnosti, a hlavně mi bylo jasné, co mi uřeže jako první.

Jenže ten den Fred do kanceláře nedorazil. Místo něj tam byli kartani. Dva. Málem se do té mučicí kanceláře, kam si Fred už čtyřikrát musel nechat donést novou židli, protože ty předchozí o mě kvůli mým superhrdinským hláškám zlomil, nevešli. Nešlo o běžné kartany. To jsem poznal už podle jejich bojového skafandru. Neměli paže na střílení, a pokud ano, tak ne tak napěchované granáty jako běžní bojoví robokopové. Vypadali spíš jako Antek, kterého jsem kdysi z toho skafandru vytáhl a rozmázl o zeď a který kdysi zahájil kartanské výzkumy Sangotiny upírské technologie.

Robokop mě jako vždycky připoutal ke zdi, položil klíč od okovů na stůl a zmizel.

„Jan Bezzemek?“ zeptal se jeden z kartanů, kteří celou proceduru mého připoutávání dosud bez hnutí sledovali, když jsme v místnosti zůstali sami.

„Chlapci, jste mimozemšťani, žádní druhořadí policajti z levné americké kriminálky. Kurva, nemůžete začít rozmluvu nějak originálněji než se zeptat na jméno, které znáte, protože mě tu držíte už skoro měsíc?“ zaskuhral jsem.

Zaskuhral je ten správný termín. Byl jsem vyčerpaný. Mému tělo došla energie i voda, kterou, byť v malé míře, upíři potřebovali. Začínaly mě z ničeho nic přepadávat halucinace a čím dál častěji jsem spontánně upadal do bezvědomí.

„Pane Bezzemku, my víme, že jste statečný muž. Ještě nikdy jsme neměli nepřítele, jako jste vy. Vaše drzost, odvaha, neohroženost, to všechno jsou vlastnosti, kterých si ceníme, a je nám líto, že jste na jiné straně než my. Víte, člověk jako vy by to mohl dotáhnout daleko. Dokonce si myslím, že byste měl na to, zaujmout místo plukovníka Channona,“ tlumočil mi elektronický hlas myšlenky kartana schovaného uvnitř skafandru. Podle toho, co říkal, bylo jasné, že tohle bude pan Hodný a vedle stojí pan Zlý. Určitě to bude pan Zlý. Tahle policejní výslechová metoda byla prostě tak dokonalá, že ji museli využívat i všichni mimozemšťani ve vesmíru.

„Jenže abys toho vůbec dosáhl, musíš s námi spolupracovat. Protože ti nic jiného nezbývá. Musíš nám říct to, co potřebujeme, protože když to neuděláš, tak zítra sem zase přijde plukovník Channon a něco ti uřeže, rozumíš?“ obořil se na mě pan Zlý. Zatím byl vlastně pan Neutrální, ale určitě brzy přitvrdí.

„Kde je gokchu, kterého jste unesli?“ zeptal se pan Hodný. Dokonce měl hlasový výstup seřízený tak, aby jeho hlas působil mile a vstřícně, zatímco elektronický hlas druhého kartana byl tvrdý a neúprosný.

„Go co?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Mimozemšťan, kterým ve vaší řeči říkáme barbaři. Nájezdníci, plenitelé, rabovači světů, neúprosní zabijáci, před nimiž vaši Zemi chráníme. Kdybychom vás nezachránili, už by vás dávno všechny zabili. Vy jste ho unesli a někde ho skrýváte. Dejte nám ho a my vás propustíme. A s vámi i ty dva lidi, které jsme zajali ve vaší skrýši.“ Kartan v roli hodného udeřil na správné místo. Snažil jsem se ze všech sil ovládnout, abych neukázal, že mám radost, že Dany s Pavlínou ještě žijí. Měl jsem vážně zatraceně dobrý pocit z toho, že má oběť nebyla zbytečná. Fred by je určitě zabil za slíbené tři dny, aby mě potrestal, kdybych se mu nevydal. Byla to lákavá nabídka – mimozemšťan za lidi, které jsem si oblíbil, ale já jsem jednak nemohl Izahana vydat, protože jsme uzavřeli spojenectví, a druhak jsem stejně nevěřil, že by Pavlínu s Danem pustili.

„Já teď nevím, kde je,“ řekl jsem něco, co byla beztak pravda.

„Určitě ale víte, jak jej najít. Přiveďte nás na jeho stopu. Poraďte nám, kde jej hledat, a vaši přátelé mají na dosah svobodu,“ řekl Hodný.

„Ale třeba ti na nich nezáleží a bylo by lepší, kdybychom je prostě popravili, protože ty nám stejně nic neřekneš, co myslíš?“ projevil se konečně Zlý, který si svou češtinu nastavil tak, aby mi tykal, zatímco Hodný mi zásadně vykal.

Byl jsem v koncích. Ať řeknu nebo udělám cokoliv, bude to špatně. Ne pro mě, ale pro Danyho a Pavlínu. Kartani teď vytáhli trumfy a já jsem neměl ani pikovou sedmu. Naštěstí vždycky se dá blafovat.

„No,“ hrál jsem přemýšlivého, „mohli bychom se domluvit. Ufoun za mé spojence. Ale musíte dodržet má pravidla. Nejdřív je propustíte, a když budu mít jistotu, že jsou na svobodě, tak vás dostanu k tomu vašemu ítýmu.“

Pan Hodný pohodil hlavou ze strany na stranu a řekl: „Ale to by možná mohlo být reálné.“

„Ne!“ pronikl místností zvučný hlas pana Zlého. „Pan Bezzemek si s námi jenom hraje. Ať vydá gokchu a my dáme milost Lexové a Pávovi a časem možná i jemu, když se pro nás udělá užitečným.“

„Měli bychom být vstřícní. Bezzemek se určitě chce dohodnout,“ jakoby namítal Hodný.

„Nechce, hraje o čas a já chci buď teď hned znát místo, kde se gokchu skrývá, nebo začneme hrát tvrdě,“ odvětil Zlý.

Kdybych neměl spoutané ruce, určitě bych jim zatleskal. Byli neuvěřitelní. Dokonale sehraná dvojka. Jako Starsky a Hutch, Hercule Poirot a kapitán Hastings, Bodie a Doyle nebo jako Richard Castle a Kate Becketová. Nejraději bych těm dvěma komediantům potřásl pravicí a pak je švihem rozmázl o zeď, jako jsem to udělal

Antekovi.

„Nehraji o čas. Chci se domluvit, věřte mi,“

zalhal jsem.

Zlý už nereagoval. Otevřel dveře a chvíli na to jimi prošla Pavlína. Na rukou a nohou měla pouta propojená vzájemně řetězem. Něco takového se dává jenom těm nejnebezpečnějším vězňům, a to ještě při eskortě mimo vězeňské zařízení. Na rozdíl ode mě měla na sobě alespoň oblečení. Šlo o šedivý vězeňský mundur. Byl jí velký. Nějak tu evidentně nebyli zařízení na dvacetileté hubené holky. A že byla setsakramentsky hubená. Musela za ten měsíc ztratit dobrých deset kilo. Vypadala jako dokonalá anorektička. Ale pořád se držela na nohou.

Zlý a Hodný to měli připravené. Určitě ji nechali přivést hned po mně a čekali, až naše rozprava dojde ke správnému okamžiku, kdy bude nejlepší přivést ji na scénu. Dovnitř ji dovedla žena, které táhlo určitě na padesát. Byla vysoká, měla velké, povislé prsy, i přes volnou uniformu Vesmírného námořnictva jí bylo vidět vypoulené břicho a také vlastnila dvě

brady. V hnědých očích se jí skrývala nenávist. Vypadala jako typická bachařka, která si životní frustraci ze svého zjevu a pravděpodobně i životních neúspěchů vybíjela na vězeňkyních. Uniforma esemek mě překvapila. Ještě před půl rokem ji nosili jen vybraní elitní dobrovolníci. Teď se zdálo, že kartani pod Vesmírné námořnictvo zařazují všechny ozbrojené a uniformované složky na planetě. Stačilo si vzpomenout na ty dva zoufalé strážné u vysílače, které jsem oddělal glockem. Až začnou esemka řídit i dopravu, bude to vážné. Kartani skutečně předělávali celou Zemi na svou výrobní a válečnou základnu. Jenom jsem doufal, že nehodlají všechny jednou předělat na upíry. Zrovna tahle osoba si už od pohledu dlouhověkost nezasloužila.

Bachařka naučeným švihem trhla řetězem, čímž Pavlína ztratila stabilitu a spadla na zem. Měla to skutečně dobře naučené. Pan Hodný nastavil jednu svou robotickou paži, aby jí pomohl vstát. Pak ale Pavlínu předal Zlému. Ten ji jednou paží chytl za řetěz spojující pouta na rukou a na nohou a z druhé horní paže mu vyjelo něco jako skalpel. Zbývající dvě paže zatím zůstávaly klidné.

Ostří se přiblížilo k Pavlínině tváři asi na centimetr. Zrzka na něj upřeně se strachem hleděla.

„Víš, Bezzemku, že když něco uřežeme jí, tak už to nedoroste?“ položil mi řečnickou otázku Zlý. Teď přišla chvíle pro Hodného: „No tak, Jane, mějte rozum. Skrýváte skutečnou zrůdu. My víme, že nás považujete za své nepřátele, ale gokchu jsou necivilizované bestie. Kdybychom Zemi nevzali pod svou ochranu, už by ji dávno vyplenili. Nechápu, proč chráníte odpornou bytost, kterou vůbec neznáte, a kvůli vám, jenom kvůli vám (slůvko jenom elektronický reproduktor dokonale zdůraznil), teď musí trpět tahle mladá dívka?“

„Kartane, ty vypatlaná žluklá děvko, není to náhodou tak, že trpí jenom kvůli tomu, že jste parta podělanejch zkurvenejch sráčů, kteří vlezli, kam neměli?“

Jenže kampak na kartany se železnou logikou. Pana Zlého jsem skutečně naštval. Jak poznáte, že je robokop naštvaný? Z výrazu jeho kovového skafandru těžko, poznáte to tak, že vám vrazí skalpel do těla a jedním švihem udělá dvaceticentimetrovou rýhu. Zajímavé bylo, že mi z té rýhy netekla krev. Už ve mně asi skoro žádná nezbyla.

Bolelo to, ale své prostořekosti jsem nelitoval. Alespoň jsem odvedl pozornost od Pavlíny. Ta začala ječet. Strašně a nekontrolovatelně ječet. Bože, jak já miluju to její ječení.

Bohužel netrvalo dlouho a jekot ustal. Zaúřadovala totiž bachařka. Panem Zlým puštěné zrzce podkopla nohy a pak jí zkroutila ruce tak bolestivě, že Pavlíně došel dech a zmlkla.

„Ach, pane Bezzemku, co to děláte? Proč nás nutíte té dívce ubližovat? Prosím, řekněte nám místo, kde vaši přátelé skrývají našeho gokchu a já zabráním utrpení té dívky,“ snažil se pan Hodný, seč mu síly stačily.

Pan Zlý si přitom opět přitáhl Pavlínu a přiložil jí svůj skalpel k pravému oku.

„Vydloubnu té malé čubce oko. Dejme tomu za deset sekund. Za dalších deset sekund druhé,“ řekl Zlý.

„A bude to jenom vaše chyba, jenom vaše chyba a nikoho jiného,“ dodal Hodný.

„Jane, prosím,“ špitla Pavlína. Až dosud se držela statečně, ale teď už jí šlo o všechno. Roztřásla se a podlomily se jí nohy, takže ji musela bachařka podepřít.

„Deset, devět, osm, sedm…,“ začal počítat Zlý.

„Vyhráli jste, řeknu vám všechno!“ křiknul jsem.

„Opravdu?“ zeptal se Hodný.

„Ano. Vím, kde se skrývá. Je v jedné dlouho opuštěné vile v Českém Brodě. Hlídá ho tam můj společník Gerhard. Určitě o něm musíte mít nějaké informace. Dovedu vás tam.“

„Lže,“ řekl Zlý.

„To je dost dobře možné, ale měli bychom mu dát šanci,“ přimlouval se Hodný.

„Dobře, ale pro jistotu té holce propíchnu jedno oko, aby věděl, že to myslíme vážně, a když tam, kam nás dovede, gokchu nebude, hned jí vypíchnu to druhé,“ informoval nás Zlý.

„Ne, neubližujte jí, vypíchněte to oko mně!“ zařval jsem. Pavlína už neměla ani sílu ječet. Jen třeštila oči a drkotajícími zuby se snažila vyslovit slovo ne.

„Když tak hezky prosí,“ řekl pan Hodný a rukou mávl na Zlého. Ten se ke mně obrátil a vrazil mi skalpel do pravého oka.

„Áááááááááá!“ řval jsem. Bolelo to strašně. Strašlivě. Kartan mi schválně vrtal skalpelem v očním důlku a způsoboval mi novu a novou bolest. A pak jej vytáhl.

„Hele, oko,“ řekl pan Hodný a Pavlína omdlela.

Z prázdného důlku mi tekla krev, otevřel jsem slzící levé oko a uviděl to pravé na skalpelu.

„Měli bychom mu vzít ještě něco. Generála

Channona to určitě potěší,“ řekl pan Zlý.

„Jistě by ho to potěšilo, ale nám jde hlavně o to, motivovat tady pana Bezzemka, aby nám jaksi věřil. Já si prostě pořád nejsem jistý, že nám věří dostatečně,“ odvětil teď už bývalý pan Hodný.

„Dobře, tak já vypíchnu jedno oko i té malé čubce. Nebudou si závidět,“ pravil Zlý a švihem paže se zbavil mého oka na skalpelu. To po ostří sklouzlo a zakutálelo se někam do rohu.

Všechny taťkovy holky

„Prásk!“ rozlehlo se prostorem. Ten zvuk jsem moc dobře znal. Říká se tomu akustický nebo také sonický třesk. Zažil jsem ho, když jsme s Petrou letěli ukradeným kartanským kolotočem. Někde nad věznicí se musel objevit nějaký superrychlý létající stroj.

* * *

„Prásk!“ otřásla se celá budova heřmanické věznice. Tenhle zvuk jsem také znal moc dobře. Byla to velmi silná detonace.

„Prásk!“ dala o sobě vědět druhá, o něco menší exploze a hned po ní zase další. A pak znovu ten zvuk, když něco létajícího prásklo do bot a zmizelo odsud superrychlostí.

Pavlína stále spočívala ve spárech Zlého a už byla zase při vědomí. Ty výbuchy by probraly i mrtvého. Nevypadla ale, že v tomhle stavu vydrží příliš dlouho. Zvlášť když jí kartan šermoval před obličejem tou ostrou věcičkou vyčuhující mu z jedné paže. Já jsem také nezměnil pozici. Se všemi údy připoutanými ke zdi to jde ostatně dost blbě.

„Buch! Buch! Ratatatatata!“ Asi není třeba dodávat, že tyhle zvuky jsem také znal. Byly to výbuchy běžných granátů a střelba z pistolí, samopalů i kulometů. Kavalerie si sice dala na čas, ale byla tady, a to se počítá. Otázkou zůstávalo, kdo ta kavalerie je. Tipoval jsem na Gerharda s Uhříkem a Izahanem. Germán si patrně opět uvědomil, že beze mě prostě nemůže žít.

„Hlášení. Okamžitě mi sdělte, co se děje!“ zařval pan Hodný. Neptal se nás ani bachařky. Zřejmě byl jeho skafandr napojený na strážné u brány. Odpovědí mu bylo jenom hluché praskání. Kartan pravděpodobně přeladil frekvenci a znovu zařval: „Hlášení! Podejte mi okamžitě hlášení!“

Konečně se ozvalo cvaknutí funkční vysílačky.

„Útočí na nás, pane. Je to přepadení! Nějaké velmi dobře ozbrojené komando! Pronikli přes brány, jsou už ve vnitřním areálu věznice!“ Voják, který odpovídal, jen těžko popadal dech, přesto do vysílačky hystericky křičel.

„Ale kdo, zatraceně?!“ křiknul si pro změnu pan Zlý.

„Nějaký zasraný zmrdi, pane. S kytičkama.“

* * *

Kartani jako by se zasekli. Prostě tam stáli, nehýbali se ani nemluvili. Museli být pěkně zmatení. Slyšeli zvuky střelby a ke všemu se zdálo, že jediný voják, se kterým se spojili, měl pravděpodobně halucinace. Dost možná komunikovali s jinými kartany prostřednictvím své vlastní komunikační sítě. Po snad dvaceti sekundách se konečně pohnuli.

„Hlídej ji. Pokud se pokusí utéct, zabij ji. Máme ještě jednoho zajatce, se kterým si můžeme pohrát,“ oznámil bachařce Hodný, který tak definitivně vypadl z role.

Zlý pustil Pavlínina pouta, takže už jí nic nebránilo se vyčerpáním sesout k zemi. Pak se oba otočili a kvapným krokem zmizeli z místnosti. Dveře práskly, jak je za sebou poslední kartan plnou silou zabouchl.

„Vstaň, děvko. V přítomnosti velitelky se stojí,“ zaburácela bachařka. Po zmizení obou kartanů najednou jako by vyrostla. Dřív jsem si to neuvědomil, ale v přítomnosti kartanů byla trochu shrbená. Teď se narovnala. Náhle celému prostoru dominovala se vztyčenou hlavou. Pavlína se skutečně postavila. A do pozoru. Zřejmě ji za ten měsíc bachařka a její kolegyně pořádně vycvičily k obrazu svému.

„Na co si tu hraješ, ty tlustá pičo? Co si o sobě myslíš, ty sádelnatá kundo? Tvoje matka byla prasnice a tvůj fotr ožrala, kterej to do ní omylem strčil, když šel navátej z hospody, tak si tu nehraj na něco, co nejseš.“

Musel jsem se v duchu pochválit. Měl jsem prostě skvěle vybroušený slovník. Toulal jsem se po Bruntálsku i havířovských krčmách po celé Ostravě a studoval ty nejvybranější nadávky, jaké se tu daly zaslechnout. Nejednou se mi to hodilo, protože dobrá nadávka v pravou chvíli přinese víc užitku než milé slovo. Bachařka si přestala všímat Pavlíny a otočila se na mě. Nejdřív sáhla po obušku za opaskem, ale když si uvědomila, že jsem upír, hrábla na druhou stranu a vytáhla pistoli. Obligátní CZ 75 a odjistila ji.

„Tak tohle ti nahrazuje penis, ty makabrózní pračubko?“ řekl jsem, když mi začala pistolí rozzuřeně mávat před obličejem.

„Já ti ten tvůj penis ustřelím, ty hajzle! Plukovník Channon se zlobit nebude. Ještě mě pochválí, ty hnojem páchnoucí hnusáku!“ prskala mi do obličeje bachařka.

„To se ale pleteš, ty koňomrdná smradlavá pičo. Jestli si někdo chce pohrát s mým pérem, tak Fredy. Šáhneš na něj a uškvaří tě zaživa. Ještě na tom vydělá, protože toho sádla bude na tři bečky.“

Mluvit sprostě mě vždycky bavilo, ale už mi docházel dech. Mlel jsem z posledního. Při některých slovech jsem se zalykal a jakoby zadrhával, a přitom jsem ještě nepředvedl ani promile ze své bujaré dekadentní slovní zásoby.

Naštěstí Pavlína velmi rychle pochopila, proč to všechno dělám, a začala se nenápadně přesouvat ke stolku, kde měl své trvalé místo Channonův nůž na uřezávání Bezzemkových tělesných kousků. Bohužel jí to šlo kvůli spoutaným nohám dost pomalu.

„Drž hubu, ty hajzle! Mně se neodporuje. Já jsem velitelka!“ řvala na mě bachařka a mířila mi pistolí na nohu. Řvát musela skutečně hodně, protože potřebovala přehlušit zvuky boje, které byly opravdu velkolepé.

„Ty jsi jenom tlustá kunda, kterou vrazila do děcáku vlastní matka, protože se na tak dementní děcko nedokázala ani dívat, ty jedna…“

Výstřel mě umlčel. Bachařka už to nevydržela a střelila mě do nohy. Zabolelo to. Opravdu hodně to zabolelo. Ne tak silně, jako když jsem přišel o oko, ale stejně to byla hnusná bolest. Byl jsem na pokraji zhroucení. Definitivního.

* * *

Jenže pak to zabolelo i bachařku.

* * *

Pavlína konečně popadla nůž a vrazila jí ho do ledvin. A znovu a znovu a znovu. Bodala do ní jako šílená. To, co jí bachařka ve vězení prováděla, muselo být dost hnusné, protože jsem přesvědčený o tom, že zrzka by ještě před měsícem nedokázala člověka zabít, ani kdyby jí to mělo zachránit vlastní život.

Už jsem se o tom zmiňoval: Bachařka si dlouhověkost prostě nezasloužila.

„Přestaň,“ zachrčel jsem. „Vycáká z ní všechna krev.“

„Aha, promiň,“ řekla nepřítomným hlasem Pavlína. Upustila nůž na podlahu a vzala ze stolu klíč, kterým se otevírala moje pouta. Když cvakla poslední, popošel jsem dva kroky a spadnul. Stačilo už ale jenom natáhnout krk a mohl jsem se pustit do bachařky. Pavlína na mě hleděla. Kupodivu jí to nepřišlo nechutné, což by mělo. Asi se jí líbilo, že tělo nenáviděné dozorkyně dostává co proto i po smrti. Netrvalo ani pět minut a vypil jsem ji takříkajíc do sucha.

* * *

Utřel jsem si rukou krvavá ústa a narovnal se. Rovnováhu jsem sice udržel, ale i tak bude pěknou chvíli trvat, než se mému totálně vyčerpanému tělu začne vracet síla. Natož než se mi podaří zregenerovat oko, které teď trávilo volné chvíle na podlaze mé nedávné cely.

„Pavlínko, podej mi její zbraň,“ řekl jsem. S plným břichem jsem neměl odvahu se znovu ohýbat.

Pistole byla pěkně ošoupaná. Už na první pohled jednoho oka erární, o kterou se dělilo víc majitelů a navíc se o ni ne moc dobře starali.

„Jak ti je?“ zeptal jsem se Pavlíny, když jsem jí levačkou stiskl pravou ruku. Vypadala pořád otřeseně, ale bachařčina smrt ji trochu nakopla.

„Hrozně,“ špitla a stisk mi oplatila.

„Gerhard nás odsud dostane. Půjdeme mu naproti, ale protože se tam bude střílet, bude to pro tebe dost nebezpečné. Budeš se celou dobu schovávat za mě, a když ti řeknu »Lehni!«, prostě si lehneš k zemi.“

„Udělám to,“ řekla. Pustila mou ruku a poslušně se za mě zařadila.

Ach Bože, zaúpěl jsem v duchu zmučeně. Chudák holka, doufám, že se z toho, co v lochu zažila, dostane.

„To je fajn, Pavlínko. Ještě mi řekni, kde najdeme Danyho.“

„Určitě v mužském křídle. Trefím tam. Chodily jsme tam uklízet.“

„Jdeme na to a ty mi prostě říkej, kam mám jít.

* * *

Vzduch byl čistý, i když plný střelby. Pořád ale byla ještě docela daleko od nás. Měl jsem nutkání jít za zvukem výstřelů, abych se setkal s naší osvoboditelskou kavalerií, ale uvědomil jsem si, že Uhřík s Gerhardem si poradí i beze mě, a jestli jim mohu nějak pomoci, tak osvobozením Danyho, abychom odtud mohli co nejdřív vypadnout.

„Vlevo, vpravo,“ navigovala mě Pavlína skrývající se za mými zády.

Procházeli jsme labyrintem věznice a já se s každým krokem cítil stále jistější a jistější. Bachařka sama o sobě byla odpudivé stvoření, ale na její krev rozhodně nemohu dát dopustit.

„Prásk,“ stačil jediný výstřel, abych zabil muže v uniformě esemek. Naštěstí obyčejný člověk. Asi taky dřív běžný bachař. Krčil se u zdi a v ruce držel pistoli. Dostali jsme se k němu zezadu a já ho připravil o život dřív, než si nás stačil všimnout. Stáhnul jsem z něho kalhoty a oblékl si je. Ty jediné mi sedly. Boty jsem musel nechat mrtvole. Byly mi příliš malé. Vzal jsem mu ale pistoli, kterou jsem si dal do levačky. Se dvěmi bouchačkami jsem se konečně cítil alespoň trochu ozbrojený.

* * *

„Lehni!“ zařval jsem na Pavlínu.

„Ratatatatata!“ rozeřval se samopal v rukou esemka.

„Ratatatatata!“ přidal se druhý.

Muži se krčili za provizorní barikádou v místě, kde chodba, po které jsme přišli, ústila do mužského křídla věznice.

Také jsem padnul k zemi a třemi bočními kotouly se dostal ze zorného úhlu barikádníků. S plným břichem mi takové prostocvikyneudělaly moc dobře. Zamotala se mi hlava a vyzvracel jsem trošku krve.

Chlápci se skrývali za třemi kovovými skříňkami, které sem zřejmě dotáhli z nějaké bachařské převlíkárny. Stačil by mi jeden granát, abych je dostal, ale ten jsem, bohužel, neměl. Přímý útok by měl také šanci na úspěch a v plné síle bych se do něj určitě pustil, ale ve svém současném stavu jsem nechtěl riskovat. Pár kulek ze samopalu by mě mohlo vyřadit, a když budou dost chytří, mají šanci mě i zabít. Navždy.

Připlazil jsem se proto zpět k Pavlíně.

* * *

„Už je to odjištěný. Pro střílení prostě stačí mačkat kohoutek, nic víc. To zvládneš,“ vtiskl jsem zrzce do dlaně bachařčinu zbraň.

„Bojím se,“ špitla.

„Neboj, sluníčko, to nejhorší už máme za sebou. Někde tady řádí Germán s mutantem. Už se ti nic nestane. Prostě se jenom schováš za roh a až hvízdnu, budeš střílet jejich směrem. Nemusíš mířit. Hlavní je, aby se ti nic nestalo.“

Pavlína pokývala hlavou a pak se odplazila za roh. Já se vydal na druhou stranu.

* * *

Doufal jsem, že Pavlínina střelba oba barikádníky donutí schovat své nosy za barikádu, ale zrzka střílela sice urputně, jenže úplně špatně. Výstřely práskaly, kulky hvízdaly všude okolo, ale létaly pěkně daleko od samopalníků, jako by se jich bály.

Každopádně Pavlína nadělala alespoň trochu zmatek a vytvořila mi slušnou hlukovou kulisu. Plazil jsem se ze všech sil k barikádě a pozorně sledoval, jestli si mě nevšimli. Potřeboval jsem se dostat co nejblíž, abych dokázal dobře zamířit. Vyčerpáním jsem totiž viděl dost mizerně, měl jsem potíže zaostřit a také se mi trochu třásly ruce. Navíc s jedním okem bylo moje prostorové vidění jen teoretickým pojmem. Deset metrů od bachařů už jsem si ale věřil. Lehl jsem si do střelecké pozice a čekal.

Nemusel jsem čekat dlouho, protože Pavlíně došly náboje. Pár sekund po skončení její zběsilé kanonády vystrčilo jedno z esemek hlavu.

„Prásk!“ Kebule dostala přímý zásah. Její obsah se rozprskl prostorem a vzduch zavoněl čerstvou krví a mozkomíšním mokem.

Druhý muž zpanikařil a místo, aby se stáhl a počkal, až budu muset vystrčit hlavu já, prostě vyskočil a začal utíkat pryč.

„Blbče,“ řekl jsem mu, vstal a poslal za ním pár včeliček. Smrtelně ho pobodaly. Bachař padl k zemi a doslova i obrazně přitom natáhl brka.

„Pavli, ke mně!“ zařval jsem a prohledal prvnímu bachaři kapsy. Měl v nich klíče od cel. Pravděpodobně šlo o bachaře mající na starost přímo tuhle část vězení. Proto se tu také prostě zabarikádovali, místo toho, aby šli ostatním pomoci. Klíče jsem mu zabavil spolu se samopalem, a když ke mně vyčerpaná a vystrašená zrzka doklusala, dal jsem jí svou pistoli. Samopal byl stejná erární veteš jako pistole. Ve vězení sloužil spíš na okrasu. Každopádně to byl pořád starý dobrý AK-47. Zkontroloval jsem stav zásobníku a pak si dal do kapsy ještě nevystřílený zásobník od mrtvého útěkáře.

* * *

„Danýýý!“ řval jsem.

„Danečkůůů!“ křičela Pavlína.

Procházeli jsme mužským vězením celu za celou a hledali našeho mládence. Dvakrát se ozval nějaký mukl stejného jména, ale nakonec jsme měli štěstí.

„Pavlínko?“ ozvalo se nesměle z jedné z cel. Bylo to číslo 31. Začal jsem hledat příslušný klíč, když tu nás někdo nachytal na hruškách.

* * *

„Mnos para cima!“ ozval se mi za zády mužský hlas.

Portugalština? zamyslel jsem se překvapeně.

„Ruce vzhůru!“ zopakoval chlápek za námi svůj rozkaz, tentokrát anglicky, a já konečně poznal ten hlas. Opatrně, abych ho nevyplašil, jsem se otočil a pak radostně portugalsky zavýskal: „Diano, ty moje malá princezno!“

Opravdu tam stál. Zpocený statný černoch v neprůstřelné vestě ošlehané střelným prachem a na sobě měl elegantní světle modrou sukni s červenými máky, jistě od nějakého renomovaného brazilského návrháře. Na nohou měl vojenská bagančata s růžovými tkaničkami a ve svých obrovských prackách svíral něco, co vypadalo jako dlouhá stříbrná tyč se čtyřmi černými válci po stranách. Zespodu to mělo velkou páčku, na které mu ležely prsty. Držel to jako zbraň, ale já jsem v životě takovou zbraň nejenže neviděl, ale ani jsem o ní nikdy neslyšel. A to jsem se snažil udržovat si přehled o veškeré zbrojní výrobě na planetě.

Rozhlédl jsem se, jestli se někde nevyskytují nějací nepřátelé, a rozběhl se k transvestitovi. Objal jsem ho a vlepil mu takovou pusu na tvář, že být jeho obvyklým zákazníkem, musel bych mu vysolit nejmíň dvacet brazilských reálů, abych si to mohl dovolit.

„Pane Bože, princezno moje, ty jsi pro mě dorazil, to je neuvěřitelné!“ radoval jsem se, jako bych byl blázen, a konečně mi došlo, proč to neznámé esemko vykřikovalo kartanům do vysílačky, že jde o zmrdy s kytičkama. Kdyby řeklo, že ty kytičky jsou na sukních, na Gerharda bych rozhodně nepomyslel.

„Přišli jsme si pro tebe. Koukám, že později, než se hodilo,“ ukázal Diana na prázdný oční důlek.

Mávnul jsem ledabyle rukou. „V klidu, než se ožením, tak doroste.“

Černoch se od srdce zasmál. „To věřím. Musíme ale rychle zmizet, než sem dorazí posily,“ řekl Diana. Měl samozřejmě pravdu. Rychle jsem ze svazku vytáhl klíč číslo 31 a vyrazil k Danyho cele.

„Mám tu přítele. Vezmeme ho s sebou,“

oznámil jsem mu.

Diana pokýval hlavou a do malé vysílačky, kterou měl připnutou na vestě, zahlásil: „Tady růžová jedna, tady růžová jedna. Našel jsem taťku. Beru ho domů.“

* * *

„Kdo to…?“ zeptala se Pavlína, která portugalsky neuměla ani slovo, a tak jenom nechápavě stála v chodbě a zírala na podivnou scénu, kdy chlápek, co se jí pár měsíců marně snažil dostat pod kalhotky, se teď zcela hladce a s nadšením dostal na druhou metu statnému černochovi.

„Kámoš. Teda kámoška. Dorazil asi s Gerhardem,“ odpověděl jsem.

„Gerhard?“ zeptal se Diana, který z češtiny odchytil jenom Germánovo jméno. „S tím se vůbec nemůžeme spojit. Je to záhada. Někam zmizel.“

„Cože?!“ vykřikl jsem česky, čímž jsem jenom zmátl Pavlínu i Dianu, a pak konečně přešel do portugalštiny: „Cože? Jak jste se sem vlastně dostali? A co to je za věc, co držíš v ruce? A…“

„Zlato, nemáme čas. Všechno ti vysvětlí

Petra.“

„Petra?!!!“ zařval jsem zase česky.

„Nemáme čas, máš v té cele kamaráda. Musíme odsud rychle utéct,“ naléhal Diana.

Sakra, Dany, úplně jsem na něj v tom rozrušení zapomněl. Přitom jsem měl pořád v prstech klíč číslo 31. Vrazil jsem ho do zámku, dvakrát otočil a trhnutím dveře otevřel. Dany už u nich netrpělivě čekal. Také měl na sobě ten obludný šedivý mundur a také mu nepadl. Na šestnáctileté kluky už tu nebyli zařízení vůbec. Na rozdíl od Pavlíny vypadal ale jinak docela obstojně.

„Dane, Danečku, jsi v pořádku?“ vrhla se na něj zrzka a objala ho, čímž jej málem povalila na kavalec.

„Jsem, Pavlínko, jsem. Co se to tu děje?“

zeptal se ajťák.

„Bereme roha. To se děje. Ten chlápek za mnou je Diana. Je to moje upíří synodcera. Detaily vysvětlím později. Drž se mezi ním a mnou a poslechni každý můj rozkaz.“

Daniel jenom pokýval hlavou a s Pavlínou ruku v ruce vyrazili ven z cely.

* * *

Přesně jak jsem řekl, Diana šel první a jáposlední. Každou minutou a každým krokem se mi začínaly obnovovat síly. „Zlatá bachařka. Budiž jí peklo lehké!“ pomyslel jsem si a rozhlížel se za náš průvod, aby mě už nikdo zezadu nepřekvapil.

„Růžová jedna. Blížíme se k východu z hlavního areálu. Jaká je situace u východu?“

„Tady růžová tři, jsme tu všichni, ale růžová dva a čtyři jsou zraněné. Objevil se tu jeden kolotoč, ale Černá mamba jej zlikvidovala,“ zapraskalo ve vysílačce. Poznal jsem hlas Pauly, tranďáka, jehož umění v disciplíně zvané blow job mi kdysi zajistilo lodní lístek na trase z Brazílie do Evropy.

Jak jsme se blížili k východu, přibývalo mrtvých. Zaujali mě hlavně robokopové jakoby rozseknutí vejpůl. V hlavě už jsem měl frontu otázek delší než Velká čínská zeď. A přibývaly další. Třeba: „Jak se jim kruci podařilo vyhodit do povětří vstupní bránu do vězení, a to ještě tak, že se v podstatě vypařila a nezůstaly po ní skoro žádné sutiny?“ Každopádně obrázek zkázy alespoň vysvětlil ten první a největší výbuch, který jsme zaslechli ve výslechové místnosti.

Diana nasadil skutečně ďábelské tempo, takže po pár minutách poklusu už se naše formace trochu rozpadla, protože já jsem v pravé ruce držel samopal a levou podpíral Pavlínu. O tu se zase opíral Dany.

„Tady růžová tři, jsme pod palbou u shromaždiště,“ zapraskala ve vysílačce Paulina zvučná portugalština.

A skutečně. Střelbu z několika zbraní už jsme slyšeli i my.

„Kde je to shromaždiště?“ zeptal jsem se

Diany.

„U strážní věže na západní straně věznice.“

* * *

Přidali jsme do kroku a za chvíli se ocitli mimo vězeňskou budovu. Na dvoře leželo několik mrtvol. Všechny v uniformách Vesmírného námořnictva. Za pár vteřin jsem konečně získal přehled o situaci. Ona strážní věž už byla minulostí stejně jako tesilové kalhoty. V jejích rozvalinách se skrývalo několik mých dávných přátel. Kromě Pauly jsem zahlédl ještě Biancu. Někde tam bude určitě i Claudie a dost možná i Lucie. Na rozdíl od Diany měly všechny ostatní jen samopaly. Veškerá jejich palba byla zaměřena na rozvaliny menší vězeňské budovy. Tam se zase naopak soustředil odpor zbývajících nepřátel. Protože od nich na naše osvoboditele nepřilétaly žádné granáty, bylo pravděpodobné, že tu už nezbyli žádní robokopové.

„Tady růžová jedna, už vás vidíme. Proč se nestáhnete?“ zeptal se Diana.

„Protože jsme pod palbou, prcino, a Pamela s Claudií jsou hodně zraněné. Pokud opustíme úkryt, tak nás dostanou,“ ozvala se Paulína trošku hystericky. V její situaci jsem se jí ani nedivil. Měla pravdu. Rozvaliny strážní věže byly sice dobrý úkryt, ale pokud z nich vyskáčí, střelci, strategicky schovaní za zdmi vězení, je mohou dostat. Těžko říct, kolik nepřátel se tam skrývalo. Viděl jsem jenom hlavně samopalů vystrčené z rozbitých oken.

„Nemáme čas. Musíme zmizet, Jane,“

podívala se na mě upřeně Diana.

„Máš granáty?“ zeptal jsem se.

„Ještě dva.“

„Dej mi je. Je to odsud tak dvě stě metrů. V tomhle stavu to dám pod pětadvacet sekund. Potřebuji proto pětadvacetisekundovou nepřetržitou palbu do těch oken.“

„To nebude problém,“ ukázala nám své běloskvoucí zuby Diana.

Vrazil jsem zrzce do ruky odjištěný samopal. Její střelba už se dneska přeci jen osvědčila.

„Hlavně mě nezastřel,“ řekl jsem jí.

* * *

„Tady růžová jedna. Holky, taťka nás těch problémů zbaví. Potřebuje ale soustředěnou palbu na ty heteráky v oknech, takže až napočítám do tří, začneme.“

„Jedna.“

Pevně jsem stiskl granáty a připravil se ke startu.

„Dvě.“

Pořádně jsem se nadechl a vydechl.

„Tři.“

Vyrazil jsem ze všech sil k postranní budově. Holky skutečně spustily pekelnou palbu a dokonce poměrně přesnou. Teda až na Pavlínu. Ať už byl v těch oknech schovaný kdokoliv, zalezl si pořádně za zeď, aby ve zdraví přečkal to transvestití hromobití. Nepočítal jsem to, ale myslím, že pod pětadvacet sekund jsem tu vzdálenost skutečně dal. Odjistil jsem granáty, rozpřáhl se a obouruč je vhodil do dvou oken, z nichž se předtím ozývala střelba.

Dva výbuchy se slily v jeden.

* * *

Rozběhl jsem se rovnou k rozvalinám strážní věže. Periferním viděním jsem zahlédl Dianu, jak pomáhá Pavlíně s Danym dostat se tam také. Elegantně jsem přeskočil metr a půl vysoký pozůstatek zídky a vskočil doprostřed ležení kavalerie, která to všechno měla na svědomí.

Byl tam jeden tranďák vedle druhého. První na mě skočila Paula, která mi vrazila radostnou pusu přímo na rty, a pak Lucie. Také mě ráda viděla. Pevně jsem ji objal. Chtěl jsem jí do ucha nejdřív zašeptat, že jsem našel Tomáše, ale hned jsem si to rozmyslel. Teď jsme se potřebovali dostat pryč, a to poslední, co jsem potřeboval, bylo rozrušit jednoho ze svých zachránců. I s přiběhnuvším Dianou tu bylo sedm holkokluků a Lucie. Kromě Lucie měli na sobě všichni stejný ohoz jako Diana – neprůstřelné vesty, vojenská bagančata a sukně. Jak mi později vysvětlila Paula, šlo o poznávací znamení jejich upírského klanu. Hoši si potrpěli na okázalost. Každopádně pořád lepší, než kdyby si vybrali minisukně. To už by byl megahustej nářez.

Skutečně tu byli dva zranění. Černoch, který byl podle všeho Pamela, a Claudie, kluk, který vypadal jako skutečná holka. Teda dokud si nestáhnul kalhotky. Pamela měla krvavou ránu v levém boku a Claudie měla několik střelných ran na nohou, levé ruce a dokonce kus utržené levé tváře. Asi hodně krvácela. Bude potřebovat co nejdřív hodně krve.

„Tak fajn, musíme se dostat do centra Ostravy. Tam se budeme moci zaplést mezi domy a lidi. Tady Dany s Pavlínou jsou rodilí Ostraváci odkojení páchnoucí řekou Ostravicí. Budou nás navigovat,“ začal jsem zase dirigovat, ale Lucie mě zastavila.

„Jdeme na stadion na Bazalech. Petra nás tam vyzvedne,“ řekla.

„Co?“ vykoktal jsem ze sebe zmateně. Byl jsem prostě totálně mimo obraz.

„Buch!“ rozlehl se vězeňským dvorem výbuch. Tlaková vlna mě málem srazila k zemi. Mě málem, Pavlínu a Danyho doslova.

„Kolotoč!“ zařvala Lucie.

* * *

Nad věznicí skutečně prolétal kolotoč. Opravdu prolétal. Zatímco běžně se při útoku prostě zastavil na obloze a střílel, dokud nedostal cíl, teď nad námi kroužil jako nervózní sup. Později jsem se dozvěděl, jaké pádné důvody k tomu měl, ale teď mě to dost překvapilo.

„Kde je Černá mamba?“ zeptal se jeden z transvestitů.

„Pryč. Odlákala hejno kolotočů někam nad Německo. Musíme odsud rychle zmizet na stadion,“ zavelela Diana a svou podivnou zbraní zkoušela zaměřit kolotoč.

„Fíííííí!“ stříbrná tyč s černými válci sebou trhla a statný černošský upír odskočil nejmíň metr dozadu. Pištivý zvuk, který přitom vydala, jako bych už kdysi dávno slyšel, ale v tom chaosu jsem neměl sílu si vzpomenout. Oblohou projel záblesk energie, která vybuchla pár metrů od pohybujícího se kolotoče. Výbuch jím otřásl, ale udržel se na obloze. Tedy chvíli. Hned nato zmizel kdesi nad Ostravou.

* * *

Konečně jsem si vzpomněl. Přesně takový zvuk vydávalo Sangotino kopí. A Diany zbraň dokonce fungovala velmi podobně.

* * *

Transvestité si rozebrali své raněné a já si vzal od Claudie její lehký kulomet a náhradní zásobníky. Úplně stejné zbraně měli všichni ostatní včetně Lucie. Pravděpodobně brazilská zbrojní výroba. Velmi úsporné. Proto jsem je z dálky tipoval na samopaly. Kulomet mi trochu připomínal kdysi revoluční LSAT. Měl i stejnou ráži 5,56 milimetru.

„A rychle odsud, už tam mám energii jenom na jeden výboj,“ oznámila nám Diana, čímž celé skupině dodala trochu té zdravé paniky, která nás nakopla k běhu. Za chvíli už jsme byli za branami vězení. Na několika místech hořelo, ale když jsme se drápali do kopce směrem k zoologické zahradě, všiml jsem si, že na dvou místech stoupá hustý černý kouř i z centra

Ostravy.

„Co se tam stalo?“ procedil jsem skrz zuby k Dianě a ukázal na dým.

„Spadly tam dva kolotoče.“

„Jak spadly?“

„Petra je sestřelila.“

Připadal jsem si jak Alenka v říši divů na druhou.

„Jak je sestřelila?“

„Svou lodí. Všechno ti vysvětlím. Musíme se ale dostat na ten stadion. Snad jdeme dobře.“

„Dany!“ zařval jsem na nejmladšího člena naší skupiny, který srdnatě pomáhal podpírat zraněnou Claudii. „Jdeme dobře na Bazaly?“

„Jo,“ pokýval hlavou.

„Fajn, veď nás. Diana by mohl ztratit směr,“ přikázal jsem a pak portugalsky vysvětlil hlavnímu transvestitovi, že Dany je místní. Hned se mu ulevilo, protože se zřejmě řídil jenom podle směru, který mu někdo ukázal, než pronikli do vězení.

* * *

Kolotoč se sice zatím žádný neukázal, ale nebyla to jediná hrozba ze vzduchu. Začaly se k nám stahovat vrtulníky. Vojenské.

Odjistil jsem kulomet a začala pálit po tom nejodvážnějším. Někteří transupíři, což je mimochodem geniální termín, který mě v tu chvíli nečekaně napadl, se ke mně přidali, takže za chvíli se vrtulník zřítil dolů. Byl od nás určitě přes kilometr. Pokud se nepletu, vybuchl někde v Přívoze, což mohlo vzhled téhle mizerné čtvrti jenom vylepšit.

* * *

Další piloti už byli chytřejší. Navíc některé z vrtulníků v sobě ukrývaly vojáky. Určitě esemka. Viděl jsem, jak slaňovali dolů, a zkoušel se do nich strefovat. Dostal jsem další vrtulník, který se k zemi zřítil i se svým nákladem.

A pak se konečně objevil vrtulník televize Nova. Pilot se na rozdíl od svých vojenských kolegů vůbec nebál. Přihnal si to až skoro nad naše hlavy. Z otevřených dveří už nakukoval kameraman a natáčel celou naši partu, jak se blíží k bráně ostravské zoologické zahrady. Zakázal jsem ostatním po vrtulníku střílet, protože tohle bylo moje sousto. Jenom moje.

„Hasta la vista, vy televizní hyeny!“ zařval jsem a narval do nich dvě salvy. Vrtulník se vznítil už ve vzduchu, takže na zem dopadly jenom trosky. Skončily někde za pavilonem slonů.

* * *

Zoologická zahrada byla už skoro prázdná. Návštěvníci vzali roha určitě ještě během bojů ve věznici. Zvířata v klecích byla vyděšená a vystresovaná zvuky boje, takže ta, která mohla, se schovávala, a ta v otevřených výbězích prostě v panice běhala dokola a řvala, pištěla, troubila a vůbec dělala děsivý randál.

Probíhali jsme zrovna žirafím výběhem, když nás zastavila střelba ze vzduchu. Kulometná salva ze stíhačky gripen nás minula sotva o dva metry. Udělala do země slušnou rýhu a pak jsem zaslechl zvuk letící rakety.

„Prýýýýýýýýýč!“ zařval jsem česky, ale mí transvestití kolegové naštěstí i přesto hned pochopili, že máme problém. Chytnul jsem Pavlínu za ruku a strhnul ji do betonového výběhu pro hyeny, který byl asi tři metry pod úrovní země. Během tří sekund k nám naskákali i ostatní. Raketa se zaryla nedaleko místa, kde jsme se schovávali, a exploze vyrvala hromadu zeminy a prachu, která na nás dopadla do výběhu.

„Sestřelte toho zmrda,“ zavelel jsem portugalsky a vystřílel celý zásobník za odlétajícím gripenem. Paula s Biancou mě napodobily a viděl jsem, jak stíhačka zakolísala. Snad se už nevrátí.

* * *

Vyhrabali jsme se z výběhu a za Danyho navigování se motali zoologickou zahradou směrem k fotbalovému stadionu. Snažil jsem trasu korigovat tak, abychom probíhali pavilony, které byly blíž k sobě, a tudíž jsme byli hůř zaměřitelní. Naštěstí gripen už se nevrátil a další se zatím neobjevily. Před námi stály Bazaly.

* * *

„Baníčku, my jsme s tebou,“ zanotoval jsem si nadšením. Být tu Uhřík, asi se tu s nemenším nadšením vymočí. I když zrovna v tuhle chvíli jsme na to neměli moc času. Zvlášť když se k nám blížil kolotoč.

Diana na něj byla ale připravená. Opřela se o sloup elektrického vedení a čekala, až se jí dostane do nejlepší střelecké pozice.

A pak se zčistajasna vrátila stíhačka.

* * *

„Ratatatatatata,“ ohlásil gripen svůj návrat. Odskákali jsme na všechny strany, abychom se kulometné salvě vyhnuli. Jenže ne všichni. Diana byla totiž v tu chvíli plně soustředěná na kolotoč. A kulometná palba z gripenu jí projela jako nůž máslem.

* * *

„Dianóóóó!“ zařval jsem, vyhrabal se z kopřiv, do kterých jsem odskočil, a rozběhl se k němu. Černoch ležel na zemi. Projektily z gripenu mu vyrvaly snad všechny orgány z těla nebo je prostě proměnily na rozdrcenou krvavou kaši. Vypadal jako plátěná loutka, kterou někdo připravil o veškerý molitan. Nohy mu visely jen na kousku kůže a jedna ruka se doslova proměnila v aerosol. Vzal jsem jeho hlavu do dlaní. Na čele mu vyrazil studený pot a z úst mu tekla krev.

„Krev, rychle potřebuje krev!“ křičel jsem, ale věděl jsem, že Dianu už nic nezachrání.

„Jane…,“ špitl. Jeho hlas se ztrácel. Síla z něj mizela jako voda z protržené přehrady.

„Princezno, neopouštěj mě, prosím, princezno, neopouštěj mě,“ šeptal jsem, ale on už mě neslyšel.

* * *

„Stíhačkááá!“ zařvala zrzka.

Pustil jsem svého mrtvého syna a chňapl po jeho zbrani. Gripen se vracel, aby nás dorazil. Neměl jsem v úmyslu mu to dovolit. Chytnul jsem tyč s válci, přesně jako jsem to viděl u Diany, a zmáčkl tu malou páčku, kterou mačkal on, když střílel po kolotoči.

„Fííííí!“ zasvištěl vzduchem výboj energie a stíhačka se proměnila na tisíce malinkatých kousků.

„Shoř v pekle, děvko!“ popřál jsem pilotovi, vzal do náruče to, co zbylo z Dianiny tělesné schránky, a odnesl to na stadion. Nehodlal jsem ho tu nechat, ani kdybych přitom měl přijít o život. Lucie mě oběhla z druhé strany a s neustávajícím proudem slz řinoucím se jí z očí chytla princeznu z O bairro dos cčes za nohy, aby mi pomohla. V tu chvíli Dianiny smrti jsme se na sebe podívali a já měl pocit, že mi najednou konečně nevyčítá nic z toho, co se stalo. Možná pochopila, že smrti, které se kolem mě dějí, nejsou mou vinou.

* * *

Stadion byl uzavřený, což byla jenom výhoda. Nemuseli jsme se proplétat zmatenými a vyděšenými lidmi. Přesně jak nařídila Lucie, jsme doběhli doprostřed stadionu. Měli jsme toho všichni už plné zuby. Každý z nás byl unavený a vyčerpaný. Nejhůř na tom bylisamozřejmě Pavlína s Danym, jediní lidé ve skupině. Položil jsem Dianu doprostřed hřiště a kousek od něj jsme uložili i Claudii s Pamelou. S Claudií to ale vypadalo špatně.

„Krev, potřebuje krev, nebo zemře,“ řekla

Paula.

„Pavlíno, prosím,“ podíval jsem se na zrzku. Prošení nebylo potřeba. Zrzka hned pochopila, co se děje. Když jeden z transupírů, kterého jsem neznal, vytáhl zpoza opasku nůž, bez zaváhání se řízla do ruky a dala Claudii napít.

Když už omdlévala, pomohl jsem jí zastavit krvácení. Urval jsem jí rukáv z vězeňského munduru a ruku jí obvázal. Hned po ní to zopakoval i Dany.

„Kolotoče,“ řekla Lucie.

* * *

Byla jich celá letka. Přesně osm kousků. Letěly ve formaci připomínající kosočtverec. Vzal jsem si znovu Dianinu zbraň, zamířil na první z nich a zmáčkl.

„F,“ škytla zbraň a vyplivla ze sebe slabounký výboj, který zmizel neškodně ve vzduchu.

„Připravte si zbraně,“ řekl jsem a vyměnil neznámou bouchačku za brazilský lehký kulomet.

* * *

„Prásk!“ roztrhl oblohu sonický třesk.

* * *

„Zbraně nejsou potřeba, připravte se na evakuaci,“ prohlásila Lucie, čímž mě dokonale zmátla. Jenže pak jsem si toho všimnul. Obloha nad námi se sice na první pohled nezměnila, ale najednou se mi zdálo, že se nějak divně mihotá. Trochu jako když se tetelí teplý vzduch na studeném pozadí.

„Fííííí! Fíííí! Fííí!“ série energických výbojů se náhle objevila na obloze a roztrhala tři z osmi kolotočů. Jejich kusy dopadly někam do centra Ostravy.

„Fíííí! Fíííí! Fíííí!“ následující výboje už svůj cíl nenašly. Přeživší kolotoče vzaly roha.

* * *

Vzduch okolo nás zteplal. Pavlína s Danym se zalili potem. Najednou okolo nás mohlo být tak čtyřicet stupňů, ale i víc. A pak nebe nad námi zčernalo.

„Co to, kurva…?“ zaklel jsem.

„Petřina vesmírná loď,“ odpověděla mi Lucie. Pořádně jsem se podíval nahoru a došlo mi, že ten černý obdélník je pravděpodobně vstup do něčeho nad námi. Vypadalo to trošku, jako když bombardér B-52 otevře své bombovnice.

„Lana!“ řekla celkem zbytečně Paula, protože se nad námi objevilo na dvacet stříbřitě šedých lanek. Vypadala jako ocelová, ale na dotyk se zdála lehká a příjemná jako z hedvábí.

„Chyťte se jich pevně,“ zavelela Lucie.

Bylo to dost složité, já jsem držel bezvládný cár Dianina těla, Paula objímal Claudii, která i přes dávku krve omdlela, Bianca držel Pamelu a zbývající dva transvestité si rozdělili Pavlínu a Danyho. Zrzku si vzal do parády míšenec černocha a indiána, kterému se říkalo Jane. Byl to docela pohledný chlap. Teda nebýt toho děsivého blonďatého přelivu na hlavě. Danyho svíral v rukou Elizabeth. Malý podsaditý černoch s velkými prsy nadzvedávajícími jeho neprůstřelnou vestu. Určitě šlo o dílo plastického chirurga, protože i sebevíc hormonálně rozbouřenému tranďákovi by tohle prostě narůst nemohlo.

* * *

Když jsme se všichni pevně chytli, trhla Lucie několikrát za své lano a celá naše skupina vystřelila nahoru. Pak prostě poklop pod námi zajel zpět a my jsme se konečně mohli postavit. Ocitli jsme se uprostřed malé místnůstky, která zářila namodralým neonovým světlem.

Lucie se rozběhla ke dveřím, které otevřela jednoduše tak, že na ně přiložila svou ruku. Kus kovu zajel do nitra lodi a pak nás všechny nahnala o místnost dál. Vchod byl na člověka poměrně velký. Vypadalo to, že celý prostor byl vyroben pro někoho, kdo měřil nejméně tři metry. Ve druhé místnosti byla řada dvaceti křesel. Transvestité si do nich sedli a připoutali se nachovými elastickými pásy. Nejdřív ale pomohli dostat se do nich svým zraněným a také Pavlíně s Danym.

„Jak jste na tom? Esmeralda tu má kapku horkou půdu pod nohama, musíme zmizet,“ ozval se odkudsi z prostoru hlas. Patřil Petře.

„Ještě chvilku, už to bude,“ řekla Lucie a všechny připoutané překontrolovala.

„Petro?“ řekl jsem.

„Ahoj, fešáku!“ rozezvučel se místností hlas mé milenky.

„Ahoj, lásko,“ usmál jsem se a pak jsem zachytil Pavlínin pohled.

Byl mrazivý.

Zrádci

„Kde to jsme?“¨

„Na oběžné dráze Titanu.“

„Na Ganymed a Titan, já letěl tam…,“ zanotoval jsem si písničku, kterou si v jednom z dílů Červeného trpaslíka prozpěvuje Dave Lister.

„Co tu děláme?“ zeptal jsem se a zamrkal očima. Oběma.

„Schováváme se před kartany,“ řekla Petra a sladce se protáhla. Olízl jsem její levé ňadro a pevně ji k sobě přitiskl. Byli jsme nazí. Domilovali jsme se sotva před chvílí a tohle byl vlastně první pořádný rozhovor, který jsme spolu vedli. Poté, co Lucie Petře oznámila, že jsme bezpečně připoutaní, nás neuvěřitelné přetížení zamáčklo do křesel. Uběhlo sotva dvacet minut, když se loď zastavila a Lucie mě odvedla za Petrou. Pak se vrátila postarat se o ostatní. Stačili jsme si říct akorát „ahoj“, a když jsem ze svých úst vypouštěl „rád tě vidím“, už jsem jí svlékal košili a levačkou se dobýval k ňadrům. Nejsem kdo ví jaký romantik, ale naše milování bylo neuvěřitelné. Krátké, rychlé a cítili jsme takovou vášeň a radost z toho, že zase můžeme být v sobě, že mě opustily úplně všechny myšlenky, všechna únava, tíseň i žal ze smrti Diany. To všechno najednou zmizelo a byli jsme jenom my dva. Když jsme skončili, přitulili jsme se k sobě, jako bychom se už nikdy nechtěli rozdělit.

„Chyběla jsi mi,“ pošeptal jsem jí.

„Miluji tě,“ řekla a pak jsme se dlouze políbili.

* * *

„Dala bych si cigaretu,“ vzdychla, když jsme se konečně navzájem trochu nabažili.

„Kdy jsi měla poslední?“

„V Albánii.“

„To už je docela dlouho,“ politoval jsem ji.

„Já bych si zase dal panáka.“

„Hmm, smůla. Alkohol také nemám, ale jestli je na Titanu nějaká vietnamská večerka, mohl by sis tam koupit flašku a vzít mi jedny startky,“

usmála se.

Znovu jsem si jen tak z principu pohráls jejími prsy a konečně se rozhlédl po kajutě, v níž jsme leželi. Všechno, čemu by se jinak dalo říkat nábytek, byla součást jednoho celku. Tři a půl metru dlouhá a metr a půl široká postel vypadala, že byla přímo odlita s trupem. Podobně na tom bylo něco, čemu by se dalo říkat designový stůl, a také prostor, kam se daly ukládat věci, tedy skříň. I ta byla jakoby kompaktní součástí trupu. V kajutě stála ještě tři křesla. Chvíli mě strašil pocit déj’a vu, než mi došlo, že nějak podobně vypadala Sangotina loď zakopaná ve skále. Stejně jako tam byla, skryta za křesly, celá jedna stěna poseta ukazateli, čudlíky, displeji a podobnými podivnými věcičkami, kterým jsem vůbec nerozuměl.

„Ty tohle všechno dokážeš ovládat?“ zeptal jsem se.

Rozhodně pokývala hlavou. „Není to nic složitého. Je to jako naučit se jezdit na kole. Jak se ti to jednou podaří, už to nikdy nezapomeneš.“ A pak se zase rozesmála.

„Kecám. Sangot mi to všechno naroubovala do hlavy a pak se to tam prostě objevilo, jako když si nainstaluješ nový program do počítače…“

„A co Sangot? Je tam pořád?“ zeptal jsem se a významně jí prstem poklepal na hlavu.

„Ne, zmizela do vlastního těla.“

„Do vlastního?!“

„Asi bych měla začít od začátku.“

„To bys, sakra, měla,“ pokýval jsem hlavou, a tak Petra začala vyprávět.

* * *

I když vládu nad jejím tělem převzala Sangot, Petra stále věděla, co se s ní děje. „Bylo to jako sledovat televizi. Viděla jsem i slyšela všechno, co ona prostřednictvím mých smyslů, a navíc jsem ještě vnímala, co si o tom ta stará bestie myslí. Bylo to jako sledovat film s režisérovým komentářem. Jediný problém spočíval v tom, že jsem nemohla přepnout,“ vysvětlovala mi Petra.

Sangot hledala své vlastní lidi. Létala vesmírem od jednoho místa, které znala, ke druhému, ale na všech planetách, kde dřív její rasa žila, bylo buď prázdno, nebo je obsadily jiné druhy. Bylo to přesně tak, jak mi řekl Izahan. První, k nimž Sangot patřila, se prostě někam vypařili.

Jenže Sangot nepřestávala hledat. Nakonec objevila jednu starou základnu, která patřila jejímu druhu. Zůstalo tam všechno, co potřebovala - vesmírné lodě, zásoby vody i potravin a také medicínská laboratoř.

„Vyrobila si nové tělo. Normálního Frankensteina. Akorát přitom nebyly ty blesky a šílený smích.“

„Frankenstein byl ten, co monstrum vyráběl, ne to monstrum. Je to rozšířený omyl,“ vysvětlil jsem jí.

„Nepřerušuj mě, nebo máš zase na půl roku po sexu.“

„To bys nevydržela,“ plácnul jsem ji po zadku, až se hezky zavlnil.

„Hm, to máš pravdu.“

* * *

Ať už to udělala, jak chtěla, přenesla Sangot svou mysl do nového těla. Petra se tak konečně znovu stala pánem vlastního organismu.

„Úleva. Absolutní úleva. Bylo to, jako když ti po týdnu odjede hlučné příbuzenstvo. Zároveň jsem se ale cítila trochu prázdná. Nějak jsem si na tu mimozemskou mrchu zvykla.“

Poté, co se Sangot pořádně uhnízdila ve svém novém těle, vzala si Petru do parády. „Posílila to svinstvo ve mně, které ze mě dělá upírku, a hlavně mě naučila ho ovládat.“

„Sangotin štít,“ řekl jsem. „Takže teď jsi něco jako superupírka?“

„Přesně tak. A nejen to. Naučila mě, jak technologii využívat. Ještě jsem to nezkoušela, ale měla bych být schopná se s dalšími upíry domluvit na dálku beze slova. Něco jako telepatie.“

„Tak to prr, lásko. Mé myšlenky jsou mi svaté.“

„Jasně, ještě bych mohla odhalit další Esmeraldu, ty nevěrníku,“ zasmála se a já měl co dělat, abych udržel stabilní výraz tváře. Přeci jenom o dvě patra níž odpočívala po zážitcích z vězení a útěku z něj Pavlína Lexová, které jsem se pár posledních týdnů zkoušel dostat tam, kde jsem před chvílí rejdil Petře.

„Také mi věnovala pár svých kopí,“ zamrkala na mě lišácky a ukázala na roh protější stěny. Teprve po jejím upozornění jsem si všiml, že jsou tam do podlahy zasazena tři kopí. Vypadala přesně tak, jak si pamatuji z našeho čínského dobrodružství. To původní už ovšem podlehlo řízené destrukci.

„Je to superzbraň. Když má dost energie a odpálíš ji, má větší sílu než vodíková puma. To, co jsem s ním kdysi provedla, nebyla ani tisícina toho, co ve skutečnosti dokáže.“

K tomu jsem neměl co říct, jen jsem uznale hvízdnul.

„Nakonec mi do hlavy narvala všechny vědomosti potřebné k ovládání téhle lodi. Je to lepší verze té, s níž kdysi proletěla vesmír křížem krážem, až nakonec havarovala na matičce Zemi.“

„Takový opačný brainwashing.“

„Jo a nejen to. Naučila mě svou řeč a také jazyky všech ras, které její druh kdy potkal. Umím dokonce pištět jako kartan, ale nemám na to moc hlasivky,“ zatřásla se při představě popovídání si s kartanem odporem.

* * *

Sangot pak Petře pomáhala všechny informace, které jí do hlavy nacpala, zpracovat. Pomohla jí využít je k ovládání lodě a také jí pomohla vydolovat z mozku základy toho, co její rasa znala o vesmíru. Jediný problém spočíval v tom, že všechny její znalosti byly pár tisíciletí zastaralé.

„Nakonec jsme se rozešly. Ona se vydala hledat příslušníky svého druhu a já jsem se vrátila k vám.“

„Takže Sangot nakonec skutečně splnila svůj slib.“

„A nejen to. Tahle loď je mnohem lepší než cokoliv, co mají kartani. Dokáže se udělat neviditelná pouhým okem a také je neodhalitelná skenery. Má velkou bojovou sílu.

Dokáže vysílat kajefové výboje jako kopí a také vystřelovat korty. To je něco jako torpéda.“

„Uf, asi se mi z toho všeho zamotá hlava. Každopádně, dokázala bys zničit ty dvě kartanské bojové lodě na oběžné dráze?“

Tentokrát ale Petra zavrtěla hlavou. „Ani náhodou. Tahle loď je rychlá, útočná děvka, která umí být zákeřná, ale proti těm dvěma potvorám nemá šanci. Není nezničitelná, a kdyby se na ni vrhlo tak dvacet kolotočů, mohly by ji dostat. Proto jsem během naší ostravské operace musela zmizet, šlo po mně příliš mnoho kolotočů na to, abych je dostala. Musela jsem je setřást a až pak jsem se mohla vrátit. Mimochodem, když už jsem u těch útočných děvek, pojmenovala jsem ji Esmeralda.“

„Ty jsi ale potvora,“ zasmál jsem se a zase ji plácnul po zadku. Tentokrát jsem ale přitom ucítil záchvěv ve svých intimních partiích. Levačku jsem proto ze zadečku nesundal, ale pomalu s ní zajel mezi stehna a pak ještě hlouběji. Petra zavrněla jako kočka a zvlhla. Otočil jsem si ji, roztáhl jí stehna a vrazil jí svůj jazyk nejhlouběji, jak to šlo. Hrál jsem si s jejím poštěváčkem, lízal jsem okolí, a když jsem ji přivedl ke druhému orgasmu, zase jsem si ji nastavil zezadu.

Můj, v poslední době tak strašně těžce zkoušený penis byl zase tvrdý, takže jsem jí pořádně zmáčkl půlky zadečku a vrazil ho do ní. Teď už šlo jen o ryzí radost ze sexu. Divoce jsem přirážel a užíval si potěšení z vlastní sexuality a z toho, že jsem naživu. Moje mysl už ale nebyla tak čistá, jako když jsme se na sebe vrhli poprvé. S vášní se mísil i smutek a žal. V mysli jsem viděl umírajícího Dianu, a tak jsem divoce přirážel, jako bych tím mohl zahnat smutek ze ztráty princezny zamilované do panenek Barbie a růžových poníků a uvězněné ve statném těle černošského muže.

* * *

„Měli bychom se jít podívat na ostatní,“ řekla, když jsme už opět odpočívali vedle sebe, příjemně unavení vášní.

„Ještě mi řekni, jak ses dostala k Lucii?“

„Jednoduše. Na planetě jsem schopná připojit se na internet. Gerhard mě naučil všechny e-mailové kontakty na sebe, na tebe i na Lucii a Dianu.“

To poslední jméno vyslovené nahlas mě zabolelo.

„Všem jsem rozeslala zprávy a ozvala se jenom Lucie. Gerhard doteď nereagoval na žádnou zprávu. Předtím jsem ale monitorovala kartanskou síť. Jsem schopná sledovat všechny jejich zprávy, takže jsem viděla, co s tebou prováděli na Stodolní ulici a po cestě do vězení.“

„No jo, mých patnáct minut slávy,“ zašklebil jsem se.

„Lucie s holkama se skrývaly v argentinské pampě, kde si pořídily ranč. Měly tam docela slušné zbraňové vybavení. Naštěstí, protože kromě jednoho katengu, jsem neměla, jak je vybavit do boje.“

„Kateng je ta trubka s tím černým válcem?“

„Jo, je to taková lehká verze Sangotina kopí.“

„Slušná hračka,“ řekl jsem a konečně vstal z postele. „Teď bych ale potřeboval pořádnou sprchu a pak nějaké oblečení.“

„Holky tu mají pár náhradních sukní, určitě ti nějaká sedne. A s tou sprchou… no, budeš překvapený.“

* * *

Tekoucí voda na vesmírné lodi takových rozměrů, jako byla Esmeralda, je, bohužel, jenom utopie. Ale bylo tu něco mnohem lepšího. Pro nedostatek vhodných výrazů jsem to pojmenoval vír. Šlo prakticky o sprchový kout, v němž se vytvářel lehký vítr, který během pár minut očistil celé tělo bez potřeby šamponu, mýdla nebo potřeby namáčet si vlasy. Podle Petry v tom hrály nějakou roli vířící ionty, tak jsem tomu prostě říkal vír. Jediným problémem zůstalo oblečení. Sukně jsem si vážně oblékat nechtěl, takže mi nezbylo než zůstat v ukradených kalhotách bez bot. Transupíři tu žádné náhradní neměli.

* * *

Po dvou hodinách, které jsem s Petrou strávil, jsem se vypravil hledat kavalerii, která mě zachránila. Bohužel to bylo trošku složitější, protože se mezitím všichni rozprchli do svých kajut. Naštěstí jsem narazil na Lucii, která mě k ostatním zavedla a vysvětlila mi, jak se po Esmeraldě pohybovat.

Transvestiti na tom byli špatně. Co se týkalo zraněných, ti se uzdravovali. Naštěstí už nepotřebovali žádnou krev od Pavlíny s Danym, protože se ukázalo, že loď má zásoby bílé tekutiny v jakýchsi průhledných sáčcích, která krev plně nahrazovala. Šlo samozřejmě o Dianu. Paula s Biancou zbytky jejího těla oblékly do blankytně modrých šatů s velkými červenými květy. Všichni měli oči červené od slz. Střídavě chodili do kajuty, kde jsme se při startu připoutali ke křeslům a kde Diana ležela, a drželi tam za ni tryznu. Vůbec jsem netušil, co mám dělat. Chvíli jsem tam stál a zkoušel se modlit, ale netušil jsem pořádně jak. Jak se taky zatraceně pomodlit za upířího transvestitu?

Dlužil jsem mu život. Kdyby mě nepřišel osvobodit, ještě si mohl někde v Argentině užívat se svými podobně zaměřenými sestrami.

„Milovala tě,“ řekla mi Paula a pořádně se vysmrkala do hedvábného kapesníčku.

„Co?“ vyhrknul jsem překvapeně.

„Když nás kontaktovala tvoje dívka, zeptala se nás, jestli jí pomůžeme osvobodit tě z vězení. Některé z nás váhaly, ale Diana nás přesvědčila. Říkala, že ti to dlužíme. Díky tobě jsme se staly nesmrtelnými a získaly velkou moc. A pak řekla, že tě miluje a že by za tebe položila i život.“

Tohle už na mě bylo příliš. Do očí se mi vehnaly slzy a konečně jsem přišel na to, jak se za Dianu pomodlit.

* * *

Pohřbili jsme ji druhý den nedaleko ranče, který si za mé peníze koupili. Chtěl jsem to být já, kdo jí vykope hrob, takže jsem poslal Biancu pro lopatu, a pak jsem jí vyhloubil dva metry hlubokou jámu. Potřeboval jsem mít jistotu, že její tělo nevyhrabou žádní mrchožrouti. Neměli jsme totiž rakev, která by jej chránila. Položil jsem proto Dianu, zabalenou do jakéhosi pohřebního pytle ušitého z krásné modré látky pokryté pestrobarevnými květinami a srdíčky, na dno hrobu a zatímco jsme na ni pietně házeli hlínu, zpíval Elizabeth pohřební písně víry Candonble. Šlo o jistou verzi vúdú, brazilského náboženství vzniklého ze směsi indiánského šamanismu, evropského křesťanství a černošského pohanství. Nakonec jsme na zasypaný hrob položili tři velké kameny, které by normální člověk ani neuzvedl, a transvestité jej zasypali květinami. Těch na svém ranči pěstovali nepřeberné množství. Na hrob ale padly hlavně Dianiny oblíbené růže.

Po pohřbu jsem poprosil Paulu, jestli by nám nenašel nějaké kousky oblečení, které bychom mohli upotřebit. Já měl na sobě pořád jenom kalhoty a naše lidská dvojka velké vězeňské mundury.

* * *

Probírali jsme se všemi možnými hadříky. Naštěstí transvestité občas nosili i kalhoty, takže jsme přece jen s Danem uspěli. K tomu jsme sehnali i pár triček a dokonce dvě košile, které nebyly moc blýskavé ani květinové. Nakonec jsme dostali i vojenské boty. Šlo o brazilskou vojenskou výrobu, takže byly velmi pohodlné a zároveň pevné. Nejlépe si oblečení vybírala Pavlína. Sehnala lehké ženské kalhoty, elegantní a pohodlné tenisky a také podprsenky své velikosti (někteří hoši si nenechali dělat implantáty jako prsatý Elizabeth) a pár košil. Celou dobu, kdy jsme holkoklukům brakovali jejich šatníky, se mnou zrzka neprohodila jediné slovo.

Ani jsem se jí nedivil.

Kromě velkého množství květin pěstovali transupíři na ranči i banánovníky, takže se konečně mohli Pavlína s Danem najíst. Narvali si břicha banány až k prasknutí. Na upírské lodi totiž nikdo se zásobami jídla pro lidi nepočítal. Alespoň že tam byla voda.

* * *

Krátce po půlnoci jsme se rozdělili. Transupíry jsme zatím nechali jejich smutku a s Lucií, Petrou, Pavlínou a Danym jsme se vrátili do Esmeraldy. Petra ji pak pomalým, nenápadným letem, nějakých dva tisíce kilometrů v hodině, nasměrovala do Evropy, na Lexovu chatu. Museli jsme totiž vyřešit záhadu Gerhardova mlčení, a to co nejrychleji. Nejvíc nás teď popoháněla Lucie, které jsem řekl všechno o našem setkání s jejím dávno oplakaným přítelem.

* * *

Nejhorší na vesmírných lodích širokých něco přes čtyři a dlouhých na čtyřicet metrů je parkování. Jako správný chlap jsem se pokoušel Petře radit, jak s její Esmeraldou správně nacouvat na mýtinu v lese, kterou jsme odhalili asi tři kilometry od chaty, ale stačil jediný mrazivý pohled a nechal jsem toho. Na mýtině jsme přistáli k ránu, takže jsme měli zhruba patnáct hodin k dobru. Nemohli jsme ale opustit loď. Poté, co kvůli sestřeleným kolotočům vyhořela polovina Ostravy, což, jak řekla Pavlína, stejně nebyla žádná škoda, měli kartani pohotovost. Nejen jejich lodě, ale i všechny staré lidské špionážní satelity prozkoumávaly planetu a hledaly uprchlíky. Nechtěli jsme vyrážet ven dřív, než padne tma. Nevím, co nás čeká v chatě, ale chci tam jít tajně pod rouškou tmy.

Zatímco Petra odposlouchávala kartanské vysílání, seděli jsme s Lucií, Pavlínou a Danym v jedné z kajut a vyprávěli jí o zmutovaném Uhříkovi. Se zrzkou jsme se ji snažili připravit na nový Tomášův tělesný design, ale zdálo se, že nás moc nevnímá. Chápal jsem to. Radost z toho, že přítel, kterého považovala za mrtvého, je živý, byla to hlavní, na co se soustředila. Někdy kolem oběda, ke kterému jsme my s Lucií spořádali bílý obsah výživných sáčků a Pavlína s Danym zbytky argentinských banánů, jsem oba lidi poslal vyspat se. Při naší výpravě na chatu nám budou krýt záda. Od transvestitů jsem pro ně dostal neprůstřelné vesty a pistole. Pak jsem se vypravil k Petře do kajuty.

„Nějaké informace o Gerhardovi, Uhříkovi a oiwu?“

„Vůbec,“ zavrtěla hlavou. „Kartani stále toho vašeho Izahana hledají, takže oni v tom jejich zmizení určitě nemají své žluté pařátky. Pro jistotu jsem ještě překontrolovala internet a pořád se mi neozval.“

„Fakt záhada,“ zakroutil jsem hlavou. „Jak dlouho to je, co jsi ho kontaktovala?“

„Pět dní.“

„To už by odpověděl. Pět dní je dlouhá doba. Zvlášť když je měl trávit zavřený na chatě s Alenkou, který je prakticky nonstop online,“ povzdechl jsem si ztrápeně. „A co nového u kartanů?“ zeptal jsem se.

„Jsou pěkně vytočení a hlavně totálně zmatení. Dost jsem jim zamotala hlavu. Loď, jako je Esmeralda, nikdy neviděli. Podezřívají z toho oiwu, ale nejsou si jistí. Oiwu totiž mají podobnou maskovací technologii, ale dokáží ji uplatnit jenom u lodí, které jsou sotva třetinové proti Esmeraldě, a navíc nemají takové zbraně, jaké jsem jim předvedla.

Hned po tom tvém útěku pro jistotu vyslali všechny robokopy a Vesmírné námořnictvo do ulic, aby ukázali svou sílu. Kvůli těm povinným odvodům se totiž navíc odehrálo pár demonstrací a nepokojů po celém světě. Ve všech městech nad padesát tisíc obyvatel vyhlásili zákaz vycházení mezi desátou hodinou večer a pátou ráno a zákaz shromažďování. Také rozjeli další razie a zatýkání osob podezřelých z toho, že proti nim pečou.“

„Mohla bys zjistit, jestli je v Česku mezi zatčenými Jan Procházka?“

Petra položila ruku do obdélníku z tekutého kovu a zavřela oči. Bylo to fascinující. Nepotřebovala žádný displej ani tlačítka, protože se tak spojila přímo s lodí. Mohla ji díky tomu nejen ovládat, ale zároveň i využívat její systém. Petřin mozek sloužil jako externí počítač, který se tak mohl prohrabávat kartanskou sítí nebo lidským internetem. Pokusit se o něco takového bez Sangotina vylepšení by byla sebevražda. Pokud bych do té věci strčil ruku třeba já, sežralo by mi to mozek.

Moje IQ by padlo tak na padesát bodů a už bych se mohl živit jenom jako moderátor v rádiu.

„Procházka, už to vidím, je na něj vystaven zatykač s doložkou, že v případě jakéhokoliv odporu má být okamžitě zastřelen, ale v tuhle chvíli vůbec netuší, kde je.“

„Super.“

Potěšilo mě to. Plukovník nám samozřejmě dal internetové adresy a telefonní čísla, díky nimž bychom mohli kontaktovat odboj i po jeho smrti, ale ten chlápek mi byl sympatický a mrtvých sympaťáků jsem měl kolem sebe poslední dobou už nějak moc.

Posadil jsem se na Petřinu postel.

„Hele, co jsi vůbec dělala celou dobu, kdy jsi letěla zpátky na Zem. Musela ses tu strašně nudit.“

„No, chvilku jsem testovala všechny své nové vědomosti a pak jsem prostě hodně masturbovala,“ zasmála se.

„Tak to už teď nemusíš,“ řekl jsem a začal si rozepínat kalhoty.

* * *

Díky automatickému obrannému systému vesmírné lodi, který zabije každého, kdo se k ní přiblíží na sto metrů a nemá DNA naší pětice, jsme se mohli k chatě vypravit všichni. Pavlíně s Danem jsem pevně přidělal neprůstřelné vesty a znovu jim pro jistotu ukázal, jak se zachází s brazilskými pistolemi z ranče. Pavlína už okatě dávala najevo, jak strašně ji nudím, protože zrovna ona už měla se střílením, ať už do mě a Gerharda, nebo ve vězení, zkušenosti, ale nemohl jsem si pomoci. Chtěl jsem mít jistotu, že jsem udělal co nejvíc pro to, aby byli v pořádku. My upíři jsme žádné vesty neměli. Transvestité měli jenom dvě náhradní, a i když by nám dali vše, o co bychom si řekli, nechtěl jsem je oslabovat víc, než to bylo nutné. Já jsem si vzal lehký kulomet a velký řeznický porcovací nůž na hovězí dobytek, který jsem si přivlastnil na ranči, Lucie znovu nabitý kateng a Petra chytla do ruky Sangotino kopí.

* * *

Vyrazili jsme, až když nastala úplná tma. Cesta lesem a stráněmi nám trvala skoro hodinu. S Lucií a Petrou bychom to zvládli i za deset minut, ale mládežníci nás zdržovali. Jenže jsem je potřeboval. Museli nám krýt záda. Předpokládal jsem, že chata bude prázdná, protože pokud by v ní Gerhard s Uhříkem zůstali, dali by nám vědět, ale naši nepřátelé tam na nás mohli nastražit past. Ať už se stalo cokoliv, chtěl jsem být maximálně opatrný.

„Pod tím kopcem,“ špitla Pavlína, která nás vedla. Na chatě strávila dětství, takže by nás k ní dovedla odkudkoliv a snad i poslepu.

„Fajn. Já jdu první. Lucie s Petrou mě budou jistit ze dvou stran ve vzdálenosti zhruba padesát metrů od chaty. Pavlínko, ty si lehneš na ten kopec, a Dany, ty to vezmeš opatrně obloukem na druhou stranu. Ať se vevnitř bude dít cokoliv, vy na to nebudete reagovat. Vaše práce je hlídat nás před nepřítelem zvenku. Jakmile uvidíte kohokoliv, vystřílíte do něj celý zásobník z pistole, abyste nás varovali, a pak prostě budete utíkat k Esmeraldě. Hned jak se dostanete za její bezpečnostní pole, ochrání vás,“ shrnul jsem domluvený postup, a protože nikdo nic nenamítal, pevně jsem si připoutal kulomet na záda a vyrazil k chatě. Upírky mě opatrně následovaly.

* * *

Chata byla až na příjezdovou cestu obklíčená statnými smrky. Upír nemusel být zrovna mistr tichého plížení, aby se k ní nepozorovaně přiblížil. Přesto jsem byl opatrný. Postupoval jsem jen po metrech a při každém zastavení naslouchal okolí. Vyplatilo se to. U jednoho ze smrků nejblíže chatě stál totiž mimozemšťan.

* * *

Nebyl to kartan, ale oiwu. V horních končetinách svíral zatraceně velký kus železa.

Vypadalo to trochu jako rotační kulomet, kdyby ho dělal sjetý Andy Warhol. Nejdřív mě napadlo, že je všechno v pořádku, Gerhard s Uhříkem a Alenkou někde v chatě mastí karty a Izahana postavili na hlídku, ale pak jsem uvědomil, že tohle je mimozemská zbraň, kterou jsme v arzenálu rozhodně neměli, a tenhle oiwu není Izahan. Byl tak o hlavu menší. Lidskou hlavu. Navíc nebyl oblečený do kabátu starého Lexy, ale do černého jednolitého overalu, který přesně padl na jeho tělo. Tady něco smrdělo.

* * * Kurevsky moc.

* * *

Obešel jsem ho z druhé strany a narazil na další hlídku. I tenhle oiwu měl v rukou tu ošklivou věc. Instinkty mi velely, abych hlídku okamžitě zlikvidoval. Problém spočíval v tom, že jsem pořádně neznal schopnosti těchhle mimozemšťanů. Jaký mají sluch? Co když jako včely dokáží vycítit, když se k nim někdo blíží, podle toho, jak se třese země? Navíc jsem si nebyl jistý tím, že bych je měl zabít. Musel jsem se podívat do chaty.

* * *

Vybral jsem si okno, které bylo přesně uprostřed vzdálenosti mezi oběma hlídači. Lehce jsem do něj drcnul, ale bylo zavřené. Zkusil jsem další a pak ještě dvě, ale byla nedobytná jako Pavlíniny kalhotky. Sakra, to bylo ale blbý přirovnání. Vzhledem k okolnostem bych měl co nejdřív zapomenout, že jsem se do nich vůbec kdy zkoušel dobývat.

Popošel jsem o deset metrů blíž k první hlídce. Na úrovni země byl poklop, kterým se do sklepa nosilo dřevo a uhlí. Držel ho visací zámek a z druhé strany obvykle ještě zástrčka. Zatnul jsem zuby a trhnul. Nic. Sakra, teď bych tu potřeboval Uhříka s jeho mutantí silou. Znovu jsem zatlačil a železo se pohnulo. Paráda. Nádech, táhnout ruce od sebe a výdech. Nádech, táhnout ruce od sebe… A rychle se přikrčit k zemi. Kolem procházel oiwu.

Nevšiml si mě. Prošel na druhou stranu. Asi šel zabít nudu pokecem s kolegou. Počkal jsem pár sekund, jestli se nevrátí, a pak se zase pustil do zámku. Tentokrát konečně rezignoval. Zkusil jsem poklop. Šel otevřít. Zástrčku někdo zapomněl zavřít.

* * *

Seskočil jsem na brikety a jen tak tak udržel stabilitu. Opatrně jsem zavřel dveře. Byla tu tma jak v karvinském dole, ale já viděl docela dobře. Prokličkoval jsem mezi uhlím a barikádami nařezaného dubového dřeva až ke schodišti. Už jsem chtěl vystoupat nahoru, když jsem si na zemi všiml něčeho nepatřičného. Bylo to tělo. Lidské tělo.

* * *

„Panebože, Alenko!“ zašeptal jsem a rychle mu zkusil nahmatat puls. Zbytečně. Byl mrtvý.

* * *

A hned jsem také zjistil proč. Kus břicha měl vypálený. Tohle nezpůsobil oheň, ani pistole nebo třeba brokovnice, Aleše Páva zabila mimozemská energetická zbraň. Určitě taková zbraň, jakou ve svých pařátech drželi ti dva zmrdi venku.

„Vy zajebaný mimozemský kundy, právě jste si podepsaly rozsudek smrti,“ slíbil jsem Alenkově mrtvole a sundal si kulomet. Položil jsem ho vedle něj a zpoza opasku vytáhl porcovák. Šlo o velmi slušné řeznické nádobíčko. Zatraceně, nic jiného jsem v tuhle chvíli mít po ruce ani nechtěl, protože jsem se chystal na zabijačku.

* * *

Vrátil jsem se stejnou cestou, jakou jsem přišel. Nůž jsem skousnul zubama a tak tiše, jak jen to na uhlí šlo, vyšplhal po černé haldě zase nahoru. Zavřel jsem poklop a šel hledat hlídku. Mládenci stáli na svých původních místech. Nejbližšího jsem měl na západní straně chaty. Zul jsem si boty, narval do nich ponožky a nechal je u poklopu do sklepa. Chytnul jsem pak dranžírák do pravačky a cupital si zchladit žáhu. Oiwu se opíral o strom a díval se směrem od chaty. Aby ne, těžko mohl čekat nepřítele z druhé strany. Zastavil jsem se na pět centimetrů u kmene stromu z druhé strany a pak se na chviličku zamyslel, kam toho vesmírného hajzla bodnout tak, aby to měl rychle za sebou. Nenapadlo mě nic lepšího než do místa mezi hlavou a hrudí, kde mohl a nemusel mít krk.

* * *

Byla to dobrá volba. Porcovákem jsem lehce projel skrz místo mezi koňskou hlavou a zbytkem těla a vrazil nůž až po rukojeť do mimozemšťana. Na druhé straně se ostří zabodlo do kmene stromu. Překvapilo mě to. Tělesnou schránku oiwu jsem považoval za dost tvrdou. Možná mi ale dodal sílu můj vztek. Vztek, který už patrně neutiší ani smrt všech kartanů a barbarů celýho zamrdanýho nepřátelskýho vesmíru.

Zatlačil jsem a kompletně odstranil hlavu od těla. Předtím jsem ale včas chytnul zbraň, aby její pád nevyplašil druhého hlídače. Pak jsem vedle té bouchačky položil i tělo. Vytékalo z něj něco zeleného a smrdělo to trochu jako kočičí zvratky.

* * *

S druhým oiwu to bylo o něco těžší. Přesunul se totiž z lesíka na otevřené prostranství před chatou. Nezbylo mi než použít starou dobrou fintu, a to „šišku v lese“. Chvíli mi trvalo, než jsem nějakou našel, ale nakonec to byla klasická smrková, která je dobře vrhatelná. Skryl jsem se za kmen a hodil šišku tak, aby měl oiwu, až se půjde podívat za hlukem, mou maličkost v zádech.

Jediný problém spočíval v tom, že ten mimozemský bastard šišku vůbec neslyšel. Musel jsem to zopakovat třikrát, než si ten hluchý idiot uvědomil, že se v lese něco děje, a vypravil se to prozkoumat. A já mu konečně vpadl do zad.

* * *

Naštěstí oiwu nebyli výškově až tak odlišní od lidí, takže jsem mohl celou akci přenechat svému zabijáckému výcviku. Levačkou jsem ho chytnul za hlavu a pravačkou ho podřízl jako prase. Byl by ze mě dobrý halal řezník. Říznul jsem ještě jednou a v levé ruce mi zůstala jenom hlava. Tělo se i s výbavou sesulo do mechu. Vzal jsem hlavu, nadhodil si ji a pravou nohou ji poslal o pár stromů dál.

„Jako Ronaldo na mistrovství Evropy 2012, ty ufounská svině,“ řekl jsem hlavě na rozloučenou a šel najít Petru.

* * *

„Vůbec netuším, kolik těch hajzlů může uvnitř být. Vpadnout tam by mohla být sebevražda,“ zašeptal jsem jí, když jsem ji i s Lucií našel a poodešli jsme dál od chaty.

„Půjdu tam já. Mám Sangotin štít,“ navrhla

Petra.

„A znamená to, že jsi nesmrtelná?“ zeptal jsem se.

„Ne, ale jsem, jak bys řekl, kurevsky odolná,“

usmála se.

„To rád věřím, lásko, ale dovnitř půjdu já. Alenka byl můj kámoš a já mám zatracený svatý právo ho pomstít.

Uděláme to takhle: Já se vrátím do sklepa. Vy řeknete Pavlíně, aby tak za deset minut vystřelila párkrát do vzduchu a pak se stáhla. Oiwu vevnitř buď vyběhnou, aby zjistili, co se děje, vy je s Luckou odpravíte těma svýma laserama a já jim vpadnu do zad a dorazím je. Pokud se zabarikádují vevnitř, tak prostě počkáte. Budou vyhlížet nepřítele zvenku a já jim zatím…“

„Vpadneš do zad,“ dořekla za mě Petra.

„Tak a ne jinak. Když už budeme střílet uvnitř dost dlouho, můžete se k té taškařici přidat, protože se budou soustředit na mě, a tím pádem to budete vy, kdo jim vpadne…“

„Do zad,“ pravila Lucie.

„Taky bych mohla jedním výstřelem srovnat tu chajdu se zemí,“ navrhla Petra.

„Ani náhodou. Našel jsem jen Alenku. Gerhard s Tomem můžou žít. Musíme udělat všechno pro to, abychom je zachránili. Navíc je to Pavlínino dědictví a moc jí toho po jejím mafiánským tatíkovi nezbylo. Nechal bych jí alespoň základy, pokud to půjde.“

* * *

Zrzka si se střelbou k vylákání dala na čas. Každopádně pořád lepší, než kdyby všechny v chatě zburcovala v okamžiku, kdy jsem našlapoval uhlím jako minovým polem. Lehký brazilský kulomet ležel vedle Alenkovy mrtvoly přesně tam, kde jsem ho nechal. Odjistil jsem ho a pomalým krokem vystoupal po schodech ze sklepa až ke dveřím vedoucím přímo do vstupní chodby chaty. Tam jsem ztvrdnul dobrých dvacet minut, a pak se konečně lesem rozlehly výstřely.

„Prásk, prásk, prásk,“ Pavlínina pistole srdnatě porcovala šišky, jehličí, nebo na co to vlastně zrzka střílela, a dům, který byl předtím dokonale tichý, se probudil.

„Kitachan?“

„Almeki ras tu?“

„Gekch ko!“ rozléhaly se hlavní místností naléhavé hlasy oiwu. Podle mého odhadu jich tam mohlo být pět.

A jeden z nich byl určitě ten zrádce Izahan.

* * *

Dveře do sklepa se otevíraly dovnitř. Pro jistotu jsem trochu ustoupil, kdyby náhodou někdo z těch tří, kteří přiběhli do haly, byl chytrý a zkusil vyjít ven nenápadně sklepem. Naštěstí to nikoho nenapadlo. Dva mimozemšťané se vyřítili z hlavních dveří a během pár sekund jsem nejdřív uslyšel sérii několika „fííí“ a hned na to pády dvou mrtvých těl na zem.

Třetí z mimozemšťanů se schoval za zeď a začal se s upírkami ostřelovat. „Fííí“ energetických zbraní, které Petra získala od Sangot, se střídalo s jeho „vvvžuch“, které vydávaly masivní bouchačky oiwu. Čekal jsem asi minutu, ale když přestřelka nekončila, otevřel jsem dveře, vskočil do chodby a jedním rozhodným „ratatatatata“ ji ukončil.

* * *

Další „vvvžuch“ se ozývala z oken v prvním patře. Vyběhnul jsem do schodů a prvního z mimozemských střelců spatřil v kuchyňském okně. Oiwu se schovával v bezpečí místnosti a kropil les pod sebou. Podle rozptylu palby bych řekl, že bez míření a nazdařbůh. Konečně jsem uviděl, jak zbraň oiwu funguje. Jednotlivé válce se točily, jako by šlo o starý dobrý bubínkový revolver, a postupně z nich vystřelovaly červené výboje.

„Zatancuj si kozáčka, svině,“ zašeptal jsem a přitom do něj vystřílel zbytek zásobníku.

Mimozemšťan skutečně zatančil svůj poslední taneček se smrtí, i když to bylo spíš elektrické boggie než slibovaný kozáček, a pak se zeleně roztekl po kuchyňské lince.

„Kurva drát, Pavlína mě zabije,“ zaklel jsem a vrazil do kulometu nový zásobník.

* * *

Podle mých výpočtů se poslední živý mimozemšťan v chatě odmlčel. Ještě před chvílí musel střílet z některého okna největší ložnice, ale poté, co v horním patře uslyšel mou palbu, s tím přestal. Dolů už se určitě nedostal. Musel bych ho během svého přesunu z kuchyně do chodby slyšet. Ven také nevyskočil, protože by ho holky dostaly. Bylo jasné, že na mě čeká v některém z pěti pokojů. Všechny dveře byly zavřené.

* * *

Nejlepší na otevírání dveří jsou granáty, ale teď jsem byl odkázaný jenom na svou brazilskou hračku. Volat na pomoc holky se mi moc nechtělo. Netušil jsem, jaký má energetická zbraň oiwu účinek na upíry, a jestli jsem chtěl dneska riskovat něčí život, tak jedině svůj.

„Ententýky, dva špalíky, čert vyletěl z elektriky, bez klobouku bos, narazil si nos,“ odříkával jsem v duchu rozpočítávací říkanku.

Volba padla na úplně poslední dveře v patře. Šlo o Pavlínin pokoj. Jako baletka jsem potichu proběhl chodbou, nadechl se, vykopl dveře a vpadnul dovnitř.

V temnotě pokoje se kromě nábytku neschovávalo vůbec nic. Pro jistotu jsem mrknul pod postel. Prázdno.

Otočil jsem se a vyrazil dveře naproti.

Alenkův pokoj zel taky prázdnotou. Jen na stole vrčel jeho stále zapnutý notebook.

Izahan, protože ten poslední mimozemšťan tady prostě musel být on, už určitě stál v jedné ze tří zbývajících místností přesně naproti dveřím a čekal, až mu naběhnu na mušku. A to jsem vůbec neměl v plánu.

* * *

„Ratatatata!“ prostřelil jsem dveře do hlavní ložnice.

Nic se nestalo. Žádná reakce.

Poposunul jsem se a rozstřelil dveře dalšího pokoje. Pokud na mě čekal naproti dveřím, musel schytat pár výstřelů.

Alespoň jsem v to doufal.

„Vvvžuch!“ dveře se rozletěly na třísky. A ty za nimi taky. Naštěstí já už jsem za nimi nestál. V chodbě jsem totiž ležel a jen zdvihal kulomet do vzduchu. Po výstřelu jsem se navíc odvalil ode dveří. Energetický výboj mi ale i tak rozškvařil vlasy, takže jsem byl najednou stejný holohlavec jako Fred Channon, a popálil mě na rukách. Pár třísek se mi navíc zabodlo do odkrytých částí těla.

Udělal jsem kotoul a…

* * *

… místo zběsilého střílení do místnosti se překulil na druhou stranu chodby. Následoval mě další energetický výboj. Tentokrát silnější. Zakousl se do stěny protějšího pokoje. Dřevěné klády rozžhavil natolik, že začaly doutnat. Rozhořívaly se.

Důvody, proč jsem nevystřelil, byly dva. Za

Izahanem leželi spoutáni Gerhard s Uhříkem.

* * *

„Ty děvko jedna špinavá mimozemská,“ ulevil jsem si a zároveň měl přitom radost, že ti dva žijí. Nevypadali sice moc živě, ale proč spoutávat mrtvé?

Na chvíli jsem doufal, že se za mnou Izahan pustí, ale na chodbu svou koňskou hlavu nevystrčil. Moc dobře si uvědomoval, že v místnosti se zajatci má větší šanci. Stačilo mu čekat, kdy se zase o něco pokusím, a doufat, že tentokrát se trefí.

„Ustup,“ řekla Petra.

Byl jsem tak zaujatý bojem, že jsem si ani nepovšimnul, jak se ke mně dostala.

„Ani náhodou, vlítnu tam a zabiju ho. Má tam

Uhříka s Gerhardem,“ odporoval jsem.

„Ani náhodou, já si s ním promluvím. Jsou to gokchu, jejich jazyk znám.“

Přesně takhle jim říkali kartani. Myslel jsem, že je to nadávka, ale zřejmě šlo o obecné označení, když tak Izahanově rase říkali i První.

„Jechta. Gerek kham siko thu!“ řekla Petra, a kdybych neviděl, jak hýbe ústy, nikdy bych nevěřil, že to řekla ta samá holka, co jsem ji před dvěma lety vyjukanou sbalil v baru a osouložil v rakvi.

* * *

Izahan neodpovídal. Asi to pro něj muselo být parádní překvapení. Najednou proti němu stál někdo, kdo znal jeho jazyk. Bylo to stejné, jako by kapitán Cook přistál na ostrovech u Nového Zélandu a domorodci mu jazykem Shakespearovým nabídli čaj a sušenky.

„Gechta! Rihap, garakcha guk!“ křikla Petra. Pořád ještě stála za mnou a v rukou svírala Sangotino kopí, jako by byla římský legionář a čekala útok Hanibalových slonů.

Rozhodl jsem se ty slony překvapit. Aniž bych Petru varoval, udělal jsem dva kotouly a dostal Izahana na mušku.

„Ratatatatata!“ vystřílel jsem do něj půl zásobníku.

Po prvních zásazích se pokusil vyskočit z okna, ale už na to neměl dost síly. Nohy se mu zamotaly a spadnul přímo na svázané zajatce.

Vyskočil jsem na nohy a rozběhl se do pokoje. Pažbou jsem nabral mimozemšťana někam mezi hlavu a tělo a odhodil jej z Uhříka. Izahan zasténal. Ještě žil. Pro jistotu jsem mu odkopl tu jeho rozžhavenou zbraň někam pod postel.

„Gerharde, ty starý lenochu, já si nechávám čtvrtit péro v kartanským lochu a ty si tady mezitím užíváš ufounských lázní?“ řekl jsem a vyndal Gerhardovi z pusy provizorní roubík, který mimozemšťané vyrobili z utěrky na nádobí.

„Himmel Herr Gott, Herr Bezzemek, ani nevíte, jak rád vás vidím. Jsme totiž až po krk v parádních sračkách a s námi celá tahle planeta.“

Čas zabíjet, čas umírat

Dva pohřby během dvou dnů bylo přesně o dva pohřby víc, než jsem byl schopný snést. A co teprve Dany. Teď už nebyl nejmladší ze tří bratrů, ale byl jediný ze tří bratrů, který žil. Stejně jako Dianě i Alenkovi jsem hrob vykopal sám.

Alespoň k jedné pozitivní události ale došlo. I když byla velmi, velmi rozpačitá.

„To je on?“ zeptala se Lucie, když Petra svým kopím vysvobodila ze sevření lanka z neuvěřitelně pevného a odolného kovu Gerharda s Uhříkem.

„Lucie?“ řekl nesměle Uhřík.

Já jsem mlčel. Byl jsem poslední, kdo by se do toho chtěl plést. Přesto jsem fascinovaně zíral na setkání bývalých milenců, z nichž jeden přežil vlastní smrt a stala se z něj zrůda.

Lucie opatrně popošla krok vpřed.

„Miluji tě,“ řeklo Zvíře a Kráska se rozplakala. Uhřík roztáhl své olbřímí mutantí tlapy a popošel k upírce, aby ji objal. Dál jsem na ně fascinovaně zíral, když tu…

„Au,“ sykl jsem. Petra mě kopla do holeně. Když si tímhle nešetrným způsobem vyžádala mou pozornost, naznačila mi, že mám odvrátit zrak. Objal jsem tedy raději Danyho kolem ramen a vyrazili jsme pro Alenkovo tělo. Byl čas jej odevzdat zemi.

Gerhard se podobně ujal Pavlíny, kterou Alenkova smrt pořádně sebrala, a zmizel s ní někde v útrobách chaty. Tam se také odebrali Uhřík s Lucií. Na Petru zbyla poněkud jiná práce, vzala si totiž do parády Izahana. Ovládala jeho jazyk, a výslech tak byl v jejím podání mnohem efektivnější. Navíc uměla gokchu i ošetřit tak, aby hned nevykrvácel.

* * *

Když jsem tělo statečného mladíka pohřbil pod vrstvou hlíny a nechal jeho bratra rozjímat nad čerstvým hrobem, vyrazil jsem do rozstříleného pokoje, kde na mě kromě mimozemšťana a Petry čekal i Gerhard. Petra byla celá rozcuchaná, jak se s Gerhardem vášnivě objímala. Měla toho starýho bastarda ráda a on ji.

„Pavlíně jsem dal lexaurin. Leží a čumí do stropu, ale to nejhorší ji snad už přešlo,“ vysvětlil mi, když jsme se střetli u ležícího mimozemšťana.

„Umírá,“ oznámila nám na uvítanou Petra a významně pohodila hlavou na podlahu, kde ležel mimozemšťan.

„Žádna škoda,“ mávnul jsem rukou.

„Je mu to líto. Nechtěl Alenku zabít,“ řekla.

„Tak mu řekni, že já jeho zabít chtěl a líto mi ho není, protože je to zkurvený zrádce,“ vyprsknul jsem.

„S tou zradou je to pravda. Podvedl nás a Alenka na to přišel. Bohužel pozdě. Když jsi zmizel, což jsem ti mimochodem zakázal, byla tu hrozná nuda. Ten kluk se proto rozhodl, že se zdokonalí v jejich písmu. My jsme mezitím vyrazili do Rakouska přepadnout další vysílač. Izahan totiž chtěl poslat novou zprávu a hlavně jsme byli netrpěliví. Chtěli jsme, aby nám dali vědět, jak je to se slibovaným zničením kartanských lodí,“ vysvětloval Gerhard.

„To zničení lodí nikdy nemělo proběhnout. Izahan od začátku věděl, že je to nemožné, že to nedokáží. Válka sice pro kartany uvízla na mrtvém bodě a nepostupují dál na území gokchu, ale oni sami nejsou schopni zasáhnout tak daleko od svého území. Jsou schopni sem dostat jenom své lodě s maskovací technologií. Ty jsou ale velmi malé. Mají pouze dvoumístnou kabinu. Tvrdil vám opak, protože vidina povstání na planetě, která dodává kartanům zbraně a vojáky, byla pro něj příliš lákavá. Proto se snažil Gerharda s Uhříkem po tvém odchodu vmanipulovat do toho, aby povstání začalo dřív, než oiwu zničí ty dvě lodě,“ přidala se se svými informacemi Petra. Slastně kouřila cigaretu značky Start a popel z ní elegantně oklepávala na podlahu. Alenka sice cigarety nekouřil, ale kupoval je a pak z nich přimíchával tabák do marihuany. Petra objevila celý karton v kuchyni na stole a hned si jej radostně přivlastnila. Neměl jsem z toho moc velkou radost, protože líbání kuřaček má jisté nevýhody, ale už jsem byl zvyklý, a to celá staletí. Má matka Veronika kouřila snad od objevení Ameriky.

„Naše nová zpráva oznámila oiwu polohu téhle chaty. Čekal jsem, že nám pošlou další zprávu, ale místo toho tu přistály tři jejich malé maskovací lodě, které jsme schovali asi třicet metrů od chaty. Ti noví oiwu tvrdili, že jejich velení lidem nevěří, a proto chtějí, abychom nejdřív vyvolali povstání a oni záhy zaútočí na lodě a zničí je,“ pokračoval Gerhard.

„To je zatraceně průhledná taktika,“ zakroutil jsem hlavou.

„Jo, taky proto jsem na ni nechtěl přistoupit. Zběsile jsme do toho Alenkova tabletu mlátili, jak jsme se hádali, když tu najednou Aleš přiběhl celý brunátný a začal vykřikovat, že nás podvedli, že přeložil celou tu původní zprávu, kterou Izahan sestavil a my ji poslali z Polska, a v ní se píše, že je třeba nás donutit k povstání proti kartanům, i když nám nijak nemůžou reálně pomoci, a že je třeba s námi hrát hru na útok oiwu na naši podporu.“

„Co bylo dál?“ zeptal jsem se.

„Ti bastardi z toho jeho křiku pochopili, že je po všem, a protože oni měli bouchačky a my si je nechali odložené na postelích, byli jsme nahraní. Kdyby mi to ten trouba řekl tajně a nevykřikoval to před nima a nelomil přitom rukama, že každý hned pochopil, co se děje, tak bychom si s nimi s Uhříkem poradili, ale takhle jsme neměli šanci, zvlášť když jsme už věděli, co ty jejich bouchačky dokáží.“

„A přitom zastřelili Alenku?“

„Ne,“ zavrtěl Gerhard smutně hlavou.

„Izahan věděl, že Alenka je klíč ke všemu, takže nás dva svázal a jeho mučili, aby jej přinutili poslat odboji zprávu o tom, že oiwu jsou připraveni k útoku a souběžně s tím, jak začne povstání, zničí kartanské lodě. Alenka to udělal, ale pak se pokusil jednomu z nich vzít zbraň, a když se rvali, tak vyšel výstřel. Ten kluk umřel dřív, než si to uvědomil. Odbojáři pak během pár hodin odeslali několik potvrzení, že s tím souhlasí. Řekl nám to Izahan. Omlouval se za smrt Alenky, ale pořád nám říkal, že to prostě bylo nutné pro dobro jeho vlastního druhu.“

„A kurva!“ zaklel jsem. „Kdy má začít povstání?“

Gerhard se podíval na hodinky. Byly dvě hodiny ráno. „Za čtyři hodiny.“

„Tak to zaražte. Pošlete jim zprávu, že to byl planý poplach, ne?“ vstoupila nám do řeči Petra.

Oba jsme zakroutili hlavou. „Většina lidí už musí být na svých místech a určitě jsou bez připojení k internetu a bez telefonů, jen s vysílačkami, aby je nikdo nevysledoval. Odvoláním na poslední chvíli bychom jenom vyvolali chaos. Třetina vojáků by se schovala, dvě třetiny by zahájily boj. To by byl průser,“ odpověděl jsem.

„Ale takhle to bude průser taky. Když ti lidé vyhrají, kartani nahoře prostě nastaví děla a města, která nebudou mít pod nadvládou, vymažou ze světa. A když přijdou o celou planetu, prostě nás začnou bombardovat, dokud se zase nepodvolíme,“ řekla Petra a měla zatracenou pravdu.

„Gach ku, kerata du. Gakken gyhdon zekan,“

vmísil se do našeho hovoru Izahan.

„Zase prosí za odpuštění. Říká, že je mu líto, že Alenka zemřel, nechtěl, aby se to stalo. A také je mu hanba za to, že nás zradil, ale když lidé povstanou proti kartanům, pomůže to jeho lidem,“ překládala Petra.

Vzal jsem do ruky kulomet, který jsem pohodil na jednu z postelí, odjistil ho a zamířil na Izahana. Už už jsem ho chtěl prostě umlčet navždy, když mě něco napadlo.

„Ty tři jejich neviditelné lodě. Řekni mu, že pokud je mu skutečně líto, že zabil jednoho z nás, tak ať ti řekne, jak je ovládat. Předpokládám, že budou mít také nějaký obranný systém, který je potřeba vypnout,“ řekl jsem a Petra spustila v řeči gokchu. Izahan jí poslušně odpovídal. Když to vypadalo, že Petra ví všechno, zeptal jsem se jí, abych se ujistil:

„Víš, jak ty lodě ovládat?“

„Jo,“ pokývala hlavou. „Dal mi vstupní kódy. Mají tady v chatě takové malé ovladače, a když správně stiskneš kombinaci, kterou mi prozradil, jsi pánem všech tří lodí. Dokonce si myslím, že bude hračka je dálkově řídit z Esmeraldy.“

„Fajn, takže pokud už na něho nikdo nic nemá…,“ na chvíli jsem se odmlčel, a když se Gerhard ani Petra nechystali cokoliv říct, vrátil jsem na poslední chvíli kulomet na postel, chytnul Izahana za nohy a vyhodil ho z okna. Trošku si zakřičel, a když spadnul na kamenné zápraží před chatou, zmlknul definitivně.

* * *

Nechtěl jsem vyrušovat Tomáše s Lucií z jejich intimní chvilky, ale milionům lidí na téhle planetě zvonil umíráček. A nejen to. Zlikvidované povstání by znamenalo, že už nikdy žádné nebude, protože dobře organizovaní a relativně slušně vyzbrojení vojáci, kteří se na vzpouru proti kartanům tak dlouho chystali, budou mrtví.

Petra kouřila startku, Uhřík šlukoval marihuanového jointa, Lucie se trošku rozpačitě rozvalovala na jeho klíně a my s Gerhardem jsme si alespoň nalili trochu whisky do skleničky. Dany si pro jistotu nahýbal rovnou z láhve. Pavlína se pod vlivem lexaurinu jenom připitoměle usmívala. Ta už nepotřebovala vůbec nic. Byla by to konstelace pro docela dobrý mejdan, kdyby nás netlačil čas.

„Vymysleli jsme s Gerhardem a Petrou plán,“

oznámil jsem jim a začal ho vysvětlovat. Nebyl to zrovna geniální plán, ale pořád byl lepší než to, co mě napadlo úplně nejdřív.

* * *

Inspirovalo mě, že nám sem oiwu naservírovali ty své malé vesmírné lodě. Co kdybychom je narvali granáty a semtexem, kterých máme díky Gerhardovu a Pavlíninu vyzbrojovacímu šílenství plnou chatu, a prostě je poslali proti bojovým kartanským lodím? Petra to ale hned zamítla. „I kdyby se mi povedlo dostat ty jejich kocábky nadoraz k trupům kartanských lodí, nijak by je to nepoškodilo. Ty bitevní lodě měří přes pět set metrů na šířku i na výšku a jsou skoro kilometr dlouhé. Odolají patrně i výbuchu atomové bomby nedaleko od nich. Tu bombu bys musel odpálit někde vevnitř. Ideálně u hlavního generátoru kajefových motorů. Jinak bys třeba odtrhl jen kus lodi, v dalších částech by kartani dokázali zavřít přepážky a zbývajícími zbraněmi si to vyřídili s matičkou Zemí.“

„Kaje co?“ zeptal se Gerhard.

„Kajefové motory. Dokáží pracovat s antihmotou. Jde o jeden ze tří základních pohonů vesmírných lodí, které kartani využívají. Vždycky jde jen o jednoduché modifikace technologií Prvních. Když jsem kolem nich prolétala, udělala si Esmeralda automaticky sken těch obříků. Každopádně problém je v tom, že ty motory jsou velmi dobře chráněné. Musel bys tam odpálit vodíkovou bombu, abys je dokázal přinutit k explozi.“

„A tu nemáme,“ řekl Gerhard.

„Ale máme něco lepšího!“ Tu větu jsme s Petrou vykřikli ve stejnou chvíli. Vzpomněli jsme si totiž na Sangotino kopí v Číně. I jeho zbytková energie dokázala nadělat slušnou paseku. Pokud by se nám podařilo odpálit ho v kartanské lodi někde ve středu, mělo by ji to zničit. Tuhle myšlenku jsem vyslovil nahlas.

„Jenže zase bys to kopí musel dostat do strojovny. Pokud by v lodi kopí vybuchlo jen tak, roztrhlo by ji to pouze na několik větších částí. Gravitace by je stáhla k Zemi, a to by mohlo prakticky zničit celou planetu. Ti, kdo by zahynuli na dně kráterů po dopadu kusů lodi, by na tom byli líp než ti, kdo by přežili. Zvířený prach by zastínil Slunce a nastala by pekelná doba ledová, jakou tahle planeta ještě nezažila. Musíme dostat kopí do strojoven kajefových motorů, tak se loď rozprskne na bilion malinkatých kousků, takže se ani nemusíme bát, že nějaké větší části dopadnou na Zem a způsobí tam katastrofu,“ prohlásila nadšeně Petra.

* * *

„Dostat kopí do strojoven je jediná šance, jak ty lodě zničit. Esmeralda dokáže propálit do pláště těch bitevních lodí dost velkou díru na to, aby do ní vnikla raketa oiwu,“ vysvětloval jsem.

„Prostě výsadek na nepřátelském území. Jediný problém je, že do těch barbarských srágor se vejdou jenom dva lidé, ale nám stačí. Víc vojáků stejně nemáme. Vezmeme si dvě z lodí oiwu a vyrazíme. Dva upíři proti stovkám kartanů,“ pokračoval Gerhard.

Lucie s Uhříkem protáhli překvapeně obličeje, což zrovna u Tomáše nebyl vůbec pěkný pohled.

„To jste vymysleli pěknou hovadinu, normální sebevraždu. To jako v jedné lodi poletíš ty a ve druhé Jan?“ zeptal se Uhřík a podal Danymu jointa. Ten mávnutím ruky odmítl. Na rozdíl od zesnulého bratra marihuaně neholdoval. Vystačil si s alkoholem.

„Jo,“ přitakal jsem místo Germána.

„Hovno smažený na olivovým oleji, vy dva sebestřední idioti,“ odvětil Uhřík.

„Jo, letíme do toho s vámi. V jedné lodi my dva, ve druhé vy,“ přitakala Lucie a zatnula bojovně pravačku v pěst. Uhřík na stvrzení jejích slov vyfoukl z pusy marihuanový kouř.

„Ale stejně je to hovadina, i když budeme čtyři,“ dodal nakonec.

„V tuhle chvíli to jako hovadina vypadá, ale než do toho půjdete, vybavím vás nejen Sangotiným kopím, ale i štítem. Sangot na mou loď nainstalovala modifikátor, který zvýší hladinu nanočástic ve vašem těle. Udělá to z vás superupíry,“ řekla Petra a Uhřík jenom překvapeně hvízdnul.

„Superupíři, to zní mega hustě. Tak jo, sežeňte mi granáty a nějaké hulení. Tohle bude epický,“ prohlásil JUDr. Tomáš Uhřík.

* * *

Loučení s Danym bylo hodně divné. Zvlášť když probíhalo na argentinské farmě upířích transvestitů, která stále ještě tonula ve smutku po Dianině smrti. Nechtěl jsem ho nechávat na Lexově chatě. Z té jsme zmizeli co nejdřív. Danyho jsem předal Biance, Claudii a Paule spolu s celým počítačovým vybavením bratrů Pávových, které přežilo události posledních dní. Zakázal jsem transupírům se zatím přidávat k bojům, které už mezitím začaly po celé planetě. Měli důležitější úkol – chránit Danyho. Musel co nejdříve zprovoznit své vybavení a vypustit do světa vir, který s bratry vyvíjeli a který zatím spal na několika místech internetu.

„Bude to fungovat?“ zeptal jsem se ho, když jsme jej i s tím harampádím usadili v místnosti, kterou mu holkokluci vyčlenili.

Jenom pokrčil rameny.

„Dany, já vím, že se teď jenom těžko dokážeš soustředit na práci, ale tví bratři nepadli zbytečně. Rozhodli se bojovat za svobodu lidstva a podstatná část jejich práce pořád ještě není hotová. Musíš tu věc uvést do provozu. Zachráníš tím možná miliony dalších lidí, kteří proti kartanům povstali.“

Vím, že to nebyl zrovna nejlepší motivační proslov v dějinách, ale snad to zaúčinkovalo. Poslední z bratrů Pávových pokýval hlavou a zapnul první z notebooků do zástrčky.

* * *

Prastarý Germán se snažil nedávat najevo žádné emoce, ale když jako poslední opouštěl laboratoř na Esmeraldě, bylo vidět, jak je celý roztřesený. Radegast pocházel ze zatraceně dávných časů. Jeho mysl se formovala v dobách, kdy všichni lidé věřili na mýtické a mystické věci.

Když byl někdo příliš silný, příliš chytrý nebo měl prostě štěstí častěji než ostatní, bylo to díky milosti bohů. A nebo démonů. Sangotin štít a kopí byly tou nejdůležitější součástí upírské mytologie. Šlo o nástroje bohyně, která nás stvořila a které byly pro nás stejně legendární jako svatý grál a Ježíšovo posmrtné roucho pro křesťany, schrána s deskami úmluvy pro židy nebo Mohamedův turban pro muslimy. Či co to ti pouštní odrbanci vlastně vyznávali.

Gerhard si na palubě vesmírné lodi před chvílí prohlédl Sangotino kopí a zjistil, že jde jenom o kus poctivé mimozemské technologie. Že štít jsou ve skutečnosti jenom nanočástice, které teď dokážeme díky modifikaci velmi efektivně ovládat ve svůj prospěch, věděl už dávno, ale i tak ho to dostalo. Základní mýty, ve které věřil, se už definitivně změnily jen v kusy mimozemského harampádí.

Beze slova kolem mě prošel a zapadl do malinkaté kajuty, která na něj zbyla. Relativně malá Esmeralda totiž moc prostor pro posádku neměla. Do původní Luciiny kajuty se přidal Uhřík, já se přifařil k Petře a zbývající dvě místnosti obsadili Pavlína a právě Gerhard.

Původně jsem chtěl nechat zrzku na Zemi s Danym, ale prosila nás, aby mohla zůstat na Esmeraldě. Netušil jsem proč, ale Gerhard nakonec rozhodl, že poletí s námi, i když jsme kvůli tomu museli nabrat zásoby navíc. Hlavně jídlo a trochu toho oblečení. Už tak bylo na upírské vesmírné lodi jen těžko k hnutí. Z chaty a úkrytů okolo jsme sem nanosili většinu našich zbraní, munice a trhavin. Leželo to všude, protože nákladový prostor byl plný. Stály tam lodě oiwu. Jen co nás Petra narvala novými upířími nanočásticemi, zavřela se do své řídicí kabiny a testovala spojení s loděmi oiwu. Nebylo to zrovna jednoduché, ale protože i jejich technologie vycházela z vědomostí Prvních, byla přesvědčená, že to nakonec všechno zvládne.

* * *

Stejně jako prvně i teď jsme se skrývali na oběžné dráze Titanu. Bylo to skvělé místo ukryté díky konstelaci planet před pozemskými teleskopy i sledovacími zařízeními bitevních lodí.

Bylo to však příliš daleko od Země na to, aby se tu daly chytat jakékoliv zprávy o tom, co se na matičce Zemi děje. Povstání začalo už před deseti hodinami. Byl jsem stále nervóznější, ale podle Petry jsme museli čekat ještě nejméně dalších deset hodin, než se nanočástice uchytí a budou vůbec efektivní.

Po skončení aplikací nanočástic jsem si na chvíli zdřímnul v místnosti s křesly určenými pro zrychlený start, protože jsem nechtěl rušit Petru v její práci. Pak jsem se dlouho přehraboval bednami s municí a vybíral si vhodné zbraně pro náš nadcházející útok. To všechno mi zabralo asi čtyři hodiny. Nakonec jsem se šel projít po lodi. V nákladovém prostoru jsem narazil na Gerharda a Pavlínu. Zrzka mě spatřila jako první, vytřeštila oči, sklopila pohled k zemi a bez jediného slova zmizela.

„Gerharde, ty kanče, tys ji dostal!“ zasmál jsem se překvapeně, když mi došlo, co měl ten její rychlý úprk znamenat.

Germán jenom pokrčil rameny.

„Říkal jsem si, Herr Bezzemek, že když se jim vrátila ta jejich žárlivka s velkýma kozama, už se nebudou o tuhle panenskou zrzečku ucházet,“ vrátil mi lišácký úsměv upír.

„To jste si spočítal velmi dobře, Herr Gerhard,“ zašeptal jsem. „A ani nevíš, jak moc jsi mi pomohl, ty starej bastarde,“ dodal jsem.

* * *

„Vypadá to jako japonský sebevražedný miniponorky,“ povzdechl jsem si, když jsme v hangáru přemísťovali do lodí oiwu své vybavení.

„Kurevsky trefný přirovnání,“ zašklebil se Uhřík. „Zvlášť když je budeme využívat naprosto stejným způsobem. Akorát na rozdíl od šikmooček se v těch rakvích neodpálíme. Teda doufám.“

Zatímco my s Gerhardem jsme kontrolovali pistole a samopaly, Uhřík seděl na podlaze s Lucií. On kouřil marihuanu, ona se o něj láskyplně opírala a hladila ho po rukou. Šťastné Zvíře Uhřík a šťastná Kráska Lucie.

A tahle kráska mi před chvilkou málem vyškrábala oči, protože jsem navrhl, že se při útoku rozdělíme tak, že Uhřík půjde se mnou a Lucie s Gerhardem. O pár sekund později málem to samé provedla Gerhardovi, který se mě zastal, protože tohle rozdělení také považoval za nejlepší. Přesto se nedalo nic dělat. Lucie mi jenom zuřivě pohlédla do očí a řekla:

„Tentokrát se mi vrátí, protože půjde se mnou, jasný?“

Na to jsem prostě neměl co říct. Nakonec tedy v jedné lodi poletím já s Germánem a ve druhé Tomáš s Lucií. Petra s Pavlínou zůstanou na Esmeraldě. Moje milovaná upírka se svou novou zrzavou pomocnicí totiž musejí udělat to nejdůležitější – vypálit lasery a torpédy díry do vesmírných lodí, kudy do nich budeme moci proniknout. Tedy penetrovat kartanská bojová plavidla, jak se s pubertálním úšklebkem vyjádřil Uhřík. Při slově penetrovat se začervenala jak Lucie, tak Pavlína.

* * *

Po asi osmi hodinách od aplikace nanočástic jsem začínal cítit, že když se trochu soustředím, dokáži ty malé potvory ovládat. A s každou čtvrthodinou to bylo snazší a snazší. Teď, když uběhla Petrou stanovená lhůta, cítil jsem se, jako bych vypil krev čtyř panen. Bylo to neuvěřitelné. Podobný pocit jsem zažíval krátce před bojem, ale tohle bylo stonásobně silnější. Cítil jsem moc, obrovskou moc a sílu. Stačilo ale jenom na chvíli přestat nanočástice v těle vnímat a pocit se ztratil.

Konečně do hangáru vpadla Petra s Pavlínou v patách. Nesla dvě Sangotina kopí. Jedno podala Uhříkovi a druhé hodila mně. Málem jsem ho upustil. Přeci jenom jsem si pořád pamatoval, co dokázalo udělat, když se jej chopily nepovolané ruce.

Nejdřív jsem ucítil krátké zamrazení. Bylo to nepříjemné, ale pak jako by si kopí ověřilo, že jsem nositelem těch správných nanočástic, a začalo spolupracovat. Sangotino kopí reagovalo pouze na upíří částice a navíc se dalo nastavit tak, aby sloužilo jenom ženě nebo třeba konkrétní osobě. Proto tenkrát v Číně dokázalo zabít každého upíra, který se jej dotknul, dokud ho nevzala do ruky Petra. Tahle kopí měla omezení jen na upíry, což jsme s Uhříkem naštěstí byli. Přesto jsme z něj měl podvědomý strach.

„Uf,“ vydechli jsme s Uhříkem snad současně. Úplně jsem cítil, jak se kopí stalo mou součástí. Něco podobného cítil skvělý šermíř se svým mečem nebo výborný jezdec s perfektně vycvičeným koněm, ale tohle bylo mnohem silnější. Mým tělem jako by pulzovala energie uložená v kopí a já najednou přesně věděl, jak kopí použít k boji, ale zároveň, jakým způsobem jej proměnit v časovanou bombu.

„Cítíte to?“ zeptala se pro jistotu Petra. Oba jsme pokývali hlavami.

„Výborně. Teď vám ještě připnu tohle,“ rozevřela dlaň a v ní se nacházely čtyři malinké zlaté plíšky. Obešla nás všechny a přicvakla nám je do ucha.

„Když se budete chtít s kýmkoliv spojit, stačí na něj pomyslet a můžete v myšlenkách komunikovat. Po modifikaci byste to měli dokázat úplně bez problémů, ale trvá dlouho, než se to naučíte. S těmahle věcičkama v uchu je to mnohem jednodušší. Navíc jsem tam nahrála celé schéma kartanské bojové lodi, jak ho zkopírovaly moje skenery. Ta věc se vám zažere přímo do mozku a díky ní a tomu schématu se v tom kartanským bludišti neztratíte a najdete spolehlivě nejkratší cestu do strojovny a zase zpátky ke své lodi. Nějaké otázky?“

„Zatraceně, Herr Bezzemek, tahle holka vám začíná přerůstat přes hlavu,“ uslyšel jsem Gerhardův hlas.

Otočil jsem se na něj a uvědomil si, že ke mně mluvil v myšlenkách. Došlo mu, že jsem ho slyšel, a usmál se na mě.

„To už je můj osud, Herr Gerhard. Nejdřív mi klečí u nohou a jsou vděčné za to, že ho mohou vzít do pusy, a než se naděju, drží v zubech bičík a poroučejí si.“

Germán se hlasitě zasmál.

* * *

Navzdory vylepšené tělesné ochraně jsem všem připevnil neprůstřelnou vestu. Byla to poctivá česká výroba z roku 2015. Pocházely z jednoho z Gerhardových mafiánských nákupů. Lucie si vzala do ruky kateng. Tvrdila, že jí stačí, ale pro jistotu jsem ji ještě donutil přepásat se jedním samopalem, poctivým uzi ve verzi se zásobníkem na čtyřicet nábojů. K tomu jsem jí dal pás s osmi náhradními zásobníky a jednoho Desert Eaglea s pěti zásobníky. Uhřík se naproti tomu vyzbrojil sám a velmi efektně. Uzi si vzal pro jistotu tři, do batohu přes rameno narval nepočítaně zásobníků, přivlastnil si jeden pás s deseti obrannými izraelskými granáty a nakonec si za opasek dal dva glocky se střelivem Libra Snail, které jsme s Gerhardem překřtili na Der Kartantoth.

My s Germánem jsme se vyzbrojili podobně. Gerhard si vzal čtyři uzi, dvě rovnou do ruky, dvě si přepásal za záda, deset granátů kolem pasu, čtyři glocky a batoh zásobníků pro uzi i glocky. Já jsem si vzal uzi jenom jedno. Mám raději pistole. Na nohy jsem si připoutal dvě pouzdra s Desert Eagley a za pás čtyři glocky. Do batůžku jsem narval hlavně zásobníky s Libra Snail do glocků. Granáty jsem si nebral. Místo toho jsem si vzal další batůžek s pěti RPG-75-TB. Po delším dohadování jsem jeden takový ještě vnutil Lucii. Nakonec nám Petra každému narvala kapsy třemi sáčky se Sangotinou náhražkovou krví.

„Tak jdeme na to, lásko,“ řekla Lucie, něžně políbila Tomáše na zjizvená zmutovaná ústa a začala se soukat do minilodě oiwu.

„Vrať se mi,“ špitla Pavlína a dala Gerhardovi dlouhý polibek jazyk na jazyk.

„Nakopej jim ty jejich zasraný žlutý prdele, sekáči,“ pravila Petra a spiklenecky na mě mrkla.

* * *

Díky tomu, že oiwu měli podobnou tělesnou konstrukci jako my, nebylo cestování v jejich lodi vůbec nepříjemné. Rozhodně lepší než být ve zmiňované japonské miniponorce. Dvě pohodlná křesla stála v kokpitu v řadě za sebou, protože vedle sebe už by se nevešla. Dala se sklopit i na spaní. Jinak by tu jen těžko někdo vydržel delší cestu. I tak muselo být cestování v těchhle kocábkách pro koňské hlavy gokchu dost náročné. Být tu déle než tři dny zavřený s jedním člověkem, asi by mi už začalo pěkně hrabat.

Sednul jsem si do předního křesla, abych mohl na malém monitoru lépe sledovat, co se s námi děje. Na monitor se přenášel reálný obraz vesmíru před námi. Na vedlejším monitoru jsem navíc mohl sledovat jednoduchou vizualizaci našich dvou malých lodí, Esmeraldy i bitevních křižníků kartanů. Ještě před startem jsem měl velké nutkání zeptat se Petry na zprávy ze Země. Povstání už zuřilo skoro celý pozemský den a já se strachoval o jeho vývoj, když byly lodě ještě na orbitě, ale nakonec jsem se překonal. Museli jsme se soustředit na náš vlastní cíl a případné špatné zprávy by mě jenom rozptylovaly.

* * *

Esmeralda letěla první. Lodě oiwu se za ní sunuly v uctivé vzdálenosti. Letěli jsme velmi pomalu. Tedy alespoň na běžné parametry vesmírných lodí. Sám bych to, samozřejmě, nepoznal, řekla mi to Petra ještě předtím, než nařídila, abychom se už nepokoušeli o komunikaci. Kdyby nás kartani zachytili, přišli bychom o největší výhodu, kterou jsme měli, a to moment překvapení. Maskování Esmeraldy a lodí oiwu spočívalo nejen v tom, že jejich vnější plášť na sebe promítal okolní vesmír tak, aby oklamal optické senzory a kartanské pozorovatele u nich, ale zároveň dokázal vyvolat takovou ozvěnu u detekčních dálkových skenerů lodí, že jej nezaznamenaly ani ty nejlepší kartanské přístroje, kterým Petra kvůli našemu pochopení prostě říkala sonary. Lodě oiwu měly o něco horší technologii pasivní ochrany proti sonarům než Esmeralda. To byl důvod, proč musely být tak malé. Čím větší loď, tím větší problém byl ji zamaskovat. Každopádně jedno bylo jasné, jakmile začne někdo z nás vysílat, a to dokonce i na vlnách, na nichž fungovalo naše mozkové propojení, nebo Esmeralda vypálí první ránu, je okamžitě po jakémkoliv krytí.

I tak bez odkopání nás ale podle Petry mohli kartani odhalit. Stačilo, aby u přístrojů seděl zkušený profesionál, který rozkryje případné drobné nesrovnalosti na přístrojích. Maskování oiwu nebylo úplně dokonalé.

Jenže kartani měli zcela jiné problémy.

* * *

„Bombardují Zemi, do hajzlu, ty svině bombardují Zemi!“ zařval jsem rozezleně. Na monitoru jsem viděl, jak bitevní lodě vypouštějí desítky projektilů dlouhých jako čínský vlak a přiměřeně širokých, aby si zachovaly aerodynamický tvar. Předpokládal jsem, že budou vyrobeny z něčeho, co neshoří v atmosféře a při dopadu na planetu to způsobí minimálně stejnou zkázu jako tunguzský meteorit jenom silou své kinetické energie.

Nedejbože, aby v tom byla navíc nějaká vykurvená kartanská výbušnina.

„Kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva,“ mlel jsem naštvaně svou oblíbenou mantru.

* * *

Zatínal jsem vztekle ruce v pěst a skřípal zubama. Byl jsem pěkně naštvaný, protože to bylo jediné, co jsem s tím vším mohl udělat.

„Snažte se uklidnit, Herr Bezzemek, naše operace právě začíná,“ ozval se za mnou klidný Gerhardův hlas.

* * *

Měl pravdu. Už jsme byli dost blízko na náš přepad. První šli na řadu Lucie s Tomášem. Měl jsem tohle rozhodnutí na svědomí. Budou mít díky tomu větší šanci uspět, protože budou mít na své straně moment překvapení. Jejich loď oiwu se přemístila asi kilometr pod první z kartanských bitevníků. Co je dole a co nahoře, jsme určovali podle bombardované Země. Esmeralda se nastavila trošku z vrchu a poslala proti trupu lodi sérii vesmírných torpéd. Pokud jsem mohl ze sledování monitoru soudit, útočila Petra s chirurgickou přesností. Torpéda vybuchovala jedno za druhým a jako slavný ostravský hornický úderník Robert Kahan, hrdina socialistické práce, neúnavně hloubila do kartanské lodi hlubokou díru. Když série torpéd splnila svou destrukční misi, proletěla se Esmeralda podél celého trupu a podle nějakého divokého vzoru provedla kobercový nálet na kartanský bitevník. Žluťáskové byli nečekaným útokem sice zaskočeni, ale velmi rychle se vzpamatovali. Vesmír okolo první lodi se proměnil v sérii záblesků energetických výbojů. Podle monitoru ale Esmeralda nedostala žádný zásah. Prudkým zrychlením zmizela hluboko pod trupem bombardovaného bitevníku. Co také z monitoru zmizelo, byla Uhříkova kocábka. Doufal jsem, že jenom proto, že se už zavrtala do útrob nepřítele.

* * *

Teď přišla řada na nás. Esmeralda udělala další ostrý zvrat a zespodu se prudce rozletěla proti druhé lodi. Tentokrát si s vypouštěním torpéd dala Petra na čas. Zřejmě kvůli zvýšené ostražitosti napadených kartanů. Už to vypadalo, že nám Petra díru do lodi prorazí útokem ve stylu kamikadze, ale nakonec, sotva pár desítek metrů před případným střetem s lodí, udělala ostrý manévr a zmizela kamsi směrem k Měsíci.

Předtím ale vypustila několik torpéd, která opět proletěla jedno za druhým. Poslední explozi torpéda už jsme pocítili na vlastní kůži. Naše loď totiž letěla přímo za nimi. Házeli jsme sebou, jako bychom byli kotě zapomenuté v pračce. Jednou se dokonce celá loď otočila kolem dokola a vše, co nebylo pevně připoutané, se proletělo napříč lodí včetně jednoho uzi, které rozbilo monitor přede mnou. Důvodem divokých výkrutů byla obranná palba kartanů. Kvůli ní také Petra zmizela tak rychle pryč. Ale nestačilo to.

* * *

Ještě než uzi zničilo monitor, spatřil jsem, že Esmeraldu zasáhla obranná palba kartanů.

* * *

„Vzzmbuch.“ Naše kocábka právě přistála v útrobách kartanské lodi. Nebylo to zrovna hladké přistání. Volné věci, které už stačily popadat zpátky na podlahu, se znovu vznesly a zaútočily na předek lodi oiwu. Uzi mě přitom praštilo do hlavy.

„Rychle, odpoutej se. Musíme vyrazit!“ zařval

Gerhard.

Škubnutím jsem se zbavil pásů, které mě poutaly ke křeslu, shýbnul se pro to prokleté uzi a pak si z provizorního držáku na stěně vzal Sangotino kopí. Gerhard popadl své čtyři uzi a dva batohy s granáty a zásobníky.

„Petro? Petro? Jsi tam!?“ řval jsem v myšlenkách, jak jsem se pokoušel spojit s upírkou na Esmeraldě.

Neodpovídala, v mé hlavě bylo naprosté ticho.

„Dělej, mluvil jsem s Uhříkem, už bojují s kartany!“ zařval Germán.

„Petra mi neodpovídá. Viděl jsem, že ji zasáhly nějaké energetické výboje.“

Gerhard se na mě podíval a na pár sekund ztuhnul.

„Určitě to přežila a musela zdrhnout někam za zasraný Pluto nebo co. Tam ty myšlenkový vlny nemají dosah ani náhodou, tak se, kurva, seber a jdeme pozabíjet pár kartanů!“

Radegastův velitelský hlas byl přesně to, co jsem potřeboval. Do levé ruky jsem chytnul kopí a do pravé glock. Uzi jsem si přehodil přes záda, kde už jsem měl dva batůžky se zásobníky a erpégéčka.

Najednou jsem měl hlavu čistou a dokonale připravenou k boji. Uvědomil jsem si, že konečně nastal čas, aby hvězdy zežloutly kartanskou krví.

* * *

První zářez na pažbě si připsal Gerhard. Teda hned tři zářezy. Dávka z uzi vyřídila skupinu kartanů, které jsme na vlastní oči viděli poprvé. Šlo o kartany pracující jako technici. Kdysi mi je ukazoval Alenka na jedné nekvalitní fotografii z internetu. Na Zemi se prakticky nevyskytovali. Zatímco kartanští vojáci měli své bojové skafandry robokopů, tihle měli skafandry přizpůsobené přímo na obsluhu a opravy velkých vesmírných lodí. Měli také čtyři paže. Dlouhé a členité na roztodivné nástroje. Každá vypadala trošku jako švýcarský nožík. Jejich smůla spočívala v tom, že neměli žádné zbraně a kov, z něhož byli vyrobeni, se dal prostřelit běžnou ráží. Byl to čistý masakr.

A Gerhard si ho užil. Z kartanů stříkala žlutá krev, jako když praskne napuchlá kravská mrtvola, která předtím týden bublala na sluníčku. Museli být poblíž, když tuhle část lodě prorazily výbuchy torpéd. Přeskočili jsme mrtvoly a rozběhli se velmi úzkou chodbičkou, do které jsme se dostali. Naštěstí kartani tvořili své lodě pro rozměry robokopů. Díky Bohu. Stavět je na svou běžnou velikost, těžko bychom se vůbec mohli vnitřkem bitevníků plazit, natož utíkat.

Petřin vylepšovák v hlavě mi během pár metrů spustil plán naší pozice v útrobách lodi.

„Vlevo!“

„Vpravo!“

První hlas patřil mně. Druhý Gerhardovi. Ocitli jsme se totiž na rozcestí a možností, jak dosáhnout svého cíle, bylo víc.

„Velím já, jsem o pár stovek let starší,“

zavrčel Gerhard.

„Ale já jsem hezčí,“ odpověděl jsem automaticky, i když v tuhle chvíli nebyl úplně dobrý nápad se hádat.

„Prásk! Prásk! Prásk!“ připojil se k rozhovoru můj glock. Zleva se k nám totiž vyřítili další kartanští technici. Zřejmě ti předcházející nestačili nikoho varovat, a tak šli zajistit díru v lodi.

„Ratatatatata!“ přidalo se Gerhardovo uzi.

„Sedm mrtvých,“ spočítal jsem rozstřílené kartany.

„Za každý smrtelný hřích jeden,“ zasmál se

Gerhard a vyměnil v uzi zásobník.

* * *

„Do piče, je to tu špatný, kurevsky špatný. Jsme v nějakým zamrdaným sále plným kartanů!“ rozeřval se mi v hlavě Uhříkův hlas.

Bylo to nepříjemné, protože jsme mu nemohli nijak pomoci. Gerhard přesto vypadal, že se mu snaží nějak radit. Co mu ale mohl v takové situaci říkat, jsem vážně netušil. Přitom jsme stále běželi. Hnali jsme se dobré tři metry širokou chodbou, která vedla napříč polovinou lodi, a neviděli tu jediného žluťáska. O to víc jsem byl ale nervózní. Tak moc, že jsem si kopí přehodil do levé ruky a do pravé dal odjištěné RPG.

Bylo to něco jako šestý upíří smysl a přišlo to v pravý čas.

* * *

„Scheisse!“ zařval Gerhard ve své dunivé mateřštině.

V tu samou chvíli zaduněla lodní chodbou za námi kulometná palba.

* * *

Gerhard tancoval jako marioneta v rukou šíleného loutkaře. Ne že by se dal na stará kolena na breakdance, ale desítky kulek vystřelených z paží robokopů v chodbě si z něj udělaly snadný terč.

* * *

„Vžžžžbuch,“ explodovalo v chodbě mé RPG. Robokopové se rozletěli, jak je pro změnu profackovala tlaková vlna vybuchlého granátu. Obratem jsem z batohu vyndal druhé RPG, odpálil ho a hned třetí. Jistota je jistota.

* * *

Germán ležel na podlaze a nehýbal se. Odhodil jsem zbytek RPG-75-TB.

„Gerharde!?“ zařval jsem a rozběhl se k němu.

„U všech démonů Helu, to bylo úžasné,“ řekl

Gerhard.

„Co, kurva?!“ vytřeštil jsem oči a otevřel pusu.

„Neuvěřitelné,“ dodal Gerhard.

„Dal ses, doprdele, na masochismus a dostaneš teď při každém zásahu kulkou erekci, nebo co?!“ začal jsem vtipkovat, když mi došlo, že Germán je nejenže nezraněn, ale navíc plně při smyslech.

„Sangotin štít. Cítil jsem, jak do mě bušily kulky, ale bylo to, jako by mě jen štípali komáři. Musím pak té vaší slečně pořádně poděkovat, Herr Bezzemek.“

„Žádný děkování nebude, je mi úplně jasné, jak si ho představujete. Tohle pole ořu jenom já, Herr Gerhard,“ jakoby jsem se zamračil a konečně si Germána pořádně prohlédl. Měl potrhanou neprůstřelnou vestu i oblečení, ale jinak jsem nikde neviděl jediné zranění. Jen na obličeji měl pár oděrek.

„Jak se to ovládá?“ zeptal jsem se.

„Stačí si uvědomit nebezpečí. Asi kdyby na mě začali střílet, aniž bych si jich všimnul, zranili by mě, ale když to víte pikosekundu předem, vaše myšlenky už dají ty nanočástice do pohybu.“

„A Uhřík ví, jak na to?“

„Uhřík mi to řekl,“ vysvětlil mi Gerhard.

Jako by tušil, že na něj myslíme, rozezvučel se mi hlavou Uhříkův hlas.

„Už jsme ve strojovně. Lucie je vyčerpaná a zraněná, ale snad se dostaneme ven.“

„Zatraceně, Herr Gerhard, musíte hejbnout tou vaší línou germánskou prdelí, ti dva už jsou ve strojovně.“

A než jsem to dořekl, stál už Gerhard na nohou a v rukou svíral pár dobitých uzi.

* * *

Běželi jsme nejméně dvě minuty a nepotkali jsme jediného kartana. Nejen robokopy, ale ani techniky. S každou sekundou, kdy jsme se hnali chodbami a chodbičkami vesmírné lodi, aniž by se nás kdokoliv pokusil zabít, se mi víc a víc svíral žaludek strašnou předtuchou. Pochybuji, že by nás kartani nechali běhat po své lodi, jak se nám zachce a kam nás naše toulavé boty zanesou. Těch pár robokopů, co jsem tak hladce rozstřelil díky RPG, přece nemohlo být všechno.

Nejspíš už od svých kolegů z druhé lodi věděli, že vetřelci na palubě nejsou žádná ořezávátka a chystali na nás past. Jenže když jsme nevěděli, jakou a kde, tak mi bylo naprosto jasné, že to zjistíme až v okamžiku, kdy do té pasti vlezeme.

* * *

O minutu později jsme do ní skutečně vlezli.

* * *

Místnost měla pětkrát deset metrů. Stály v ní napevno připevněné čtyři stroje, které trošku vypadaly jako zmenšená ropná čerpadla.

„Buch!“

Technicky šlo o dvě buchnutí, ale protože zaduněla prostorem ve stejném okamžiku, slila se v jeden hromový zvuk. Místnost byla v jediné chvíli uzavřena z obou stran. Vepředu i vzadu spadly z vrchu bytelně vypadající dveře a uzavřely nás v místnosti.

„Co teď?“ zeptal jsem se.

„Máte kopí, Herr Bezzemek, propalte to. Nic jiného na to účinkovat nebude. Střílíme tu jak cvoci a s kovem, ze kterého je ta loď vyrobená, to ani nehne. Ještěže z toho nejsou vyrobení robokopové. Každopádně kopí to určitě neodolá. Vsadíme se?“

Pokrčil jsem rameny a místo vsázení se jsem přivřel oči a soustředil se na kopí, které jsem celou dobu nesl ledabyle jako tyč na záclony. Spojení v mé hlavě ožilo. Namířil jsem na dveře a plynulý proud průsvitné, jen lehce namodralé energie vykrojil do dveří nový vchod stejně lehce, jako by se chirurgický skalpel zařízl do žluklého másla.

„Ratatatata!“

„Buch!“

„Ratatatata!“

„Ratatatata!“

„Buch!“

„Buch!“

Změť zvuků mě připravila o ušní bubínky. Celý prostor rezonoval výstřely a výbuchy snad z desítek kartanských zbraní. Bylo to jako stát mezi dvěma stěnami reprobeden na obří technoparty. Prostor za dveřmi byl plný robokopů, kteří jen čekali, až jim udělám otvor, kterým budou moci střílet. Prostě počkali, až se propálím ven, aby mi ukázali, že si nenechají srát na hlavu.

V první chvíli jsem byl palbou nepříjemně překvapený. Střepiny z několika nazdařbůh mířených granátů se mi zaryly do těla a zasekly se nepříjemně hluboko. Pak se ale probrala Sangotina vylepšená nanotechnologie.

Kulky do mě dál bušily jako krupobití, které mi teď ale připadalo jen jako májový deštík, stejně jako výbuchy střepin z granátů, které jinak dokázaly rozstříknout upíra na desítky nevzhledných kousků, mě jen neškodně lechtaly na intimních místech, až jsem měl chvílemi chuť se začít smát. Gerhard se cítil podobně. Usmíval se a střílel. Z jeho uzi vylétaly kulky jako proud setsakramentsky naštvaných vos a mířily do shluku kartanů za dveřmi. Já si naopak své šnečky šetřil a posílal je přesně tam, kde jsem spatřil kus kartanské robokopí oceli. Měl jsem nutkání tu hordu za dveřmi propálit kopím, ale s tím bylo nutno šetřit. Muselo v něm zůstat dost energie na výbuch, který rozžhaví strojovnu a posléze celou loď natolik, aby ji rozbil na molekuly.

Gerhard jednou přebil, a když mu v obou uzinách došly vosy, sáhl po granátech a tři postupně prohodil skrz dveře. Zalétly tam jako obří čmeláci a nakonec pořádně zabzučely. Když dozněl poslední výbuch, nastalo v místnosti nezvyklé ticho.

„Tak šup šup, mládí vpřed,“ popohnal mě Gerhard v myšlenkách. Vrátil jsem glock na své místo a vytáhl oblíbeného Desert Eaglea.

Důvěrně známou zbraň jsem potřeboval přesně ve chvílích, jako je tahle.

* * *

„Ratatatata!“

„Buch!“

„Ratatatata!“

„Buch!“

Kartanský detonačněstřelecký cirkus znovu spustil své oblíbené představení „Chceme zabít upíry“. Robokopů byla zase plná chodba před námi a dělali všechno, co se dalo, aby nás zabili. Vypadalo to, že prostě stojí v řadě a každého padlého nahradí jeden, který nám postoupí vstříc. Bylo to nepříjemné. Dokázal jsem sice odolávat kulkám i střepinám, ale i tak jsem měl co dělat, abych ustál nápor kinetické energie, která mě občas přinutila udělat pár kroků zpět a několikrát mnou praštila o zem nebo o stěnu. Navíc se mé oblečení měnilo v cáry, a to včetně neprůstřelné vesty.

Gerhard mě naštěstí zezadu slušně kryl střelbou z uzi, občasným házením granátů i výstřely z glocků náboji Libra Snail. Jenže kartani byli doslova šílení. Byli jako japonští kamikadze za druhé světové války. Vrhali se do útoku jeden za druhým a na jejich životě jim pranic nezáleželo. Takový fanatismus jsem u nich ještě nezažil.

„Uzavřeli nás ve strojovně. Nechtějí nás pustit ven. Je jich tu snad stovka. Já… dochází mi dech.“

To byl Uhřík. Jeho hlas zněl v mé hlavě skutečně zoufale. Zatraceně, vypadalo to, že na ně použili stejnou taktiku jako na nás.

„Tomáši, zmizte z tama, za každou cenu. Kurva, musíte z tama zmizet!“ křičel jsem v myšlenkách a přitom hodil Gerhardovi Sangotino kopí. Potřeboval jsem volnou ruku, abych mohl vytáhnout druhou pistoli. Pro změnu glock. Měl přeci jenom lepší průstřelnost robokopem než Desert Eagle. Potřeboval jsem zvětšit svou palebnou sílu. Kartanů totiž neubývalo. Naopak. Za každého zastřeleného jich pět přibylo. Tlačili se na nás, takže jsme po pár minutách boje museli ustoupit zpátky za propálené dveře. Když zjistili, že nás nezastřelí, rozhodli se nás nejspíš umačkat.

„Nééééé!“ zařval mi v hlavě Uhříkův hlas.

* * *

„Co se děje? Co se stalo?“ volal jsem na něj v myšlenkách. Už jsme skočili zpátky do místnosti s čerpadly. Gerhard právě odhodil svůj poslední granát. Robokopy, kteří prolézali za mnou, to odmrštilo zpátky do chodby.

„Nažerte se české výbušniny, šmejdi!“ zařval jsem a poslal do otvoru své předposlední RPG.

„Uhříku! Uhříku!“ volal jsem zároveň v myšlenkách. Tomáš se stále neozýval, ale pak se stalo něco zatraceně divného. Jako by se mi rozdvojila osobnost. Stál jsem tam, kde dřív, ale zároveň jsem se ocitl i na druhé lodi a všechno kolem sebe jsem viděl Uhříkovýma očima. Stál za provizorní barikádou z mrtvol robokopů a v rukou držel glocky. Vypadal jako zkrvavená zmutovaná verze Butche Cassidyho a Sundance Kida v jednom. U jeho nohou ležela Lucie. Už na první pohled byla mrtvá. Musela být mrtvá. Její tělo totiž drželo pohromadě jenom díky kůži. Hrudník neměla, břicho také ne. Zůstaly jí jen ruce, jedna noha a hlava. Její oči se nedívaly nikam. Byly plné prázdnoty a smrti.

„Oni vědí, co máme s sebou. Došlo jim, proč jsme tady. Proto jsou tak neodbytní,“ zařval za mnou Gerhard, zatímco zase měnil zásobníky. Nepočítal jsem, kolik střeliva mu ještě zbylo, ale tímhle tempem ho už moc být nemohlo.

„Ona je mrtvá… Zabili Lucii…,“ zaduněl mi v hlavě Uhříkův hlas. Zbytečně, protože já jsem to věděl. A nejen to. Cítil jsem jeho žal. Lomcoval jím strašlivý smutek. Smutek, který by obyčejného smrtelníka svou silou už dávno zabil. Puklo by mu srdce. Jenže Uhříkovo zmutované srdce se jen tak nedalo.

Zdálky do něj stříleli kartanští robokopové, strefovali se do něj. Po zásazích z něj odlétávaly kousky masa, ale Uhříka to nebolelo. Veškerá bolest se soustředila do jeho srdce. Automaticky si vyměnil zásobníky v glockách a kartany prostě zastřelil taky tak nějak automaticky…

* * *

„Panebože!“ zařvali jsme s Gerhardem v tu samou chvíli. Já kvůli tomu, co jsem cítil skrz Uhříka, on proto, že se právě otevřely oboje dveře a do zad se nám začali valit další robokopové. Prostor kolem nás se znovu roztrhl výbuchy a střelbou. Kartani byli jako zombie. Bylo to jako Noc oživlých kartanů. Jasně, možná byl den, ale noc prostě zněla víc cool.

„Je mrtvá,“ znovu se ozval Uhřík v mé hlavě.

„Je mrtvá,“ opakoval stále dokola. Vyměnil jsem zásobníky a střílel. Jeden robokop, jedna rána. Jedna rána, jedno žluté svinstvo stříkající zpoza kovového brnění. Během chvíle jsme s Gerhardem stáli zády k sobě. On už nestřílel z uzin, ale z pistolí. Čtyři exempláře z dílny Uziela Gala se válely na zemi. Kartani padali jeden přes druhého. Vypadalo to, že za chvíli vytvoří na obou stranách dvě velké hromady, přes které se už z místnosti s čerpadly nedostaneme. A pak mi došly zásobníky se Šneky.

* * *

V panice jsem vytáhl z batohu poslední RPG a narval jej do nejbližšího robokopa, který se řítil ke mně. Byl sotva pět metrů ode mě. Výbuch mě ožehl a popálil mi kůži. A pak jsem si najednou začal uvědomovat kulky, které do mě vytrvale bušily. Nejdřív to bylo jako klepání silných prstů thajské masérky, pak rány kladivem a nakonec jsem cítil, že některé kulky začaly pronikat do mého těla. Ne hluboko, ale bolelo to.

* * *

Otočil jsem se na Gerharda. Byl celý od krve. Asi mu došla síla už o něco dříve. A proud kartanů nepolevoval.

* * *

Vytáhl jsem druhého Deserta, který zatím odpočíval v pouzdře mé pravé nohy. Vystřelil jsem tři náboje a uvědomil si, že nám Petra dala s sebou sáčky s náhradní krví. Sáhnul jsem do kapes, kam jsem si je dal, jenže žádné kapsy jsem neměl. Moje oblečení se v cáry změnilo už hodně dávno a sáčky s energetickou substancí pro upíry byly pryč. Jediné, co na mně zůstalo celé, byla guma od trenýrek, pomačkaná neprůstřelná vesta a boty. Gerhard na tom byl jen o trochu lépe, jeho kalhoty se zatím proměnily jenom v hodně extravagantní šortky.

* * *

Kruh robokopů okolo nás se stahoval. Díky Desertům v mých rukou a poslednímu Gerhardovu glocku jsme si stále drželi kartany od těla, ale v tuhle chvíli jsem věděl jistě, že jakmile mi dojdou náboje, už nestihnu dobít.

* * *

Boj mě tak pohltil, že jsem na chvíli ztratil spojení s Tomášem. Jenže pak se v mé hlavě objevilo jeho poselství: „Sbohem, příteli,“ řekl. Stál ve strojovně, mrtvé Luciino tělo nechal někde za sebou a po jeho tvářích tekly slzy. Velké slzy zármutku tak strašného, že ty dvě atomové bomby, které mu kdysi v Polsku vybuchly takřka nad hlavou, byly proti tomu jenom bezvýznamná životní epizoda. V ruce už neměl žádnou zbraň. Jen kopí.

„Ne!“ zařval jsem v hlavě. „Tome, prosím, nedělej to. Prosím. Musíš žít,“ žadonil jsem, jako bych prosil o svůj vlastní život. Viděl jsem, jak Uhřík pevně chytl Sangotino kopí a pak už nic.

* * *

Celá místnost se zhoupla o dobrých pětačtyřicet stupňů nahoru a zase dolů. Robokopové ztratili stabilitu. Někteří popadali hned napoprvé, ostatní, když se zhoupnutí vrátilo s mnohem větší razancí. Gerhardovi selhaly nohy. Spadl na záda a jeho glock přitom odletěl kamsi mezi hromadu ze živých i mrtvých robokopů – skulpturu, kterou by musel obdivovat i Joseph Beuys.

* * *

Bylo jasné, co se stalo. První kartanská loď vyletěla do povětří. Rozplynula se a s ní i Uhřík s Lucií. Byli mrtví. Našli se po takové době, kdy on si ji nepamatoval a ona jej považovala za mrtvého, jenom proto, aby spolu zemřeli při záchraně lidstva, které o tom nemělo ani tušení. Do hajzlu, znělo to jako zápletka argentinské telenovely, ale bylo to tak.

* * *

Ještě pár zhoupnutí a loď se stabilizovala. Kartani začali vstávat. Exploze, která z bitevního kolosu udělala surfaře na rozbouřených vlnách Atlantiku, mi naštěstí dala dost času na to, abych vyměnil zásobníky v Desert Eaglech. Už mi zbylo jen pět kousků. Zasunul jsem je za neprůstřelnou vestu a nadechl se. Vzduch chutnal divně. Nejen kvůli všemu kovu, krvi, tělesným zbytkům a látce, kterou kartani používali místo střelného prachu, ale zdejší umělá atmosféra byla vytvářena pro potřeby kartanů. Bylo v ní snad třikrát víc CO2 než na matičce Zemi.

„Prásk!“ sejmul jsem robokopa, který se první postavil na nohy.

„Prásk! Prásk! Prásk!“ prostřelil jsem dalšího, který na mě v pozici vleže mířil svou paží.

„Prásk!“ poslal jsem jednu dobře mířenou ránu doprostřed dalšího kartana.

„Buch!“ odpověděl mi robokop granátem. Ten mě jen těsně minul a vybuchnul někde v místě, kde se pomalu zvedal ze země Gerhard.

„Áááá!“ zařval.

Dorazil jsem střílejícího kartana a ohlédl se po Germánovi. Sangotin štít začínal čím dál tím více vypovídat poslušnost. Bez energie prostě nefungoval. A co bylo nejhorší, my jsme neměli žádnou šanci, jak ji doplnit. Kde sehnat lidskou krev na vesmírné lodi plné kartanů?

Nedaleko od Germána explodoval další granát. Tenhle výbuch udělal Gerhardovi v podbřišku slušnou díru. Přišel o kus břicha, část stehen a také…

„Ne, už zase?“ zaúpěl Gerhard.

* * *

„Habt mir jetzt wirklich gescheisst, ihr schlampische gelbe Sauen!“ ulevil si Germán, chytl pořádně do ruky Sangotino kopí, které stále pečlivě opatroval, a začal jím kosit nepřátele. Byl jako oživlá smrt, jako démon pomsty či dávný bůh z temných časů přicházející uskutečnit žeň mezi smrtelníky, kteří na něj už dávno zapomněli.

„Radegáááááááást!“ zařval děsivým hrdelním hlasem své skutečné jméno, aby snad můj dojem ještě umocnil, a energií kopí řezal kartany skrz na skrz. Když prostor kolem nás vyčistil, poslal několik energetických výbuchů do chodby za námi. Pak se otočil, chvíli na mě hleděl zrakem, kterému se prostě – klišé neklišé – nedá říct jinak než planoucí, a vratkým krokem se vydal vpřed.

„Zkuste to kopí trochu šetřit, Herr Gerhard, ať jsme to všechno neabsolvovali zbytečně,“ řekl jsem mu v duchu. Odpovědí mi bylo jen zavrčení.

* * *

Byl to pochod smrti. Kráčeli jsme jako dva jezdci apokalypsy a pobíjeli hříšníky. Navzdory tomu, že Lucie s Tomášem byli mrtví, navzdory tomu, že loď s Petrou dostala zásah a dost možná už přišly o život ona i malá zrzka Pavlína, jsem si tuhle cestu užíval. Konečně jsme se mohli pořádně pomstít. Kopí krájelo kartany jednoho za druhým jako čínský mistr kuchař mrkev a vzduch čpěl rozpáleným kovem a uvařenými kartanskými tělesnými ostatky. Prodírali jsme se skrz mrtvoly vyhřezlé z útrob robokopů, překračovali kusy kartanské oceli a rozsévali smrt a zkázu, kam jen naše oči pohlédly. Přesto se kartani proti nám dál a dál vrhali. Robokopů ubývalo a opět se objevili technici. Tohle už byly čiré sebevraždy. Kartani ve skafandrech techniků neměli žádné zbraně, prostě nám běželi vstříc, aby nás snad umačkali svými pažemi a svým vroucím objetím.

Protože přibíhali ze všech možných stran, došlo i na mě. Střílel jsem jako posedlý, abych ušetřil co nejvíc energie v kopí. Začínal jsem se bát, že mu totiž dojde dřív, než se vůbec dostaneme do strojovny, ale Gerhard se i ve svém děsivém válečném amoku pořád ještě řídil logikou.

„Už ani výstřel, Herr Bezzemek. Kopí má teď energii akorát na výbuch, jaký potřebujeme,“ zarezonovalo mi hlavou. Stáli jsme zrovna v úzké chodbičce a u nohou nám leželi tři přeříznutí technici. Kartan uvnitř jednoho z nich to přežil. Z krunýře mu civěla hlava a slabounce pištěl. Dupnul jsem na mu na ni a rozšlápl ji.

„Čvacht,“ oznámilo mi kartanské tělo. Byl to fakt dobrý pocit. Vzpomněl jsem si, jak jsem takhle kdysi rozmázl Anteka, a bylo mi ještě lépe.

„A tak končí vláda nad planetou Zemí pro tebe i tvé plémě, ty žlutá mrdko,“ oznámil jsem mrtvému kartanovi.

* * *

„Tady si vemte, Herr Gerhard, má plný zásobník. Bohužel už nemám žádný náhradní,“ podal jsem Gerhardovi jednoho Desert Eaglea. Ten si přehodil kopí do levačky a pistoli uchopil pravou. Mně také zůstal už jen jeden Pouštní orel s plným zásobníkem. To znamenalo posledních dvacet nábojů. Zbytek našich zbraní a munice už byl pryč. Strojovna byla nedaleko.

* * *

Těch pár desítek metrů ke strojovně bylo ve srovnání s tím, co jsme zažili před chvílí, jako procházka hřbitovem. Klid, ticho a nikde ani živáčka.

„Tam,“ pohodil hlavou trhavě pochodující

Gerhard. Před námi byla strojovna. Tedy dveře do strojovny, velké pancéřové.

„Jak to otevřeme?“ zeptal jsem se.

„Můžeme zkusit zaťukat. Třeba tam žijí nějací dobří lidé a nabídnou nám chléb se solí,“ zašklebil se Germán.

„Chleba jsem nejedl od založení pražské univerzity, kůrku bych ožužlal,“ odvětil jsem a než jsem stačil vymyslet další fórek, dveře se otevřely.

„Co to, kurva…?“ zeptal se Gerhard.

* * *

Ve dveřích stálo monstrum. Vypadalo jako ocelový pavouk se šesti nohama a kokonovitým tělem.

„Ech,“ vydechl jsem, protože ani na to zakurvování jsem se nezmohl.

„Prásk, prásk, prásk,“ řekl pan Desert Eagle, ale jeho slova nenašla u pavouka pochopení. Kulky se odrazily od těla, svezly se po stěnách lodi a pak bezmocně padly na zem. Pavouk zadupal třema nohama, o které se opíral, dalšíma třema zamával ve vzduchu a rozběhl se k nám.

Otočili jsme se doslova na patě a rozběhli se pryč. Tedy já se rozběhl. Gerhard neměl šanci. Pavouk přes něj přeběhl, jako by byl mlha a ne upír. „Dupy dup, dupy dup,“ zadupal nožiskama a Germán zmizel někde pod ním. Neohlížel jsem se a běžel. Pavouk za mnou. Hnal jsem sechodbami pryč, ale pavouk se mnou držel krok.

„Jsem snad Frodo Pytlík?“ zaklel jsem.

* * *

Prohnal jsem se hlavní přístupovou chodbou ke strojovně a zabočil vlevo. Běžel jsem ve svých vlastních stopách. Žlutě krvavých stopách. Proto také za chvíli začalo být všude okolo pěkně kluzko. Kartanská krev byla hnusné slizké svinstvo a na rozdíl od té lidské velmi dlouho trvalo, než začala zasychat.

Brzy jsem zjistil, že Odule, jak jsem si pavouka v duchu pojmenoval, dělají problém zatáčky. Ať už byla zkonstruována z jakéhokoliv důvodu, nebylo to na pronásledování v zákoutích vesmírné lodě. Díky zatáčkám mě stále ještě nedostala. Na rovince byla totiž mnohem rychlejší.

„Švuch!“

Fakt nevím, jak jinak ten zvuk pojmenovat. Jak popsat zvuk uklouznutí a následného kontrolovaného pádu na hromadu robokopů plných žlutých mrtvolek?

„Buch!“ Tohle už byla Odula. Když jsem spadl, běžela sotva tři metry za mnou. Pavoučí stroj se mě na zemi pokusil prostě zašlápnout. Odkulil jsem se na hromadu bezvládných robokopů.

„Krach!“ Jedno z pavoučích ramen jednoduše prohráblo hromadu, jako by šlo o staré papíry a ne zabijácké ocelové stroje, a jednoho robokopa hladce odmrštilo na stěnu chodby, v níž jsme se nacházeli.

„Krach!“ prohráblo se hromadou další rameno v místě, kde jsem ještě před pikosekundou měl hlavu.

Poskakoval jsem mezi mrtvými robokopy a míhajícími se pavoučími rameny a došlo mi, že tenhle stroj nebyl vůbec sestrojen na zabíjení.

Muselo jít o nějaký přístroj ze strojovny. Ty paže byly konstruovány na manipulaci s něčím těžkým, ne na zabíjení.

Uskočil jsem další dobře mířené ráně Odulina ramene a dostal se jí pod břicho. Než si toho Odula všimla, vytáhl jsem z pouzdra Desert Eaglea a vystřelil tři kulky zespoda do pavouka. Zase se odrazily. Zanechaly po sobě jenom dva neškodné ďolíčky. Jedna kulka prosvištěla kolem mého pravého ucha, druhá se mi zaryla do plic.

„Chrrch,“ zachrčel jsem vzteky a bolestí. Z úst se mi přitom vyřinulo trochu mé vlastní krve.

Tak tomu se říká dokonalá ukázka modré palby nebo-li nečekaná malá domů.

„Buch!“ Odule díky palbě došlo, kde jsem, a zkusila mě znovu zadupnout do podlahy. Navzdory čerstvému zranění jsem se musel znovu kutálet.

* * *

Byl jsem zoufalý. Naprosto. Tenhle boj měl jasného vítěze. Dřív nebo později mi musejí dojít síly, nebo štěstí. Odula vůbec nevypadala, že by to chtěla vzdát. Tancoval jsem mezi bezvládnými robokopy, které jsme s Gerhardem pozabíjeli, a pak mi konečně došlo, co celou dobu dělám špatně.

„Tank, ty krávo jedna pavoukovitá, vždyť ty jsi něco jako tank,“ zašeptal jsem Odule, a když se po mně znovu marně ohnala, rozběhl jsem se a vyskočil na vrchol jejího kokonovitého těla. Pavouk sice zuřivě máchal vrchními třemi pažemi, ale jednak mě neviděl a druhak nahoře bylo poměrně velké místo, kam jeho paže vůbec nedosáhly. Zažil jsem dokonalý pocit déj’a vu. Přesně takhle jsem vyskakoval u Kursku na německé tanky a házel dovnitř Molotovovy koktejly.

„Tak a teď už jenom najít průlez dovnitř,“ řekl jsem si polohlasně a v tu samou chvíli jsem ho objevil. Byl nahoře. Kde jinde. Prostě stejně jako u tanků. Poklop nebyl vůbec maskovaný. Proč taky, Odula nebyla bojové zařízení. Chytnul jsem za něj, lehce ho otevřel a nahlédl dovnitř.

* * *

V kokonovitém trupu seděl kartanský technik. Zběsile tahal za páčky, kterými ovládal ramena pavouka, a vůbec netušil, že ho pozoruji. Pavouk byl ve skutečnosti strašně primitivní zařízení. Svět okolo snímaly jenom dvě kamery, které měly víc hluchých míst než seriál Pravda nebo lež. Tu chvíli jsem si prostě musel vychutnat. Vytáhl jsem Desert Eaglea s posledními pěti náboji a namířil ho seshora na technika. Levou rukou jsem pak mocně zaklepal na pancíř Oduly.

„Ťuk, ťuk,“ řekl jsem.

Kartan otočil robotickou hlavou svého skafandru nahoru.

„Máš říct: »Kdo tam?«,“ napověděl jsem mu. Kartan mlčel. Civěl na mě, respektive snímal mě tím, čemu jsme prostě říkali hlava. Úplně jsem si dokázal představit, co prožívá. Mimozemšťan nebo ne, měl strach. Strach o vlastní život musí být vlastní každému živému tvorovi.

„Budeme dělat, jako že jsi to řekl, jo? A já ti odpovím. Kdo tam? Tvoje smrt, kámo.“

„Prásk!“ řekl k tomu svoje Desert Eagle.

* * *

Vyhodil jsem technika na hromadu a pak jsem dostal naprosto nepatřičný nápad. Skočil jsem dovnitř, zavřel za sebou poklop a začal tahat za páčky. Za pět minut jsem Odulu celkem slušně dirigoval. Byl to poměrně jednoduchý stroj. I ovládat T-34 vyžadovalo mnohem víc umu a zkušeností. Jenom to potvrdilo můj původní předpoklad, že šlo o nějaký jednoduchý pracovní stroj. „Dupy dup, dupy dup,“ vyrazil jsem zpátky ke strojovně.

* * *

Gerhard na mě čekal na začátku chodby, kde nás Odula rozdělila. Opíral se o Sangotino kopí jako opilý stařec. Vypadal ještě hůř, než když jsem ho viděl naposled.

„Aby ne, když to monstrum po mně mašírovalo jak wehrmacht Polskem,“ postěžoval si mi Gerhard v hlavě, když zachytil moje myšlenky. Jeho už tak těžce zkoušený hrudník zanechala Odula v naprosto dezolátním stavu.

„Vylezeš nahoru sám, nebo potřebuješ pomoc?“ zeptal jsem se telepaticky.

„S dovolením bych si od vás nechal dělat chůvu, Herr Bezzemek,“ odvětil smutně.

„Přebalovat tě ale nebudu,“ vyslal jsem k němu myšlenku a vyskočil z Oduly.

* * *

Vevnitř bylo místo jenom pro jednoho, ale protože skafandry kartanských techniků měly o něco větší rozměr než Gerhard, podařilo se nám se do Oduly nasoukat oběma.

„Vyvolává to ve mně vzpomínky na mého milovaného Tygra,“ řekl Gerhard už vlastním hlasem. Mluvení v myšlenkách nám k srdci prostě nepřirostlo, a když to šlo, používali jsme to, nač jsme byli zvyklí – hlasivky.

„Cha, my dva jsme naprosto stejní bastardi. Mě taky zachvátily nostalgické vzpomínky na T-34.“

„T-34 byly strašný sračky, Herr Bezzemek,“

uculil se Gerhard.

„Možná, ale stejně jsem vám s nima nakopal ty vaše zmrzlý skopčácký prdele,“ odvětil jsem a popohnal Odulu vpřed.

* * *

Strojovna vypadala naprosto úchvatně. Byla velká asi jako tělocvična na základní škole. Uprostřed trčela tři ocelová vrnící monstra, z nichž sálalo strašlivé horko. Vzduch kolem nich se chvěl a třepotal v jasném znamení, že tady se dají opékat buřty. Ocelový obal měl v sobě několik otvorů. První monstrum vyzařovalo žlutou barvu, druhé zelenou a třetí modrou. Byly to bezesporu tři hlavní motory bitevní lodě. Kolem stěn byly umístěny přístroje plné páček, tlačítek a obrazovek ukazujících kartanské písmo. Všude se také válely chromově lesklé barely. Měly přesně tu správnou velikost a tvar, aby se vešly do pařátů ocelového pavouka.

Celá strojovna vůbec vypadala jako by si při jejím konstruování někdo vypůjčil obrazovou poetiku mladého Lubomíra Typlta. Chyběly tu jen děsivé děti a oběšené kočky.

Co tu ale nechybělo, byli dva pavouci. Stáli vedle sebe jako dva irští ranaři těšící se na okamžik, kdy do jejich hospody zavítá nějaký Angličan. Ten Angličan jsme byli my dva s Gerhardem a naše Odula.

* * *

Pavouci nám vyrazili vstříc. Šli velmi pomalu. Přišlo mi to divné. Já bych se na nepřítele vrhnul střemhlavě spoléhajíc na prostý fakt, že mám početní převahu a navíc zkušenost v ovládání pavoučího monstra.

„Oni nevědí, že v tom sedíme my, Herr Bezzemek,“ zašeptal Gerhard, když si všiml mého nechápajícího obličeje.

„No jasně, Odula nemá žádný komunikační systém. Myslí si, že se vrátil ten frajer, který nám vyrazil podupat ego.“

„Mně ho podupal,“ konstatoval s bolestínským výrazem Gerhard.

* * *

Zatáhl jsem za páčku vpřed a Odula se rozběhla ke svým bráškům.

„Buch!“ narazili jsme do prvního pavouka.

„Auuuu!“ zařval Gerhard, kterého náraz vymrštil z jeho pozice za sedadlem řidiče a rozplácl se vedle mě a částečně i o ovládací pult, čímž mi zabránil včas zakroutit paží, která měla naraženého pavouka podebrat zespodu a přehodit na záda.

„Bum!“ Druhý pavouk si uvědomil, že v Odule asi nesedí starej kartanskej kámoš ze strojovny, ale pozemšťan. Gerhard znovu zaskučel bolestí a svezl se někam pod moje nohy.

„Scheisse! Scheisse! Scheisse!“ klel zoufale

Germán. Nejspíš si tím vypomáhal od bolesti.

Odula náraz ustála, a když mi Gerhard zmizel z ovládání, konečně jsem vsunul dvě pavoučí nohy pod prvního z kartanských pavouků, nadzdvihl ho a skutečně přehodil. Sice ne na záda, ale v tuhle chvíli se skřípajíc obrátil na bok a legračně motal nožičkama.

„Buch!“ Narazil do nás znovu druhý pavouk. V Odule něco zaskřípalo. Mačkal jsem páčky rychle a srdnatě jak gambler tlačítka výherního automatu, když v prochlastaných ledvinách cítí, že se blíží jackpot. Chvíli jsme se s pavoukem přetahovali, ale nikam to nevedlo. Odula i její konkurent skřípali, vrzali, Gerhard, znovu usazený za mnou, německy klel, ale nikam jsme se nepohnuli.

„Ta druhá mrška už je zase na nohou,“ upozornil mě Germán. Telepaticky. Přes skřípání pavoučího souboje to bylo nejjistější.

Zakurvoval jsem si, jak je mým dobrým zvykem, a hodil jsem tam zpátečku. Kartanští pavouci to nečekali a vrazili do sebe.

„Vy jste asi tank nikdy neřídili, co, blbečkové!“ zasmál jsem se a vyrazil s Odulou k nejbližší pyramidě barelů. Evidentně šlo o palivo do motorů, k jehož obsluze pavouci sloužili.

„Tak ukaž, co umíš, milášku,“ pošeptal jsem s láskou Odule, nabral do pařátů dva barely a švihem je mrsknul po pavoucích, kteří se ke mně blížili. Jeden se neškodně prokutálel pod prvním pavoukem. Druhý ale zasáhl nejbližšího nepřítele do nohy.

„Hezká trefa, Herr Bezzemek, s granátama by to ale bylo lepší,“ konstatoval Gerhard.

„Jo, jo, granáty jsou základ vojákova štěstí, ale tyhle barely taky nejsou špatný,“ zamumlal jsem a už jsem měl v pařátech další dva barely.

„Pal!“ zařval jsem nadšeně a podrazil prvnímu z pavouků nohy. Zaryl se kokonovitým tělem do země. Dvě nohy fungovaly, ale ta přední neovladatelně skřípala.

„Pal!“ zařval jsem znovu a systematicky bombardoval chromého pavouka. Po šesti zásazích mu zchromla i druhá noha. Byl nehybný.

Druhý pavouk to musel celé pozorovat, protože mu kolega mrzák zatarasil cestu. Jediný problém byl, že i kartanský technik se dokáže učit nové věci, takže si našel vlastní hromadu palivových barelů a první dva kousky nesměle metl po Odule. Netrefil.

Oplatil jsem mu stejnou mincí, ale byl příliš daleko na to, abych trefil.

„Nehraj si tu badminton a vem ho ztečí,“ zakroutil nervózně hlavou Gerhard. Měl pravdu. Hraním na tankovou bitvu už jsme strávili příliš mnoho času.

„Uráááááá!“ zařval jsem v euforii a rozběhl se přes překážky ke druhému pavoukovi. Na rozdíl od něj jsem se nebál porazit přitom jednu z palivových pyramid. Prosvištěl jsem kolem zraněného pavouka a asi pět metrů od nepřítele jsme dostali zásah barelem do kokonovitého těla.

„Bum!“ otřásli jsme se zásahem, ale Odula pokračovala dál.

Se strašlivým třeskem jsme se srazili. Má paměť najednou opustila vzpomínky na tankové bitvy. Ta srážka mi evokovala vzpomínky na střety těžkých jízd. Stejně jako tenkrát i teď rychlejší vyhrával. A já byl rychlejší. Kartanský pavouk skončil na zádech. Vrzal, komíhal nožičkama, ale už nevstal.

* * *

Vylezli jsme z Oduly. Strojovna po souboji pavouků už nevypadala tak strašidelně jako předtím. Teď ze všeho nejvíc připomínala dětský pokoj, kde si dva chlapečkové hráli s kostkami a zapomněli je uklidit.

„Kajefový motor je ten modrý,“ řekl jsem. Gerhard jen pokýval hlavou a svým vrávoravým krokem, jaký umí jen zombie nebo chlap, kterému něco ustřelilo kus břicha, stehen a penis i s ozdobami a pak ho ještě pošlapal ocelový pavouk, popošel k motoru. Chvíli držel soustředěně kopí v ruce a pak jej zaklínil do jednoho z otvorů motoru tak, aby jej náhodný pozorovatel nemohl objevit.

„Es kommt der Tag, říkával jsem, než si tu hlášku ode mě vypůjčil jeden magor,“ řekl a zhluboka se nadechl rozpáleného vzduchu plného CO2, „ale on skutečně přišel náš den, Herr Bezzemek, náš čas pomsty.“

„S tím mi nezbývá než souhlasit, Herr

Gerhard, ale pojďme hejbnout našima ostřílenýma prdelema, než nám je někdo ustřelí definitivně. Nechci dopadnout jako chudák Uhřík s Lucií,“ řekl jsem.

„Budiž jim vesmír lehký,“ dodal Gerhard a ze všech vrávoravých sil vyrazil za mnou ke dveřím.

Počítání ztrát

Běželi jsme po svých vlastních stopách. Tedy já se snažil běžet, Gerhard za mnou klopýtal. Docházely nám síly. Když jsme bojovali, poháněla nás místo vypotřebované energie naše vůle a adrenalin. Teď, když nás nikdo neohrožoval a svůj hlavní úkol jsme splnili, už si naše těla začínala myslet, že je čas odpočívat. Ale nebyl, zatraceně nebyl! Gerhard nám dal pouhých dvacet minut času a až tohle vesmírné monstrum vyletí do povětří, chci být v naší lodi oiwu už někde za Měsícem.

* * *

„Buch!“

* * *

Byla to rána ze zálohy. Nečekaná a zákeřná. Některý z robokopů naše řádění přežil. Ležel mezi hromadou šrotu, nehýbal se, a když jsme jej minuli, poslal nám do zad granát. Výbuch proletěl Gerhardem a zastavil se o ocelovou stěnu vedle mě. Kinetická energie mě odkopla na hromadu kartanského šrotu. Neviděl jsem na levé oko. Tím druhým jenom trochu. Mrkal jsem, jako by mi to snad mohlo pomoci. Cítil jsem, že krvácím na mnoha místech. Tělo jsem měl poseté šrámy. Pravou ruku jsem stále cítil, levá na žádné mé povely nereagovala.

„Gerharde?“ řekl jsem v mysli. Nevím, jestli bych měl sílu říct nahlas něco víc než prosté

„ááách“.

Neodpovídal.

„Gerharde!“ zařval jsem v mysli a posadil se. Odpovědí mi bylo zase jenom mlčení. Podíval jsem se na Germánovo tělo. Vypadalo mnohem hůř než na Pražském hradě.

„Gerharde?“

Opět nic. A pak se něco pohnulo. Nebyl to Gerhard, ale ten žlutej zmrd, kterej tohle způsobil.

* * *

Desert při explozi odletěl asi tři metry ode mě. Byly to nejdelší tři metry v mém životě. Sice jsem zjistil, že mám pořád levou ruku, ale bylo mi to stejně houby platné. Visela mi bezvládně jako penis devadesátiletého starce. Naštěstí nohy reagovaly. Ne snad, že by chodily, ale dokázal jsem se s jejich pomocí alespoň plazit. Jeden metr, druhý metr… Robokop zabzučel, zacvakal pažemi a něco v něm zaskřípalo. Ohlédl jsem se a uviděl paži namířenou přesně na mě.

Třetí metr…

* * *

„Prásk! Prásk! Prásk!“ poslední tři kulky mi koupily život. Alespoň na chvíli. Žluťásek vevnitř se roztekl a něco z něj vykapalo i ven.

„Gerharde!“ zařval jsem a plazil se blíž ke

Germánovu tělu.

„Herr Bezzemek?“

Gerhardův hlas jsem slyšel jen slabounce, jako by to byla pouhá vlastní myšlenka.

Jeho tělo se vůbec nehýbalo.

„Gerharde, kurva, z tebe už je zase trupík!“ Opravdu, prastarý Radegast neměl nohy, a jestli mu něco zbylo z pánve, tak sotva pár rozmačkaných kousků kostí.

„Umírám,“ zarezonovalo mi hlavou.

„Ale prd zakletý v lucerně, Herr Gerhard. Tyhle žvásty nehodlám poslouchat,“ odbyl jsem ho, chytnul jsem ho za ruku a táhl za sebou k lodi oiwu. Moc mi to nešlo. Sám jsem měl co dělat, abych se plazil, natož s sebou vlekl Gerhardovy ostatky.

„Umírám, Jane. Konečně najdu klid. Musíš mě tu nechat. Do výbuchu už nezbývá moc času…“ Gerhardovy myšlenky v hlavě byly stále slabší a slabší.

„Hovno,“ zaklel jsem, zatnul zuby a podařilo se mi postavit se. Krok za krokem jsem se sunul tam, kde jsem věděl, že je naše malá loď.

„Zatraceně, ty slovanský hlupáku, nech tady moji mrtvolu, vycucej z ní veškerou krev, která v ní zbyla, abys měl dost síly, a zmiz odsud!“

Hlas v myšlenkách jako by zesílil.

„Hovno,“ oznámil jsem znovu Gerhardovi.

„Ty idiote, copak to nechápeš? Já už nežiju. Jsem mrtvý, jsem jen hlas v tvé hlavě. Nic víc. Máš jen pět minut času. Vysaj mě a zmiz.“

„Gerharde, neser.“

* * *

Hlas v mé mysli zmizel. Už jsem Gerharda neslyšel a byl jsem tomu paradoxně rád. Nechtěl jsem plýtvat své zbývající síly na hádku s ním. Veškerou svou mysl jsem upnul na to, dostat se k lodi oiwu. Ještě sto metrů. Sedmdesát. Šedesát. Padesát. Třicet. Dvacet.

„Bože, ať už jsme tam,“ vyslal jsem modlitbu do vesmíru a přidal do kroku, abych viděl naši záchranu. Byla tam.

* * *

Rozstřílená na padrť kartanskými granáty.

* * *

Žluťásci nám zničili únikovou cestu. Podlomily se mi nohy. Zřítil jsem se mezi trosky lodi oiwu a Germánovo tělo padlo na mě.

Tohle že má být definitivní konec? Konec naší cesty za pomstou? napadlo mě zoufale, ale pak jsem si řekl: Vlastně proč ne? Dosáhli jsme svého. Povstání na Zemi může uspět, protože my jsme zničili kartanský velký klacek – dvě bitevní lodě na orbitě. Bez nich se dokáže lidstvo osvobodit. My už jsme zbyteční.

„Nejsme,“ objevil se mi v hlavě znova

Gerhard.

Překvapilo mě to a zároveň jsem se zaradoval, že si před smrtí ještě pokecáme. Měl jsem toho bastarda opravdu rád.

„Znáš lidi, vyženou kartany a pak se budou hádat, co dál, a remcat, že za kartanů vlastně nebylo tak špatně, a to tak dlouho, než se zase vrátí. A spousta lidí jim bude znovu sloužit. Jako pokaždé skloní hlavu, zatnou zuby a řeknou si, že by mohlo být hůř. Proto vždycky lidstvo potřebovalo nás, upíry, abychom jej vedli. Pravda, někdy jsme nadělali víc škody než užitku, ale pak jsme to zase dokázali napravit.“

Gerhardova slova jako by byla náhle silnější a silnější. Bylo to zvláštní, protože jeho tělo se vůbec nehnulo. Vypadalo dokonale mrtvé.

„Gerharde, jsi jen hlas v mé hlavě, nebo žiješ?“

„Žiju, ale chtěl jsem se tě donutit, abys mě tu nechal a zmizel. Ale je to jedno, Herr Bezzemek, brzy stejně umřu, ale vy byste tu svoji špinavou slovanskou prdel měl zachránit.“

Pohlédl jsem na sebe zezadu a měl pravdu. Moje slovanská prdel byla opravdu neskutečně špinavá. Mé oblečení bylo pryč a mé v podstatě nahé tělo bylo poseto šrámy, střepinami a špínou z krve, střelného prachu a kartanských tělesných zbytků.

„Už nemůžu zmizet, Gerharde. Ani já, ani moje prdel. Loď oiwu je zničená. Je po všem.“

* * *

„Ale prdlajs, Herr Bezzemek, není. Přece se tu, ty slovanský bastarde, nenecháš rozstřelit se zbytkem kartanů. Vyskoč ven. Bojuj o ten svůj mizernej život do poslední chvíle a mě vem s sebou. Klidně mou hlavu se zbytkem těla kopni někam na Titan, ale nenech mě tady. Zbývají nám dvě minuty.“

A tak jsem si řekl: „Proč ne?“

Vyskočit do vesmíru byl sice úplně stejně pitomý nápad jako čekat uvnitř na explozi, ale nakonec jsem chytnul Gerhardovo tělo, které konečně pohybem několika svalů projevilo trochu života, za ruku a rozkulhal se otvorem, který do trupu lodi vyhryzla Petřina torpéda.

* * *

Prolézání přes zmrzačený kov trupu bylo nejdřív dost těžké. Připadal jsem si jako chromý kůň na Velké Pardubické, ale s každým centimetrem se vnitřní gravitační systém lodi stával stále slabší a slabší, až mi na posledních třech metrech stačilo se prostě vší silou odrazit a letěli jsme. Nevím jestli na Titan nebo na Pluto, ale letěli jsme.

Oproti horku uvnitř lodi byl venku příjemný chlad. Tedy zpočátku. Pak se mráz stával stále nesnesitelnějším. Kdybych měl ve svém těle ještě nějakou energii, asi bych to snášel mnohem lépe, ale mé vyčerpané tělo začínalo mrazu podléhat zatraceně rychle. Svaly mi tuhly a celé tělo se třáslo zimou. Zkoušel jsem mluvit s Gerhardem, ale ten se odmlčel. Ta zima na něj prostě musela být už moc.

A pak se najednou kurevsky oteplilo.

* * *

Bylo to nejděsivější dílo zkázy, jaké jsem kdy nejen osobně způsobil, ale vůbec viděl. Kartanská bitevní loď se nejdřív jakoby vcucla sama do sebe a pak se ve výbuchu světla, které svou intenzitou několikanásobně přebilo to sluneční, rozprskla na malinkaté částečky. A ty částečky se rozletěly napříč vesmírem.

Můj mrazem omráčený mozek se ani nestačil připravit na tlakovou vlnu. S největší námahou, jakou jsem snad kdy v životě vydal, jsem zavřel zmrzlé oči a pak to přišlo. Rázová vlna mě vykopla jako ta nejlepší surfařská vlna na Havaji a nesla vesmírem. Letěl jsem neuvěřitelnou rychlostí černou prázdnotou jako ztracený sovětský satelit. Někdy během letu mě přemohl spánek.

* * *

Probral jsem se a spatřil hvězdy. Nevím, jak dlouho jsem spal, ani jestli to nebylo víc koma než spánek. Otočení hlavou mi trvalo snad půl hodiny. Svaly na krku byly strašně ztuhlé. Nejenže jsem se pomalu hýbal, ale neskutečně pomalu jsem i myslel. Trvalo dalších deset minut, než jsem si uvědomil, že už nedržím Gerharda za ruce. V prstech samotných jsem už neměl žádný cit, takže jsem netušil, kdy jsem ho pustil. Patrně během megaexploze.

„G… e… r… h… a… r… d… e…?“ řekl jsem v mysli.

Ticho. Nikdo se neozýval. Zkusil jsem natočit hlavu na místo, kam jsem se ještě nedíval. Uběhla hodina. Možná dvě.

„G… e… r… h… a… r… d… e…!“ podařilo se mi zformulovat výkřik v myšlenkách, ale ani na ten nikdo nereagoval. Byl jsem sám. Úplně sám.

* * *

Znovu jsem upadl do mdlob a probral se po nějakém čase, který jsem se už ani nepokoušel odhadnout.

„G……… e……… r……… h……… a………

r……… d……… e!“

Odpovědí za tu děsivou námahu mi bylo jenom ticho. Tak jsem zase omdlel.

* * *

Znovu jsem otevřel oči. Tmu vesmíru vystřídala oslnivá záře. Dokázal jsem otevřít pouze jedno oko, a to ještě asi z poloviny. Proč, to jsem netušil. I tak jsem vnímal, že toho světla je okolo mě prostě nějak moc.

Existovalo jediné logické vysvětlení. Blížil jsem se ke Slunci. Cítil jsem, že venku už není taková zima jako dřív. Kdybych mohl hýbat ústy nebo obličejovými svaly, usmál bych se. Shořet ve Slunci byla zatraceně epická smrt hodná staletého upíra. Gerhardovi by se to líbilo. I když kdo ví, možná v tom Slunci skončil přede mnou.

„Oteoko,“ uslyšel jsem divný šum. Že jsem po tom, co moje ušní bubínky zažily v kartanské lodi, vůbec něco slyšel, byl absolutní zázrak.

Ale co to bylo za šum? Jsou takhle slyšet sluneční erupce? Nebo sluneční vír? To jsem netušil, ale bylo mi jasné, že se to velmi rychle dozvím.

„Zatraceně, Pavlína má pravdu, tys otevřel oko,“ rozezvučel se mi v hlavě Petřin hlas.

Halucinace?

„Hovno halucinace, málem jsi chcípnul, ty nevěrnej bastarde. Ještě že jsem vás dva vesmírný nudisty včas našla.“

Dva?

* * *

Gerhard vypadal pořád špatně. Poškozené tkáně se mu velmi těžko hojily. Byl ve stavu, kdy už by jej nezachránila ani krev třiceti dospělých panen. Jenže na palubě Esmeraldy bylo lékařské vybavení Prvních, které Sangot uzpůsobila pro naše potřeby. Gerhard byl napojený na několik infuzí z průhledných sáčků upírské výživy a zároveň z něj trčelo několik divných drátů, které na druhé straně končily v podlaze lodi. Pavlína u něj probděla noc. Měla červené oči, ale vypadala celkem vyrovnaně. Podle Petry ale až od okamžiku, kdy jí vysvětlila, že Gerhardovi jeho tělesné údy, tedy hlavně ten úd, o který měla Pavlína enormní zájem, dorostou.

* * *

Vyplížil jsem se z jeho pokoje jako zombie z céčkových hororů. Už jsem viděl na obě oči a mohl jsem i mluvit, ale pořád jsem byl jako vetchý stařec nad hrobem. Umělou krev už jsem do sebe mohl vpravovat ústy, ale ať jsem pil jakékoliv množství, regenerace probíhala strašně pomalu.

Od zničení lodí uběhly tři dny a já pořád nevěděl, co se děje na Zemi. Petra se o tom se mnou odmítala bavit a Pavlína, která se o mě převážně starala, mi tvrdila, že nic neví. Strašně mě ta nevědomost štvala, takže když jsem zjistil, že dokážu chodit, prostě jsem se sebral z lůžka a rychlostí pět metrů za hodinu nejdřív zkontroloval Germána a pak se došoural do Petřiny kajuty.

Loď měla jen nouzové osvětlení a dalo se dostat jen do tří kajut – Gerhardovy, té, do které mě Petra s Pavlínou strčily, a Petřiny řídicí. Ostatní byly poškozené kartanskou palbou, takže je bezpečnostní systém uzavřel. Motory i maskování fungovaly, ale zbraňové systémy byly vyřazené. Naštěstí fungovaly i vnější senzory, protože bez nich by nás Petra pár desítek kilometrů od místa výbuchu jenom těžko našla. Nedokázal jsem pochopit, jak jsem mohl uletět takovou vzdálenost. Už jenom proto, že jsem si z toho skoro nic nepamatoval.

* * *

„Bum, bum, bum,“ mělo to být zabušení na dveře, ale spíš jsem jenom tak zvednul ruku a položil ji na kov. Petra mě přesto slyšela. Dveře se otevřely a já se všoural dovnitř.

„Co tady děláš? Jsi magor, málem jsi umřel! Dovedu tě zpátky na ošetřovnu,“ spustila velitelským hlasem. Gerhard měl pravdu, dřív nebo později mě ženský začnou vždycky komandovat.

Ignoroval jsem ji a opatrně se posadil na jednu ze židlí.

„Co se děje na Zemi?“

„Jane, prosím, jsi na tom zatraceně mizerně, odnesu tě na ošetřovnu. Až se uzdravíš, budeme řešit, co se děje na planetě. Předevčírem jsi byl skoro mrtvý. Já navíc musím opravovat loď. Většina automatických systémů, které to měly na starost, je v háji a my jedeme jenom na záložní systémy.“

„Ne.“

„Co?“ zeptala se překvapeně.

„Nesmíš mi odmlouvat. Lásko, já vím, že ses narodila v těchhle zprasených časech emancipace, ale já pocházím ze středověku. Navíc jsme upíři a měli jsme po staletí jasně danou hierarchii. Nikdy jsem to na tebe nevytahoval, ale já jsem tvůj stvořitel a jsem hlavou slovanského klanu. Teda technicky vzato, protože slovanský upíří klan jsme my dva, ale zatraceně jsem technicky tvůj nadřízený a ty se mnou nebudeš zacházet jako s dítětem.“

Nezvyšoval jsem hlas a nejen proto, že jsem na to stejně neměl energii. Mluvil jsem klidně, ale jasně a důrazně. Petra se na mě podívala, vyšpulila dolní ret a už už se mi chystalaodporovat, ale pak viditelně polkla a řekla:

„Jasně, šéfe.“

Usmál jsem se. Nebyl to úšklebek vítězství v hrátkách o moc mezi pohlavími. Prostě jsem jí potřeboval vysvětlit, aby na mě nezkoušela opatrovnické mateřské sklony. Na to jsem byl vážně starý.

Už hezkých pár století.

* * *

„Ty projektily, které k planetě vyslali, měly sílu několika atomových bomb. Bylo to jako bombardování rojem meteoritů. Podle zpráv, které jsem zatím dala dohromady, je New York minulost, stejně jako Lima, Moskva, Peking, Canberra, Bejrút, Tel Aviv a další desítky měst. Polovina Francie je srovnána se zemí a při bombardování Londýna se zdvihla obrovská vlna mořské vody, v podstatě malé tsunami, které srovnalo desítky měst a vesnic podél pobřeží Lamanšského kanálu. To samé se stalo v New Yorku. Jeho trosky jsou zality vodou. Pokud někdo přežil dopad projektilu, musel se utopit. Bombardování zasáhlo i část Japonska. Některé projektily se při průletu atmosférou rozdělily na několik menších částí, které prakticky vybombardovaly oblasti o rozloze desítek kilometrů čtverečných. Jediná pořádná televize, která zůstala v éteru, je Al-Džazíra a ta odhaduje něco okolo půl miliardy mrtvých,“ odříkávala Petra základní informace ze zpravodajství.

„Co Česko?“ přerušil jsem ji.

„Brno to schytalo při bombardování Vídně. Nezůstalo z něho nic. Nějaká menší bomba pak zničila většinu Ostravy, Havířova a Orlové.“

„Ani jednoho není škoda,“ ozval se v mé hlavě sarkastický hlas, ale druhý hlas, hlas svědomí, jej s rozběhem nakopal do prdele a nechal brečet někde v mé hlavě.

„Pane Bože,“ vydechl jsem a pokřižoval se. Zvyk je zvyk, i když středověký.

Petra na jednu obrazovku pustila několik záběrů, které si stáhla z družic. Z kartanských bitevních lodí vylétávaly projektily a obrovskou rychlostí se řítily k Zemi. Když zmizely v atmosféře, ukázal se tam satelitní snímek z New Yorku. Mimochodem to město mám vážně rád. Má neopakovatelnou atmosféru. Tedy vlastně mělo. Jeden projektil se vyřítil z mraků a dopadl na Manhattan. Tuny prachu, hlíny a sutin se vyvalily v obrovský sloup do vzduchu. Za chvíli nebylo vidět vůbec nic.

„Kolik lidí zemřelo?“

„Nejmíň osm milionů,“ řekla Petra.

„Ale…“ Do hajzlu, vždyť New York měl osm milionů obyvatel.

„Celé město zmizelo a zasáhlo to i část New Jersey,“ odpověděla na nevyřčenou otázku Petra a pak přepnula na Moskvu. Město, kde jsem strávil velkou část svého vyhnanství. Tady měla záběr z Rudého náměstí. Lidé po něm chodili sem a tam, dvě maminky táhly kočárky a kolem nich si poskakoval asi tak sedmiletý chlapeček. Najednou se obraz zachvěl, Kremelská věž se zřítila, tlaková vlna odhodila chlapečka a maminky s kočárky stranou a pak se zřítil Kreml… „Kurva, vypni to, prosím, vypni to!“ zakřičel jsem na Petru.

Moskva zmizela z obrazovky, ale ne z mých očí. Pořád jsem viděl ty dvě maminky, ty kočárky…

„Když jste poslali bitevní lodě do pekla, podařilo se lidem ovládnout většinu planety. Svobodná je už vlastně celá Amerika, a to Jižní i Severní. Teda to, co z ní zbylo. Mluvila jsem s Biancou a všichni z farmy jsou v pořádku. Navíc ten virus, který vytvářeli ti tvoji nerdíci…“

„Bratři Pávovi,“ přerušil jsem ji. Smrt Alenky a Ňunínka jsem bral fakt osobně a nechtěl jsem, aby o nich mluvila s despektem.

„… bratři Pávovi, fungoval. Nabouralo to komunikační systémy kartanů a také znehybnělo mnoho jejich přístrojů a bojových strojů. Po zničení bitevních lodí spolu nemohli komunikovat, a tak třeba v USA padl poslední robokop den po našem vítězství.“

„To pořád nezní jako špatné zprávy, které bys přede mnou měla tajit.“

„Ty špatné zprávy jsou, že kartani stále ovládají oblohu a dokáží škodit povstalcům po celé planetě. Stáhli všechny své kolotoče do vojenského prostoru Libavá, ze kterého udělali nedobytnou pevnost a dokáží z něj zasahovat, kdekoliv se jim zamane. Mají tam asi dvacet bojových létajících strojů, většinou obligátní kolotoče. Bez informací, pozemních spojenců a řízení z vesmíru to sice mají těžké, ale pořád drží lidstvo za koule a zmáčknou je, kdykoliv se jim zamane.“

„Doprdele práce,“ zaklel jsem.

„Ale to furt není to nejhorší.“

„Ano?“ zeptal jsem se opatrně.

„Velení kartanské armády převzal Fred

Channon.“

Mlčel jsem. Neklel jsem, nenadával, neštkal k nebesům, prostě jsem mlčel. Lomcoval mnou vztek, a to parádní.

„Jsi schopná se spojit s telefonním číslem, které ti nadiktuji?“

„Jsme sotva ve třetině cesty mezi Zemí a Měsícem, takže to můžeme zkusit,“ pokrčila rameny Petra a podívala se nedůvěřivě na řídicí pult Esmeraldy.

* * *

Kdysi jsem se zařekl, že nebudu používat obraty jako nejdelší minuta života. Zažil jsem tolik nejdelších minut i hodin života, že by to vydalo na několik roků a možná i jeden lidský život, ale těch dvacet minut, kdy se Petra pokoušela spojit s Janem Procházkou, bylo vážně setsakramentsky dlouhých. Kdybych nebyl vyčerpaný jako poslední ženská ve vesnici po návštěvě švédské armády, nejspíš bych rázoval po místnosti. Takhle jsem byl rád, že si můžu lehnout a odpočívat.

Nakonec se spojení podařilo. Petra štěkla do telefonu pár hesel, které jsem jí napsal, a nakonec mi telefon strčila do ruky.

Procházka měl unavený hlas. Nespal zřejmě pořádně od začátku povstání, a i když mi pogratuloval ke zničení lodí, byl dost rozmrzelý z toho, že se nám to nepovedlo hned na začátku povstání, jak jsme slibovali. To poslední, co jsem mu chtěl vysvětlovat, bylo, že nás oiwu podrazili. Pocit, že proti kartanům má lidstvo ve vesmíru spojence, musel povstalcům dodávat sílu k boji. Nechtěl jsem mu ten pocit brát.

„Jsme na pokraji svých sil. Pomocí ponorek přeskupujeme vojáky z USA do Evropy, ale je to zatraceně těžké. Frontální útok na Libavou si neumím představit dřív než za dva až tři týdny. Tedy bez nějaké další nečekané pomoci. Letectvo ani nezkoušíme používat. Těch pár stíhaček, co jsme ukořistili, nemá proti kolotočům šanci. Bude to ještě dlouhý boj, takže pokud nám můžete nějak pomoci…“

Naděje. Přesně tu Procházka a další, kteří teď bojovali o svobodu lidstva, potřebovali. Naději a někoho, kdo Channonovi a kartanům nakope koule. To jeho „bez nějaké další nečekané pomoci“ byla jasná prosba o pomoc. Nemohl jsem jinak, takže…

„Dejte mi den, plukovníku, a Libavá nebude problém…“

„Tc… c… c!“ To mlaskání patřilo Petře. Šklebila se na mě svým zabijáckým pohledem a pak mi ukázala tři prsty a řekla: „Za tři dny.“

„Dva dny, plukovníku, omlouvám se, ale musíte vydržet ještě dva dny. Za dva dny budeme schopni na Libavou zaútočit. Kolik mužů nám budete moci poskytnout jako podporu?“

Procházka se na chvíli odmlčel.

„Bohužel ne víc než pět stovek.“

„Dobře, my zaútočíme za dva dny přesně jednu hodinu po půlnoci. Chci, abyste byli připraveni co nejblíž základny, ale zároveň v bezpečné vzdálenosti, aby vás náhodou neodhalili dřív, než je dostatečně zaměstnáme. Že jsme zahájili útok, poznáte snadno. Mám ve zvyku být v boji poněkud hlučný. Vy se do akce pustíte hodinu po nás. Jste pro?“

„Informuji naše spojence, aby připravili letectvo a všechny výsadky, které nám budou moci poslat na pomoc. Nepustí se ale do akce dřív, než vyřadíte ty kolotoče,“ odvětil Procházka.

„To je jasné, pane plukovníku. Každopádně následující dva dny se o nic nepokoušejte. Raději ať se všichni přeskupí, ukryjí a šetří síly.“

„Určitě,“ přitakal spokojený vojákův hlas.

„A plukovníku, Channon a dvacet kolotočů, to je moc i na nás, takže pokud už se neuslyšíme, doufám, že to dotáhnete do konce.“

„Samozřejmě…,“ začal, ale já jej nenechal domluvit.

„Na e-maily, které jste nám dal tenkrát na Vildštejně, vám pošleme návody, jak ovládat kartanské lodě. Navíc vám dáme plány na to, jak ty lodě vylepšovat a jak stavět lepší bojová vesmírná plavidla. Kartani se vrátí a vy musíte být připraveni.“

Na odpověď jsem už nečekal. Prostě jsem telefon vypnul.

* * *

„Jsi kurevsky umanutej zmrd.“

„Já vím, lásko, já vím.“

„Tak teď si běž lehnout. Než se spolu pustíme za tím tvým holohlavým kámošem, musíš nabrat dost sil.“

„My dva?“

„Ne, ty a myšák Mickey. Gerhard se nepohne ještě nejmíň tři týdny, zrzka toho moc nevydrží a samotnej nepřežiješ pět minut. Nezapomeň, že já mám poslední Sangotino kopí, a hlavně si Sangot s mými nanočásticemi pohrála mnohem lépe, než já to kdy dokážu s vašimi. Je čas, abych se vrátila do boje.“

Polknul jsem, vstal a beze slova vyrazil lehnout si zpátky do své kajuty. Měl jsem zase hlad a navíc jsem potřeboval spát. Petra měla pravdu. Bez ní Channona a jeho armádu neporazíme.

Čas mstít se

Na Esmeraldě naštěstí zůstalo dost zbraní a munice. Mohla za to chvályhodná Gerhardova křeččí povaha. Vždycky chtěl mít k dispozici víc zbraní a munice, než mohl použít. Tahle strategie se zatraceně vyplácela.

Navlékl jsem Petře neprůstřelnou vestu velikosti tak na Gerharda, protože kvůli jejímu poprsí jí všechny menší exempláře nepadly, a pak jsem ji ještě přinutil vzít si dvě podpažní pouzdra s Desert Eagley. Energii kopí sice nemusela šetřit tak jako my v bitevní lodi, ale stejně jsem chtěl mít jistotu, že bude mít u sebe pro všechny případy nějakou záložní zbraň. Já jsem si také oblékl vestu, vzal dva glocky s poslední padesátkou Šneků a dva Desert Eagley. Ty opět do pouzder na nohou. Do posledního batohu jsem dal zbývající tři RPG.

* * *

Stáli jsme v hangáru určeném pro nakládání a kolem rukou jsme měli omotaná lana. Když jsem je držel naposledy, měl jsem u sebe Dianinu mrtvolu. To ještě žili Lucie i Tomáš. Někde ve mně zela spousta prázdného místa. Chyběli mi. Všichni. I oba mrtví bratři Pávovi. Moje tělo sice nebylo ještě úplně v pořádku, ale myšlenky na všechny padlé, které jsem kvůli kartanům ztratil, mi dodávaly sílu. Navíc jsem větřil boj a jako vždycky před bojem se můj organismus a jeho smysly vybičovaly k maximálním výkonům. Pro jistotu jsem vysrknul ještě jeden sáček s výživou a zbývající dva si strčil za neprůstřelnou vestu. Neměl jsem odvahu svěřit se Petře, jakou blbost jsme udělali, když jsme si své sáčky první pomoci nechali před bojem na lodi v kapsách, místo abychom je ukryli pod ochranu neprůstřelné vesty.

Viseli jsme tři kilometry nad základnou. Maskovací funkce fungovaly dokonale, takže i když kolem kroužily kolotoče, nevšímaly si nás. Pavlína nás zkontrolovala a navzdory Petřiným okázalým pohledům mi dala pusu na ústa pro štěstí. Pak ale to samé udělala i Petře, takže jsem z toho zase vyklouzl. Ještěže tak.

„Takže, jdeme na to?“ zeptala se Pavlína. Poslední dva dny strávila místo péče o Gerharda s Petrou v řídicí místnosti a učila se ovládat Esmeraldu tak, aby nás dokázala vysadit doprostřed Libavé a pak zmizet na oběžnou dráhu. Nic víc nebylo potřeba. Petra loďnastavila tak, aby za tři dny přistála na Lexově chatě. Pokud bychom tam náhodou nebyli, budou si muset zrzka s Germánem už nějak poradit.

„Jdeme na to, baby,“ řekl jsem a mrknul na

Petru.

„Nakopeme jim ty jejich zasraný žlutý prdele. Alespoň takhle to vždycky říkáš, že?“ zasmála se Petra.

„Jo, kartanům žlutý prdele, Fredovi tu jeho skinheadskou bílou.“

* * *

Loď začala prudce klesat dolů. Odjistil jsem glock v pravačce a levačkou pevněji sevřel lano. Nastal čas poslední bitvy.

* * *

„Buch!“

První robokop, který stihnul vypálit granát, nás minul. A zaplatil za to smrtí. Petra ji rozsévala všude, kde se vyskytl nějaký život. Záblesky vylétávaly ze Sangotina kopí na povel jejích myšlenek, a ty byly setsakramentsky rychlé. Tak rychlé, že navzdory odjištěným glockům v rukou jsem ještě nevystřelil.

* * *

Náš výsadek proběhl naprosto bez problémů. Esmeralda nás vyložila uprostřed letiště v chráněném vojenském areálu a pak pomalu zmizela v oblacích. Tedy spíš v temnotě. Bylo něco krátce po jedné hodině ráno a měsíc byl skrytý za těžkými dešťovými mraky, které hrozily, že každou chvíli spustí pořádný liják.

První, koho kopí poslalo do věčných lovišť, byly čtyři kolotoče stojící nehybně okolo nás. Napadlo mě, že jsme je tu mohli nechat pro případné budoucí potřeby odboje, ale záhy mi došlo, že uvnitř možná odpočívají kartani. Navíc byly exploze kolotočů výborným způsobem, jak dát Procházkovým lidem znamení, že náš útok byl zahájen.

Po explozích jsme se skryli do příkopu zarostlého kopřivami a čekali, až sem přiběhnou posily. Během deseti minut se letiště s hořícími kolotoči zaplnilo robokopy a esemkáři. Pobíhali neorganizovaně okolo zdrojů plamenů a někteří se dokonce pokoušeli hasit. Když jsme měli dostatek cílů krásně zvýrazněných ohněm, pustila se do nich Petra svým kopím. Bylo to trošku jako na střelnici, akorát jsem nemohl doufat, že mi má milá vystřelí plyšového medvěda.

* * *

Robokopům trvalo nejmíň deset mrtvých, než si uvědomili, odkud palba přichází. První výbuch nás naštěstí minul o pár metrů, a když kolem prosvištěl další granát, tentokrát o něco blíž, pustil jsem se konečně do palby i já.

* * *

Pozabíjet robokopy a esemka na letišti trvalo sotva dvacet minut. Když nás zasypalo velké množství explozí, prostě jsem z úkrytu vyskočil a vydal se nepřátelům vstříc. Pálili do mě velmi přesně, ale můj štít mě chránil stejně spolehlivě jako na lodi. To vraždění jsem si doopravdy užíval.

„Za Alenku.“ Robokopem proletěli dva Šneci a jeho prostřelený skafandr bezvládně spadnul na betonovou plochu letiště.

„Za Ňunínka.“ Hlava jednoho esemka se rozletěla, jak jsem jí prohnal dvě kulky, z každé pistole jednu.

„Za doktora Tomáše Uhříka.“ Robokop do mě nasypal snad celý svůj zásobník, ale jeho kulky se ode mě jen neškodně odrážely a pak jsem mu ustřelil hlavu, paže a nakonec rozmašíroval hruď.

„Za Lucii.“ Další robokop padnul mrtvý k zemi.

„Za Michelle.“ Za lesbickou upírku jsem pro jistotu popravil dvě esemka. Ti už do mě ani nezkoušeli střílet. Stáli sotva pět metrů ode mě, zahodili své automaty a dávali ruce do vzduchu, jako že se vzdávají. Jenže já jsem zajatce nebral. Ne po tom, co všechno jsem v posledních skoro třech letech zažil. Ustřelil jsem jim oběma hlavy.

„Za Veroniku.“ Za svou upíří matku jsem popravil rovnou dva robokopy, kteří už také nebojovali, dokonce přede mnou utíkali. Střelil jsem je do zad.

A pak mi došli nepřátelé.

* * *

„Mám ještě spoustu jmen, za které je potřeba prolít nepřátelskou krev, lásko, takže pojďme najít nějaké nepřátele,“ zavolal jsem na Petru čistící si oblečení od nánosu špíny, kterou na ni nametly exploze kartanských granátů

„Neboj se, oni přijdou za námi. Teda vlastně přiletí.“

Měla pravdu. Nepřišli, ale přiletěli. Šlo o letku pěti kolotočů. Buď musely stát na nějaké jiné straně letiště, kterou jsme neviděli, nebo byly zrovna v akci, když dostaly hlášení, že nepřítel se vloudil na jejich poslední základnu.

„Vžbuch!“ první z nich na nás poslal granát.

„Fíííí!“ oplatila mu to Petra. Kolotoč se roztrhl na dva kusy, které se zřítily dvacet metrů od sebe.

Upírka už byla schovaná zpátky v příkopě. Tady končila veškerá legrace, protože kolotoče byly něco naprosto jiného než robokopové. Na ně bude Sangotin štít patrně krátký.

Běžel jsem co nejdál od Petry, abych rozptýlil nepřátelskou pozornost, a přitom střílel po nejbližším kolotoči. Doufal jsem, že speciální střelivo by mohlo s trochou štěstí poškodit i tyhle mimozemské příšernosti.

„Buch!“ exploze mě vytrhla z běhu a odhodila asi šest metrů do vzduchu. Udělal jsem elegantní oblouček a spadnul přímo na hlavu na betonovou plochu letiště. Omdlel jsem. Nevím, na jak dlouho, ale když jsem se probral, měl jsem trochu kruhy před očima. Kruhy a taky kolotoče. Na obloze už byly ale jenom tři.

Petra zmizela. Alespoň jsem neviděl žádné výstřely z kopí, jen v dálce hořící trosky z kolotočů, které se jí podařilo sundat z oblohy.

Někde jsem ztratil jeden glock, ale druhý jsem stále svíral v levé ruce. Zamířil jsem na kolotoč, který visel nehybně ve vzduchu, a vystřílel do něj celý zásobník. I přes mžitky jsem viděl, jak moje palba prošla skrz. Kolotoč se zakymácel a odletěl pryč. Vyměnil jsem zásobník, vstal a zkusil se rozběhnout. Docela to šlo. Jenže tím vším jsem jenom upoutal pozornost zbývajících dvou kolotočů.

„Fíííí!“ Jeden z nich se rozletěl v mohutné explozi, která ozářila oblohu nad letištěm jako supernova. Když se zase na oblohu vrátila tma, byl poslední kolotoč pryč. Prostě zmizel.

„Jsi v pořádku? Trochu jsem se o tebe bála.“ Petra se vysoukala zpoza trosek jednoho z kolotočů, který jsme sejmuli nehybný na letištní ploše. Evidentně se tam skrývala.

„Jo, jsem o. k. Ale na chvíli jsem omdlel.“

„Jenom na pět minut, ale přišel jsi o tonejlepší. Dala jsem jim co proto,“ usmála se samolibě upírka, ale podle toho, jak vypadala, to nemohla být žádná sranda. Měla ohořelé oblečení a spálené vlasy. Musela se dostat do palby kolotočů ještě blíž než já.

„Tam jsou kasárna,“ ukázal jsem rukou směrem k budovám, v jejichž všech oknech se svítilo. Představoval jsem si, jak tam teď pobíhají poslední robokopové a esemka na planetě Zemi a panikaří.

„Co s nima budeme dělat?“ zeptal jsem se. Petra pokrčila rameny a zpoza neprůstřelné vesty vytáhla startky. Krabička byla ohořelá, ale uvnitř se nacházelo pár přeživších cigaret. Upírka si jednu odpálila od hořícího kolotoče a slastně potáhla.

„Co by?“ řekla, zamířila tím směrem kopí a vypustila z něj proud energie. Ten vybuchl uprostřed základny. A pak další, další a další. Kopí bylo skutečně strašlivá zbraň. Já ani Gerhard jsem jej ale nedokázali ovládat tak jako Petra. A co teprve Sangot? Začínal jsem moc dobře chápat, že s tímhle nástrojem dokázala mimozemšťanka ovládat celý tehdejší svět.

Petra kouřila a přitom jakoby ledabyle srovnávala se zemí poslední kartanskou základnu. Mohutné detonace se rozléhaly desítky kilometrů daleko a svět okolo nás se měnil v obrázek zkázy. Když dokouřila, odhodila špačka a řekla: „Maj po žížalkách, mamrdi, a mně v kopí definitivně došla šťáva.“

A zasmála se, přímo od srdce. Ze základny se kouřilo, všude stoupal prach a dým a upír měl při pohledu na tu zkázu takovej krásnej pocit…

„Zatraceně, chlape, jsem z toho ničení úplně nadržená, dala bych si jedno rychlý číslo. Žádná velká romantika, prostě takové krátké rychlé funění na letišti,“ zašeptala mi do ucha vilným hlasem. Úplně mě odbourala. Přesně takové choutky mívala Veronika. Asi to zní zvláštně, ale boj byl afrodiziakum. Adrenalin a strach ze smrti, to všechno se po vítězném boji přetavilo a přelilo do dolních partií. Veronika zpravidla po vítězném boji požadovala dávku sexu na odreagování. Kolikrát jsme špinaví, propocení, nasáklí lidskou i koňskou krví ze sebe sundali kalhoty a vrhli se na sebe uprostřed mrtvol.

Krátce, rychle, často ještě s mečem nebo pistolí v ruce, kdyby se náhodou objevil někdo z nepřátel, kteří přežili, a zkusil naši kopulaci změnit na pokus připravit nás o život. Bylo to dekadentní, děsivě dekadentní. Pamatuji si, že jednou, během třicetileté války, nás sledoval nějaký malíř. Hráblo mu z toho a do konce života už maloval jenom nás dva, jak šukáme na bitevním poli. Veronika ty obrazy od něj kupovala a někde schovávala. Zajímalo by mě, jestli vůbec ještě existují.

„Tak co, fešáku?“ vytrhla mě ze vzpomínek

Petra.

„Bohužel,“ pokrčil jsem rameny, „máme ještě práci.

* * *

Upírka si zhrzeně, což dala okázale najevo při zapalování cigarety, sedla na zem a dívala se na své děsivé dílo. Já mezitím konečně našel, co jsem hledal: funkční vysílačku. Obral jsem o ni mrtvé esemko a začal zkoušet, jestli je někdo na druhé straně frekvence. Byl jen jediný člověk, se kterým jsem chtěl mluvit a zároveň se s ním mohl spojit tou vysílačkou.

„Frede? Frede Channone, jsi tam? Tady je Jan Bezzemek. Čekám na tebe na letišti. Jen já a ty, pamatuješ? Jako na lodi.“

Tuhle větu jsem anglicky opakoval asi padesátkrát, než se z vysílačky konečně ozvalo:

„U posraný řiti Nelsona Mandely, ty si asi myslíš, že jsi vyhrál, viď?“

Trochu mě to zaskočilo. Jasně že jsem si, kurva, myslel, že jsem vyhrál. A taky jsem mu to řekl: „Jasně že jsem vyhrál, ty jihoafrický hovno z žirafí prdele. To si, kurva, piš, že jsem vyhrál, ty žroute sloního trusu. Sejmul jsem ty bitevní lodě na oběžné dráze, srovnal se zemí tuhle buzerantskou základnu a než si půjdu sehnat k večeři nějakou šťavnatou pannu, tak ti chci utrhnout hlavu a narvat ti ji do tvé kartany rozmrdané prdele dřív, než ti to dojde, ty antilopí šourku,“ vmetl jsem mu pobaveně do ucha přitisknutého k vysílačce. Vymyslel bych i víc variací na zvířenu jižní Afriky, ale bál jsem se, že se v tom pekelně dlouhém souvětí ztratím.

„Ale hovno, Bezzemku. Jseš mrtvej muž.“ Zatraceně, tohle neznělo jako hlas rezignovanýho chlapa. Buď si jenom hraje na tvrďáka, nebo v rukávu schovává nějaké eso.

„Tak vylez, gazelí lejno, čekám tu na tebe na letišti,“ řekl jsem a musel se ze všech sil ovládnout, abych udržel sebevědomý hlas.

„Jako malý kluci,“ zavrtěla hlavou Petra při poslechu našeho rozhovoru.

„Dobře, Bezzemku, tak já za chvíli přijdu, ale nejsem si jistý, jestli na mě budeš ještě čekat,“ zasmál se Fred Channon.

„Budu na tebe čekat klidně do soudného dne, hajzle,“ odvětil jsem.

„Ten právě začal, blbečku,“ rozesmál se ještě hlasitěji Channon a přerušil spojení.

A pak jsme to s Petrou uviděli.

„Co to, kurva…?“ zamračila se nechápavě. Chytnul jsem ji v panice za ruku a donutil k běhu. Pochopila rychle a běžela. Běželi jsme jako šílení, veškerou svou energii jsme vrhli do běhu. I tak jsem si ale dovolil nabrat trochu vzduchu do plic, abych si mohl ulevit klením.

„Zkurvenej Oppenheimer, zkurvenej

Oppenheimer,“ klel jsem a běžel.

* * *

Raketa, bezpochyby s jadernou hlavicí, vypálená z útrob hořící základny Libavá, mezitím zmizela někde ve vesmíru. Počítal jsem, že na obrat potřebuje tak čtyři až pět minut a pak se s rychlostí pět kilometrů za sekundu zřítí tam, kde jsme se v době hovoru s Channonem nacházeli. Tak proto byl panáček takový sebevědomý, měl v kapse poslední eso. Jaderný eso. Po tom, co nás Petra upravila s pomocí Sangotiny technologie, jsme byli prakticky nezničitelní, ale jaderná zbraň, to bylo něco jiného.

„Zkurvenej Oppenheimer,“ zaklel jsem naposledy a pak se ohlédl na oblohu. Byla tam. Vracela se. Elegantní, štíhlá balistická kunda plná plutonia nebo uranu. Čas běžet skončil. Uviděl jsem malý zákop zarostlý kopřivami.

„Tam!“ zařval jsem a dlouhými skoky se k němu dostal. Mohl být tak metr hluboko, víc ani náhodou. Pozůstatek nějakého dávného cvičení, možná ještě hloubený hladovými a permanentně šikanovanými sovětskými vojíny týranými věčně zpitými veliteli.

Petra dopadla hned za mnou. Měla oči rozšířené hrůzou. Aby taky ne.

„Já nechci dopadnout jako Uhřík,“ špitla. Celá se chvěla.

„Neboj, jako Uhřík nedopadneme. Tohle není žádná kufříková sračka, jako jsme měli v Polsku, tohle je nějakej zkurvenej Trident. Prostě se vypaříme, lásko. Zbudou z nás jenom atomy, protony, neutrony nebo nějaký jiný pidičástice,“ snažil jsem se ji ukonejšit.

„To těžko. Sangotina technologie nás může ochránit, ale určitě ne natolik, abychom to přežili vcelku, skončíme jako Uhřík!“

Začínala být hysterická. To mi tak ještě chybělo. Každou sekundu se vypařím a čekání na to strávím v díře plné kopřiv s hysterickou upírkou.

„Miluju tě,“ řekl jsem, chytl ji pravačkou za temeno a přitiskl její ústa ke svým.

* * *

S tím rozdílem mezi balistickou raketou s jadernou hlavicí a našimi kufříkovými chrastítky, která jsme odpálili v Lebě, jsem měl pravdu. Tohle byla exploze hodná jaderné bomby. Tohle bylo peklo, jaderné peklo.

Konec světa.

* * *

Dunivá exploze měla epicentrum tak dva kilometry od nás. Jako první proletěl krajinou světelný záblesk. Exploze se nejdřív nadýchla, jak se šla předvést vesmíru, aby o ní věděl, vysoko do atmosféry, a tak s sebou nasávala vše, co šlo. Ještě předtím jsem vrazil jednu ruku a obě nohy hluboko do hlíny, abych nás tak aspoň trochu ukotvil. Udělal jsem dobře. Hlína, tráva, odpadky, kusy dřeva, vše se smrsklo do hřibu stoupajícího do oblak.

A pak se světem rozletěla tepelná vlna. Kopřivy se vypařily. Naše oblečení se vypařilo.

Co se nevypařilo, to se rozteklo. Vlasy a kůže zmizely, krev se mi vařila v útrobách, maso mi vřelo a vzhledem k absolutní bolesti, která mi jako… ano, jako atomová bomba vybuchla v mozku, se mi roztekly i kosti. Všechno vřelo, vzduch, země i já.

Vypařily se mi i oči.

* * *

A pak se ozval hromový třesk a po něm dorazila tlaková vlna. Vyzvedla mě do vzduchu a já odletěl jako papírový drak. Vařící se papírový drak.

A Petra? Vůbec jsem netušil, kdo je Petra. Můj vařící se mozek měl co dělat sám se sebou, natož aby přemýšlel nad něčím jiným. Třeba nad Petrou.

* * * Kdo je Petra?

* * *

Foukal vítr. Jsem si tím naprosto jistý. Slyšel jsem, jak se mi prohání mezi žebry. Otevřel jsem oči. Bylo mi to ale hovno platný. Žádný jsem neměl.

* * *

Bylo vůbec divný, že jsem ten vítr slyšel. Uši jsem také neměl. Nemohl jsem je mít. Pamatuji si, že se začaly škvařit jako první. Teda hned po vlasech a jiném ochlupení. Vlasy se ale nevařily. Kdepak. Prostě se vypařily.

* * *

„Glchchrrr,“ zkusil jsem promluvit. Kupodivu jsem vydal zvuk. Znamenalo to několik pozoruhodných faktů. Jednak to, jak jsem slyšel vítr, nebyla halucinace, a navíc mi v těle zbylo dost orgánů, abych mohl vydávat zvuky. Třeba plíce a hlasivky. Ne, že bych si mohl zajódlovat, ale nějaké to „chrchgrch“ jsem dokázal vydat.

Zvedl jsem dokonce levou ruku. Radost z toho ale trvala jen chvíli, protože mi upadla. Teda správně řečeno odpadla. Úplně jsem cítil, jak se dolní polovina zlomila a spadla. Ta horní zůstala viset.

* * *

Vítr sílil. Radioaktivní vichřice se proháněla krajinou a užívala si, že nemá žádnou překážku, která by jí mohla stát v cestě.

Zkusil jsem zvednout pravou ruku. Mnohem opatrněji než levou. Nerad bych, aby mi taky odpadla. Podařilo se to. Dokázal jsem ji v nesmělém zahajlování zvednout nahoru a pak zase opatrně položit na zem. Rozpálenou zem.

Vyčerpáním jsem konečně omdlel.

* * *

Vítr pořád ještě foukal. Netuším, jestli jsem ležel deset minut nebo měsíc, ale zkusil jsem otevřít oči. Pořád mi to ale bylo hovno platný.

* * *

„Buch, buch.“ Těžko říct, jestli jsem ty zvuky slyšel, nebo mi prostě přicházely do hlavy skrz zem.

„Buch, buch. Buch, buch.“ Pravidelný dunivý rytmus. Někdo kráčel krajinou. Radioaktivní vítr se musel zlobit. Konečně se mu někdo postavil do cesty.

„Buch, buch,“ dunělo mi hlavou.

„Buch, buch,“ zvuky se přibližovaly ke mně. Došlo mi, že jsou to kroky. Kroky jednoho páru nohou. Zatraceně sebevědomých nohou.

„Buch, buch,“ došly až ke mně a řekly: „U

posraný řitě Nelsona Mandely, tady ho máme.“

* * *

Otevřel jsem oči a uviděl Freda Channona. Nevím proč, ale byl černobílý. Černobílý a rozmazaný, jako když udělá fotku umělec s větším egem než má penis. Zamrkal jsem, ale barvy se neobjevily. Zase takový regenerační přeborník očividně nejsem

Channon měl pusu doširoka otevřenou. Usmíval se. Byl naprosto šťastný.

„Bezzemku, vidíš mě?“ řekl a nahnul se nade mnou. V puse žmoulal párátko a před obličejem mi šermoval sekáčkem. Černobílým.

„To byla šlupa, co? Měl jsi to vidět. Teda, ty jsi to vlastně viděl. Co viděl! Tys to zažil na vlastní kůži!“ rozchechtal se skinhead.

„Chrchlgrkch?“ odvětil jsem mu.

„Hele, Bezzemku, vypadáš jako zombie, fakt. Měl by ses vidět. Víš, že ti čouhaj žebra? Mezi nima to máš takový spečený. Hrozně smrdíš. Jako když si pastevci v noci topěj kravským lejnem.“

Zřejmě šlo o vtip, protože Channon se znovu rozchechtal.

„Zachyj mě,“ řekl jsem mu.

„Co? Není ti rozumět, zombíku.“ Další porce smíchu. Teď už ale Channon přehrával. Smích mu nešel od srdce. Asi se vyčerpal.

„Zabij mě… prosím,“ řekl jsem konečně srozumitelně.

Smích byl teď skutečně srdečný, přímo z hloubi duše.

* * *

„Když myslíš?“ řekl Channon a kopl mě někam doprostřed těla. Dvakrát jsem předpisově zarotoval po zemi kolem své osy. Cítil jsem, jak ze mě při tom odpadávají kousky spečeného masa. Dopadl jsem ksichtem k zemi. Spečeným ksichtem ke spečené zemi. Bolelo to. Strašně. Kupodivu mě bolest nakopla. Bolest není zlá. Bolest znamená, že tělo není mrtvé. Bolest je dobrá. Moc dobrá.

„Víš, šmejde, seděl jsem v tom svým bunkru a zíral na to všechno, co jsi s tou svojí děvkou udělal, a vzpomněl jsem si, jak Kateřina vždycky říkala, že jsi nádor. A pak mi to došlo. Jak se léčí nádor? Radiací. A já měl po ruce pár červených tlačítek. No řekni, nejsem pašák? Co? Nejsem pašák?“

Slovo pašák zdůraznil tím, že do mě zase kopnul. Otočil jsem se na druhou stranu. Obličejem k nebi. Upadl mi přitom nos. Viděl jsem ho. Byl to takový černý kousek.

„Zabij mě, prosím,“ zopakoval jsem. Vysloužil jsem si další salvu srdečného smíchu. Fred si to užíval. Věděl jsem, že dokud budu o smrt prosit, nezabije mě.

„Zabij mě, prosím, zabij mě,“ řekl jsem a schytal další dva kopance do těla.

* * *

Radiační vítr slábnul. Zato Fred měl sil víc než dost. Naštěstí víc mluvil, než kopal. Asi se fakt potřeboval vykecat. Měl toho na srdci víc než dost.

„Vždycky, když jsi mi unikl, jsem věděl, že tě jednou dostanu na lopatky, že se budeš válet v prachu u mých nohou a já si s tebou budu tak dlouho hrát, až ti nakonec useknu hlavu a zahraju si s ní fotbal…“

Mluvil a mluvil. Chvílemi dokonce jako by křepčil či snad tancoval na mým bezvládným radioaktivním tělem. Mohlo to trvat snad půl hodiny. Nechal jsem ho dělat si, co se mu zlíbí. Nenápadně jsem přitom zjišťoval, jak moc špatně na tom moje tělo je. Začínal jsem mít pocit, že se mi vracejí smysly. Dokonce jsem měl pocit, že začínám i něco cítit. Levá ruka sice byla poloviční, ale občas jsem nenápadně zahýbal pravačkou a vypadalo to, že ne všechny svaly se spekly na popel.

„Prosím, zabij mě,“ řekl jsem.

Fred se už nesmál. Smíchu už si asi užil do sytosti.

„Tak jo, když tak hezky prosíš. Zabiju tě.“

A doprdele práce, zaklel jsem v duchu. Já jsem nechtěl zemřít.

„Ale nejdřív jsem si připravil ještě jedno malé představení,“ zahlaholil vesele, rozepnul si kalhoty a začal na mě močit.

„Bože, děkuji,“ zašeptal jsem radostí nad odkladem smrti. A pak mi to došlo. Fakt děkuji

Bohu za to, že na mě nějakej jihoafrickej zmrd chčije?

* * *

Fred z penisu vymačkal poslední kapičky a spokojeně ho začal schovávat do kalhot.

„Je čas zemřít, Bezzemku,“ řekl.

„Nechčij mi na chlapa, ty jihoafrickej slonomrde!“

Channon sebou leknutím trhnul.

„Fuck!“ zařval bolestí, jak si skřípl penis do zipu.

* * *

Asi dvě stě metrů od nás stála zombie. Strašlivá zombie. Měl jsem štěstí, že jsem stále viděl černobíle, ale i tak byla děsivá. Celý povrch těla měla pokrytý spečenou, seškvařenou hmotou a pohybovala se trhavými pohyby pomalu vpřed. V ruce držela Sangotino kopí.

„Ahoj, lásko,“ zašeptal jsem a doufal, že radiační vítr má slova vezme a donese až k jejím uším. Teda žádné uši jsem neviděl, ale určitě jí v hlavě zbylo něco, čím mohla slyšet.

„U posraný řitě Nelsona Mandely, dvě mouchy jednou ranou,“ zasmál se skinhead, máchnul pro efekt sekáčkem a vyrazil za Petrou.

Byl čas vstát. Opřel jsem se pravou rukou o zem a posadil se. Spečené maso na několika místech popraskalo a kousíčky odpadly na zem. Písklavě jsem se nadechl a postavil se. Vůbec to nebylo tak těžké, jak jsem se obával. Hlavou, která fungovala stále lépe a lépe, mi projela děsivá myšlenka: Co když na nás radioaktivita zafunguje stejně jako na Uhříka? Co když ten návrat síly není jenom rekonstrukce vylepšených Sangotiných nanočástic, ale důsledek radiační mutace? Přesně tohle přece před výbuchem napadlo i Petru, která o tom všem díky Sangotiným zásahům do jejího mozku věděla mnohem víc. Do hajzlu, to z nás bude páreček dvou zmutovaných upířích zrůdiček?

„Ááááá!“ zařvala zombie jménem Petra, čímž mé myšlenky dokonale odvedla od chmurné budoucnosti k chmurné přítomnosti.

* * *

Channon se na Petru vrhl veškerou svou silou. Máchal sekáčkem jako řezník, kterému nesedlo LSD a všude kolem sebe vidí duchy krav, které v životě zabil. Petra se bránila kopím, vykrývala mu rány, ale bylo vidět, že nemá moc sil. Nebýt té atomové svině, dávno by mu nakopala ty jeho jihoafrický koule, ale takhle…

„Zasranej Oppenheimer!“ zaklel jsem. Petra při jednom útoku kopím přecenila svou sílu, ztratila rovnováhu a Channon jí přitom jedním švihem usekl levou nohu.

Rozkulhal jsem se jí na pomoc. Upírka mezitím spadla na zem a rozvířila kolem sebe radioaktivní prach spálené země, který ležel všude okolo.

„Ááách!“ zařval jsem a nabral vší silou

Channona zezadu ramenem.

Búr spadnul do prachu vedle Petry. Ta navzdory ztracené noze pohotově zareagovala a praštila ho kopím do hlavy. Odrazil jsem se a jako wrestler mu skočil na záda. Akorát s tím rozdílem, že wrestleři nemají jen polovinu levé ruky. Natočil jsem pahýl přímo na skinheadovy ledviny. Fred nestačil ucuknout. Pahýl se mu zabořil hluboko do těla.

„Ááá!“ zařval Channon.

Nalehl jsem na pahýl ještě silněji, abych prorazil skrz, ale tuhle práci už mě nenechal dokončit. Přetočil se na záda, takže jsem najednou ležel pod ním, a pak se prostě vymrštil na nohy, pahýl nepahýl.

Zalila mě notná dávka Channonovy krve. Chvíli na to mým tělem projelo elektrizující zachvění, jak vyhladovělé tělo během mžiku krev vstřebalo.

* * *

Jihoafričan stál opět na nohou, zatímco já se pořád ještě válel v radioaktivním prachu. V ruce držel sekáček a mířil jím přímo na mou hlavu.

„Moje chcanky, ti vrátily sílu, nádore, ale…“

Co mělo následovat za ale, jsem už neslyšel. Petra jej vší silou kopla zbývající celou nohou do levého kolene. Fredovi se podlomily nohy a zavrávoral. To mi stačilo, abych se pro změnu postavil na nohy já. Svůj bojový pahýl jsem vystrčil na něj, jako by to byla regulérní zbraň. Fred se postavil a usmál se. Měl proč. Pahýl proti sekáčku, zombie-upír proti upírovi v plné síle. I přes jeho zranění byla situace jasná.

„Kopí, debile!“ křikla Petra a hodila po mně

Sangotino kopí.

Chytnul jsem ho pravačkou a pevně stiskl. Něco pokřupalo, ale prsty vydržely.

Fred nebyl žádný hlupák, už tolikrát mě podcenil, že i když jsem před chvílí odevzdaně prosil o smrt, nehodlal mi teď dát sebemenší šanci ho dostat. Zaútočil opatrně, přesto důrazně. Zkusil jsem ho vší silou nabrat kopím do místa, které ještě trochu krvácelo, ale lehce ho levačkou vykryl a švihl sekáčkem.

Zvuk, který vydalo spálené maso rozseknuté ostřím, nikdy nezapomenu. Byla to odporná kombinace skřípání, křupání a dokonce vrzání. Výhodou bylo, že to vůbec nebolelo. Ťal jsem kopím a alespoň jej praštil za uši. Na rozdíl od mě je měl.

* * *

„Švih, švih!“ sekáček v jeho rukou byl smrtící nástroj. Ten chlap musel celou dobu od našeho posledního souboje na lodi trénovat. A učil ho dozajista mistr. Měl jsem co dělat, abych mu dokázal uhýbat a díky jeho vražednému ostří nepřišel o nějakou končetinu. Zvlášť, když jsem měl už jenom tři. Stejně tak Fred zkušeně tancoval. Tam, kde bylo Sangotino kopí, prostě nebyl Fred. Točili jsme se možná ve dvousetmetrovém kruhu. Radioaktivní prach okolo nás vířil, a vytvářel tak našemu souboji dokonalou kulisu.

Vítr před chvílí téměř utichl. Asi se sebral a šel šířit radioaktivitu o stovky kilometrů dál. To zas bude na Moravě zmutovanejch dětiček.

* * *

„Nádore, zatraceně, měl jsem na tebe poslat ty rakety dvě,“ vyštěkl naštvaně Fred. Uvědomil jsem si, že to byla největší poklona, jaké se mi od něj kdy dostalo. Za odměnu jsem ho praštil do nohy. Původně mělo jít o slabiny, ale ten bastard mi opět uhnul.

Kupodivu jsem měl během souboje stále dost síly. V tuhle chvíli mi to nevadilo, ale v hlavě mi hlodal malý červíček obav o to, jestli se už u mě neprojevuje uhříkovská mutace. I kdyby, na Freda jsem stejně nestačil.

„Škvírch!“ další kus spáleného masa protnulo se skřípěním Channonovo ostří. Následujícím sekem mi dokonce usekl kus žebra, jednoho z těch, jejichž konce mi tak epesně čouhaly ze spálené hrudi.

Fred jako by na mě používal salámovou metodu. Šlo samozřejmě o kurevsky přepálený salám, ale Jihoafričan ho ze mě pomalu, ale jistě odkrajoval kousíček po kousíčku.

„Škvch,“ tentokrát mi prosekl kus pozadí a dokonce škrábl o kost. Teď to pro změnu zabolelo jako čert.

„Chcípni!“ vyštěkl jsem a zaútočil, jak nejlépe mi to chatrná konstrukce a stále trošku mlhavý černobílý zrak dovolovaly. Několika úderům se vyhnul, ale pak jsem ho překvapil a konečně praštil do koulí parádním švihem. Vyprskl ze sebe kus vzduchu a nějakou neidentifikovatelnou búrskou kletbu, uhnul dalším dvěma úderům a pak mě složil k zemi. Nebyl jsem na něj dost rychlý. Místo prostého vykrytí se mu podařilo chytnout kopí, trhnout, vyhodit mě z rovnováhy a podkopnout mi nohy. Upadl jsem na stále ještě rozpálenou zem jako Moravák po panáku metylalkoholu a už nevstal. Kopí leželo pár centimetrů vedle mé funkční ruky, ale dřív, než jsem se ho stihnul chopit, přiskočil ke mně Channon a useknul mi spodek pravé nohy. Kost se s odpudivým nářkem rozštěpila a kus mé staré dobré spečené nohy odletěl půl metru daleko do prachu.

„Áááááá!“ zařval jsem bolestí.

„Tak to byl poslední taneček na rozloučenou, nádore. Konec proslovů, je čas tě nasekat do buřtguláše.“

Fred mě překvapil hned dvakrát. Jednak tím, že dlouhým pobytem mezi Čechy zjistil, co je to buřtguláš, a druhak, že si při žvanění nevšiml Petry, která mu po zbývající noze dohopkala za záda a po slově buřtguláš zopakovala mé představení s wrestlingovým skokem. Já jsem ale připravený byl. Našmátral jsem kopí a zvedl jej tak, aby mířilo doprostřed břicha. Fred se na kopí spolehlivě napíchl a Petra jej silou svého pádu srazila až na mě. Chvíli jsme tak strávili v pozici hamburger. Já s Petrou jsme hráli housky, Fredík sekanou. Teda spíš ražniči. Propíchnutý byl skrz na skrz. Prskal mi do ksichtu nadávky a levačkou, kterou mu kartani udělali novou, když jsem mu tu původní při našem souboji na lodi Bělucha useknul, mě zběsile mlátil do ksichtu. Rozmlátil mi přitom na kaši pravé oko, které se sotva obnovilo. Nejenže jsem viděl černobíle, ale ztratil jsem i prostorové vidění.

„Chcípni, děvko!“ zařval jsem svou oblíbenou frázi a překlopil Freda na bok. Petra se skutálela někam, kam jsem neviděl. S Jihoafričanem jsme tak vleže absolvovali pěstní souboj. A já v něm zase prohrával. Kopí v břiše jej vzrušovalo asi stejně jako pedofila Pamela Andersonová, prostě se mu tam jenom tak klinkalo a on do mě bušil silou Vitalije Klička.

Tohle už jsem nemohl dlouho vydržet. Metodou „válení sudů“ jsem se odkutálel o pár metrů dál, Fred vstal a s kopím v hrudi se hnal za mnou. Začínal jsem vážně panikařit. Já na rozdíl od něj vstát nemohl, a tak jsem se válel radioaktivním prachem pryč. Jenže skinhead mě doběhl a znovu mě začal kopat do břicha. Zdravou nohou jsem se s ním chvíli okopával. Bylo v tom víc vzteku, nenávisti a šílenství než taktiky, takže Fred po jednom extra povedeném kopu do mé maličkosti zakolísal a podařilo se mi ho zase strhnout na zem. Asi už i jemu síla docházela.

Kopí se zabodlo do země a Channon po něm sjel až úplně dolů. Zůstala na něm jen krvavá stopa. Klekl jsem si a pak uviděl v prachu ležet pahýl své levé ruky. Vrátili jsme se zpět na místo, kde naše rvačka začala. Chytl jsem spálenou kost se zbytky masa do pravačky, odrazil se levou nohou a skočil na něj. Kost levé ruky jsem mu přitom zabodl do krku.

„U posraný řitě…,“ vydechl překvapeně. Svou kletbu už nedokončil. Vytáhl jsem ostatky své levačky z krku a znovu je do něj zabodl. A znovu. A znovu. A znovu.

Vrážel jsem do něj svou kost metodicky jako zkušený pornoherec pyj do dobře promazané pornohvězdy. Bodal jsem a bodal, až nakonec z jeho krku nezůstalo vůbec nic. Hlava odpadla od těla.

Fred Channon byl mrtvý.

* * *

Pil jsem z něj krev jako zvíře. Jako vlk, kterého na dva týdny zavřeli do klece jenom s vodou a za mříže mimo jeho dosah pověsili staženého králíka. Kostí jsem porcoval jeho tělo a jazykem z Jihoafričana doloval každou kapku krve. Když za mnou po jedné noze doskákala Petra, moc už na ni nezbylo.

* * *

Neměl jsem oko ani pravou nohu a byl jsem spálený jako zbytky čarodějnice, která skončila na hranici. Petra neměla levou nohu. Její zombie stav byl jen o něco málo děsivější než ten můj. Na rozdíl od mě ale viděla barevně.

„Budou z nás zrůdy jako z Uhříka?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla nerozhodně hlavou. „Nejspíš ne, ale musíme se co nejrychleji dostat na loď. Jinak z nás opravdu bude páreček mutantích uhříkovských oblud.“

Zasmál jsem se. „Teď už asi nemáš chuť na sex, co?“

„A ty bys měl čím ho provozovat?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. Opatrně, aby mi neodpadly další kousky masa. Už tak jsem jich měl poskrovnu.

„Buď v klidu, moje frnda už taky není, co bývala.“

Ke hvězdám

„To je ale blbost. Nemůžeš zabít upíra svěcenou vodou. Musíš mu useknout hlavu,“ rozčiloval se Gerhard. Dračí doupě ho vytáčelo stejně jako mě ze začátku, ale dva měsíce, které jsme takřka v kuse trávili na naší lodi, by bez něj byly k nevydržení. Jedinou zábavou bylo, když Gerhard přeměnil Pavlínu na upírku.

„Pravidla jsou pravidla, Gerharde,“ řekl jsem smířlivě a vysloužil si za to od Petry chápající úsměv. Moc dobře si vzpomínala, jak Dračí doupě vytáčelo mě.

Pořád jsme se s Petrou kontrolovali, ale vypadalo to, že medicínské přístroje na naší lodi se s mutací vypořádaly. Vypadali jsme stejně jako dřív a na rozdíl od Uhříka jsme nejevili žádné známky radioaktivity. A to dokonce ani když jsme se rozčílili. Přesto jsem měl stále noční můry. Zdálo se mi, že kouřím marihuanu a mám chuť fandit Teplicím, ale když jsem se vzbudil, nejevil jsem, naštěstí, touhu po tom prvním a už vůbec ne po tom druhém. Pořád jsem měl raději Bohemku. Díky Bohu.

Ale ten parchant Uhřík mi chyběl. Stejně jako Lucie, Michelle, Diana a bratři Pávovi. Chyběl mi vlastně i plukovník Procházka. Se svým elitním komandem připraveným nedaleko základny Libavá nepřežil to Channonovo jaderné překvápko. Naštěstí další významní představitelé někdejšího odboje a nyní nové globální vlády věděli, co jsme zač. Díky tomu jsme získali přednostní právo využít k opravě Esmeraldy kteroukoliv z původních kartanských loděnic. Raději jsem si vybral tu v Kazachstánu, nedaleko Astany. Zpátky do Tirany se mi vážně nechtělo.

„Dobře, tak vytahuji lahvičku se svěcenou vodou, odzátkovávám a vrhám ji na upíra. Bože, to je ale hovadina,“ zaklel Gerhard a hodil desetistěnnou kostkou.

Vlastně bych měl zase říkat generál Gerhard. Stal se totiž velitelem Vesmírného sboru Země. Šlo o trestnou jednotku, kterou budou tvořit malé, rychlé lodě vyrobené podle plánů, které Petra získala od Sangot. Narveme je veškerým jaderným arzenálem, který na Zemi zůstal a vyrazíme se podívat na černou planetu uprostřed dvou protínajících se sluncí, domovský svět kartanů.

Je na čase, aby malí žlutí zmrdi poznali na vlastní kůži blahodárné účinky jaderného štěpení.

„Zlatej Oppenheimer, vy žlutý bastardi, zlatej Oppenheimer,“ zašeptal jsem si vesele při představě, co kartany za pár měsíců čeká.

Damašek 7. 5.-1. 8. 2012

Poděkování

Bratrstvo krve by nikdy nevzniklo bez lidí, kterým bych rád poděkoval. Jsou to: Tomáš Němec, Jaroslava Chalásová, Petr Köppel a Egon Čierny.

Speciální dík patří kritikům prvních dvou dílů, jejichž postřehů a rad, ať už osobních nebo veřejných, si velmi vážím. Jsou to: Vlask, BlackDawn, GeRony, Cooker, Renča, veere, Kostelník, SiriusChico, Schramm, Pavel Koutský, Pavla Lžičařová, Martin Fajkus, Jiří Popiolek, Wojta Běhounek, Jan Nohovec, Martin Stručovský, Michal Střelec Pešťák, Františka Vrbenská, Petr Svrcula, Stanislav Ščuglík, Jaroslav Černý, PanPrase, Sledge a ruya.

František Kotleta (*1981)

Rodák z Bruntálu, spisovatel, trestanec, podnikatel, jesenický Mauglí a řezník. Pochází z umělecké rodiny, jeho matka byla tanečnice, gymnastka a špionka, kterou pro neohrožené občanské a politické postoje perzekvovali natolik, že byla nucena před StB uprchnout do zahraničí. Její pozoruhodná kariéra agentky CIA, která po celá osmdesátá léta deptala svými úspěchy jak StB, tak KGB, dosud nebyla publicisticky zpracována a je zahalena železnou oponou ukovanou z tajemství, mýtů, legend a polopravd. V polovině devadesátých let zmizela v Brazílii a nejsou o ní žádné zprávy.

O Kotletově otci se také nic neví. Podle některých indicií je jím Michail Gorbačov, kterého Kotletova matka svedla během jeho tajné návštěvy Bruntálu. Podle zlovolných bruntálských jazyků jím ale může být prakticky kdokoliv, kdo kdy ušetřil padesát korun a mohl si dovolit krátké, avšak vzrušující dobrodružství v ilegálním nevěstinci, který Kotletova matka příkladně vedla jako zástěrku svých špionských aktivit.

Po dramatickém útěku matky do Polska se Kotleta od svých šesti let musel skrývat před StB, která jej chtěla využít v nátlaku na agenty CIA spojené s jeho matkou, v Jesenických lesích. Tři roky se malý František skrýval v jeskyních a zemljankách, které si vykopal jen s pomocí primitivních nástrojů. Živil se vodou ze studánek, kořínky, žaludy, syrovým kamzičím masem a tím, co ukradl polským turistům. Po revoluci se vrátil do Bruntálu a v deseti letech se pustil do podnikání spolu se svým starším bratrem Josefem, který tuto neradostnou dobu prožil pod ochranou Lecha Walesy v gdaňských loděnicích. Spolu pak nejen založili rodinné řeznictví, ale obnovili i někdejší nevěstinec své matky.

Františkův krátký život je pestrý na mnohé zvraty. Dva roky strávil ve věznici Heřmanice, za což ale mohlo pouhé nedorozumění. Vzhledem k datu jeho narození si policie spletla nevinnou párty s ilegální oslavou narozenin Adolfa Hitlera. Při pokusu o rozehnání večírku zbil Kotleta sedm policistů do bezvědomí a jejich veliteli usekl několik prstů na ruce řeznickým sekáčkem.

K literatuře se dostal až ve výkonu trestu, kde se seznámil s dílem velikána české akční sci-fi, Jiřího Kulhánka. Po několika neúspěšných pokusech rozvíjet Mistrovo dílo (kterýžto nápad mu posléze ukradl Martin Moudrý) se rozhodl vstoupit na trnitou cestu originální tvorby a hned jeho prvotina byl jednoznačný zásah do černého.

Hustej nářez (2010), úvodní díl trilogie Bratrstvo krve, je dílo plnokrevné, sofistikované, avšak zároveň neoddiskutovatelně zábavné, a okamžitě se v české literatuře stalo kultem, který nemá obdoby, a dočkalo se několika vydání. Drsný, ale emotivní příběh několikasetletého upíra Jana Bezzemka, který je nucen společně s dalšími krvesaji bránit Zemi před invazí zlovolných mimozemšťanů, obsahuje všechny potřebné ingredience, aby překonal úzké mantinely žánrové tvorby a stal se plnohodnotným uměleckým dílem, takzvanou vysokou literaturou vhodnou pro intelektuály i pro normální slušné čtenáře.

V posledních letech jsou o životě Františka Kotlety jen velmi kusé zprávy. Rok 2011 strávil hlavně v brazilském pralese, kde pátral po své záhadně ztracené matce. Americký novinář James Dalton, který se dlouhodobě věnuje monitorování aktivit CIA, ve svém článku ve Washington Post naznačuje, že Kotletova matka byla unesena na objednávku mexických drogových kartelů, a dává proto jejímu synovi za vinu masakry na žoldácích kartelů, které tak sugestivně ve své baladě „Smrt, všude jen smrt“ ztvárnil lidový bard Juan Estevéz Alvaréz.

Na konci roku 2012 však britská BBC několikrát uvedla, že se František Kotleta pohybuje ve městě Aleppo, které se stalo ohniskem střetů mezi vládními vojsky a povstalci. Jaká je ovšem Kotletova role v tomto konfliktu a jaké jsou jeho skutečné aktivity v Sýrii, si nedovolil odhadnout ani ruský investigativní reportér Juraj Šiškov, který na svém opozičním blogu napsal: „Putin by válku v Sýrii i vyhrál, ale ten český řezník mu to prostě nedovolí.“ Víc už se patrně nedozvíme, protože Juraj Šiškov se tři dny po publikaci tohoto článku oběsil ve svém bytě. O skutečném důvodu jeho smrti panují mezi opozičními politiky pochybnosti.

Co se literatury týče, věnuje se František Kotleta nové knize Perunova krev, což by měl být samostatný román opět v tom nejlepším kulhánkovském duchu. Na Bratrstvo krve ovšem nezanevřel a plánuje se k němu vrátit nějakým dalším pokračováním.

Jiří Popiolek

František Kotleta

Mega hustej nářez

Ilustrace na obálce a grafická úprava obálky

Piotr Cieśliński.

Odpovědná a jazyková redaktorka Pavlína

Kajnarová.

Autorský medailon Jiří Popiolek. Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o., Kaprova 12, 110 00 Praha 1, v roce 2013 jako svou 377. publikaci

Vydáno ve spolupráci s vydavatelstvím freetim (e) publishing s.r.o.

v roce 2013 jako svou 23. publikaci

První elektronické vydání

Sazbu provedl Petr Teichmann.

ISBN:

ePub: 978-80-7425-870-1

Mobi: 978-80-7425-871-8

PDF: 978-80-7425-872-5

PDF pro čtečky: 978-80-7425– 873-2

Knihy nakladatelství Epocha můžete zakoupit na portálu www.palmknihy.cz.

Knihy nakladatelství freetim (e) publishing můžete zakoupit na portálu www.palmknihy.cz. Více informací najdete na www.freetimepublishing.cz nebo na www.facebook.com/freetimepublishing

První a druhý díl trilogie Bratrstvo krve, můžete zakoupit na www.palmknihy.cz a iBookstore.

A teď klasika – šířit celé dílo nebo jeho části bez souhlasu autora a nakladatelství je zakázáno. Když na to přijdeme, dostanete přes prsty:). Snažíme se podporovat elektronický trh tím, že vydáváme takové publikace, které jinak než elektronicky neseženete, tak nám to nekazte. Zase tak drahé nejsou.

Copyright © František Koteleta, 2013

Cover © Piotr Cieśliński, 2013

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha

2013

Czech elektronic edition © freetim (e) publishing, s.r.o, Praha 2013

www.freetimepublishing.cz

Další knihy z nakladatelství freetim (e) publishing najdete na stránce http://www.palmknihy.cz/web/c? pbsid=282

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai