KNIHY FRANTIŠKA KOTLETY

V NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Trilogie Bratrstvo krve

Hustej nářez

Fakt hustej nářez

Mega hustej nářez

Perunova krev

Perunova krev I

Perunova krev II

Příliš dlouhá swingers party

(samostatná kniha)

Lovci

(samostatná kniha)

Copyright © František Kotleta, 2015

Cover Illustration © Piotr Cie liƒski, 2015

Cover Art © Lukáš Tuma, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2015

ISBN (ePub) 978-80-7425-425-3 (Epocha)

ISBN (mobi) 978-80-7425-426-0 (Epocha)

ISBN (PDF) 978-80-7425-427-7 (Epocha)

ISBN (PDF) 978-80-87758-48-9 (freetim(e)publishing)

ISBN (ePub) 978-80-87758-49-6 (freetim(e)publishing)

ISBN (mobi) 978-80-87758-50-2 (freetim(e)publishing)

Lovci

Praha roku 2050. Desetimilionová středoevropská metropole má svých problémů dost. Třeba s odpady, přemnoženými zmutovanými potkany nebo permanentní pouliční válkou na pomezí sunnitské a šíitské čtvrti. Co je ale horší, každý padouch v tomhle městě touží po tom, aby se stal superpadouchem. Stačí trocha genetické manipulace tady, pár kybernetických vylepšení támhle a hlavně ego větší než kráter, co zůstal z východního Slovenska.

Jediný, kdo se těmhle superpadouchům dokáže postavit, jsou super… Vlastně ne, žádní superhrdinové tu nejsou. Jenom skupina federálních policistů z Organizace pro boj s vylepšenými teroristy. Říkají si Lovci…

„Nikdy, vole, nikdy nedávej tašku s bouchačkama vedle stolu, vždycky pod něj,“ syčel jsem na Františka, jako bych byl celé hadí terárium. Moc mě nevnímal. Skláněl se nad servírkou, která ze země sbírala střepy.

„Moc se omlouvám,“ mumlala poloviční Asiatka, i když to nebyla její chyba.

Koukal jsem jí na kotníček, který pomalu začínal modrat. Chuděra nejspíš zakopla o P-90. Tohle bude bolet. Otočil jsem se po lokále, ale hosté už si incidentu přestali všímat.

Většina lidí má pozornost na úrovni křečka. Jak nevězí ve svém kolečku, po pěti pikosekundách je cokoliv, kde nejsou odhalená prsa, týrané štěně nebo možnost vytočit si na kole štěstí sto milionů euro, přestane bavit. Zasunul jsem tašku s arzenálem pod stůl a vytáhl z peněženky desetieurovku.

„Omlouváme se my, kolega se vám tolik díval na zadek, že zapomněl pořádně uložit naše zavadlo,“ prohlásil jsem a strčil jí bankovku do takové malé kapsičky na minisukni. Inspektor Vágner jen naštvaně pokrčil nos, že ho to samotného nenapadlo dřív. Myslím, že by tam tu desetieurovku strkal mnohem pomaleji a použil by při tom i druhou ruku.

„Sis měl vzít doklad, když jsme ve službě,“ zašeptal, jen co rozpačitá servírka posbírala všechny střepy a odebrala se k pultu, kde ji ostřížím zrakem pozoroval chlápek, co vypadal na vrchního číšníka nebo tak něco.

„Sis měl dát pozor, když jsi ve službě,“ pokáral jsem ho znovu, ale už to nemělo tu původní naštvanost. S Vágnerem jsem dělal skoro dva roky a byl to spolehlivý kluk. Jen někdy moc zbrklý.

Ne, že by se mi těch deset euro zpátky nehodilo, ale vykazovat dýško představovalo martýrium na šest sezení na finančním oddělení. Nejméně. Stačí, že jim k proplacení předložím regulérní účet z tohoto podniku. Dvě kávy a minerálka v kavárně Slavie stály tolik, co tři europika na černém trhu. (Na tom legálním jej skoro nikdo nekupoval. Bylo moc ředěné a člověk musel ukazovat svůj europrůkaz, jestli nepřekročil Evropským parlamentem schválenou měsíční normu na drogy.) Slavie byla prostě nóbl podnik. Poznalo se to snadno, u dveří měli bělocha. S proplácením účtů z takových snobáren mělo finanční oddělení vždycky problém. Podle hochů z účetního jsme se měli nejspíš ládovat kebabem u stánku třeba pět hodin nebo si hrát na bezdomovce a honit se s potkany po chodníku. Ti by nám žádné účty k proplacení nedali. A bylo jedno, v jak důležité akci jsme zrovna byli.

I když my jsme byli v důležité akci vždycky. Organizace pro boj s vylepšenými teroristy byla jedna z mála národních policejních jednotek s působností po celé Evropské unii a rádi jsme o sobě tvrdili, že jsme elita. Důvodů jsme k tomu měli hodně. Jedním z nich byla skutečnost, že jsme jako jediná jednotka měli výjimku při náboru nových členů. Nerozhodovalo při něm ani pohlaví, sociální původ, náboženské vyznání či etnická příslušnost, ale jen a pouze schopnosti. Žádné schválené kvóty měnící se každý rok podle demografického vývoje daného euroregionu, nic takového.

Důvod byl jasný. To, s čím jsme bojovali, bylo zatraceně nebezpečné a vybíralo si svou daň. Příslušníci OBVT, nebo Lovci, jak jsme si sami říkali, ze služby odcházeli zpravidla v dřevěné rakvi za tichého mumlání posledních slov na rozloučenou a jedné čestné salvy vypálené do vzduchu.

* * *

„Píp,“ ozval se můj mobilní náramek. Ťuknul jsem do něj a na displeji se otevřela zpráva od jednoho z hochů ze sledovačky.

„Je tu,“ oznámil jsem a pravačkou zamával na obsluhu, aby přinesla účet.

„Spider?“ zeptal se inspektor.

„Je to tak,“ usmál jsem se a dopil studené kafe. Ten poslední lok jsem si šetřil dvě hodiny.

Ke stolu se přišoural číšník s dřevěnou krabičkou, ve které se skrýval účet. Hodil jsem do ní stoeurovku a zadíval se skrz prosklenou výlohu. Spidera jsem poznal hned. Měl širokou černou mikinu, plandavé kalhoty a na sobě baseballovou čepici s kšiltem skloněným tak, aby mu co nejvíc zakrýval tvář. Já mu ale nepotřeboval vidět do obličeje, abych jej poznal. Stačilo mi sledovat jeho držení těla a chůzi. Studoval jsem videozáznamy z posledních dvou přepadení a znal dokonale dynamiku jeho kroků i způsob, jakým mu cukalo tělo. Mohly za to implantáty. Ať byly sebedokonalejší, čím víc jich bylo, tím víc vypadal vylepšený člověk jako zvoník od Matky Boží.

* * *

Spider byl starý známý. Před dvěma lety jsme ho pronásledovali až na hranice Ukrajiny, kde se nám vytratil. Ať už jej přivedlo zpět do Prahy cokoliv, potřeboval si na to vydělat a jediný způsob obživy, jaký znal, představovaly bankovní loupeže.

„Proč si vlastně říká Spider?“ vytrhl mě ze vzpomínek inspektor.

„On si tak neříká. Jmenuje se Rudý mstitel. Víš, jak si tyhle typy vždycky dají nějaké hodně drsné jméno,“ odvětil jsem.

„A za co se mstí?“

„To nejspíš ani sám neví. Možná mu ve školce jen dávali moc brokolice.“

Spider zrovna prošel okolo nás. Naštěstí se nerozhlížel. Díval se před sebe. Svůj cíl už měl na dosah – Pražská interkontinentální banka se nacházela hned vedle historické budovy Akademie věd. Ať už tam dřív stálo cokoliv, teď tam do nebe rostla mramorová nestvůra ze skla a oceli, v níž byla soustředěná polovina všech finančních institucí, které v Evropě stály za řeč. A také jejich trezory. Na zločince na útěku si Spider vybral neskutečně velké sousto. Když jsme dostali hlášku z podsvětí, že se zajímá o plány zrovna téhle budovy a šmejdí okolo ní, dost mě to překvapilo. Buď mu na Ukrajině definitivně hráblo, nebo si přinesl v rukávu nějaké to eso navíc.

* * *

Číšník položil na stůl krabičku s mincemi. Rychle jsem z ní vytáhl účet, pečlivě ho schoval do kapsy a pak do ní vysypal všechny drobné. Nenechal jsem tam ani eurocent. Svou měsíční dávku dobrosrdečnosti jsem věnoval poloviční Asiatce. Chlápek nás oblažil kyselým obličejem, ale nám to bylo jedno. Sem se už těžko kdy podíváme.

Vágner vytáhl zpod stolu tašku se zbraněmi a hodil si ji přes rameno. Zazvonily o sebe, jak narazil kov na kov. Předešel jsem ho a vyrazil ven ze dveří tak rychle, že je blonďák v livreji málem nestihl včas otevřít. Schoval jsem se za něj a sledoval Spiderova záda.

* * *

„Něco mi tu nesedí,“ ozval se mi v uchu hlas Aleny Svobodové. Měl jsem nutkání ohlédnout se jejím směrem, ale jednak by to bylo neprofesionální a jednak bych ji stejně neviděl. Odstřelovačka se schovávala někde na střeše Národního divadla a pozorovala situaci přes zaměřovací optiku.

„Co ti smrdí?“ zeptal jsem se.

„Není sám. Říkal jsi, že Spider dělá vždycky sám,“ odpověděla.

Chvíli jsem sledoval mumraj na chodníku a skenoval pohyb před Pražskou interkontinentální. Alena měla pravdu. Náš hoch v kšiltovce se před ní zastavil, vytáhl z kapsy elektronickou cigaretu a pomaličku a s rozvahou ji vkládal do úst a šlukoval. Přitom se pohledem střetnul s vysokou štíhlou černoškou se stříbrnými vlasy. Nebyl to takový ten pohled: „Hej, holka, máš pěkný kozy, jenom se mrknu a budu dělat, že jsem je zahlédl omylem,“ ale spíš: „Tak jo, jsem tady a teď mi řekni, kdy se do toho pustíme.“

„Vyfoť ji a pošli její ksicht k porovnání do databáze. Chci vědět, co je zač,“ zašeptal jsem zprávu pro Alenu a hledal další případné komplice našeho protivníka. Vybral jsem si dva chlápky, co byli nejvíc podezřelí tím, že se vůbec nechovali podezřele. Jeden měl na uších sluchátka a čekal na tramvajové zastávce, zatímco nechal ujet dvě tramvaje, do kterých nasedli všichni ostatní, a druhý stál u stánku s kebabem a soukal do sebe to mleté halal svinstvo a přitom se pokoušel zavést řeč se stánkařem. Základní chyba. Nikdo nemluví s prodavačem kebabu, každý se totiž bojí, že by mu mohl prozradit, z čeho jej dělá.

Než jsem je ale stačil označit Svobodové, zjistil jsem, že černoška se dívá přímo na mě.

„Kurva,“ zaklel jsem a opatrně se ohlédl na Vágnera, jako bych mu chtěl oznámit něco nepodstatného, třeba že se letos už poosmé změnila federální evropská vláda. Přitom jsem koutkem oka zahlédl, jak se na mě žena usmála.

„Spider!“ zakřičel inspektor a v ten samý okamžik položil tašku na zem, rozepnul ji a začal z ní soukat pistoli CZ-47E. To E v jejím názvu znamenalo elektrická. Na vylepšené lidi platila mnohem víc než normální pistole. Její náboje při kontaktu s tělem nepřítele vypustily silný elektrický impuls, který jej dokázal ochromit. Zatímco vylepšené tělo s implantáty si s normálními kulkami dokázalo poradit, elektrický šok byl prostě elektrický šok.

Padnul jsem na kolena a také jednu vytáhl z tašky. Podíval jsem se k bance, černoška zmizela a Spider zůstal sám. I to ale stačilo. Mikiny i kalhoty už mu praskly a rozpadly se na malé kousky, stejně jako zbytek oblečení, když se implantáty uvedly do stavu pohotovosti. Tělo se mu rozšířilo, hlava s krkem se naklonily dopředu a narostly mu tři nové páry nohou či rukou, nebo co to vlastně pavouci mají. Transformovaly se i jeho původní ruce a nohy, takže měl teď pět párů končetin o délce dobré dva metry. Když jsem ho viděl naposledy, nevypadal tak velkolepě.

„Tak proto Spider,“ vydechl překvapeně František Vágner a vystřelil po vylepšeném padouchovi náboj. Trefil. Tělem mu proběhl výboj energie, ale Spider si toho ani nevšiml.

Tolik na téma CZ-47E.

* * *

„Aleno, tu černošku. Sejmi ji,“ zavelel jsem a rozběhl se ke Spiderovi.

Po dvou krocích mi došlo, že rozkaz nepotvrdila.

„Aleno! Černošku! Objevit a eliminovat!“ zopakoval jsem příkaz, ale odpovědělo mi zase jenom ticho.

„Zasraný spojení!“ zaklel jsem a zrychlil běh k bance.

* * *

Ulici ovládly chaos, křik a panika. Náš mnohonohý chlapec totiž jen tak, aby se neřeklo, proměnil v mrtvoly čtyři lidi, kteří stáli před bankou a skrz skleněné dveře napochodoval dovnitř. Proletěl jimi, jako by to byl závěs z nejjemnějšího hedvábí. Křik, nářek a troubení zmatených řidičů na chvíli přehlušil zvuk sypajícího se skla.

Přeskočil jsem mrtvoly před bankou. Jedno tělo patřilo příslušníkovi ostrahy. Tedy tělo. V tuto chvíli by se mělo správně mluvit o dvou částech oddělených čistým řezem. Tady si někdo zahrával s hodně pokročilou vylepšovací technologií. Ať už dělal Spider na Ukrajině cokoliv, velký čas musel strávit na ilegální klinice určené pro genetickou manipulaci a pokročilou technologii lidských implantátů. Tohle by před dvěma lety nedokázal.

„Áááááááááááááá!“ proběhla kolem mě zhruba čtyřicetiletá žena v kostýmku. V ruce držela sešívačku, jako by to snad byla zbraň, která ji ochrání před superpadouchem, vběhla do silnice a začala se proplétat mezi automobily. Měla štěstí, že nejely. Ulice byla zablokovaná. Někteří řidiči troubili, další měli víc rozumu, opustili auta a zmizeli někam za Národní divadlo.

Vyrazil jsem opačným směrem.

* * *

Přízemí banky už nevypadalo tak snobsky, jako jsem si pamatoval ze své poslední návštěvy kvůli žádosti o úvěr. Fontánka s minerálkou Perrier sice pořád tryskala, ale vzhledem k tělu neznámého bankéře, které v ní bylo potopené, měla nezdravou červenou barvu. Z Perrier se stala tuctová malinovka.

Spider procházel skrz lidi, jako by ho ani nezajímali. Stejné to bylo s ostrahou. Ta se konečně zmohla na pár výstřelů zpoza mramorového pultu, ale kulky se od Spidera odrážely, jako by byly pingpongový míček. Aby ne. To první, co každý, kdo se rozhodne porušit zákony o nemedicínském genetickém a kybernetickém vylepšování, udělá, je nanotechnologická změna struktury kůže a svalstva, aby byly odolné proti kinetickým střelám. Je na nic být vylepšený, když vás může sejmout první student s revolverem po dědečkovi, který si to mašíruje do školy vyřídit se svým učitelem a vy se mu omylem postavíte do cesty.

Odjistil jsem CZ-47E, zamířil a třikrát vystřelil.

* * *

Jediné, čeho jsem docílil, bylo, že si mě Spider všiml.

* * *

Otočil se na mě a usmál se.

„Pane inspektore, přišel jste si vybrat úspory?“ řekl a roztáhl ústa v širokém úsměvu. Tuhle hlášku si nejspíš nacvičoval celou cestu z Ukrajiny.

Vpálil jsem mu pět ran do obličeje. Tentokrát CZ-47E konečně zaznamenala úspěch. Tvář se mu stáhla do odporného šklebu, párkrát sebou zacukal a přestalo ho poslouchat jedno oko. Bohužel nevypadlo, ale aspoň se svaly okolo něj stáhly jako po včelím bodnutí.

„Zakrch!“ zařval Spider a ať už to mělo být cokoliv, rozběhl se proti mně.

Poslední tři výstřely šly mimo. Na zatraceně rychle běžícího chlapa s pěti páry nohou se dost blbě míří. Pustil jsem pistoli na podlahu a vzal to kolem fontánky s krvetryskem ven.

„Aleno, teď tě fakt potřebuju,“ zahlásil jsem do vysílačky, ale pořád byla němá. Naštěstí jsem u vchodu narazil na Vágnera s brašnou.

„Rychle pryč!“ zařval jsem a zahnul zpátky k Akademii věd.

Vágner ale zůstal stát na místě. Rozkročil se nad taškou a vypálil směrem k přibíhajícímu Spiderovi celý zásobník CZ-47E. Podle toho, co následovalo, se buď netrefil, nebo to bylo úplně jedno. Spider se kolem něj prohnal a při té příležitosti jej sekl jednou ze svých končetin. Noha se zabodla do inspektora a zůstala v něm vězet zhruba do poloviny. Františkovo tělo se kolem ní omotalo jako žvýkačka.

„Kde jsou, kurva, posily,“ řekl a umřel.

* * *

Už jsem zažil horší poslední slova, ale tahle byla aspoň k věci. Kde jsou, sakra, posily?

* * *

Hrábl jsem do brašny na zemi a vytáhl P-90. Nebyla to pistole, ale speciální věcička vytvořená přímo na vylepšené padouchy. V podstatě šlo o teleskopické elektrické kopí. Švihl jsem jím, a v ruce tak svíral metr a půl dlouhou tyč.

„Aleno!“ zaprosil jsem vztekle do vysílačky, ale odstřelovačka se neozvala. Nejhorší je, že v tuhle chvíli musela mít se Spiderem vizuální kontakt. Na noze měl namotaného Vágnera, takže i bez rozkazu už do něj měla střílet, jako by byla srbský nacionalista a on následník habsburského trůnu.

Ale ať už můj plán na obklíčení a klidnou eliminaci Spidera podělal kdokoliv, teď nebyl čas nad tím přemýšlet.

„Tak jo, zmetku, zahrajeme si na doktora,“ zasupěl jsem a zkusil mu vrazit P-90 přímo do obličeje. Uhnul a pak ještě jednou.

„Na doktora?“ zeptal se, když zjistil, že se mým útokům hravě vyhne. V obličeji měl pořád ten arogantní sebevědomý úsměv. Takového jsem si jej rozhodně nepamatoval. Býval spíš plachý, s tikem v oku a věčně provinilým výrazem.

„Konkrétně na doktora z patologie a hádej, kdo bude můj pacient?“ řekl jsem a místo do obličeje mu vrazil elektrické kopí do těla.

* * *

Tedy vrazil bych, kdyby to bylo kopí s pěkně ostrou špičkou a ne pé devadesátka. Kov se alespoň trochu vmáčkl do těla a pak z něj vyšlehl elektrický výboj. Normálního člověka by usmažil, u vylepšeného měl způsobit ochromení. Nevím proč, ale na elektřinu zatím při vylepšování nikdo fintu nevynalezl.

* * *

Slovo zatím bylo na místě.

* * *

Po Spiderově těle běhaly elektrické výboje, superpadouch se třásl, jako by měl zimnici, ale pořád se držel na nohou. A nejen to. Po pár sekundách se ohnal jednou ze svých končetin tak silně, že jsem P-90 neudržel a pustil ji.

„U všech pavouků,“ zaklel jsem a měl co dělat, abych uhnul jiné z jeho končetin. Její ostrá část mě minula jen o pár centimetrů a zaryla se do asfaltu. Pěkně hluboko.

Převalil jsem se na druhou stranu, chytl kopí a vyrazil do vozovky. První auto jsem oběhl, druhému už jsem skočil na kapotu. Spider se s obíháním nezdržoval. Jeho končetiny jako by byly pro lezení po autech dělané. Vyšplhal na něj a pak skočil na druhé, kde jsem se v tu chvíli naštěstí už nezdržoval.

„Aleno, Vojto, kdokoliv! Je tu vůbec někdo?“ prskal jsem k minivysílačce, kterou jsem měl upevněnou v klopě kabátu. V uchu, kde jsem měl přijímač, bylo jenom zatracené ticho. Ani to pitomé šumění a praskání se neozývalo.

„Ááááááá!“ zařval mi za zády nějaký chlápek, který si na vylézání z auta vybral tu úplně nejblbější chvíli, zrovna když mu po něm lezl Spider. Ať už mu udělal cokoliv, přestal křičet velmi rychle. Neohlížel jsem se. Zdržovalo by mě to. Seskočil jsem z toho indického šmejdu, co mu říkají elektromobil příštího století a je nevyzpytatelný jako tchyně závislá na lexaurinu, a zaběhl za stojící tramvaj. Její pasažéři měli naštěstí tolik rozumu, že ji už dávno opustili i s řidičem poté, co jí auta zablokovala cestu a Spider začal řádit v bance.

„Buch!“ tramvaj se zakymácela.

„Co to?“ lekl jsem se a pak mi došlo, že Spider jednak nemá náladu tu tramvaj obíhat a taky mi chce nejspíš předvést svou sílu.

„Buch!“ ozval se druhý náraz a tramvaj se se skřípěním převrátila na zastávku. Za ní stál Spider, a jako by byla tramvaj lítý nepřítel, kterého po těžkém boji skolil, pyšně si na ni vylezl a nastavil tvář slunci.

* * *

„Nemáš šanci, inspektore. Přišel jsem si pro tebe. Dostanu tě a nikdo ti nepomůže,“ řekl Spider. Užíval si to, ale pak, jako by mu něco došlo, se spěšně ohlédl, aby se ujistil, že jsme tady jenom sami dva. Vypadal, že řekl víc, než měl. Jenže, byl to superpadouch. Nemohl si pomoci. Nikdy si nemohou pomoci.

„Poslala tě moje bejvalka? Alimenty přece platím, tak v čem je problém?“

Spider se zasmál.

„Tvoje bejvalka mi ho včera v noci vykouřila.“

Snažil se, aby to znělo fakt drsně. Nejspíš moc koukal na akční filmy.

„Tak to gratuluji, protože mojí bejvalce je padesát a je tlustší než tahle tramvaj. Proto je to taky bejvalka.“

Zachrčel a na chvíli ztuhl, jak se snažil vymyslet nějakou hlášku, kterou by mě setřel. Ta s úsporami ho ale nejspíš stála všechnu invenci na pět let dopředu, a ani tak nebyla moc dobrá.

Zatnul zuby a skočil ke mně. Jeho let byl ale o něco delší, než předpokládal, protože v tu chvíli se z útrob Pražské interkontinentální banky ozvala exploze a celé okolí zahltil prach a střepy.

* * *

Mou maličkost naštěstí kryla převrácená tramvaj. Teplý vzduch mi tak jenom ovanul tvář a do očí nafoukal něco prachu. Vyhrkly mi slzy, ale tyč jsem stále pevně svíral v rukou a sledoval, kam pavouček odletěl.

* * *

Sbíral se asi deset metrů ode mě. Vypadal pěkně potlučeně a hlavně naštvaně.

„Teď nebo nikdy,“ zašeptal jsem a rozběhl se proti Spiderovi.

* * *

Přiblížil jsem se k němu a zkusil mu tyč narvat přímo do úst nebo do oka. Výboj na těle se ukázal jako příliš slabý na to, aby ho ochromil na déle než pár sekund, potřeboval jsem se proto dostat k jeho měkkým tkáním uvnitř těla. Vedla k nim jenom jedna cesta.

„Vznnnk!“

P-90 narazilo na jednu z jeho končetin, kterou se Spider kryl. Podle zvuku v nich bylo něco kovového. Nejspíš bioocel.

Byl jsem čím dál zmatenější a naštvanější. Když jsem ho pronásledoval z Prahy na východ, byl Spider druhořadý vylepšený padouch. Internetovému zpravodajství nestál ani za článek v krimi rubrice v průběhu okurkové sezony, a teď má tělo vylepšené tak, že na to nejspíš padl roční rozpočet Slovenska. Jasně, po té události v Košicích už Slovensko nebylo to, co za starých dobrých časů před čtyřicátým rokem, ale furt tam žilo pár milionů lidí. A taky nějací Slováci.

„Vznnnk! Vznnnk! Vznnnk!“

Končetiny narážely na P-90. Ruce mě brněly z otřesů, takže jsem se snažil spíš uhýbat než se bránit elektrickou tyčí. Navíc jsem se bál, že to P-90 nevydrží. Přece jenom, nebylo určeno ke hraní si na mušketýry.

* * *

Končetiny se kolem mě míhaly jako lopatky větrného mlýna. Chvíli trhaly asfalt, chvíli ničily stojící auta, mezi kterými jsem se snažil kličkovat. Ustupoval jsem ke Slavii a celou dobu doufal, že mi můj protivník nabídne nějakou šanci ho dostat.

Stalo se to pod širokými okny kavárny. Proběhl jsem okolo zelené Škody Jiskra, která zastavila těsně za tím japonským bourákem, co ho před rokem zakázali dovážet kvůli nadlimitní spotřebě biopaliva, a získal tak slušný náskok. Spider mezerou neproběhl a přeskočit auta bylo nejspíš pod jeho úroveň. Pod každé z nich vsunul pár končetin a odhodil je dva metry v dál. Auta se skřípotem, vrzáním a tříštěním rozbitého skla narazila na zeď kavárny a sesula se na chodník. Využil jsem chvíle jeho soustředění se na demolici a bodl směrem k ústům.

Spider na poslední chvíli jen o pár centimetrů uhnul. Stáhl jsem P-90 zpátky, ale ten parchant už stál u mě. Praštil mě tou částí končetiny, která nebyla ocelová a ostře nabroušená, do břicha. Prohnul jsem se, ale tyč jsem nepustil. Držel jsem ji, i když mě pevně chytl kolem pasu a provedl se mnou to samé, co s automobily. Já jsem ale letěl o něco dál, výš a rychleji.

Jsem prostě dobrej.

* * *

Okno kavárny náraz nevydrželo a já proletěl skrz.

A pak že se sem hned tak nevrátím!

* * *

Na chvíli jsem omdlel. Probral jsem se na stole. Stěží jsem popadal dech a viděl rozmazaně. Ruce jsem měl pořezané do krve.

„Pane?“ oslovil mě číšník, kterého jsem tak vypekl s dýškem. Navzdory tomu, že mu hosté restaurace před pár minutami utekli v panice někam do bezpečí, nejspíš pod ochranu podzemních toalet, vypadal, že pokud si něco neobjednám, nejspíš mě vyhodí zpátky na ulici. Nechtěl jsem ho zklamat.

„Rakvičku. Bez šlehačky,“ vydechl jsem. Nic příhodnějšího mě nenapadlo. Spider totiž lezl dovnitř za mnou.

* * *

Rozhlédl jsem se v panice po místnosti. P-90 se válelo pod oknem a jediné věci, co jsem na stole našel, byly kávové lžičky a sáčky se třtinovým cukrem. Vzal jsem si lžičku.

Číšník, kterému konečně došlo, co se děje, vzal roha.

I když kdo ví, možná šel fakt pro tu rakvičku.

* * *

„Jsem Rudý mstitel a tobě se pomstím za všechna příkoří, která jsi mi způsobil,“ řekl Spider hlasem tak patetickým, že by hned mohl na kongres transgender politiků.

Výhružně jsem na něj namířil lžičku.

„Jaký příkoří? Vykrádal jsi banky, tak jsem tě chtěl zatknout, ty idiote,“ odvětil jsem a Spider se trochu zamračil. Pro jeho logiku šlo o příliš ošemetnou situaci.

„Jsem Rudý mstitel,“ řekl, jako by k tomu chtěl ještě něco dodat, ale pak se na mě prostě vrhl.

* * *

Ostrá část jeho pravé přední končetiny se zasekla do stolu a projela jím hladce jako nůž pudinkem. Vyšvihl jsem se na nohy a přeskočil jej. Krátce nato se stůl rozseknutý vedví rozpadl a skácel k zemi. Drapl jsem kopí do ruky a v setině sekundy mi došlo, že k měkkým tkáním Spiderova těla vede víc než jedna cesta. Vzhledem k tomu, že při transformaci do celé své krásy se z toho parchanta stal kromě hnusáckého bioocelového pavouka i nudista, mohl jsem také dobře zamířit.

Zvuk, který vydalo P-90 razící si nemilosrdně cestu do útrob superpadoucha, raději popisovat nebudu. Nejhorší bylo, že prvních pár centimetrů se vůbec nic nedělo. Tlačil jsem kopí hlouběji a hlouběji a modlil se, aby fungovalo, aby se během bitky se Spiderem neporouchalo nebo kompletně nevybilo, protože jestli ano, je po mně. A vzhledem k tomu, co jsem mu právě provedl, mě čeká hodně dlouhá, hodně bolestivá a zatraceně nedůstojná smrt.

* * *

„Ááááá!“ řval Spider, jak se kopí nořilo hlouběji a hlouběji. Zkusil se otočit, ale já se pevně držel P-90 a postupoval podél místnosti tak, abych pořád zůstával za ním. Pak z jeho těla konečně vyskočilo několik výbojů. Spider se začal cukat tak zběsile, že jsem tyč už nedokázal udržet. Nebylo to ale potřeba. Končetiny ho přestaly poslouchat, stejně jako všechny svaly, a složil se na zem. Zároveň s tím se začal nekontrolovaně transformovat zpátky v člověka. Byl to strašný pohled. Zvlášť s tím sto padesát centimetrů dlouhým kopím, které se nad ním tyčilo jako britská vlajka nad Mount Everestem. Já byl sir Hillary a Spider moje Čomolungma.

* * *

Opřel jsem se vyčerpaně o stěnu a zhluboka se snažil dýchat. Cítil jsem, jak mé tělo jede na záložní baterie. Kdybych neměl základní sadu vylepšovacích bionických implantátů, už bych tady dávno nebyl. Další důvod, proč se běžní policajti k OBVT hlásí. Mají doživotní výjimku ze zákona o nemedicínském genetickém a kybernetickém vylepšování. Lovci jsou jediní lidé v celé unii, kteří mohou být legálně vylepšeni z jiných než medicínských důvodů. Ne moc, rozhodně ne na úrovni těch parchantů, proti kterým bojujeme, ale pořád můžeme dělat takové kousky jako penetrovat někoho, jako je Spider, a přežít to.

* * *

Zkontroloval jsem toho bastarda, ale ani se nehnul. Tělem mu pořád probíhal slabý elektrický výboj a on se jenom tak nevinně cukal. Z úst mu tekly sliny a něco vytékalo i z dalších otvorů. Je jasné, že rozhodně budu chtít z výstrojáku nové P-90.

I jako člověk vypadal odporně. Měl vypoulené břicho, ve kterém se skrývala zásoba biooceli a různé posilovací implantáty, aby svou transformaci vůbec přežil.

„Húá, húá, húá!“ uslyšel jsem konečně zdálky ten milovaný zvuk policejních sirén. Chytl jsem Spidera za nohy a vytáhl ho ven z kavárny. Přitom jsem si dal zatraceně záležet na tom, abych ho vzal přes všechny schody, které jsme cestou potkali, a hlava mu na nich pěkně bouchala. Ani to jej ale neprobralo.

* * *

První policejní auto se objevilo za půl minuty. Vyskočili z něj čtyři chlapi v neprůstřelných vestách a vypadali, že mě chtějí zatknout. Po chvíli napjatého vysvětlování jim došlo, že patřím mezi ně, tak jsem jim svěřil Spidera.

„Tu pé devadesátku z něj nevytahujte a vemte ho rovnou do Bažiny, že se starší inspektor Petr Mlejnek nechá poroučet.“

Zasalutoval jsem jim a vydal se k Pražské interkontinentální.

* * *

Výbuch odhodil Vágnerovo tělo pár metrů od místa, kde zemřel. Setřel jsem mu z hlavy prach a vyndal pár drobných střepů, které se mu zabodly do tváře. Byl mrtvý. Po tom, co jej Spider skoro rozsekl vejpůl, neměl šanci. Sedl jsem si na zem, vzal jeho hlavu do dlaní a mlčel. Modlit jsem se neuměl a brečet, to mi nikdy nešlo.

* * *

„Inspektore?“

„Starší inspektore?“

Hlas patřil muži, kterému bych měl odpovědět, přesto jsem ho nechal ještě chvíli čekat.

„Komisaři?“ řekl jsem nakonec a pomalu vstal od parťákovy mrtvoly.

„Rád bych slyšel vaše hlášení, protože tenhle bordel, to je skoro jako po mírový konferenci v šíitský čtvrti. Tam jsme ale na výbuchy a mrtvoly zvyklí,“ navzdory slovům, která vypouštěl z úst, prozrazoval tón jeho hlasu, že není naštvaný přímo na mě, ale tak nějak všeobecně. To se ale mohlo brzo změnit.

Postavil jsem se do něčeho, co by se s přimhouřeným okem dalo identifikovat jako „pozor“.

„Sledovali jsme muže, který nám před dvěma lety uprchl. Vylepšený parchant. Vedli jsme ho pod krycím názvem Spider. Civilním jménem Václav Krušak. Neměl být příliš nebezpečný, ale za tu dobu, co se nacházel mimo Prahu, se dost změnil. Někdo na něm zatraceně dobře zapracoval. Měl i nějaké společníky. Zatímco jsme se s ním potýkali, odpálili trhaviny v bance. Ještě ale nevím proč, ani jestli něco ukradli.“

Vladimír Kára mě poslouchal se svým typickým neproniknutelným výrazem. Ten chlap velel pražské jednotce OBVT skoro deset let, ale zatím nikdo z jeho podřízených nepřišel na způsob, jak se mu dostat do hlavy. V tuhle chvíli mohl klidně plánovat, že mě dá na místě zastřelit, stejně jako si v duchu broukat dětskou písničku a myslet přitom na štěňátka.

„Podcenili jste situaci. O tom chlapovi jste nic nevěděli a šli jste na něho jenom tři,“ řekl nakonec.

Teď jsem nasadil neproniknutelný výraz já. Rychle se ale změnil v pěkně vzteklý.

„To není pravda. Měl jsem tu v záloze pět odstřelovačů pod vedením poručice Svobodové a žádal jsem o sedmičlennou jednotku speciálů, kteří se tu měli pohybovat v utajení okolo banky. Dával jsem to do pátečního hlášení s nejvyšší prioritou.“

Komisař lehce nahnul hlavu doprava nahoru a přitom pokrčil nos v hlasitém a hlubokém nádechu. Tohle nevypadalo dobře.

Vytáhl z kapsy čtvereček tabletu a rozložil ho na velikost dvacetkrát třicet. Chvíli běhal hbitými prsty po povrchu tabletu a pak mi jej strčil před obličej.

„Tady je vaše páteční hlášení v informačním systému OBVT a této operaci je přiřazena nejnižší priorita s tím, že se jí účastníte jen vy, Vágner a Svobodová a k dispozici máte jen dva muže ze sledovačky.“

Zíral jsem na své hlášení, jako bych právě viděl anděla Apokalypsy, kterak troubí na trumpetu Hello Dolly. Mělo všechny náležitosti, můj elektronický podpis i čas seděly, ale já jsem byl zatraceně přesvědčený o tom, že moje rozkazy vypadaly přesně tak, jak jsem je komisaři popsal.

„Něco je špatně, šéfe, někdo to musel změnit. Nějaká chyba v systému. Spider byl sráč, ale ani tak bych na něj nikdy nešel jenom ve dvou, ten chlap byl vždycky nevyzpytatelný…“

Vlastně už ani nevím, co všechno jsem říkal. Šly na mě mdloby. Tohle byl kardinální průšvih a ve mně začal hlodat malý červík pochybností, jestli jsem to náhodou opravdu nepodělal já. Ale zatraceně, byl jsem si tak jistý.

Tak jistý…

* * *

„Nechte mě alespoň vyslechnout toho zmetka v Bažině. Zjistím, co se tu vlastně stalo a kdo s ním spolupracoval,“ řekl jsem nakonec a snažil se, aby to neznělo jako kníkavá prosba poškoláka, co chce vrátit prak před koncem roku, ale rozhodný hlas drsného policisty.

Komisař zakroutil hlavou.

„V tuhle chvíli si beru nad případem toho vašeho Spidera osobní dozor. Vy jste postaven mimo službu, dokud se vaše selhání nevyšetří,“ řekl rozhodným hlasem a pak trochu jiným, jakoby vyčítavým tónem dodal: „Takovou hloupou chybu bych čekal od kohokoliv, ale ne od vás, starší inspektore, ne od vás.“

* * *

Na to už jsem neměl co říct. Prostě jsem zmlkl, naposledy se podíval na Vágnera a odešel. Klidným šouravým krokem pryč. Proplétal jsem se mezi policisty, kterých se tu najednou nacházelo víc než potkanů v pákistánské restauraci.

„Kde jste, zatraceně, byli, když jsem vás potřeboval?“ mumlal jsem si vztekle, ale s každým dalším krokem mi bylo víc a víc ouzko. Mířil jsem do Národního divadla a byl si stoprocentně jistý, že mě tam čeká něco mnohem horšího než baletní provedení Mein Kampf, které bylo stejně kontroverzní jako nudné. (Zkoušel jsem na tenhle kulturní zážitek sbalit jednu advokátku, ale usnuli jsme u toho oba.)

Na vrátného jsem zamával svým služebním průkazem a vyrazil k nejbližšímu výtahu. Zmáčkl jsem nejvyšší patro a pak po schodech vyšel ke dveřím na půdu. Zůstaly odemčené. Žebřík na střechu stál u otevřeného okna. Prohlédl jsem si jej a vyšplhal nahoru.

* * *

Uviděl jsem ji už zdálky. Alena si vybrala nejlepší místo, které se na střeše divadla dalo najít. Poskytovalo dokonalý rozhled a zároveň ji skrývalo pohledům zespodu i z okolních střech a oken nejvyšších pater. Ležela tam. Bez hlavy. Ta se válela kousek od jejího těla v kaluži krve.

Vzal jsem do ruky její odstřelovačku, která ležela opodál. Optika sloužila kromě zaměřování i k nahrávání všeho, co její majitel sledoval. Vyjmul jsem ji z pouzdra a schoval do kapsy. Teprve pak jsem na mobilním náramku vyťukal akutní číslo OBVT a slečnu na ústředně informoval, že i druhý člen mého týmu je mrtvý.

Krvavá Máří

Domů jsem dorazil až pozdě odpoledne. Ze zastávky Národní třída se do Nového Braníka dalo metrem dostat během pětadvaceti minut, ale potřeboval jsem se projít. Šel jsem podél Vltavy, té líné, špinavé a páchnoucí stoky, po které plavaly loďky, na nichž se v tradičně teplém květnovém počasí slunili obyvatelé stověžatého velkoměsta. Že nedaleko od nich umřeli dva policisté, jim bylo šumafuk. Aby ne, nevěděli to. A kdo ví, jestli se to vůbec dostane do zpráv.

Párkrát jsem se zastavil u lavičky nebo na obrubníku a jen tak seděl a civěl do prázdna. U jedné plakátovací zdi jsem se pak, nejspíš z prodělaného stresu a vyšponovaných nervů, pozvracel. Ocákal jsem přitom přátelský obličej premiérky Vilmy Procházkové, která celému světu oznamovala svou kandidaturu na prezidentku.

To ohození jejímu ksichtu nakonec moc neuškodilo. Spíš naopak.

* * *

Nic z toho, co se stalo, mi nedávalo smysl. Absolutně. Tápal jsem v temnotách, připadal si jako v nějakém hodně zlém snu, ze kterého se ale nedokážu probudit.

Spidera někdo vylepšil. Někdo, kdo měl zatraceně moc peněz nazbyt. Že by někde sehnal takovou sumu on sám, tomu jsem nevěřil. Ale proč by do něj kdokoliv tolik investoval? Vždyť ten chlap byl pitomec. Totální.

Ale navzdory tomu svou práci v té bance nakonec udělal dobrou, to jsem musel uznat. Odvedl naši pozornost a ta černoška nebo její společníci (nebo někdo naprosto jiný, došlo mi) tam pak způsobili tu explozi. Ale proč? Jaký to mělo smysl? A kdo sejmul Alenu? Jak věděl, že tam bude?

A ten můj rozkaz? Zatraceně, byl jsem si tak jistý, že jsem to všechno naplánoval a vložil do systému jinak. Jenže informační systém OBVT zaznamená každou ptákovinu. Dokázal by někdo tak dokonale změnit můj záznam, aby to nepoznal ani komisař? A proč by to dělal?

* * *

Všechny tyhle myšlenky mi vířily hlavou, která mě z toho začínala pěkně bolet, když jsem vcházel do svého bytu v sedmnáctém patře New World Tower.

„Donesl jsi něco na jídlo?“ uvítala mě znuděným hlasem spolubydlící.

Ležela na elastickém pytli jenom v kalhotkách a tílku, zpod kterého jí výhružně trčely bradavky, a nad ní se modrala a zelenala internetová holografická projekce. Tu do ní sáhla a něco přesunula rukou, za chvíli zase nohou, případně dokázala používat i všechny čtyři končetiny naráz. Hrála si s internetem jako kočka. Dělala to takhle pořád. Říkala tomu „mazlení se sítí“. Já jí zase říkal, že je můj malý nerd. Mám pocit, že tohle slovo pro označení magora do moderních technologií a trochu mimoně, co se vnějšího světa týkalo, už byl archaismus, který jsem široko daleko používal jenom já.

„Zapomněl jsem na to,“ odvětil jsem a hnal se do kuchyně, kde se v jedné z polic nacházely láhve alkoholu. Vytáhl jsem jamesona a nehodlaje ztrácet čas s hledáním sklenice jsem si pořádně přihnul rovnou z hrdla.

„Těžkej den?“ zeptala se. Drapla cigarety na stole, škrtla sirkou o stěnu a zapálila si. Hrábl jsem také po krabičce s velkým nápisem: „Kouření je slabošský zlozvyk nehodný občana EU. Na veřejnosti zakázáno!“ Člověk už to ani nevnímal. Tedy ty nápisy. A vlastně ani zákaz. Nekouření na veřejnosti se zpravidla vymáhalo jenom v centru a okolo úředních budov. Když měl člověk chuť na cigáro třeba v čínské čtvrti, mohl klidně požádat o oheň kolemjdoucího policajta a on mu většinou bez řečí připálil.

Odpálil jsem si od Vrány a mohutně potáhl. Vrána nebylo pochopitelně její jméno. To původní ale nepoužívala. Nejen že znělo, jako když stařec tahá chrchel z paty, a nikdo mimo její klan jej nedokázal správně vyslovit, ale zároveň se jí s ním pojily dost nepříjemné vzpomínky. Byl jsem jejich součástí.

„Těžkej den?“ zeptala se znovu a trochu se zamračila v očekávání ne zrovna pozitivní odpovědi.

„Zabili Vágnera. A taky Svobodovou. Já jsem byl postaven mimo službu. A buď to na nás někdo narafičil, nebo mi hráblo a mám halucinace. Jinak je ale venku docela pěkně,“ odpověděl jsem jí a znovu si nahnul z láhve.

Našpulila rty, jako by dělala duckface, a pak na mě vyfoukla zadržovaný cigaretový kouř.

„Jdeme do Krysí díry. Potřebuješ mezi lidi a vypovídat se z toho,“ prohlásila hlasem, ve kterém se ukrýval jasně identifikovatelný mateřský tón. Občas mi to dělala. Přitom byla o patnáct let mladší.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Potřeboval bych zůstat sám, trochu se opít, čumět do stěny a pak se vyspat.“

Znovu ten její soustředěný pohled.

„Ani náhodou. Když jsem tě v takovém stavu nechala naposledy, vylezl jsi jenom v trenýrkách na střechu, střílel do mraků, a když tě starej Fajkus sundával dolů, křičel jsi, že ještě dva zásobníky a toho zkurvenýho anděla dostaneš. Žádný takový. Dej si sprchu, ať mi neodpuzuješ kamarády, a jdeš se mnou.“

Dala rázně ruce v bok. Tak rázně, že se málem popálila cigaretou, která jí dohořívala mezi prsty.

„Budou tam ty tvoje mongolský lesbický dvojčata?“

„Nejspíš ne, nastěhovaly se k nějakýmu europoslanci. Staraj se teď o koberec jeho manželky. Byly to strašný mrchy. Žádná láska, jenom prachy,“ pokrčila jakoby naštvaně rameny. Ve skutečnosti se ale nezlobila. Vrána totiž zpravidla vyváděla úplně stejné kousky. Jména jejích milenců jsem se ani nesnažil si zapamatovat. Dokázala je za den vyměnit i třikrát.

* * *

Kořeny Jamahail al-Alcharan Buraheni’nak byly někde v Súdánu, v místě, kde se míchali domorodí černoši s arabskými nájezdníky tak dlouho, až z toho vlastně vznikla svébytná rasa, jíž byla dokonalým produktem. Na Arabku příliš snědá, na černošku málo tmavá, temně zelené oči, černé vlnité vlasy, křehká brada a jemné ruce, tak jsem si ji pamatoval, když jsem ji spatřil poprvé. Tedy poprvé jinak než zahalenou od hlavy k patě do nikábu. To bylo před nějakými dvanácti lety. Makal jsem na etnickém oddělení, což bylo horší než vybrat si kariéru tanečníka v minovém poli. Praha byla plná etnik, ras a náboženství, a i když pro všechny teoreticky platily stejné zákony, ve skutečnosti byla na jejich úroveň postavena víra (a s ní spojená závazná doporučení), že je třeba respektovat svébytnost rozdílných kultur a občas přimhouřit oko ve jménu lepšího soužití. Samozřejmě, že třeba takovou ženskou obřízku nešlo oficiálně tolerovat, ale bylo všeobecnou politikou po ní nepátrat, neřešit ji a dělat, že není. Díky tomu se tento problém nenacházel v policejních statistikách, a tudíž neexistoval.

Občas se ale stalo, že jsme zasáhnout museli. Třeba když přišlo anonymní oznámení, že na třídě Porozumění se srocuje dav, který z ní vyhrabává dlažební kostky a víc než obvykle vykřikuje Alláh akbar. (Třída Porozumění se nacházela mezi Novým a Starým Žižkovem uprostřed části města, které se říkalo sunnitská čtvrť. Vytváření podobných čtvrtí představovalo neodvratný proces. Ať už lidé ze své země odešli z jakéhokoliv důvodu, měli nutkavou potřebu se v nové zemi a městě dávat dohromady s lidmi stejného původu, etnika a víry. Praha byla takových čtvrtí plná. Jediné, co dělalo problémy, byla skutečnost, že sunnitská čtvrť těsně sousedila se čtvrtí šíitskou, což se nakonec vyřešilo tím, že na dělicí čáře permanentně parkovaly obrněné transportéry, které jednou za týden vzplály po zásahu molotovovým koktejlem či něčím méně podomácku vyrobeným, jako byl projektil z RPG.)

Přes ten hučící, bučící, křičící a pištící dav jsme se málem nedostali včas. Lidé na nás neútočili, ale schválně se nám stavěli do cesty a odmítali uhnout. Zatímco mí zkušenější kolegové čekali na posily a zkoušeli se s davem domluvit, já v mladickém zápalu čerstvého ochránce zákona rozdával pěsti nalevo i napravo, bodal tonfou do břicha i do slabin, takže jsem nakonec do středu celé té skrumáže dorazil sám. Objevil jsem tam vysokého chlapa s vousem, pro který by i Rumcajs prodal Manku do otroctví, v jedné ruce korán a v druhé dlažební kostku. U jeho nohou se krčilo něco v černém nikábu smáčeném slzami a volalo v arabštině s divným přízvukem: „Tati, tati, tati.“

Abych pochopil, která bije, nemusel jsem strávit na etnickém ani den. Že Jamahail al-Alcharan Buraheni’nak pošpinila otcovu čest, za což musí zaplatit, mi došlo okamžitě. V té době jsem ještě netušil, že prohřeškem byla skutečnost, že po počítačovém kroužku, který financovala vláda pro potomky přistěhovalců, si dala pusu se spolužákem a její sestra to neprozřetelně prozradila jejímu bratranci, který se o tom zmínil jejímu otci.

„Jménem zákona, ruce vzhůru. Kdo hodí první kámen, i kdyby byl bez viny, ustřelím mu hlavu,“ zařval jsem svou nejlepší arabštinou, odjistil bouchačku a namířil taťkovi mezi oči. Myslím, že jsem vypadal dost odhodlaně, takže volání Alláh akbar sice zesílilo, ale kámen nikdo nehodil. Volnou rukou jsem vzal plačící dívku za rameno a táhl ji směrem k zaseklým kolegům. Lidé na nás křičeli, plivali, prskali nenávistné nadávky, sliby pomsty, škvaření se v pekle a další veselé věci, ale nakonec jsme skrz ně prošli ke zbytku jednotky.

* * *

Odvezli jsme ji na sociální odbor, kde nějaká neukojená kráva prohlásila, že se prostřednictvím mediace pokusí vrátit ji zpět do její rodiny. V poslední sekundě jsem ji drapnul za nikáb, aby nevyskočila z příhodně otevřeného okna. Prohlásil jsem ji za podezřelou z trestného činu a vzal do vazby. Po domluvě s kapitánem jsem ji ubytoval u sebe doma.

Byl to právě měsíc, co mě opustila manželka i s oběma dcerami. Naštěstí po té starší tam zůstala rozvrzaná postel. A taky jedna plyšová vrána s utrženým křídlem. Jamahail al-Alcharan Buraheni’nak bylo v té době třináct, přesně na pomezí dětství a dospělosti. Stočila se na posteli, objala tu vypelichanou vránu a plakala až do rána.

Když jsem se vzbudil, slunce už stálo vysoko na obloze a z koupelny se ozývalo vrčení mého holicího strojku. Dívka seděla ve vaně bez nikábu, který jsem pak našel rozstříhaný na miniaturní kousky v koši, a své krásné dlouhé vlasy posílala strojkem na pravdu Boží.

Zkusil jsem vyslovit její jméno a zabránit jí v tom, co dělá, ale ona se na mě zarputile podívala, zavrtěla hlavou a pak upřela zrak na zmrzačeného plyšáka.

„Vrána. Říkejte mi Vrána.“

* * *

Stálo mě to spoustu nervů, času a úplatků, ale nakonec mi ji soud přiklepl jakožto adoptivní dceru. Trvalo ale další tři roky, než byla ochotná vyjít z mého bytu. Škola, volný čas, kamarádi, to všechno do té doby provozovala jen virtuálně přes internet. Možná i proto je na něm zatracené dobrá. Dálkově udělala i univerzitu a dnes vydělává jako programátor a bezpečnostní expert v IT pětkrát víc než já. To, co prožila, v ní ale zůstalo. Občas si říkám, že je bisexuální jenom proto, že ví, jak moc to haní čest jejího otce. Nebylo úplně jednoduché ji přesvědčit, aby přestala na e-mail jeho i všech, co chodí do stejné mešity jako on, posílat fotky svého jazyka olizujícího nějakou novou ženskou vagínu.

I když je fakt, že si nejsem jistý, jestli s tím vážně skončila.

* * *

V Krysí díře jsem byl suverénně nejstarší stálý zákazník. Kvůli mým čtyřem křížkům na krku mě spousta návštěvníků považovala za pedofila na lovu a já si tak občas i připadal. Vždyť i nejstaršímu barmanovi tady ještě nebylo ani třicet. Podnik se nacházel uprostřed průmyslové zástavby Motola. Šlo o nějakou starou výrobní halu. Hrála tu postindustriální muzika, blikala světla všech barev a na stěnách se skvěly postavičky z nové manga a hentai vlny. Pochopitelně dost psychedelické, takže šlo jen těžko poznat, jestli to, co svírají v rukou, jsou meče, hot dogy nebo penisy.

Ve velkém akváriu uprostřed plavaly barevné rybičky z Japonska, a když se zákazníci dost odvázali, mohli si v něm také zaplavat. Jediná podmínka spočívala v tom, že poplavou nazí. Vrána tuhle zábavu milovala, takže jsem jako její častý doprovod mohl s postupem času zjišťovat, která nová tetování si postupně pořizovala. Většinou šlo o vrány, ale také různé nápisy v arabštině. Ty jsem neluštil, nechával jsem to jejím milencům a milenkám.

Ti se často rekrutovali právě z Krysí díry. Místo mělo zvláštní atmosféru a přitahovalo potomky čerstvých i dávných emigrantů, které do sebe Praha nasála. Většina z nich byla tak dokonale promíchaná jako Vrána, že už ani nevěděli, ke které rase, národu nebo etniku se mají hlásit. Byli ztracení v tomhle starém evropském městě a nevěděli, co si počít se sebou i zmatenou dobou, v níž prožívali své mládí. Mnozí jejich vrstevníci to řešili návratem ke kořenům. Vyslyšeli to volání krve, které se v nich ozývalo nejhlasitěji. Číňané se stávali horlivými buddhisty, i když jejich pradědeček, který se sem dostal schovaný v kamionu za bednami s umělými vánočními stromky, byl křesťan, Arabové a černoši ze severní Afriky chodili do mešit, aby oslovili své dávné kořeny, i když jejich předkové právě tohle ze svého života s radostí vytrhali, a mladí Rusové a Ukrajinci zase nosili na krku pravoslavné kříže a všude věšeli ikony, což dělaly naposledy tak jejich prapraprababičky, a jejich praprapradědečkové to měli už dávno v paži a ikonami v případě nouze topili v zemljankách. Mnozí mladí Češi to měli podobně. S mizernou porodností a přibývajícími cizinci všeho druhu se pomalu ztráceli v tom multikulti oceánu a obraceli se k tomu, o čem si mysleli, že je to správné češství: procesí na Říp, skákání přes kozu v Sokolu a sborový zpěv písní Daniela Landy.

Mladí z Krysí díry byli ale jiní. Minulost je nelákala, hledali novou identitu v novém světě. Možná si užívali, že vlastně žádnou identitu nemají a ani nechtějí. Stejně jako stud.

„Ahoj Vráno!“ zakřičela asi devatenáctiletá dívka s rudými vlasy a světle modrýma očima. Měla trochu asijské rysy. A velká prsa. Nešlo si jich nevšimnout, protože na sobě měla jenom síťovaný obleček s oky tak velkými, že by jimi šlo prostrčit hlaveň kulometu.

V Krysí díře se křičet muselo. Mluvit v normální zvukové hladině se rovnalo samomluvě.

Vrána dívce strčila jazyk do pusy a chvíli se vášnivě líbaly. V tomhle podniku šlo o standardní přivítání. Po chvíli holka udělala to samé mně. Nebránil jsem se. Nechtěl jsem Vránu ztrapnit.

„Nevěděla jsem, že si na starý!“ vykřikla.

„To je můj bodyguard!“ odpověděla Vrána a vesele se na mě usmála.

„A stojí mu?!“

„Můžeš to vyzkoušet!“ zařvala moje adoptivní dcera a obě se zasmály.

* * *

Raději jsem vypadl k baru, abych přinesl láhev whisky a dva balíčky cigaret. V Krysí díře se pochopitelně kouřilo. Díky tomu a také umělému kouři s vůní vanilky, který se vypouštěl do prostoru ze čtyř rohů bývalé továrny, byla atmosféra tohohle místa dokonale psychedelická.

Vrátil jsem se k boxu asi po půl hodině, kdy jsem se konečně protlačil k objednávce. Už u něj seděla i mongolská dvojčata, která nejspíš utekla od europoslance i jeho manželky, zrzavý kluk, co vypadal tak na dvacet, a dva Asiati okolo sedmnácti. Všechny jsem znal. Zrzek si říkal Fíkus a vždycky, když to vyslovil, měl výraz, jako by si na jeden fíkus zrovna sednul. Nemluvil dost dobře česky a tohle slovo mu nejspíš jenom učarovalo. Asiati byli bratři. Říkali si Gord a Mort. Vymysleli nějakou retropočítačovou hru s trojúhelníky a čtverečky, která podle mě dávala smysl jenom lidem, kterým ještě nebylo dvacet nebo brali LSD. Vrána se pokoušela jim pomoci prorazit s tím a podle všeho se jim začínalo dařit. V Číně měli tisíce fandů.

Neznal jsem vlastně jenom tu rudovlasou holku.

„Zevla!“ zakřičela mi do ucha svou přezdívku a hned se zeptala: „Bereš drogy?!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Pojď tancovat!“ zařvala znovu.

Zavrtění hlavou jsem zopakoval. To poslední, na co jsem měl náladu, bylo tancování s nějakou trhlou holkou, co celému světu ukazuje svá hopkající macatá prsa.

Ohlédl jsem se na Vránu, ale ta se na mě zamračila a gestem mi naznačila, abych šel. Někdy se chovala jako moje starší sestra. Nevím, kdy jsem na tuhle hru přistoupil, ale zase jsem ji poslechl. Nechal jsem se od Zevly odtáhnout na parket, který se rozprostíral okolo akvária.

Rudovláska se zmítala v něčem, co připomínalo epileptický záchvat, a já se to snažil neuměle napodobit. Bylo to absurdní. Ráno jsem přišel o dva blízké lidi a můj život se dost možná vydal na rychlou a bolestivou cestu do průseru a večer tu tancuji s nějakou ztřeštěnou holkou, co je nejméně o dvacet let mladší než já. Ohlédl jsem se k boxu a viděl Vránu, jak má nohy položené na jedno z mongolských dvojčat, kouří cigaretu na dlouhé špičce a zaujatě mě pozoruje. A pak mi došlo, že ta potvora měla zase pravdu. Možná jsem si připadal absurdně, ale přesně to jsem v tuto chvíli potřeboval. Nemohl jsem být sám. Zbláznil bych se z toho. Ve jménu svého duševního zdraví jsem musel křepčit se Zevlou, koukat jí na prsa a kroutit se u toho, jako bych si chtěl vytancovat první cenu v televizní soutěži „Kdo se vrtí jako magor“.

Ale pak ten Vránin plán dostal povážlivou trhlinu.

* * *

„Koukám, že dneska tady nebudeš jedinej fosil, bodyguarde!“

„Cože?!“ zařičel jsem a namačkal se blíž k Zevle, abych ji slyšel. Její hopkající bradavky se ocitly povážlivě blízko mého těla.

„Dneska tu nejsi jedinej starouš. Ještě pár takovejch a můžou Krysí díru zavřít!“

Otočil jsem se jejím směrem, abych se podíval na další návštěvníky, kteří jí připadali tak strašně staří jako já.

„A kurva.“

* * *

Protřel jsem si oči a pak se znovu podíval k baru. Vanilková mlha zhoustla, ale ty dva jsem viděl víc než jasně.

„To není možné,“ zamumlal jsem a zběsile vyťukal na mobilním náramku, který jsem nosil na levé ruce, akutní číslo OBVT. Bylo nedostupné.

„Co to, zatraceně…,“ zamlel jsem.

Znovu jsem riskoval pohled k baru. Pořád tam stáli a rozhlíželi se okolo. Dřív nebo později mě objeví a bude to špatné. Hodně špatné. Hlavně pro lidi okolo mě.

„Zevlo!“ zařval jsem.

„Ano?!“

„Víš, jak ses ptala Vrány, jestli mi stojí?!“

Dívka se ze široka zasmála.

„Ty na to jdeš ale dost zostra.“

„Jo, rád bych to zjistil. Co kdybys mi zaplavala v tom akvárku? – Koupím ti za to flašku pití, jaké si budeš přát,“ dodal jsem, když se nezatvářila moc nadšeně.

„Tak jo,“ pokrčila rameny a během pár sekund ze sebe sundala oblečení. Pravda, moc ho neměla. Šoupla ho pod akvárko a po žebříku vyšplhala nahoru. Za chvíli už plavala s barevnými rybičkami. Dnešního večera tam byla zatím jediná.

Nemohl jsem odolat, rychlým pohledem zkouknul její tělo, a když udělala obrátku a otočila se ke mně macatým zadečkem, který dělal vlnky, jak se rytmicky pohyboval nahoru a dolů, vydal jsem se ostrou chůzí k Vráně.

* * *

„Kde máš Zevlu?!“

Pohodil jsem hlavou k akvárku a pak se k ní naklonil, abych mohl mluvit přímo k ní a nemusel tak zatraceně křičet.

„Máme problém. Jsou tu Krvavá Máří a Bouchač.“

„Kdo to je?“

„Bejvalí superpadouši. Dostal jsem je do Bažiny, kde je v rámci trestu restartovali.“

„Restartovali?“

„Vždyť víš, operativně je zbaví všech vylepšení a pak je šoupnou do normálního lapáku.“

„Myslíš, že jsou tu kvůli tobě? Že si to s tebou přišli vyřídit?“

„Dneska si nejsem jistý ničím, ale to poslední, co chci, je cokoliv riskovat. Divný je, že oba dostali doživotí. Mají sedět na Pankráci a zpytovat svědomí, ne se tu producírovat.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se.

Pokrčil jsem rameny. Sám jsem nevěděl. Potřeboval jsem na OBVT ověřit, jestli třeba nedostali milost, ale ani napodruhé jsem se nedovolal.

„Vzhledem k tomu dnešku odsud raději vypadnu zadním vchodem,“ řekl jsem a úkosem pohlédl k baru. Nestáli tam.

„Dobře,“ pokývala souhlasně hlavou Vrána. „Sejdeme se tak za hodinku U Strýčka Sama.“

* * *

Vzal jsem ze stolu cigarety a vyrazil zpátky na parket. Naštěstí zhoustla nejen mlha, ale i potících a vrtících se těl na parketu vydatně přibylo. Obloukem jsem se vyhýbal nejen baru, ale i akvárku. Zevla už si určitě musela všimnout, že jsem koukání na ni vzdal.

Prodíral jsem se skrz tančící mládež a snažil se přitom moc nespěchat a občas se i trochu zakroutit do rytmu, teda toho, co si autor hudby myslel, že je rytmus, abych z davu moc nevyčníval. V klidu jsem si zapálil cigaretu a nervózně z ní krátce a silně šlukoval. Celou dobu jsem měl nepříjemný pocit v zátylku, že se na mě někdo upřeně dívá. Ale i když jsem se několikrát opatrně rozhlédl kolem dokola, nikoho z těch dvou jsem nespatřil.

Bez problémů jsem dorazil až k zadním dveřím Krysí díry. Běžně se nepoužívaly. Sloužily jenom jako bezpečnostní východ v případě požáru nebo zátahu oddělení pro kriminalitu nezletilých. Obvykle u něj stála ochranka. Ta si ale nejspíš odskočila na záchod a možná i s někým, jako byla Zevla.

„Taky dobře,“ pomyslel jsem si, protože vysvětlovat chlápkovi, že nezdrhám bez placení, ale před bývalými superpadouchy, by zabralo hromadu času.

Zmáčkl jsem otevírací páku. Odemčeno. Vytlačil jsem dveře ven a nechal se ovanout čerstvým vzduchem. Měl tradičních květnových třicet stupňů, ale pořád byl chladnější než ta zakouřená věc vevnitř. Vykročil jsem ven a spatřil Bouchače.

* * *

Stál tam s obličejem zkřiveným v arogantním sebejistém úsměvu, přesně jak jsem si pamatoval. Opíral se o zaparkované auto a u nohou mu ležel chlápek v černé kožené bundě. Ochranka.

* * *

Kolik to bylo let, co jsem Bouchače zašil? Tři? Možná už čtyři. Zlikvidovali jsme přitom jednu vietnamskou restauraci tak dokonale, že to dokonce vyvolalo oficiální protest Spojeného království Vietnamu a Kambodže.

„Dobrý večer, inspektore,“ pozdravil jako prvňáček, co na výletě s rodiči potkal paní učitelku. Nezněl jako chlap, co ve své době děsil i moje noční můry. Ale nejspíš se jenom bavil.

Vyplivl jsem z pusy doutnajícího špačka, jemuž pomalu začínal hořet filtr, a oplatil mu úsměv. Jen tu sebejistotu a aroganci jsem do toho vložit nedokázal.

„Koukám, že tě pustili,“ prohlásil jsem, ale v tu chvíli už jsem si byl zatraceně jistý, že to se rozhodně nestalo. Navíc Bouchač vůbec, ale vůbec nevypadal jako chlápek, kterého restartovali, nebo jak se správně říkalo: dekonstruovali. Jeho pěsti se mi navíc zdály ještě o něco větší než posledně. Míval v nich bioocelové implantáty, stejně jako v kostech na obou rukou. Ten chlap vykrádal bankomaty tak, že do nich rukama prostě prorazil díru.

„Možná pustili, možná nepustili,“ mlasknul a pokýval nerozhodně hlavou na obě strany.

A v tu chvíli jsem za sebou uslyšel, jak někdo zabouchl zadní východ, a vzápětí zasvištěla vzduchem dvě ocelová ostří.

* * *

Ohlédl jsem se a stála tam Krvavá Máří. Vlastním jménem se jmenovala Marie Nováková. Byla zhruba stejně stará jako já. Bývalá prostitutka. Nechala si do rukou implantoval dvě štíhlé ocelové katany. Okoukala to od nějakého předpotopního komiksového hrdiny. Vždycky, když jí vyjely ven, propíchly jí maso a kůži, takže je měla celé od krve. Zároveň jí z podkožních implantátů vystříkla do těla parádní dávka analgetik a jiných oblbováků, které jí jednak pomohly od bolesti, co si tím způsobovala, a jednak její tělo rychleji regenerovalo. Drogový koktejl také způsobil, že když z ní meče vyjely, surfovala na vlnách feťáckého rauše. Vždycky se jí přitom znatelně rozšířily zorničky.

Přízvisko krvavá ale nezískala kvůli vlastní krvi na rukou po vyjetí mečů. Během svého řádění za sebou zanechávala mrtvoly svých zákazníků rozsekané na malé kousky a naložené ve vlastní šťávě.

Najednou mi došlo, kdo nejspíš odpravil Svobodovou.

* * *

Jednu záhadu jsem tak možná vyřešil, ale další se přede mnou objevily. Ti dva měli být restartovaní a v lochu. Místo toho běhali po svobodě a vypadali nadmíru spokojeně.

„Co chcete?“

Možná to nebyla otázka, za kterou se vyhrává titul Sherlock Holmes roku, ale nic lepšího mě nenapadlo.

„My?“ pravil překvapeně Bouchač. „My jsme jen párek dvou prostých lidí, co touží po lepším světě pro všechny. Světě, ve kterém nebudou mamrdi jako ty,“ dodal a jeho úsměv už nemohl být větší. Začínal jsem se bát, jestli si vší tou námahou neroztrhne hlavu od ucha k uchu.

„A já už nejmíň dva týdny nenaporcovala žádnýho chlapa. Chybí mi to,“ zakňourala za mnou Máří.

Není nad upřímnost.

* * *

A když už jsme u té upřímnosti: Byl jsem nahraný. V totálním průseru. Kdybych byl připravený, měl všechny hračky, které má OBVT proti Vylepšeným k dispozici, a stál sám proti jednomu z těch dvou, měl bych šanci tak jedna ku třem, že to přežiju. Ale sám s krabičkou cigaret, proti těmhle dvěma? Leda by přišel zázrak shůry. Nebo zjistím, že cigára jsou ve skutečnosti supervýkonný laser ovládaný myšlenkami.

Nejsou.

* * *

Lacino svou kůži ale nedám.

* * *

Odrazil jsem se a vyskočil na kapotu auta, o které se Bouchač v tu chvíli opíral. Promáchl pěstí a ruka mu se skřípěním skončila někde v hlubinách motoru. To už jsem ale stál na střeše, a když Bouchač tahal svou medvědí zabijáckou tlapu z útrob auta, kopl jsem ho do hlavy.

Bohužel jsem měl obuté jenom tenisky, tak to nemělo tu sílu, v jakou jsem doufal.

* * *

Něco křuplo, ale ať to bylo cokoliv, nezaregistroval to. Máchl druhou rukou a ta prošla skrz střechu až na sedadlo řidiče. Snadno jsem se mu vyhnul a skočil na zem za zdemolovaným autem. Přitom mě zabolelo v levém nártu. To znamenalo jediné: To křupnutí byly moje kosti, ne jeho.

* * *

Bouchač vytrhl ruce z auta a pak ho pravou rukou odsunul asi o tři metry za sebe. Tou levou se přitom škrábal na zadnici.

„Švist, švist,“ připomenula se z boku Krvavá Máří. Krev na čepelích už jí v tom teplém jarním vzduchu zaschla. Pohybovala se elegantně jako tanečník flamenga. Čepele i pěsti, co projdou skrz naskrz pancéřovaným bankomatem, se ke mně neodvratně blížily.

* * *

Stáli ode mě asi dva metry. Maruška hodila po Bouchačovi psí očka a on jen neznatelně pokýval hlavou. Pochopil jsem, že ho prosí, aby mě přenechal jí. Byl jsem dojat.

Čepel mi zamířila na žaludek přesně o sekundu později.

* * *

Uhnul jsem, ale ne dost rychle, ostří mí protrhlo košili a projelo kůží na levém boku. Z rány se okamžitě vyvalila krev.

„První vyhrání, z kapsy vyhání, krávo,“ procedil jsem vztekle skrz zuby, ale to už jsem musel uhýbat dalším sekům a pichům.

Máří byla nevyzpytatelný soupeř. Její útoky byly zatraceně rychlé a neměly žádnou logiku ani vyladěnou techniku. Bojovala intuitivně a tvrdě. Chtěla mě zabít. O nic jiného jí nešlo.

Uhýbal jsem před jejími katanami a využíval přitom některé z tanečních kreací, které jsem okoukal od Zevly. Taky v tom nebyla žádná elegance a technika, ale proti zběsilé superpadoušce to bylo efektivní.

Nejhorší bylo, že se mi stále držela u těla. A navíc jsem se nemohl pohnout z místa kolem zdevastovaného auta. Kdykoliv jsem se té mrše dostal za záda, objevil se za těmi mými Bouchač. Nejdřív jenom dával pozor, abych neutekl, ale když se mi podařilo využít jednoho prudkého útoku, který stál Máří stabilitu, a vrazit jí pěst do krku, vrhl se jí na pomoc.

* * *

Naštěstí nebyli ti dva zrovna sehraná dvojka. Pletli se navzájem pod nohy a Máří se snažila, aby to za každou cenu byla ona, kdo mě připraví o život, bez ohledu na to, že občas svou agresivitou zmařila dobře vedený Bouchačův útok.

„Švih. Sek. Pích,“ čepele dál zběsile útočily na mé tělo a zároveň s tím se mě snažily dostat i Bouchačovy pěsti. A pořádný zásah od kohokoli z nich jsem si nemohl dovolit.

* * *

„Ech,“ vydechl jsem, když mě z boku nabrala Bouchačova pěst. Nemít za sebou vylepšení, nebo to dostat zpříma, už bych měl vnitřnosti na kaši.

Síla úderu mě odhodila asi metr na zem.

„Můj!“ zařvala Máří a rozběhla se ke mně.

První katana se zaryla do asfaltu pár centimetrů od mé hlavy, další už odsekla kousek z mého lýtka. Uhýbal jsem ze všech sil.

* * *

Každý sek byl tvrdší než ten předchozí. Díky Bohu. Páté bodnutí se totiž zarylo tak hluboko do cesty, že při vytahování čepele se Máří na chvíli zasekla. Vykopl jsem nohy do vzduchu a pevně je stiskl kolem její hlavy.

„Áááááááá!“ zařval jsem, vyhodil tu mrchu do vzduchu a přetočil ji nad sebou o sto osmdesát stupňů. Čepel vyjela z asfaltu, ale to už mi nevadilo. Máří přeletěla přese mě a tvrdě dopadla zády na zem. Málem jsem jí zlomil vaz.

Bohužel jenom málem.

Vyskočil jsem na obě nohy a děkoval za každý implantát, který jsem od vlády po nástupu do OBVT dostal. Bouchač stál dva metry ode mě. Rozběhl jsem se proto ke dveřím do Krysí díry. Lidé vevnitř, to byla moje záchrana.

* * *

„Cvak, cvak, cvak,“ lomcoval jsem zběsile pákou, ale dveře nešly otevřít.

„Cink, cink, cink,“ uslyšel jsem za sebou.

Ohlédl jsem se. Bouchač stál u hlídačova těla. Z jeho kapes vytáhl klíče a teď jimi cinkal jako Santa rolničkami.

„Je můj,“ vrčela Máří, která se neobratně zvedala ze země.

„Ne!“ zavelel úsečně Bouchač. „Svou šanci jsi dostala. Je nejvyšší čas to skončit,“ dodal a rozběhl se proti mně sám.

* * *

S úhybným manévrem jsem počkal, až bude těsně u mě, aby na něj nestačil reagovat. Udělal jsem klasický boxerský úkrok stranou. Bouchač proletěl kolem a vrazil do dveří. Vytvořil v nich dvaceticentimetrovou promáčklinu.

„Prásk! Prásk! Prásk!“ bušil jsem mu pěstmi do zátylku. Jeho hlava poskakovala od dveří k mé pěsti a zase zpátky. Železná vrata duněla, jak do nich vylepšená Bouchačova lebka narážela se zběsilou kadencí.

„Můj!“ vrátila se do hry Máří.

* * *

Tentokrát prošla katana mým pravým bokem. Bohužel skrz naskrz.

* * *

Jenže za tím naskrz stál Bouchač.

„Ááááááááááá!“ zařvali jsme dvojhlasně jako operní duo kastrátů.

* * *

„Kurva!“ zařvala Máří a dívala se do díry v pravé ruce.

Bouchačovo vylepšené tělo sice napíchla, ale ten bastard nebyl takové máslo jako já. Ostří v něm uvízlo a zůstalo. Při pokusu vytrhnout jej, si Máří vyrvala z ruky část konstrukce, která katanu uvnitř ovládala.

Řvali jsme všichni tři.

* * *

Zatnul jsem zuby a vyprostil se z meče, který náhle neměl zakončení v Mářině ruce. Krev ze mě cákala na všechny strany. Naštěstí i z Bouchače. Trochu se mi zamotala hlava, ale pořád jsem měl všechny smysly v bojové pohotovosti. Praštil jsem zmatenou Máří pěstí do brady a pak jí nohou kopl do kolene. Křuplo. Ani se mi tomu věřit nechtělo, ale byly to její kosti, co povolily.

Nejsem prostě žádné párátko.

* * *

Ale to ani Bouchač. Vyrval ze sebe zlomenou katanu a hodil ji na zem. Žalostně přitom zazvonila. Podíval jsem se na jeho břicho. Ostří jím prošlo v té nejhorší možné části. Muselo mu projít střevy, žaludkem a možná ještě jedním či dvěma životně důležitými orgány, ale on vypadal, jako by si zrovna vytáhl z prstu třísku.

Držel jsem se za ránu, ze které mi pomalu přestávala téct krev. Moje implantáty a vylepšení byly jen slabým odvarem toho, čím napumpovali tělo Bouchačovi. Jeho rána se už zacelila, jen na košili mu zůstal krvavý flek, jehož větší část byla stejně ze mě.

Chvíli jsme na sebe vyjeveně zírali a pak se vrátili k tomu, co umíme nejlépe.

* * *

Bojovat.

* * *

Máchl po mně pěstí. Uhnul jsem.

Další úder. Odrazil jsem ho pravačkou a levačkou jej praštil do čelisti. Ruka mě zabolela, ale Bouchač se ani nezamračil.

Další ránu vedl zvedákem zespoda. Uhnul jsem a další hák vykryl. Znovu jsem ho pomocí úkroků obcházel.

„Můj!“ ozval se naštvaný ženský hlas. Ta potvora sice kulhala a měla jenom jednu čepel, ale i tak mě mohla snadno poslat čichat ke kytičkám zespodu. Měl jsem jenom jednu jedinou šanci – dveře.

Bouchač už je dost poničil. Stačila ještě jedna rána…

„Buch,“ praštil jsem ho pěstí do místa, kudy mu pronikla čepel

„Prásk,“ dostal ode mě pravým hákem do pravého spánku.

„Prásk,“ levý hák šel do čelisti.

„Bum!“ proletěl mi kolem hlavy Bouchačův úder, odřel pravé ucho a udeřil do dveří.

* * *

Zapřel jsem se do nich, ale pořád nešly otevřít.

* * *

A to byl zatracený průšvih. Stál jsem mezi vchodem a Bouchačem tak natěsno, že jsem se přes něj nemohl protáhnout. Došlo mu to. Usmál se a roztáhl ruce. Už žádný úder. Prostě mě samou superpadoušskou láskou rozmačká jako zralé rajče.

* * *

A já udělám jenom „prc“ a bude po mně.

* * *

Vší silou jsem ho kopl mezi nohy. Ruce mu zůstaly od těla. Popadal dech.

„Ocelové koule ti neudělali, co?“ oplatil jsem mu konečně úsměv a kopl ho znova.

Pak jsem se zkusil pořádně zapřít do dveří.

„Krchhhzzzzmk,“ udělaly a otevřely se. Záhy nato se rozpištěl alarm: „Íáíáíáíáíá!“

Pozpátku jsem nakráčel do Krysí díry. Objala mě vanilková mlha, kouř z cigaret, tabákových i marihuanových, a vůně zpocených mládežnických těl. Hudba chvíli hrála, ale pak i rozjařenému dýdžejovi došlo, že ten alarm není součástí produkce, a vypnul ji.

Všechny zraky uvnitř se obrátily ke mně. Tedy ke mně a k Máří s Bouchačem, protože ti dva se mi hnali v patách.

* * *

„Můj!“ zakňučela Máří.

„Taky by sis mohla doplnit slovní zásobu, megero,“ vyprskl jsem.

Kulhání ji už přešlo, stejně jako tryskání krve z poškozené ruky. Běžela proti mně, jako by byla středověký rytíř, pod zadkem měla válečného oře a napřažená katana před ní bylo kopí, kterým mě má proklát skrz naskrz. Běžel jsem taky, ale opačným směrem. Za pištění dívek a řevu mládenců mě dohnala u akvárka. V patách jí šel nasupený Bouchač. Tentokrát žádná rivalita. Už to chtěli skoncovat stůj co stůj, bez ohledu na to, kdo si přivlastní vavříny za mou eliminaci. Viděl jsem jim na očích, že touží po jediném: Zatancovat si čtverylku na mém hrobě.

Každý si vzal jednu stranu, abych jim neutekl.

„Teď,“ zavelel Bouchač a vrhli se na mě. Jako sehraná dvojka. Musel jsem je fakt naštvat. Když jeden viděl, že druhý útočí, nechal mu prostor, a když jsem útok vykryl nebo se mu vyhnul, zaútočil vzápětí ten, který čekal v záloze.

„Švih. Sek. Svist,“ vyhýbal jsem se ruce s katanou, vykrýval Bouchačovy smrtící pěsti a občas mu uštědřil ránu, která jej ale maximálně na chvíli rozhodila z koncentrace.

Pištění a křik slábly, jak mládež vyklízela Krysí díru. Pud sebezáchovy byl silnější než zvědavost, jak tenhle souboj dopadne. V dálce už jsem slyšel policejní sirény. Čas mi hrál do karet.

Jenže kolik mi ho zbývalo, jsem netušil. Superpadouchové mě pomalu natlačili k akváriu. Můj manévrovací prostor se zužoval.

* * *

Dostal jsem do ramene Bouchačovou pěstí. Vyhodil mi rameno (dost možná nejen to, protože v něm i něco křuplo) a levá ruka mě přestala poslouchat. Už jsem neměl kam uhnout. Za mnou pětimetrová stěna tvrzeného skla obřího akvária a přede mnou dva opravdu naštvaní superzabijáci.

* * *

A pak konečně přišel zásah shůry. Co přišel, přilétl! Na vraních křídlech.

* * *

„Hej, šmejdi, nechte mýho taťuldu na pokoji!“ zařvala Vrána. Stála přesně za námi. Zbrocená potem, jak se odněkud přiřítila. Bílé tílko, pod kterým měla jen krajkovou podprsenku, jí prosvítalo, jak bylo celé mokré. Ta holka vypadala, že uběhla nejmíň maraton. Pot se leskl i na jejích tetovaných rukou. V nich držela zbraň. Vypadala trošku jako naše CZ-47E. Měla tvar klasické pistole, ale rukojeť i hlaveň byly mnohem masivnější. Netvářilo se to jako věcička, co střílí smrticí náboje. Spíš jako nějaká levná imitace na lasergame.

„Panebože, ona to na ně zkouší s pistolí na vodu,“ došlo mi, ale nahlas jsem to neřekl.

Jenže Bouchač ani Krvavá Máří nebyli hloupí. Koukali na tu hračku a oběma jim došlo to samé, co mně.

„Taťulda, říkáš?“ pravil pobaveně Bouchač a díval se přitom na její tetování, jako by si z něj chtěl udělat stínítko na lampu. Vzhledem k jeho rozsahu by z toho mohly být i dva lustry.

„Žádnou jeho dcerunku nemáme na seznamu, ale mrtvá negerka, dobrá negerka,“ vyprskla Máří, která nejspíš nečetla zákony Evropské unie proti rasismu.

„Taťuldo, uši!“ zakřičela a já si konečně všiml, že řve nahlas ne proto, aby svým slovům dodala důraz, ale proto, že jí z uší koukají oranžové ucpávky proti hluku, a nepozná tak, jak hlasitě mluví.

„Taťuldo,“ zopakovala netrpělivě a já naklonil hlavu vlevo, abych ji připlácl k rameni ruky, která mě odmítala poslouchat, a pravý malíček si narval hluboko do druhého ucha.

A pak zmáčkla tu svou stříkací pistolku, co ve skutečnosti nebyla na vodu.

* * *

„Vzuuuuuuum!“ rozvibroval se Krysí dírou zvuk. Ucpané uši nepomohly, protože šlo spíš o ZVUK. Cítil jsem, jak se mi to prodírá nejen přes ušní bubínky, ale přes každou částečku těla dovnitř a vibruje mi vnitřnostmi. Bouchač, Máří a navzdory ucpávkám i Vrána na tom byli stejně. Zatímco ti dva se snažili zacpat si uši, ona padla na kolena, obličej se jí zkřivil bolestí, ale pořád křečovitě svírala tu divnou pistoli a mířila směrem k nim.

Za superpadouchy jsem byl já, ale také obří akvárium. Já to nevydržel málem, akvárium doopravdy.

„Prask. Prask. Křup,“ ozvalo se za mnou a pak mě spláchla tsunami plná barevných rybiček a něčeho, co vypadalo jako žralok, ale podle macatých prsou šlo o Zevlu.

* * *

Vlna se rozlila po celé Krysí díře. To akvárium bylo pravdu obří. Ztratil jsem přehled o situaci i orientaci v prostoru a čase. Nalokal jsem se vody, vlezla mi do očí i do nosu, a když jsem měl pocit, že se utopím, ocitl jsem se celý mokrý na parketu asi sedm metrů od místa, kde jsem původně stál. Protřel jsem si oči a rozhlížel se kolem. Superpadouchy jsem nikde neviděl. Jen dva metry ode mě ležela zmatená nahá Zevla a na praskající obří reprobedně stála jako amazonka Vrána s tou strašnou věcí v rukou. Naštěstí už ji vypnula, takže mi přestalo vibrovat celé tělo a mohl jsem slyšet policejní sirény na autech, která zastavovala na parkovišti před Krysí dírou.

* * *

Vstal jsem a došel k Zevle. Ze mě kapala voda, ona ale byla celá fialová a třásla se zimou, šokem a strachem. Ležela na zemi jako velryba vyplavená na břeh a něco klela čínsky. Nejspíš svolávala všechny démony, aby pomstili její hanbu.

„Tak tobě, starouši, tobě fakt nepodržím,“ prohlásila naštvaně, když mě spatřila.

„Jako bych o to někdy stál, holka,“ povzdechl jsem si v duchu, ale nahlas jsem raději nic neřekl. Bylo mi jí líto. Sundal jsem potrhanou, zmáčenou a zkrvavenou košili a podal jí ji v jediném gentlemanském gestu, kterého jsem byl schopen. Vzhledem k tomu, že se prázdný mokrý parket začínal plnit zmatenými policisty v uniformách, můj dárek se skřípajícími zuby přijala a zahalila se do něj.

Vrána seskočila z reprobedny, která ji ochránila před potopou. Ani jsem si nevšiml, jak se tam tak rychle dostala.

„Kde jsou ti dva?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny.

„Spláchla je voda někam ke vchodu. Jak uslyšeli sirény, nejspíš utekli,“ odvětila. Tu strašnou věc už v ruce nedržela. Nejspíš ji šoupla někam za bednu.

Objala mě a dala mi pusu na tvář. Tyhle projevy náklonnosti dělala zatraceně výjimečně. Naposledy snad v sedmnácti, když jsem jí za vánoční prémie koupil její první holografický port pro připojení k internetu.

„A neříkej mi taťuldo.“

„Já vím, starouši. Jenom jsem tě nechtěla před těma zrůdičkama shodit,“ usmála se.

„Neříkej mi ani starouši, je mi čtyřicet, zatraceně.“

* * *

První dotaz, který na mě hoši v uniformách měli, když se dozvěděli, že jsem od OBVT, nebyl moc záludný: „Proč jste nezavolal vaše lidi, když po váš šli vylepšení zločinci?“

„Protože ta linka…,“ začal jsem rozhořčeně a vyťuknul na náramku akutní číslo OBVT. Náramek začal vyzvánět a po třech zazvoněních to někdo zvedl. Nenechal jsem ho promluvit a prostě jsem odklepnul konec.

„Protože nebyl čas,“ řekl jsem, ale policajti si podle všeho mysleli svoje.

* * *

Trvalo skoro hodinu, než dorazili hoši od nás. A nebyl to nikdo, koho bych rád viděl. Dvě šedé myši z vnitřní inspekce a v jejich čele viditelně rozespalý komisař Vladimír Kára ve své rozezlené velikosti.

Od uniformovaných policistů jsem předtím dostal teplou deku, do které jsem se teď chumlal, takže jsem jim ani nezasalutoval na pozdrav. Jen jsem kývnul na komisaře a snažil se, aby to vypadalo, že ho rád vidím. Rozhlédl se po spoušti, kterou jsme s Vránou způsobili, a měl co dělat, aby si udržel svůj neproniknutelný pokerový obličej.

„Můžete mi vysvětlit, co se tu stalo?“ řekl a z kapsy saka vytáhl krabičku cigaret. Kouřit jsem ho viděl jenom opravdu výjimečně a nikdy během jednání s podřízenými. Koneckonců, kdo by měl dodržovat zákony unie, když ne policejní komisař? Teď ale udělal výjimku. To nevěštilo nic dobrého.

Nabídl mi a já s díky přijal. Hochy z vnitřního ignoroval, ale pochybuji, že zrovna oni by měli nějaké neřesti, které stojí za řeč. Na očích měli černé brýle a tvářili se jako mramorové sochy.

„Hoši od uniforem říkali, že jste tu měl dva vylepšené zločince,“ řekl komisař, když mocně potáhl z cigarety.

„Marii Novákovou, známou jako Krvavá Máří, a Karla Peštu, známého jako Bouchač. Oba měli být dekonstruováni a zavření na doživotí. Nejspíš utekli z vězení. Jenom nechápu, proč jsme o tom nebyli informováni. Navíc o dekonstrukci ani u jednoho z nich nemůže být řeč.“

Snažil jsem se mluvit věcně, ale moc mi to nešlo. Nechvěl jsem se jenom chladem z mokrého oblečení, ale i zraněními, která jsem utrpěl, a vztekem. Ti dva bastardi si pro mě přišli, jako by se nechumelilo, a navíc se do ohrožení dostala i Vrána. Rozhodně jsem neměl v plánu tohle nechat projít jen tak. Nejen Bouchačovi a Máří, ale i těm, kterým utekli z lochu a nedali nám o tom hlášení na OBVT. Vědět to, všichni lovci po nich jdou. Není nic horšího než vylepšený parchant na útěku.

* * *

Komisař rozložil svůj ultratenký tablet, který měl snad deset let a dost trápil naše techniky, kteří mu ho museli udržovat v provozu, protože odmítal přijmout cokoliv modernějšího.

„Marie Nováková byla dekonstruována před třemi lety. Následně převezena do věznice Mírov, kde spáchala sebevraždu oběšením. Pan Pešta prošel dekonstrukcí před dvěma lety. Protože jeho implantáty byly produkty experimentální indické technologie, tak poslední operaci nepřežil. Pochovali ho na vězeňském hřbitově v Bažině.“

„Tohle…!“ vykřikl jsem, ale „není možný“ už jsem nedodal. Zatraceně, že to není možný. Ty záznamy jsou zfalšované. Byl jsem si jistý, proklatě jistý, že to byli ti dva. Žádná dekonstrukce, žádná smrt. Někdo je dostal z vězení a poslal na mě. Byla to stejná past jako se Spiderem. A ať za tím stál kdokoliv, musel mít přístup do naší databáze, takže dokázal změnit mé rozkazy ohledně té ranní akce.

„Záznamy jsou zmanipulované. Nebude problém vám to dokázat, komisaři. Bylo tady nejmíň sto svědků, kteří je viděli,“ řekl jsem a snažil se přitom vypadat jasně a klidně. Jenže pak jsem se rozhlédl po mokrém klubu. Nikdo tu nebyl. Na židličce seděla akorát Zevla, která celou dobu plavala v bazénu a teď oblečená do policejní uniformy flirtovala s nějakým policejním blonďákem u baru. Všichni ostatní zmizeli. Tohle byla Krysí díra. Dvě třetiny těch děcek by sem podle zákona ještě neměly mít dovoleno ani vstoupit a ty, co ano, s poldama mluvit nebudou. Jediný, kdo by to udělal, je moje adoptivní dcera, a její slovo tím pádem nemá žádnou váhu.

Komisař se podíval na mládence z vnitřního a pak jenom pokrčil rameny.

„Vyšetřování, samozřejmě, provedeme, starší inspektore. Pořád jste jeden z našich nejlepších mužů a já doufám, že se vše vysvětlí, stejně jako ranní incident.“

Komisař dal do svých slov tolik utěšovací a důvěryhodné intonace, že mi z toho přeběhl mráz po zádech.

„Uniformovaní mládenci vás dovezou do nemocnice a ráno se do toho pustíme,“ dodal potom a pokynul na jednoho z mužů svého doprovodu, kterému tím předal slovo.

„V devět hodin se hlaste na oddělení R7 Věznice se zvláštní ostrahou pro vylepšené zločince, nebo jak vy Lovci rádi říkáte – v Bažině. Dostane se vám tam komplexní zdravotní péče a provedeme oficiální výslech,“ řekl neutrálním hlasem chlápek z vnitřního, aniž by se přitom obtěžoval sundat si sluneční brýle.

Potáhl jsem z cigarety a rezignovaně si povzdechl.

„Budu tam,“ řekl jsem tichým hlasem.

Všichni tři to kvitovali souhlasným pokýváním hlavou. Pak se jako jeden muž otočili a odkráčeli pryč. Komisař se ale po pár krocích zastavil a ohlédl na mě: „Ať se stalo cokoliv, měl jste zatracené štěstí, že jste to všechno přežil. Buďte rád, inspektore.“

„Jo, šéfe, zatracený štěstí,“ zašklebil jsem se. „Jako bych měl v prdeli zasunutou zaječí pacičku.“

* * *

Když zmizeli, objevila se mi za zády Vrána.

„Tak co? Dobrý?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Posílají mě do blázince. Oddělení R7 se tomu říká. Jde o součást Bažiny. Když někomu z Lovců přeskočí, šoupnou ho tam. Neslyšel jsem o nikom, kdo by se z R7 vrátil zpátky do služby. Většinou ho rovnou v Bažině restartujou a pošlou do důchodu nebo do blázince. Nevím, co je horší.“

Vrána vytáhla z kapsy pomačkanou krabičku cigaret a jednu si odpálila od mého dohořívajícího špačka.

„A proč tě chtějí šoupnout do tý R7?“

„Nevěří mi, že ti dva, co po mně šli, jsou Máří s Bouchačem. Podle záznamů mají být mrtví. Něco tu strašně smrdí. Co smrdí, pekelně to páchne, a já se bojím, že ti mamrdi z vnitřního s komisařem v čele jsou ti poslední, kdo na to může přijít. Chtějí mě uklidit do cvokárny, restartovat a poslat do penze.“

„To je ale hovadina. Já ty dva bastardy viděla na vlastní oči.“

„Jo, ale tobě věřit nebudou. Někdo na mě ušil boudu, a ne teprve teď, ale už se Spiderem. Nejspíš mě měl odrovnat on dneska ráno spolu s Vágnerem a Svobodovou, a když mu to nevyšlo, poslali ty dva vejlupky.“

„Spiknutí,“ povytáhla obočí Vrána.

„Nesnáším to slovo. Používají ho magoři s alobalem na hlavě,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Ale vypadá to jako spiknutí,“ trvala na svém Vrána.

„Jo a nebýt tebe a toho, že jsi viděla, co se tu stalo, nejspíš bych si ten alobal na hlavu sám připevnil a odcupital poslušně na injekce do R7.“

Náš další hovor přerušil svým příchodem uniformovaný policista. Byl to ten, co u baru koketoval se Zevlou.

„Starší inspektore, máme vás převézt do nemocnice a ráno se postarat o váš převoz podle instrukcí pana komisaře. Pokud jste připraven, můžeme vyrazit.“

Dokouřil jsem cigaretu a podíval se na Vránu. Pokud se nepletu, tak mezi námi přeskočilo víc než jen porozumění. Pochopila, co chci udělat, a schválila to. Bylo to pro mě zatraceně důležité, protože ona byla vždycky ta rozumnější, ať už se jednalo o cokoliv, mými partnerkami počínaje, revoltou proti nadřízeným konče.

„Bych se chtěla rozloučit se svým klukem, pane policisto,“ hodila po něm nevinný kukuč a strčila mi jazyk do pusy.

„Ehm, já…,“ překvapilo to blonďáka.

„Jasný, v pohodě, vlezeme si tam dozadu, dejte nám deset minut,“ mrkla na něj spiklenecky, drapla mě za ruku a odtáhla za reprobedny. Chlápek chvíli bezradně stál na místě a pak se vypravil zpátky za Zevlou.

* * *

„Ty se s tím ale nesereš, holka,“ povytáhl jsem překvapeně obočí.

„Abys neskončil ve cvokárně, klidně jim tu všem vyhulím a spolykám,“ mrkla na mě spiklenecky a ohlédla se zjistit, co dělají uniformy. „Čuměj Zevle na kozy, můžeme zmizet,“ špitla a rozběhla se k zadnímu východu. Vydal jsem se za ní.

Proběhli jsme okolo auta, které zdevastoval Bouchač. Mrtvolu chlápka ze zdejší ochranky už naštěstí odvezli. Zůstal po něm jenom bílý obrys, co si namaloval policejní technik. Prošli jsme okolo až na hlavní parkoviště. Stálo tam pět policejních aut a kolem se poflakovaly jejich posádky. Půlka z nich pila kafe, druhá si s něčím hrála v mobilních náramcích.

„Musíme kolem nich projít sebevědomě. Tihle stáli celou dobu venku, nevědí, že mi mají dělat eskortu.“

„Neuč vránu krákat,“ zavrtěla hlavou moje adoptivní dcera a vyrazili jsme.

Kolem policistů jsme opravdu prošli bez povšimnutí. Ani na nás nemrkli. V klidu jsme dorazili k motorce. Oficiálně byla moje a strašně nerad jsem jí ji půjčoval, ale teď mi stejně nic jiného nezbývalo. Jenom pravačkou se dost špatně řídí.

Vyndali jsme ze zamčeného nosiče helmy a narazili si je předpisově na hlavu. Vrána namačkala aktivační kód a elektromotor poslušně zapředl.

„Jupíjíjou!“ zavýskla, když jsme se rozjeli a během pár sekund se dostali nejméně na stovku. Řídila zatraceně zběsile.

„Velkej taťka a jeho Vrána, dva renegáti na útěku,“ řekla kdoví proč zvesela a přidala rychlost.

„Pane Bože,“ vzal jsem jméno Boží nadarmo a pevně se jí chytnul jedinou rukou, která mě poslouchala.

Černá orchidej

Cestou domů jsme udělali krátkou zastávku u Havlova mostu, nebo-li Havláče, který spojoval sunnitskou čtvrť s čínskou. Vhodil jsem tam do Vltavy svůj mobilní náramek. S jeho pomocí by mě mohli snadno najít. Ta objížďka byla i kvůli tomu. Pokud už mě podle něj hledají, myslí si, že mířím pryč z širšího centra Prahy a určitě se neřítím domů. Ale já jsem tam potřeboval. Nutně. Oba jsme tam měli věci, které pro nás byly životně důležité.

* * *

„Nechceš si vzít i nějaký oblečení?“

„Hm, hm,“ ignorovala mě Vrána a dál skládala do batohu svá elektronická hejblátka. Hlavně externí paměti pro holografické připojení k internetu, tablety a další věcičky, o kterých jsem vůbec netušil, k čemu slouží. Já už sbaleno měl. Vzal jsem si pár triček, náhradní kalhoty, dvě košile a z trezoru svého spartana po dědečkovi Koutském. Měl zásobník jenom na sedm nábojů, ale byla to zatraceně spolehlivá zbraň vytvořená na základě klasického designu Coltu 1911. Ráže .45 ACP sice na vylepšené lumpy mohla fungovat, jenom kdybych se jim trefil do oka, což se mi s touhle hračkou mohlo i podařit, protože byla zatraceně přesná, ale moc jsem na to nevsázel. Měl jsem k tomu tři náhradní zásobníky a jedno podpažní pouzdro. Dlouho jsem váhal, jestli si do něj dát spartana nebo elektrickou CZ-47E, kterou jsem měl v trezoru taky. Nakonec jsem se rozhodl pro smrticí olovo. Spartana jsem dokázal tasit rychleji a vypadal i víc nebezpečně. Nakonec jsem si přes sebe přehodil lehkou černou koženou bundu. Byla z dobrého nanomateriálu. Chladila či zahřívala podle potřeby. Ideální na motorku i balení naivních holek toužících po bouřlivém večeru s tajemným cizincem. Hlavně pod ní nebylo vidět podpažní pouzdro. CZ-47E jsem hodil do batohu.

Když se Vrána k balení čehokoli na sebe pořád neměla, vložil jsem jí do svého batohu pár kalhotek, trička, ponožky a také nějaké mikiny, aby neprochladla, pokud by náhodou přišla studená fronta.

To nejdůležitější, pro co jsem přišel, bylo také v trezoru. Patřilo to Aleně Svobodové.

„Crrrrrr,“ rozezněl se zvonek na uživatelském panelu u dveří.

Volal správce domu.

„Ano, pane Fajkus?“

„Prej vám nende zvonek, kemo,“ ozval se osmdesátiletý správce New World Tower (skvělý rozhled, nízká činže a nevěřte ničemu z toho, co se povídá o hmyzu a drobných hlodavcích). Pocházel odněkud z Brna a navzdory desítkám let, které v Praze strávil, si stále držel svůj přízvuk i výrazy, kterými dnes v Brně už nikdo nemluvil. Cizince v domě to dost mátlo, protože i když se mnozí naučili česky perfektně, k domluvě s Bartolomějem Fajkusem to nestačilo.

„Myslím, že nám jde dobře,“ odvětil jsem nechápavě.

„Aha, to je divné. Jdou k vám nějací kolegáčkové z práce a tvrdijou mi, že se k vám nemůžó dozvonit.“

Polil mě studený pot. Máme tak sedm minut, než sem ti „kolegáčkové z práce“ výtahem dorazí. Bez rozloučení jsem zavěsil a zařval na Vránu: „Rychle pryč. Jde sem někdo z OBVT!“

* * *

Byt jsme opustili do minuty. Zamkl jsem vstupní dveře a rozběhli jsme se o patro výš.

„Vrána!“

„Co?“

„Nechala jsem tam Vránu. Bez ní nikam nejdu. Nikam,“ měla slzy na krajíčku.

Moje adoptivní dcera byla drsná, lehkovážná a trošku šílená, ale v některých věcech neuvěřitelně přecitlivělá. Jedním z míst, kde byla nejzranitelnější, byla její plyšová hračka. Upnula se na ni. Byl to její talisman, její kotva na světě. Nevím, co všechno prožívala, když jsem jí ten večer, poté co se ji vlastní otec pokusil ukamenovat, přivedl sem, do tohoto bytu, ale ta plyšová vypelichaná potvora s jedním křídlem, kterou jsem kdysi koupil své starší dceři v zoo a ona ji tu zapomněla, v tom hrála dost podstatnou a pozitivní roli. A nikdy nepřestala. Pamatuji, jak mě asi před pěti lety vzbudil řev, ječení a rozbíjené sklo. Přivedla si z Krysí díry nějakého statného mládence a on si po sexu začal dělat srandu z téhle plyšové hračky. Odešel od nás s monoklem a zakrvavenou hlavou, jak ho do ní trefila hrnkem. Ani se chudák nestačil obléct. Stál nahý na chodbě, dokud jsem mu nedonesl jeho věci a nedal pár euro na taxíka.

Nemohl jsem jim tam ten plyšový talisman nechat.

„Počkej tady,“ řekl jsem a rozběhl se dolů.

Odemkl jsem dveře a proběhl bytem jako uragán. Plyšová vrána seděla na Vránině posteli a čuměla do prázdna tak, jak to uměla jenom ona. Drapl jsem ji za jediné křídlo a běžel zase pryč. Ne však dlouho.

Uslyšel jsem dva mužské hlasy, jak se baví mezi sebou.

* * *

„Ty vole, stejně nevěřím, že Mlejnkovi hráblo. Sem mluvil s buchtama z operačního a vsázely se, že je to ptákovina a všechno se vysvětlí. Komisař na tom dělá osobně.“

Majitele hlasu jsem identifikoval jako mladšího inspektora Máchu. Malý podsaditý černoch. Tedy černoch úplně nebyl, jeho dědeček, po kterém zdědil příjmení, byl Čech. Zbytek rodiny ale pocházel z Afriky. Jeho parťákem byl seržant Makumba. Myslím, že pokud existoval anděl pitvornosti, tak dát tyhle dva dohromady byla jeho práce. Makumba měl v předcích zase nějakého černocha, ale měl blond vlasy, tmavě modré oči a vypadal, že by mohl jít z fleku řečnit na sraz Hitlerjugend. Vždy, když se představili, mysleli si lidé, že si z nich dělají srandu a přehazují si příjmení.

Makumba chvíli mlčel, ale pak se rozhodl přihodit i on nějaké moudro týkající se mé maličkosti.

„Víš jak, dvanáct let služby, to může hrábnout každýmu.“

„Je to tak, hoši, to může hrábnout každýmu,“ řekl jsem a mířil na ně spartanem.

„Ehm,“ řekl Mácha a pak dal opatrně ruce nahoru. Makumba ho následoval.

„Hodný kluci. Jste ten poslední rasově smíšený pár detektivů, na který bych chtěl v životě střílet, takže nedělejte nesmysly. Komisař ví, jak jsem dobrý, takže tohle vám odpustí. Ta místnost, u které stojíte, je moje ložnice. Prostě do ní vejděte, v klidu se ke mně otočte zády a pomalu si klekněte na zem.“

Kluci byli opravdu hodní, protože přesně udělali, oč jsem je požádal. Ani na mě nezkoušeli psychologické finty na vyjednávání s únoscem, které nás pro podobné případy učili. Věděli, že je znám lépe než oni.

Vytáhl jsem klíč z vnitřní strany dveří, zavřel je a zamknul.

„Chlapi, až se probouráte z ložnice, dejte si klidně pivínko. Mám jich plnou ledničku a něco mi říká, že se sem hned tak rychle nevrátím.“

* * *

Zamkl jsem i vchodové dveře, aby to při případném pronásledování neměli tak snadné, a vrazil Vráně do rukou vránu. Objala ji a dala jí pusu na olysalou hlavu. Teď už zase může být sarkastická, drsná a lehkovážná. Ve výtahu ji pak strčila do svého batohu.

Proletěli jsme vstupními dveřmi jako blesk a rychle na motorku. Naštěstí baterie byla ještě z půlky plná. Pokud bychom chtěli, mohli jsme se dostat až na konec Prahy. To jsme ale neměli v úmyslu. Pro ztracení se z dosahu ruky zákona nebylo nic lepšího než Praha plná starých uliček i nepřehledných satelitních sídlišť vypadajících jedno jako druhé, zaplněných lidmi ze všech možných kontinentů, ať už se tu narodili, utekli sem před válkami nebo prostě přišli za lepším. A co bylo na Praze nejlepší, ve jménu ochrany lidského soukromí se policejní kamery nacházely jen na hlavních dopravních tepnách. Všude jinde, zvláště v obytných čtvrtích, byla jejich instalace zakázána. Jako policista jsem tenhle pitomý předpis nenáviděl a nadával na ombudsmana i všechny aktivisty, kteří ho prosadili. Teď, ocitnuv se na druhé straně zákona, bych dal pusu každému, kdo to před dvaceti lety zařídil, i tomu, kdo stále horoval za zachování tohoto stavu.

* * *

Kličkovali jsme Prahou asi půl hodiny. Mohlo být už kolem půl třetí ráno, ale v ulicích to stále žilo. Reklamní slogan „Praha nikdy nespí“, kterým sem turistická agentura lákala návštěvníky z celého světa, výjimečně nelhal. Ujeli jsme od našeho bydliště asi dvacet kilometrů křivolakými uličkami a dostali se až na Zelený háj. Původně šlo snad o nějaké satelitní městečko za Prahou, kam se do lůna přírody stěhovali pracháči, proto ten název. Jenže to bylo asi tak v době, kdy jsem se narodil. Po bouřlivém rozvoji města v posledních desetiletích se Zelený háj stal jen další čtvrtí plnou věžáků, obchodů a nájemních domů, za kterou se nacházela další čtvrť. Jedinou přírodu, na kterou tu dnes mohl člověk narazit, představovala marihuana v květináči.

Mířili jsme ke Strýčku Samovi. Restaurace měla otevřeno nonstop a hamburgery v ní dělal pravý Američan. Šlo o první místo, kam jsem Vránu vzal, když se odhodlala vyjít z bytu. Hamburgery jsem jí předtím totiž objednával domů a sliboval, že až jednou vyjde ze dveří bytu, vezmu ji právě sem.

* * *

„Nějak pozdě, friends,“ konstatoval Jim. V konstatování se skrývala otázka. Jim nebyl nijak extrémně zvědavý, prostě jen rád konverzoval se zákazníky. Bylo mu dvacet a vedl noční směnu. Přijel sem z USA na inzerát. Sam, majitel podniku, totiž nikoho jiného než Američany nezaměstnával. Restauraci to dávalo punc autentičnosti, za který si lidé rádi připlatili. Navíc byli Američané jako pracovní síla mnohem levnější a zodpovědnější než většina přistěhovalců, které Praha nabízela.

„Jedem z párty,“ zakřenila se na něj Vrána a zabořila nos do menu.

„Tři hamburgery, trojitou porci hranolků a nějaký texaský křídla. Třeba pět. Ale co si dá ona, to nevím,“ řekl jsem.

Zatraceně, jaký já jsem měl hlad! Moje tělo volalo po přísunu kalorií. Co volalo, přímo řvalo! Skoro jako moje bejvalka, když zjistila, že jsem podepsal papíry, abych ji nechal zavřít na odvykačku. Vylepšení, které jsem po vstupu do OBVT podstoupil, teď pracovalo na tom, aby se mé tělo zase dalo dohromady a na to bylo potřeba opravdu hodně energie.

Díky své práci jsem měl praktické důsledky technologií, které se k vylepšování používaly, zmáknuté, ale teorie mi tak úplně nešla. Ze školení si pamatuji, že v podstatě šlo o to, že člověku museli nejdřív vypnout některé geny, aby vůbec implantáty do svalů, kůže, kostí či kamkoliv jinam snesl a přežil. Další geny, ať už zvířecí nebo uměle vytvořené, se pak musely do celého těla následně dodat, aby implantáty fungovaly, jak měly. Problém většiny Vylepšených spočíval v tom, že technologie v jejich tělech byla stále experimentální. Někdy selhávala, způsobovala zdravotní problémy a dost často i problémy s fungováním mozku. Občas se lidé z vylepšení zbláznili, což ale u osob typu Krvavá Máří mohlo být jenom ku prospěchu.

Policistům se tohle nestávalo. Naše vylepšení nebylo tak rizikové. Šlo o vyzkoušenou a bezpečnou technologii. Takové vylepšení by mohl v klidu podstoupit vlastně každý. Evropský parlament ale před lety došel k závěru, že by se to mohlo utrhnout ze řetězu. Bohatí lidé by se vylepšovali, chudí by proti tomu protestovali a chtěli, aby jim státy z daní také platily vylepšování. Mohlo se roztočit kolo následků, které by přinesly zatracené nepříjemnosti všem. A což teprve vylepšení zločinci. Padesát takových jako Spider by mohlo snadno tyranizovat větší město a proti nim by se musela povolat armáda. Proto se vylepšování zakázalo pod dost přísnými tresty. Výjimku dostaly jen speciální policejní oddíly. A pak těžce nemocní pacienti.

Některá ilegální vylepšení, jako ta u Máří, mohla fungovat jenom tak, že lidé pravidelně dostávali dávky speciálních látek. Někdy měli v těle jejich zásobárnu, která v případě potřeby dodávala „palivo“. Běžné policejní vylepšení tohle omezení nemělo. Nám se stačilo po akci nebo po zranění prostě pořádně najíst.

Proto jsem také zbaštil všechno a nakonec si ještě objednal jeden cheescake. Nemyslím jeden kousek, ale celý dort. Vrána ale trochu uždibovala.

* * *

„Už tě hledají,“ oznámila mi, když si postavila na stůl kouli pro internetovou holografickou projekci. Já tyhle věci nepoužíval. Pořád jsem potřeboval displej, na který se dá hrabat prstem. Aby ne, narodil jsem se v roce 2010. Tyhle holografické vychytávky, to nebylo nic pro mě.

„A co píšou?“

„Petr Mlejnek, věk čtyřicet let, na útěku, psychicky labilní. Může být ozbrojen… Jsi se nepochlubil, že jsi psychicky labilní, starouši.“

„Ještě jednou mi řekni starouši a nejspíš začnu.“

„No jo, pořád,“ bouchla do mě Vrána loktem na znamení, že si mě dobírá jen tak v dobrém.

„Taky tu stojí, že jsi podezřelý z korupce.“

„Cože?!“ vyprskl jsem kus cheescaku. Proletěl holografickou internetovou projekcí a dopadl na podlahu. Mladík, který pospával ob dva boxy, se probudil, zmateně se rozhlédl kolem, usrkl ze své Coca Coly a zase se oddal opileckému pochrupování.

„To tu stojí. Modré na žlutém.“

Měla pravdu. Holografická projekce ukazovala můj dobrácký obličej ve 3D a pod ním stálo všechno, co Vrána říkala.

„Korupce? Co je to za nesmysl?“

Rozbolela mě hlava. Jídlo, co jsem do sebe naládoval, mě tlačilo v břiše a odkrvovalo mozek. Vůbec jsem nemohl přemýšlet, zvlášť ne o tom všem, co se za necelých čtyřiadvacet hodin stalo. Potřeboval jsem se vyspat.

„Pojďme najít nějaký anonymní hotel. Ideálně nějakou ubytovnu pro imigranty,“ navrhl jsem.

Vrána dorazila poslední kousek cheescaku, co jsem velkoryse nechal na talíři, a zavrtěla hlavou.

„Vracíme se do Krysí díry.“

Poslední dvě slova zašeptala, jako by ten ospalý opilec vedle byl agent OBVT. Vytřeštil jsem na ni oči, ale také jsem začal šeptat.

„Musí to tam být plný policajtů.“

„Teď už ne, když jsi zmizel. Co by tam dělali? Nafotili a natočili vše, co mohli, a šli domů. Je to poslední místo v celé Praze, kde tě budou hledat.“

„To je sice fakt, ale kde budeme spát? Za reprobednama?“

„Nech to na mně,“ řekla a rošťácky mrkla.

* * *

Do Krysí díry jsme dorazili kolem čtvrté. Bylo tam prázdno a ticho. Absolutní. A taky tma. Podnik touhle dobou obvykle ještě fungoval a do ustupující tmy plné probouzejícího se ptačího řevu zvracel své zákazníky, ale teď byl prostě zavřený a totálně mrtvý.

Vrána došla až k hlavnímu vchodu a třikrát zakrákala. Svou imitaci vraního krákání vypilovala k dokonalosti. Trénovala ji od puberty. Pak jej zopakovala a za chvíli se otevřel hlavní vchod do podniku. Stál v něm…

„Fíkus?“

„Jo, jo,“ odvětila, popohnala mě dovnitř a dotlačila tam i motorku.

Zrzek vypadal rozespale i rozechvěle zároveň.

„Jaký to bylo? Jaký to bylo?“ vrhl se na mou adoptivní dceru.

„Geniální. Fakt. To akvárko prdlo během pár sekund. Akorát ty ucpávky vůbec nefungujou. Jsem se bála, že prdnu taky. Minimálně do kalhotek,“ odvětila.

„To vychytáme, to vychytáme,“ opakoval asi pětkrát tím svým divným přízvukem, který jsem nedokázal identifikovat, mládenec.

„Vůbec netuším, o čem to tu melete, a budu rád, když mi to vysvětlíte, ale nejdřív bychom měli zavřít dveře, ať nás tu nikdo nevidí,“ vlomil jsem se do jejich debaty, jejíž smysl mi naprosto unikal.

Fíkus dveře zavřel a zamknul elektronickým zámkem s kódem. Pak nás odvedl za bar do skladu, kde jsme nechali motorku přikrytou plachtou s velkým světélkujícím nápisem Staropramen (180 let s vámi).

Ze skladu vedly úzké točité dveře nahoru. Vystoupali jsme po nich a mně teprve teď došlo, že Krysí díra musí mít nějakou půdu, protože strop nad halou měla rovný. Tu půdu někdo proměnil ve velký prostorný byt o třech pokojích. Dominovala mu rozlehlá místnost s malým barem, kuchyňským koutem a obrovskou 3D obrazovkou, kolem které stála hromada počítačových komponentů. Rozvaloval se tam i obří gauč, několik křesel, pytlů typu fat boy a dva stoly. Na jednom z nich leželo poskládáno ženské oblečení. Poznal jsem Vránina trika.

„Tak tady přespáváš, když nedorazíš domů. Myslel jsem, že býváš u mongolských dvojčat.“

„Ty tu přespávají taky,“ usmála se a ukázala na první dveře, které vedly z místnosti. „Tam je záchod a koupelna. Vedle je vchod do Fíkusovy ložnice, kam nechoď, protože to tam vypadá jako ve vietnamský džungli. Další, to je pokoj pro hosty. Tam se můžeš vyspat.“

„A ty?“

„Já budu spát v té džungli. Musím Fíkusovi poděkovat za to, že nás tu nechá přespat.“ Trošku se začervenala, takže mi hned došlo, jak to „poděkování“ bude vypadat.

Zrzek celou dobu stál u nás a jenom se tvářil rozpačitě.

„Klidně můžeme jít rovnu spát,“ sklonil svůj zrak k zemi a špičkou pravé nohy točil po podlaze, jako by do ní chtěl udělat důlek a hrát v něm kuličky. Hned mi došlo, kdo z těch dvou tu hraje prim: Vrána. Jako vždycky.

„A co tvoji rodiče? Těm nebude vadit, že jsme tady?“ zeptal jsem se, protože mi zatraceně moc věcí pořád nedávalo smysl.

„Mí rodiče jsou v Izraeli, takže jim to vadit nebude. Krysí díra být můj…“

„Je moje, se říká,“ opravila ho Vrána a on zase sklopil zrak k zemi. Bylo mi ho docela líto. Úplně jsem mu rozuměl. Tohle mi občas dělala taky a to jsem byl o patnáct let starší, formálně její otec, nespal jsem s ní a ještě ji zachránil před ukamenováním.

„Fíkus sem přišel před čtyřmi lety. V Praze kdysi žili jeho předkové, tak to bral jako pátrání po kořenech. Jeho tatík je miliardář a myslí si, že tu jeho dítě studuje na rabína,“ vysvětlovala.

„Porzád studuji. Jen jsem tam už půl roku nebyl,“ namítl zrzek a zatvářil se přitom provinile.

Já se ale spokojeně plácl do čela. „Proto jsem byl zmatený z tvého přízvuku. Žid, to už se v Praze jen tak nevidí.“

„Jmenuji se Reuel Finkenstein,“ dodal na vysvětlenou.

„Ideální jméno pro rabína,“ pokýval jsem hlavou.

„To je důvod, proč ho taky moc nepoužívám,“ řekl, ale hned na to ho Vrána zase přerušila.

„Má malý svěřenecký fond, tak jsem ho před pár měsíci donutila koupit Krysí díru. Docela vydělává, ne?“

Fíkus pokrčil rameny: „Vlastně ano, ale to akvárko, to mě bude stát všechny zisky,“ odvětil, ale pak mávnul ostentativně rukou, jako by šlo o rozbitý hrneček z výprodeje. „Škoda, že jsem u toho nebyl!“

Protože jsem na svém obličeji zase vykouzlil dokonale zmatený pohled, pustila se Vrána do dalšího vysvětlování: „Tu věc sestrojil Fíkus. Je to jeho vlastní vynález. Když jsem zjistila, co se na tom parkovišti děje, běžela jsem pro to sem nahoru.“

„A fungovalo to. Ještě nikdy jsem to nepoužil a ono rovnou takhle, bác!“ rozzářil se Reuel Finkenstein a ani mu nadšením nedošlo, že mluví kapku nesrozumitelně.

„Pane Bože,“ obrátil jsem oči v sloup, „židovský génius se svěřeneckým fondem. Může mě dneska potkat nějaké větší klišé?“

„Co?“ zeptali se současně Vrána s Fíkusem. V jejich světě už tyhle staré stereotypy, co jsem pochytil od svých předků a oni zase od svých předků, nejen že nefungovaly, ale ani nedávaly smysl.

„Někdy vám to vysvětlím,“ zavrtěl jsem unaveně hlavou.

„Rzíkám tomu sonický šroubovák,“ pochlubil se zrzek, aby zahnal to rozladění po mé poznámce.

„To je podle nějaké prastaré černobílé televizní ptákoviny, co se na to kouká, když jsem na netu,“ prohlásila Vrána.

„Není to černobílé a není to ptákovina,“ zaprotestoval zrzek.

Vypadali, že tohle je jejich oblíbené téma, o kterém se budou hádat ještě dlouho. Schválně jsem proto hlasitě zívl, popřál jim dobré ráno a vyrazil do druhého pokoje spát. Usnul jsem okamžitě, co jsem si lehl na matraci. Ani jsem se nestačil přikrýt.

* * *

Spal jsem do tří hodin odpoledne. Obvykle jsem se v noci párkrát vzbudil, skočil si na záchod, měl divoké sny, ale dnes jsem spal jako mrtvola. „Možná moje tělo jenom trénuje na to, co jej brzy čeká,“ pomyslel jsem si pochmurně. Důvodem spánku ale byla strašlivá únava. Odskočil jsem si na záchod a po cestě narazil na Fíkuse. Dělal na pánvi míchaná vajíčka se slaninou. Napadlo mě, že to není moc košer snídaně, ale nejspíš je připravoval pro Vránu.

Po návratu z koupelny, kdy jsem se jednak umyl a taky zjistil, že mě začala poslouchat levá ruka, jsem si potvrdil, že mé tušení bylo správné. Vrána seděla na židličce u baru jenom v kalhotkách a tílku, jak bylo jejím zvykem, a ládovala do sebe směsku z pánvičky. Fíkus na ni přitom zbožně civěl a drtil v ústech ovesné vločky.

„Dáte si něco na snídani?“ zeptal se opatrně.

„Když už mi pícháš dceru, tak mi klidně tykej,“ zamračil jsem se na něj. Úplně zčervenal a pak se rozkuckal, jak mu vločky zaskočily v krku.

Oba jsme se s Vránou rozesmáli a dali si excelentního placáka. Mladý Finkenstein vypadal ještě víc rozpačitě. Týrání milenců mé nevlastní dcery byla totiž moje a koneckonců i její oblíbená zábava. Zvlášť, když jich bylo tolik.

„Buď v pohodě a přisuň mi sem nějaké vločky. Vrána je dospělá holka a může si dělat, co chce. Navíc nejsem její skutečný tatík, ten dští oheň, síru a věčné zatracení v nějaké pražské mešitě. Ber mě spíš jako jejího spolubydlícího,“ poplácal jsem ho po rameni, ale z rozpaků mu to moc nepomohlo.

Vrána to zkusila napravit vroucím polibkem, ale Fíkus se jenom ošil: „Vepřový.“ Dal oči teatrálně v sloup, ale bylo jasné, že teď to zkoušel zase on na nás.

„Myslím, že pusa s vepřovou šťávou je nic proti šukání s muslimskou černoškou beze svatby, ne?“ zasmála se Vrána a vlepila mu ještě jednu.

Teprve v tu chvíli mi došlo, že ti dva jsou vlastně takoví Romeo a Julie nerd verze 2050. Nasypal jsem si plnou misku vloček, zalil je mlékem a odešel do svého pokoje, aby se mohli ještě chvíli škádlit. Po jídle jsem pro ně měl práci.

* * *

„Je to jediná stopa, kterou mám. V té optice by měla být nahraná část toho, co se stalo u Pražské interkontinentální. Alena měla tu černošku na mušce určitě pár desítek sekund, než ji někdo sundal,“ řekl jsem a před očima mi znovu vytanula Krvavá Máří. Ať už to Aleně udělala ona, nebo ne, doufal jsem, že ji dostanu do rukou. Oficiálně byla mrtvá a já neviděl jediný důvod, proč neusilovat o to, aby to tak bylo i doopravdy.

„Má to dálkový připojení,“ povzdechl si Fíkus.

„Doufal jsem, že si poradíte,“ pokrčil jsem rameny.

„Jasně že si poradíme,“ ujistila mě Vrána, a když se začali hádat o to, kdo to rozebere, rozhodl jsem se vypadnout ven.

* * *

Napadl mě jeden člověk, který by mi mohl pomoci: komisař Alois Václav ve výslužbě. Táhlo mu na stovku. Před skoro jedenácti lety mě vytáhl z etnického a vzal do OBVT. Tu jednotku sám založil před nějakými pětadvaceti lety, kdy se první vylepšení zločinci objevili na ulici. Bral jsem ho jako svého guru a chodil za ním na kávu celých těch deset let, co byl v důchodu. Snad jako jediný z OBVT jsem s ním udržoval takto těsný kontakt a sděloval mu všechny novinky, které se v jednotce odehrály. Měl jsem pár hádanek, s jejichž rozluštěním by mi mohl pomoci. Půjčil jsem si od Fíkuse černé brýle, vzal si do podpažního pouzdra spartana, do kapsy dva náhradní plné zásobníky a nechal se vypustit hlavním vchodem ven. Krysí díra pořád páchla vlhkostí a mrtvými rybami. Domluvili jsme se, že v rámci bezpečnosti zůstane alespoň týden zavřená. Dřív se barmanům stejně nepodaří uklidit výsledek prvního ostrého testu „sonického šroubováku“.

* * *

K emeritnímu komisaři jsem nejel přímo. Stavil jsem se v čínském bazaru, kde jsem nechal dobít baterie motorky a také jsem si koupil nový mobilní náramek. Jeho číslo jsem pak poslal Vráně, abychom udržovali spojení. Do optiky z odstřelovačky se jim, bohužel, pořád nedařilo nabourat.

Poobědval jsem dvojitou porci pekingské kachny, podíval se přitom na vysílání čínské státní televize o pokračování občanské války v Hong Kongu, koupil švestkové víno coby dárek a vyrazil do Horních Počernic.

* * *

Starý pán měl od vlády velkorysý důchod. Mohl si díky tomu dovolit bydlet v prvorepublikové vile, jakých v téhle pražské čtvrti nezůstalo mnoho. Měla dokonce vlastní zahrádku. Dokonale zarostlou. Emeritní komisař si sice vydržoval armádu pečovatelek a ošetřovatelek, ale zahradníka nechtěl. Miloval tu zaplevelenou džungli, ve které se proháněla armáda koček po nocích se toulající celou čtvrtí. Místní je milovali taky a nosili jim různé pamlsky. Hlavní důvod jejich obliby spočíval v tom, že kočky si jako jediné dokázaly poradit s vlnou přemnožených potkanů, která Prahu trápila už od podzimu. Havěť z kanálu za ty roky života s lidmi zmutovala a stala se odolnou vůči všem možným jedům. Lovili se tak jen do rozličných pastí a s pomocí smeček teriérů. Ani to ale nestačilo, a ti zmetci se dostali naprosto všude. Tedy až na široké okolí domu Aloise Václava.

Vyťukal jsem vstupní kód u branky a bzučák mě pustil dovnitř. Branku jsem zavřel a vyrazil k masivním dřevěným dveřím. Nahoře vypadaly nedávno natřené, ale dole už je kočky stihly poškrábat.

„Mňau?“ podíval se na mě černý kocour. Myslím, že jsem si ho pamatoval od minule, ale snažit se vyznat ve zdejší smečce nebo si vytvářet vztah k jednotlivým exemplářům bylo víceméně zbytečné. Kočky se stejně zběsile množily, jako umíraly, ať už pod koly aut, nebo ve válce s potkany, či se prostě vydaly někam na výpravu, ze které se vrátily za pár let.

Zazvonil jsem, a když se na kameře rozsvítilo červené světýlko, zamával jsem do ní čínským vínem.

Dveře zabzučely a otevřely se. Rychle jsem jimi proklouzl a zase je zavřel. Kočky dovnitř nesměly.

* * *

Starý pán seděl v houpacím křesle a poslouchal z přehrávače četbu nějaké knihy. Pokuřoval přitom fajfku, jejíž modrý kouř voněl po třešních. Postavil jsem na stůl před něj švestkové víno. Pokýval spokojeně hlavou a pokynul směrem k prosklené vitríně, kde se ukrývaly baterie skleniček a štamprlí. Vytáhl jsem dvě větší a nalil jemu i sobě. Aniž by vstal z křesla, natáhl se po sklence, přivoněl a pak jsme si ťukli a vypili každý svého panáka až do dna.

„Za mých časů se dělávaly lepší,“ zamumlal.

„Za vašich časů bylo lepší všechno,“ usmál jsem se a dolil oba panáky.

Alois Václav vypadal na svůj věk skvěle. Dožít se stovky už nebylo výjimečné. Lidé běžně pracovali do osmdesáti či devadesáti let a umírali kolem sto dvaceti, ale emeritní komisař vypadal maximálně na sedmdesát. Předpokládal jsem, že za to mohlo vylepšení, které jako člen OBVT podstoupil. Alespoň při náboru do jednotky nám slibovali, že i stárnutí pro nás bude o něco příjemnější než pro běžné smrtelníky.

Co ale implantáty nikdy zastavit nedokázaly, bylo stárnutí duševní. Tělo mohlo fungovat jako před třiceti lety, ale duše byla stará a unavená. Václav se tím ani netajil. Proto tenkrát položil svou funkci a stáhl se do ústraní.

„Co nového v OBVT, starší inspektore?“ zeptal se stejně jako vždycky, když jsem k němu dorazil.

„Nic moc. Měli jsme teď problémy s jedním starým případem. Říkáme mu Spider. Zmizel nám před dvěma lety na Ukrajině a vrátil se zatraceně vylepšený. Málem jsme ho nedostali. Umřeli přitom dva moji lidé.“

„Na Ukrajině že by měli tak pokročilou vylepšovací technologii? To se mi nezdá,“ zakroutil hlavou emeritní komisař.

„To mně právě taky ne. Nejspíš mu to udělali někde v Číně. Když máte dost peněz, udělají z vás v Číně klidně i slona s implantovaným opravdovým chobotem,“ prohlásil jsem a napil se vína. Tentokrát už jsem ho do sebe nevyklopil celé.

Z kapsy jsem vytáhl cigarety a jednu si zapálil. Můj protějšek mezitím pořád bafal z dýmky. Takhle vlastně naše rozmluvy probíhaly vždycky. Nikam jsme nespěchali, klidně jsme i pět minut v kuse mlčeli a třídili si myšlenky.

„Řeším takový teoretický problém,“ nadhodil jsem.

„Ano?“

„Představte si, že byste měl v Bažině vězně, který je odsouzený k dekonstrukci. Vy byste ale potřeboval, aby restartovaný nebyl, a chtěl byste ho dostat na svobodu. Jak byste to provedl?“

Emeritní komisař se na mě zkoumavě podíval a pak mocně potáhl z dýmky a vší silou vypustil kouř proti stropu. Obláček do něj po chvíli narazil a rozběhl se na všechny strany.

„To není možné,“ zavrtěl nakonec hlavou. „Celý systém funguje na jasně definovaných příkazech. Pokud pošlete vylepšeného na oddělení B7 a zadáte příkaz k dekonstrukci, nesmí opustit oddělení, dokud dekonstrukce neproběhne. Oni pak do soudního systému zadají informaci, že Vylepšený už není Vylepšený, a pak jej můžete převézt do normální věznice. Dřív ani náhodou. Vždy dáte jasný příkaz konkrétnímu oddělení a to jej splní. Zda to splní, kontroluje zase to oddělení nebo policejní orgán, kterému jej dané oddělení předává. Je to dost ohavná byrokracie, mladíku, ale funguje bezchybně,“ dokončil svůj proslov Alois Václav.

Na jednu stranu mě potěšilo, že mi konečně někdo řekl i jinak než starouši, ale jinak to nebylo úplně to, v co jsem doufal.

„Každý systém ale musí mít nějaké slabé místo, ne?“

Emeritní komisař pokýval neurčitě hlavou.

„Kdybych byl pořád ještě komisař, možná bych to vaše zadání dokázal splnit. Komisař totiž může změnit automatické rozkazy. Musí o tom ale být záznam v kontrolním podsystému, který jde rovnou na policejní prezidium. Tam by to odhalili. Dřív nebo později,“ dodal a vypil svého panáka.

Dolil jsem si dalšího do sklenice a típl cigaretu do popelníku. Vypadalo to, že jsem si udělal výlet úplně zbytečně. Chvíli jsme klábosili o válce na Kavkaze, když mi pípnul náramek. Psala mi Vrána: Co je Černá orchidej?

„Černá orchidej?“ zamyslel jsem se nahlas.

„Černá orchidej?“ zopakoval překvapeně emeritní komisař.

Podíval jsem se na něj. Vypadal, jako by místo mě viděl před sebou ducha.

„Vy tušíte, oč se jedná?“

Zavrtěl hlavou. Mnohem rychleji a víc zběsile, než by si skutečná neznalost zasloužila.

Chvíli jsme na sebe jenom tak divně koukali.

„Vy víte, oč se jedná,“ uhodil jsem na něj.

Zase zavrtěl hlavou.

„Ne, nevím a vy taky ne. A jestli se máte rád, tak po tom ani nebudete pátrat. A děkuji za návštěvu. Teď ale odejděte.“

Vyhrkl to ze sebe jako kulomet.

„Ale komisaři, zatraceně. Potřebuji to vědět.“

„Nepotřebujete. A jak jsem říkal, vůbec nevím, o čem mluvíte. Běžte už, prosím,“ zopakoval důrazně.

Naštvaně jsem ze stolu sbalil cigára, po cestě přes zahradu odsunul černého kocoura, který se o mě chtěl otírat, a zavolal Vráně.

* * *

„Co je Černá orchidej?“

„Nevím,“ odpověděla.

„Tak proč ses mě na to ptala?“

„Vrať se do Krysí díry a všechno ti vysvětlím.“

Bouchač

V Krysí díře to žilo víc, než mi bylo milé. Nejen že jsem dole narazil na uklízecí četu z barmanů a pomocného personálu, ale ve Fíkusově podkroví se nacházela celá parta. Přede mnou ještě dorazili Gord, Mort i Zevla. Bráchové na mě radostně zamávali, zatímco rusovláska mě okázale ignorovala. Všichni seděli na pytlích okolo obří obrazovky.

Podíval jsem se přísně na Vránu a naznačil, že si s ní potřebuji promluvit bokem od ostatních.

„Zbláznila ses? Vždyť po mně jde policie. Čím víc lidí to ví, tím hůř. Co když se někde prokecnou?“

„Neprokecnou. Držíme spolu basu. Všichni. Fakt. Navíc Gorda a Morta jsme potřebovali.“

„A Zevlu?“

„Zevla všude chodí s nima,“ pokrčila rameny a dodala: „Sušenku?“

Vzal jsem si vztekle dvě čokoládové z misky na baru a posadil se na poslední volný sedací pytel u obrazovky.

„Nebylo to vůbec snadný, pane eM,“ usmál se na mě vítězně Gord. Vždycky mi říkal pan eM. Mlejnek pro něj asi nebylo dostatečně cool.

„Ten záznam byl dálkově vymazaný a celá paměť zavirovaná. Taky dálkově. Byla to pěkná šleha, to vám rzeknu. Něco takovýho nemají ani izraelský hackerzi,“ pokračoval Fíkus.

„Ale my jsme lepší než izraelský hackeři, že jo,“ vzal si slovo Mort a všichni čtyři se na sebe pyšně zašklebili. Jen Zevla se dívala do stropu. Nejspíš byla z celé party jediná, kdo nebyl IT pozitivní.

Musel jsem se vrátit pro misku sušenek, protože jinak bych jim asi všem dal na zadek za to vychloubání a napínání mých nervů až k prasknutí. Vráně konečně došlo, že mě už nemají dráždit.

„Zkrátka a dobře, ten záznam se nám podařilo za pomoci pár lidí v Tokiu a v Sydney obnovit, ale není moc kvalitní,“ pokrčila rameny a luska prsty. Obrazovka zapraskala a objevil se na ní černobílý záznam ze zaměřovací optiky Aleny Svobodové. Poznal jsem to snadno. Jednak v levém dolním rohu bylo uvedeno její jméno a hodnost a také logo OBVT a jednak jsem na tom záběru spatřil Spidera, jak si v klidu mašíruje k Pražské interkontinentální bance. Svobodová ho pořád držela v zaměřovači. Opatrně ale kroužila optikou okolo něj, aby zahlédla i jeho blízké okolí. Obraz na chvíli vypadl, ale pak se zase objevil. Spider pokývl bradou k někomu vedle něj. Optika se posunula tím směrem a zaměřila vysokou štíhlou černošku se stříbrnými vlasy. Takhle detailně vypadala mnohem starší, než jsem si myslel. Tělo měla na třicet, ale v obličeji spoustu vrásek, jako by jí táhlo na sedmdesát minimálně.

Někdy v tuhle chvíli mě Svobodová varovala, že tam Spider není sám, a já jí nařídil její obličej vyfotit a poslat k identifikaci do databáze.

Cvak.

Obraz se na chvíli zastavil, jak splnila můj rozkaz. O pár sekund později přišlo z databáze hlášení: „Okamžitě ukončit sledování. Kód Černá orchidej“ a pak obraz zmizel úplně.

„V tuhle chvíli přišel ten mazací příkaz,“ vysvětlil celkem zbytečně Mort.

„Můžete zjistit, kdo ho poslal?“ zeptal jsem se.

„Ne kdo, ale co. Takhle rychle by žádný člověk nemohl reagovat. Šlo o automatický przíkaz,“ řekl Fíkus.

„Takže někdo už to měl všechno připravené?“

Reuel Finkenstein zavrtěl hlavou. „Reakci spustil obličej té ženy. V okamžiku, kdy vaše kolegyně poslala její obličej s przíkazem k identifikaci, vyslal systém obrannou reakci. Ta musí být někde hluboko v jeho kódu.“

Zapálil jsem si cigaretu a pak hodil balíček Vráně.

„Zkusili jsme obličej té ženy vyhledat na internetu. Nikde není. Jako by neexistovala, což je divné, protože dneska se na internetu dřív nebo později ocitne každý,“ prohlásila Vrána a zakuckala se, jak při tom mluvení potáhla z cigarety.

„To znamená jediný, pane eM. Stejně jako je nasazená bezpečnostní pojistka v systému OBVT, má někdo na netu vyhledávací program, a jakmile se tam objeví obličej té ženy, je okamžitě vymazán,“ řekl Gord a křenil se přitom na svého bratra, jako by mi oznamoval, že vyhrál v loterii.

„Jenže my jsme Gord a Mort, že jo,“ dodal pyšně.

„To já vím, kluci, že jste Gord a Mort, ale co to má společného s tím, že vím úplně stejný hovno jako na začátku, protože si ta mrcha dává zatracený pozor, aby nikdo nevěděl, že existuje?“

„Společnýho to má to, pane eM, že na nás si nikdo jen tak nepřijde. Je totiž jedna databáze, kde se dost blbě maže, a to je databáze tištěných novin. Projeli jsem ji vyhledávačem obličejů a my tu dámu, kterou jsme si pracovně nazvali Černá orchidej, našli.“

Vzal jsem poloprázdnou misku a podal ji asijským bratřím.

„Za to si zasloužíte sušenky, hoši, a teď už mě přestaňte napínat a ukažte mi ten článek.“

Na obrazovce vyskočila zvětšená druhá strana Lidových novin, jedněch z posledních tištěných deníků, co jsem si pamatoval. Zrušili je někdy před deseti lety. Tenhle článek byl ale starý dvacet let. Pojednával o otevření Bažiny, tedy Věznice se zvláštní ostrahou pro vylepšené zločince, kde jsem se teď měl nalézat na oddělení R7.

Stál tam komisař Alois Václav v nažehleném fešáckém saku, po jeho boku tehdejší ministr vnitra, vlevo pár poslanců, včetně dnešní premiérky, a mezi nějakými lidmi ve slavnostních uniformách OBVT se tyčila černoška v decentním tmavém kostýmku. Moc se za ty roky nezměnila.

* * *

O pět minut později jsem se řítil na motorce zpět do Horních Počernic. Musel jsem se zatraceně krotit, abych dodržoval předepsanou rychlost. To poslední, co jsem teď potřeboval, bylo, aby mě zastavila dopravní hlídka. Hlavou mi vířila jediná myšlenka: Černá orchidej. Mohlo jít skutečně o krycí jméno té ženy? A co byla zač? Před dvaceti lety se pohybovala okolo politické smetánky a důstojníků OBVT a teď vykrádá se Spiderem banky? Ať už je to jakkoliv, Alois Václav o ní něco ví. Zatraceně moc dobře o ní ví a já nedám pokoj, dokud mi neodpoví.

* * *

Když jsem dorazil k vile, začalo se venku smrákat. V téhle části města ale bylo světla dost. Způsobovaly ho plameny, které šlehaly z prvního patra domu vysloužilého komisaře.

* * *

Motorku jsem zaparkoval u hasičského auta. Zatím tu bylo jediné. Hoši v tmavě modrých uniformách předváděli dokonalou ukázku profesionální sehranosti.

„Policie!“ vykřiknul jsem na prvního, který se mi dostal pod ruku. Zrovna rozmotával hadice. Pokynul hlavou, že mě vnímá, ale dál se věnoval přípravě na hašení požáru.

„Zůstal tam někdo vevnitř? Žil tam takový stařík.“

„Nikoho takového jsem tu neviděl. Zavolali nás sousedi,“ odvětil a rozběhl se i s hadicí k domu.

„Kurva drát,“ zaklel jsem, položil helmu na motorku a rozběhl se do domu.

„Chlape, neblbni, udusíš se kouřem!“ řval na mě hasič.

Ignoroval jsem ho.

* * *

Kočky ze zahrady už dávno zmizely. Měly rozum. Na rozdíl ode mě. Doběhl jsem ke dveřím a zkusil je otevřít. Zamčeno.

Vytáhl jsem spartana a třikrát vystřelil do zámku. Kulky prošly skrz. Zkontroloval jsem zdemolovaný zámek a zkusil dveře vykopnout. Rezignovaly na čtvrtý pokus.

Než jsem vběhl dovnitř, pořádně jsem se nadechl. Přitom se na mě snesla sprška vody. Hasiči pochopili, že tam vlítnu tak jako tak, proto mě alespoň celého zmáčeli, abych měl větší šanci. Poděkoval bych jim, ale už jsem měl zadržený dech a nechtěl ztrácet ani pikosekundu.

* * *

Ohnisko požáru se naštěstí nacházelo v bočním traktu domu. Tady bylo jen plno kouře. Vyběhl jsem po schodech do místnosti s houpacím křeslem. Na stole před ním ležela prázdná láhev čínského švestkového vína. Komisař ani jeho dýmka nikde.

Vrazil jsem do kuchyně a následně do ložnice, kterou ze tří stran obepínaly police plné knih. Starý pán byl fanda papírové literatury. Jediná skříň s oblečením dokořán, šuplíky pozotvírané. Někdo z nich rychle bral oblečení. Emeritní komisař nikde.

Naštěstí tady nebylo tolik kouře jako ve zbytku domu. Pořádně jsem se nadechl a vyrazil zpět. Proběhl jsem kuchyní, ale v pokoji, kde Alois Václav přijímal návštěvy, už se objevil oheň. Šířil se zatraceně rychle. Moje ústupová cesta byla odříznutá.

* * *

Docházel mi dech. Dopředu jsem nemohl, zpátky nechtěl. Oheň by mě dřív nebo později dostihl až na střechu. Vzal jsem houpací křeslo a praštil s ním do okna. Akorát se odpružilo. Přežilo ono i okno.

„Sakra, nesmím být tak melodramatický,“ vynadal jsem si v duchu a okno prostě otevřel dokořán.

Požáru to udělalo ohromnou radost. Konečně dostal pořádný tah. Plameny vyrostly o metr. Já se ale mohl pořádně nadechnout a pak jsem skočil. Ty čtyři metry mě nemohly rozházet.

* * *

Dopadl jsem parádním parakotoulem doprostřed misek s kočičím žrádlem. Jedinou úhonu, které jsem došel, představovalo rozbití mobilního náramku. Při dopadu narazil na vykachlíčkovanou zem a praskl. Zaklel jsem a rozběhl se zpět k hasičům. Potřeboval jsem odsud zmizet dřív, než se objeví policie.

* * *

K hasičům, kteří útočili na dům z několika stran proudy vody, se přidali i majáky, které probleskovaly okolím, se už přidaly i majáky zaparkovaných policejních aut. Co se světelných efektů týče, hotová diskotéka.

„Héj, to je ten chlap, co vběhnul dovnitř!“ zařval můj starý známý hasič.

Nebylo to na přivítanou. Vypadal pěkně naštvaně a jeho upozornění mířilo k hloučku policistů, kteří radostí nadskočili, že se tu našla práce i pro ně. Nejdřív jsem přemýšlel, proč mi připadají tak zvláštní, ale pak mi došlo, že je to kvůli tomu, že mají na zádech samopaly. S takovou výzbrojí se k případu požáru vážně nejezdí. Utěšoval jsem se, že je třeba jen převeleli z nějaké vážnější akce, která nakonec nevyšla nebo už skončila.

„Šel jsem tam pro takové malé koťátko. Darovala mi ho moje babička. Mělo jenom jedno očičko. Bohužel uhořelo. Moc smutný příběh,“ spustil jsem směrem k policistům a rázně šel jejich středem ke své motorce. Hoši v uniformách na mě jenom konsternovaně civěli. Nikdo přece není hrubý na chlapa, co mu umřelo jednooké koťátko, no ne?

„Jestli dovolíte, nechte mi chvíli, abych se mohl vyplakat. Ten oheň mi vysušil mé předchozí slzy,“ pokračoval jsem a sedl si přitom na motorku.

„Hele, ale jako nikam neodjížděj,“ vzpamatoval se konečně jeden z policistů. Nikdo z nich se ale neměl k tomu, aby mě zajistil. Jejich mozky nějak nedokázaly analyzovat situaci. Podle všeho šlo v mém případě o magora, co vběhl do hořícího baráku a zase z něj vyskočil kvůli kotěti. Takovým lidem se preventivně pouta nenasazují, spíš se hledá číslo na policejního psychiatra.

Celkem zvládnutou situaci ale změnil známý hromový hlas.

„Héj, chyťte ho! Je to zločinec na útěku!“ rozlehl se blikající tmou Bouchačův drsný baryton.

„Ty máš co mluvit, zmrde,“ povzdechl jsem si, ale to už mé prsty vyťukávaly bezpečnostní kód k nastartování motorky.

* * *

Teprve když jsem se rozjel mezi hasičskými auty, dovolil jsem si krátké ohlédnutí. Mezi konsternovanými policisty stál Bouchač v celé své velikosti, máchal naštvaně svými hrozivými prackami ve vzduchu a udílel jim rozkazy.

Sevřelo se mi vztekem hrdlo. Tohle by měl vidět komisař. Jeho při dekonstrukci zemřelý zločinec tu udílí rozkazy uniformované policii? Něco bylo zatraceně špatně.

Prokličkoval jsem mezi hasiči, novináři, běžnými čumily i auty, která musela zastavit kvůli zúžení vozovky, a konečně se dostal na volnou cestu. Znovu jsem přidal a řítil se po cestě rychlostí už kolem sto dvaceti kilometrů v hodině. Ale nebyl jsem sám. Za mnou blikaly dvě policejní motorky a také nějaké služební vozy.

* * *

Držel jsem se pořád na čtyřproudovce pražského druhého vnitřního okruhu. Sice si mě fotila jedna kamera za druhou, ale přes městkou část Kostelec jsem se mohl ze severní strany poměrně rychle dostat k přistěhovaleckým čtvrtím a jejich úzkým uličkám, ve kterých nestrašily policejní kamery. Ve jménu rychlosti jsem ale riskoval, že se někde po trase podaří mým drahým kolegům připravit zátaras. Z toho bych vážně neměl radost.

Znovu jsem přidal. Blížil jsem se ke dvěma stovkám a v duchu děkoval Vráně, že z téhle mašinky odstranila omezovač rychlosti, za což jsem jí před rokem pěkně vyčinil.

Kostelec bývala vesnice za starou Prahou. Zhruba v době, kdy mě otec donutil jít na vysokou, tu vláda nechala postavit několik administrativních mrakodrapů. K nim přibyly luxusní uzavřené komplexy, kam se přestěhovali úředníci a byznysmeni a za nimi sem přitáhla i centra zábavy pro bohaté. Kdo něco znamenal a nemohl lítat do práce vlastním vrtulníkem z Vysočiny, ten bydlel tady. Proto se tomu mezi lidmi také říkalo vládní čtvrť. Prosvištěl jsem zrovna kolem mrakodrapu ministerstva biozemědělství. Na obrovské reklamní tabuli umístěné v jeho přízemí mi mávala rodinka vietnamských ekozemědělců, kteří v Polabí pěstovali rýži na vývoz do Asie. „Radši než bych pěstoval GMO, prodám vlastní dceru do otroctví“ hlásal nápis pod videosekvencí.

* * *

Automobilový provoz všude okolo naštěstí pěkně váznul. Úředníci se stahovali těch pár bloků z práce domů, což zásadně nehodlali absolvovat ani pěšky, ani městskou hromadnou dopravou, takže vytvořili tradiční zácpu, a já se mohl o to snadněji proplétat mezi jejich vozidly.

Policejní pronásledovatele jsem párkrát ztratil, ale vždycky se mi znovu objevili za zády. Myslím teď hochy na motorkách. Auta neměla šanci. Předpokládal jsem, že pronásledovatelům pomáhá k mému znovunalezení operační středisko sledující kamery na hlavních tazích.

„Prásk, prásk!“ dva výstřely vyšly z chodníku po mé pravé straně. Stál tam policista a zkoušel mě sestřelit. Nejspíš nováček. Dostal echo, že tu pojedu, a chtěl si vysloužit ostruhy. Místo toho si ale spíš vyslouží civil. Nejen že by neměl střílet, když je kolem mě tolik byrokratů, tradičních opor společnosti, ale hlavně trefil reklamní tabuli. Dostala to dcerka zásadového zemědělce, tabule zablikala a čtvrtina jí zhasla.

Jsem moc předvídatelný, takových troubů už na mě nejspíš čeká víc, vynadal jsem si, ubral rychlost a zahnul do boční ulice. Málem mě přitom srazila tramvaj.

* * *

Nechal jsem za sebou cinkání naštvaného tramvajáka, kterému se nejspíš všichni cestující sesypali na jednu hromadu, a zahnul do další ulice. Nerad to přiznávám, ale ztratil jsem se.

* * *

Zase jsem zpomalil, abych mohl řídit jenom jednou rukou a druhou spustit GPS navigátor.

„Nacházíte se na ulici Güntera Verheugena,“ oznámila mi počítačovým hlasem navigace.

Jméno téhle ulice mi připadalo dost povědomé. Aby ne, když tu stálo ministerstvo vnitra.

Pryč, honem pryč, zpanikařil jsem a rozjel se na druhou stranu.

„Ratatatatatata!“ ozvalo se mi za zády. Hoši na motorkách mě dohnali a vypadalo to, že už mě nechtějí nechat utéct.

Stejně jako na hlavní cestě, i tady se motalo dost chodců na to, aby soudný policajt nevytahoval nic jiného než elektrickou stříkačku. Teď se lidé v panice buď vrhali na zem, nebo za kontejnery na sedm druhů tříděného odpadu. Někde v dálce se rozeřvalo dítě. Tohle nebylo dobré. Dva policajti porušující předpisy znamenali, že dostali jasný rozkaz mě eliminovat za každou cenu.

A když myslím eliminovat, tak to znamená zabít.

* * *

Dupl jsem na plyn, ale hoši už neměli v plánu mě ztratit. Další dávka ze samopalu navíc potrhala asfalt jenom asi půl metru ode mě. Zahnul jsem do úzké slepé uličky a udělal zběsilou otočku na místě, jak jsem v té rychlosti nemohl okamžitě zastavit. I tak pneumatiky naříkaly a úpěly jako moje bejvalka, když jsem jí schoval flašku s rumem.

Seskočil jsem z motorky a vytáhl z podpaží spartana.

„Vzzzzm,“ prosvištěl kolem první policista. Zkoušel zahnout do cesty, ale nevychytal rychlost. Navíc se samopalem v ruce se mu dost blbě kontrolovalo řízení. Mířil jsem mu na elektromotor. Jedna kulka prošla skrz a motor přestal fungovat. Druhá ho zasáhla do nohy. Otočil řidítka vlevo a díky setrvačnosti zmizel někde za obzorem po cestě, z níž jsem uhnul.

„Prásk!“ další výstřel už jsem směřoval k druhému policistovi. Tem měl víc rozumu než jeho kolega. Začal brzdit dřív a předpisově si najel do uličky přímo proti mně.

Nemířil jsem na něj, ale těsně vedle. Nechtěl jsem ani jednoho z nich zabít. Sakra, vždyť jsem byl pořád jeden z nich.

Stačilo mi ho jenom vyvést z míry, dezorientovat.

Podařilo se.

* * *

Policista ostře strhl řízení za svou pravou rukou a předvedl stejný manévr jako já před chvílí. On ale nechtěl zastavit. Otáčel se, aby se schoval za rohový dům. Už to ale nestihl. Rozběhl jsem se k němu, chytl ho v běhu za uniformu a strhl z motorky. Spadl tvrdě na cestu a neřízená motorka skončila s rachotem ve zdi.

Tvrdě jsem na něj dopadl a násilím ho otočil hlavou k zemi. Přitom jsem mu sebral samopal a odhodil ho asi dva metry od nás, aby nebyl v pokušení mě s ním zastřelit.

„Kdo byl ten tlusťoch, co mě tam u toho hořícího baráku identifikoval?“

Policista kvílel bolestí, jak jsem mu narazil pár kostí a svalů při tom přehozu „motorka – zem“, ale jinak mlčel.

„Kurva mluv. Nemám moc času. Buď mi řekneš, co je to za chlapa, nebo tě zabiju.“

Blafoval jsem, ale koneckonců, jak to on mohl vědět?

Pořád nic.

„Tak jo, umřeš jako hrdina. Doufám, že na tebe bude tvá matička hrdá a tvoje buchta ukojí žal s partou pákistánskejch gigolů,“ přitiskl jsem mu spartana s posledním nábojem ke spánku.

„Je to starší inspektor. Z OBVT.“

„Co? Kurva? Jak? Do prdele!“ řval jsem a rozrušením málem zmáčkl citlivou spoušť pistole po dědečkovi. Probrala mě celkem rychle krátká dávka ze samopalu, která zabušila do stěny nad námi.

„Odhoďte zbraň a vzdejte se. Jste zatčen.“

* * *

Policista ze druhé motorky sice klopýtal, jak z jeho nohy crčela krev, ale vynahrazoval to tím, že se opíral o roh protějšího domu, který mu dodával stabilitu. Byl to bez diskuse frajer, ale nějak jsem to teď nedokázal ocenit.

Tohle byla nepříjemná patová situace. Já ho nemůžu zastřelit, prostě nemůžu, a zároveň to poslední, co chci, je vzdát se. Takhle totiž skončím na R7 a nikdy se nedozvím pravdu o tom, kdo a proč zabil Vágnera a Svobodovou, a jak to, že oficiálně mrtví vylepšení zločinci mávají na uniformované hochy odznaky OBVT a běhají vesele po svobodě.

Musel jsem jednat. Rychle. Dřív než dorazí posily. Jedinou výhodu představoval fakt, že policisté nevěděli, že jsem hodný chlapec.

* * *

Zvedl jsem policistu ze země a zároveň s ním se sám postavil na nohy. Vedl jsem ho před sebou jako živý štít a pořád mu přitom držel pistoli u spánku.

„Odhoď ten samopal, nebo ho zabiju.“

Zraněný policista zarputile zavrtěl hlavou. Hrál o čas. Věděl, že kamarádi jsou na cestě. Já taky hrál o čas, ale trochu jinak: čím dřív odsud vypadnu, tím lépe. Vyrazil jsem proti němu ostrým krokem. Jeho kolegu jsem pořád držel před sebou, jako by byl kus hovězího visící na věšáku. Znovu jsem v duchu poděkoval všem daňovým poplatníkům, kteří zacvakali moje vylepšení.

„Ne! Stůj!“ protestoval samopalník, ale vystřelit nemohl, ani ustoupit. Sotva se držel na nohou.

Beze slova jsem k němu doběhl na metr a v jeden okamžik odhodil jeho kámoše a kopl ho do ruky se samopalem. Stiskl spoušť, ale pár kulek jen neškodně zabušilo do asfaltu.

Vytrhl jsem mu zbraň z ruky a rozběhl se od nich pryč. Po cestě jsem se shýbl pro druhý samopal a vytáhl z něj zásobník, který skončil v mé kapse. Kvílení nesčetného množství policejních sirén mi dodávalo rychlost a elán. A tak jsem o dvacet sekund později za pomoci navigace na své motorce už mířil směrem k širšímu centru města.

* * *

Bojem s policisty jsem sice získal samopal, který mi teď visel na zádech, ale ztratil obrovské množství času. Jen jsem se vymotal ze spleti uliček, které mi pomohly vyhnout se budově ministerstva vnitra, dohnalo mě první policejní auto. Mačkal jsem zrychlení a zběsile kličkoval mezi civilními automobily, abych se jim nedostal na mušku. Naštěstí, když se přidaly další tři houkající káry s nápisem POLICIE, jsem právě projížděl kolem budovy Halal úvěrové záložny. To znamenalo jediné: ocitl jsem se v sunnitské čtvrti. Tady už po mně jen tak nazdařbůh střílet nebudou. Sejmout v policejní honičce bělocha je v pohodě, ale muslima? To si každý policista třikrát rozmyslí, protože to znamená, že do pár hodin vzplane tak stovka aut po celé Praze a tahle oblíbená umělecká performace plná rozbitých výloh, demonstrací a hořících pneumatik neskončí dřív než za měsíc. Automobilový a sklenářský průmysl tyhle vlny nepokojů miloval, ale daňovým poplatníkům a díky tomu i politikům to kapku pilo krev.

Při první příležitosti jsem zahnul do boční uličky a pak do další a další. Chudinské čtvrti Prahy, mezi které patřily hlavně ty obývané přistěhovalci a také Romy, měly výhodu v tom, že tu jen málokdo respektoval takové nesmysly, jako jsou stavební předpisy. Příslušní úředníci navíc neměli chuť a už vůbec ne odvahu je tady vymáhat. Díky tomu se poměrně často na nějaký starý dům přilepil jeden či dva přístěnky a z ulice, kudy dřív jezdily ve dvou pruzích auta, se stala ulička, kudy stěží projela motorka. Během práce na etnickém oddělení jsem tyhle uličky prošel nesčetněkrát. Tady ale ještě nebyly, to až v samotném srdci čtvrti. Proto jsem měl pořád za zády policejní auta.

A nejen za zády.

* * *

Kličkování uličkami jsem v jednu chvíli příliš překombinoval, takže se dvěma autům podařilo mě z druhé strany předjet a zatarasit mi cestu. Další se mi hnaly v patách. Najednou jsem neměl kam odbočit.

Z jednoho auta přede mnou vylezl Bouchač. Div, že to auto vůbec mohlo jet tak rychle, když ho měli na zadní sedačce. Co bylo horší, z toho druhého vytancovala Krvavá Máří. Měla na sobě nezvykle decentní kostýmek, takže vypadala jako slušná žena ve středních letech a ne jako šílená vraždící šlapka, kterou ve skutečnosti byla. Auta vzadu mě dojížděla.

* * *

Zběsile jsem brzdil, abych nevpadl Máří s Bouchačem přímo do náruče, a zajel na chodník. Ani jsem nevypnul motor, rovnou jsem z motorky seskočil a vběhl do nejbližšího obchodu. Šlo o řeznictví. Halal, pochopitelně.

„Alláh je veliký, bratře,“ zařval jsem arabsky směrem k prodavači, jen co jsem tam vpadl. Dvě ženy v nikábech se na mě vyděšeně podívaly.

„Jsem bojovníkem Alláhovým. Jdou po mně bezvěrci,“ pokračoval jsem a ženy se přikrčily, jako by se chtěly udělat neviditelné.

Ne snad, že by v posledních letech měli radikálové v Evropě příliš velkou podporu, ale všichni si pamatovali, co dělali se svými souvěrci, kteří jim odmítli pomoci. A já byl navíc běloch. Každý věděl, že největší psychopati byli vždycky konvertovaní běloši. Poturčenec horší Turka, jak říkával děda.

„Mám na sobě bombu a odpálím se rovnou tady, pokud mi nepomůžeš utéct před těmi bezvěrci,“ zvedl jsem sázky nejvýš, jak to šlo, a vzal do ruky samopal, abych vypadal trochu víc džihádisticky.

Řezník se podíval přes výlohu svého obchodu, jak jeho krám obkličují policajti se superpadouchy v čele, a velmi rychle se rozhodl, že ještě není připravený na to, sejít se s Alláhem. Mávl na mě a vběhl do bočních dveří. Rozběhl jsem se za ním. Jedna z muslimek omdlela a svezla se na podlahu. Druhá ji zachytila v poslední chvíli a propukla v hysterický pláč.

* * *

Propletli jsme se malou místností, kde se porcovalo maso, a pak vlezli do chladicí místnosti. Na čele mi vyrazily krůpěje potu. Rozdíl mezi venkovní a vnitřní teplotou byl tak čtyřicet stupňů. Řezník dveře důkladně zajistil a pak vytáhl z kapsy klíče od druhých dveří umístěných zrcadlově na druhé straně.

„Buch!“ kovové dveře se zatřásly v základech, a dokonce se v nich objevila díra velikosti pěsti. Bouchačovy pěsti.

* * *

„Křesťanský šajtán, bratře. Musím rychle odsud,“ popohnal jsem ho.

Třásly se mu ruce, jak hledal ty správné klíče. Naštěstí jich ve svazku tolik neměl.

„Ratatatatatatata!“ místností se rozlétly desítky kulek. Ten bastard Bouchač už nepokračoval v rozbíjení dveří. Místo toho prostě strčil do díry samopal a spustil zběsilou palbu. Kulky létaly celou místností. Zakusovaly se do kusů hovězího, kozího i ovčího masa, které visely ze stropu. Trhaly je na cáry, které pak poletovaly po celé místnosti. Řezník padl na zem, zakryl si uši rukama a začal se modlit. Vzal jsem si ze země klíče, které mu tam upadly, a vrazil je do zámku. Trefil jsem hned na podruhé.

„Cvak, cvak.“

Dveře vedly do zadní uličky. Rychle jsem je zabouchl, zamknul a klíče nechal v zámku. Měl jsem v plánu zmizet, ale do cesty se mi postavila Krvavá Máří. Se dvěma policajty v zádech.

Namířil jsem na ně samopal a usmál se. Došlo mi, že Mařenka je v nevýhodě, protože před nimi nemůže vytáhnout své ostří. Ale to jsem příliš podcenil její bezskrupulóznost.

„Vžn, vžn,“ vyjela dvě úplně nová ostří z jejích rukou. Pár kapek krve se přitom rozstříklo všude okolo, včetně její tváře. Máří si olízla krev, která jí skončila na obličeji.

„Těším se, až ochutnám tvoji,“ řekla.

„Co to je? Co to má znamenat? Tohle je nelegální. Jak je to možný? Inspektorko?“ Hlasy patřily zmateným policistům. Velmi rychle jim došlo, že tady něco nehraje. Jenže Máří neměla v plánu se s nimi zdržovat. Otočila se a dvěma prudkými synchronizovanými pohyby jim oběma naráz vrazila ostří do břicha. Rychle je vytáhla a prvnímu usekla hlavu. Ta odpadla na zem a zakutálela se ke speciální popelnici na biologický odpad. Alespoň že to třídění brala holka vážně.

Druhý policista se držel za ránu na břiše, z úst mu bublala krev a vyděšeně třeštil oči.

„Do. Pr. De. Le,“ dostal jsem ze sebe ohromeně a spustil palbu ze samopalu.

* * *

Vystřílel jsem do ní celý zásobník. Máří se ani nesnažila uhýbat. Jenom si rukama zakrývala oči. Kulky do ní bušily a procházely jí skrz oblečení a kůži. Bohužel dál už ne. Bylo to jako střílet diabolkami do bukového špalku. Zdeformované olovo se od ní prostě odráželo a padalo na zem. Naštěstí jí nakonec kinetická energie podlomila nohy a srazila ji na zem.

„Cvak,“ oznámil samopal, že zásobník je prázdný.

„Buch!“ přihlásil se o slovo Bouchač, který se začal dobývat z mrazáku.

Otočil jsem se na patě a rozběhl se uličkou jako zajíc, který má v patách dva vlky.

* * *

Proběhl jsem okolo zadních traktů několika obchůdků a dostal se až na konec cesty. Bohužel jej netvořila zídka nebo plot, který by se dal přeskočit, jako tomu bylo odnepaměti v amerických filmech a seriálech, ale několikapatrový dům.

Vyměnil jsem zásobník v samopalu a ohlédl se. Oba běželi za mnou. Dělilo nás možná dvě stě metrů. Střílet po nich nemělo smysl. Zkusil jsem otevřít poslední dveře v uličce. Zamčeno.

„Ratatatatata,“ pomohl mi samopal, než mu došly náboje. V novém zásobníku jich moc nebylo. Otevřel jsem rozstřílené dveře, odhodil policejní zbraň na zem a vrazil dovnitř.

Nebylo to pro změnu řeznictví, ale prodejna textilu. Běžel jsem mezi regály plnými látek a oblečení všeho druhu. Přitom jsem z pouzdra znovu vytáhl spartana. Vězel v něm poslední náboj, ale to nebylo podstatné. Hlavní byl dojem, který zanechá chlap s bouchačkou v ruce. Málokdo má chuť jej zastavit a požadovat vysvětlení, proč je v místech, kde se zrovna převlíká dvacetiletá fešanda, která má na sobě jenom spodní prádlo.

„Áááááááááááá!“ řev mi proběhl celým tělem. Bylo to skoro tak strašné jako ten Fíkusův vynález.

„A to holka nevíš, kdo sem běží za mnou,“ pomyslel jsem si a doběhl konečně do samotného krámu. Tam stál vousatý chlápek s obuškem v ruce.

„Schovej to, Mohamede, jen tudy probíhám,“ řekl jsem mu arabsky a ukázal pistoli, aby věděl, že se se mnou nemá hádat, ani kdyby se Mohamed nejmenoval. Nejspíš ale jmenoval. Většinou to bylo tak půl na půl a podle zvídavého pohledu jsem se tentokrát trefil.

Než jsem se dostal ke dveřím vedoucím z obchodu, ozval se mi za zády znovu ten pištivý křik, tentokrát s větší intenzitou. Ono vidět Bouchače a Máří s ostřím vyjetým z rukou, to je zážitek na celý život.

* * *

Vyběhl jsem na ulici a zaradoval se. Ocitl jsem se sice na malém náměstíčku, ale to ústilo do nepřehledného mraveniště orientálního bazaru. Tady se jim ztratím.

„Mám vyhráno!“ zaradoval jsem se.

Radost neměla dlouhého trvání. Tříštící se sklo výkladu obchodu s oblečením oznámilo, že Bouchač to vzal zkratkou. Hora masa proletěla na prostranství před obchodem a dvěma kotouly se dostala do mé blízkosti. Střelil jsem ho do hlavy, ale nejspíš si toho ani nevšiml. Rozběhl jsem se s prázdnou pistolí v ruce vstříc bazaru, ale Bouchač byl rychlejší. Odrazil se od země a chytl mě za pravou nohu. Spadl jsem na zem.

Otočil jsem se a levačkou ho začal zběsile kopat do hlavy.

„Bratři, smilujte se. Jsem muslim jako vy. Je to křižácký šajtán, chce mě zabít za to, že jsem konvertoval k Mohamedově víře!“

Řval jsem jako o život a dával pozor, aby mi při kopání do jeho hlavy nechytl nohu do druhé ruky.

„Pomozte mi, bratři, je to křesťanský vrah muslimských dětí!“ pokračoval jsem ve řvaní a vzpomínal na všechny fráze a hlášky, které jsem se učil nazpaměť během výcvikového kurzu na etnickém oddělení. Když to fungovalo na řezníka, mohlo mi to pomoci i tady.

A taky že jo. Odkudsi přiletěl kámen a trefil Bouchače do těla. První vlaštovka, ale díky Bohu, vlastně Alláhu, za ni.

Přidal jsem trochu na křiku, protože dveřmi obchodu proběhla i Máří – ostří katan krvavé a oči zdrogované svou obvyklou dávkou.

„Zabij ho! Rychle,“ přikázal Bouchač.

Máří ten příkaz potěšil. „Chci vidět, jakou barvu mají tvoje játra. Víš, že různí lidé mají různé odstíny? Co myslíš, jakou máš ty?“ vycenila na mě zuby a vydala se ke mně.

Jenže mé bědující výkřiky mezitím padly na úrodnou půdu. Ozvalo se několik výkřiků Alláh akbar na povzbuzení a na mé pronásledovatele začalo pršet kamení v sympatickém množství. Ne snad, že by jim to mohlo nějak citelně ublížit, ale mně stačil zmatek. Alespoň malé odvedení pozornosti.

Kopl jsem znovu Bouchače do hlavy a podařilo se mi vysmeknout nohu z jeho sevření. Odvalil jsem se bokem. Zatraceně rychle jsem se odvalil, protože mi kolem těla zasvištělo ostří Krvavé Máří.

„Úá, úá, úá, úá,“ policejní sirény se rozléhaly celým prostorem, jak se sem konečně dostavila i kavalerie. Superpadouši z toho neměli moc velkou radost. Potřebovali to se mnou evidentně vyřídit rychle a beze svědků.

Rozběhl jsem se do volného prostoru, kde zastavovala policejní auta. Spartana jsem hodil někam mezi stánky. Bylo to jako vytrhnout si a zahodit vlastní srdce, ale život mi byl přednější. Při běhu jsem zvedl ruce nad hlavu a hnal se vstříc policistům.

„Vzdávám se! Vzdávám se!“ křičel jsem za výkřiků Alláh akbar a bušení kamenů do Bouchače s Máří.

Policistům jsem ale moc bezbranně nepřipadal. Vytáhli pistole a samopaly a mířili na mě.

Za mnou se hnali Máří s Bouchačem. Řekl bych, že byli pěkně naštvaní.

„Vzdejte se!“ zařval někdo z policistů. Jeho slova zanikla ve vrčení rotoru policejního vrtulníku, který se nám objevil nad hlavami.

„Schovej to ostří, ty krávo!“ ozval se za mnou Bouchač. To znamenalo jediné: Budu žít. Alespoň pro tuto chvíli.

„Vzdávám se!“ křikl jsem znovu a padl na kolena pořád s rukama nad hlavou. Bouchač mě alespoň zezadu kopl do ledvin a praštil se mnou o zem. Pak ale přiběhli nějací hoši v uniformách a nasadili mi pouta.

Muž s maskou

Pouta jsem dostal nejen na ruce, ale i na nohy. Pak mě svázali do kozelce a hodili na podlahu antonu. Do něj následně naklusalo osm hochů v neprůstřelných vestách, sedli si na lavice po stranách a mířili mi na hlavu odjištěnými samopaly. Nezbylo mi než nehybně ležet, dýchat co nejméně provokativně a modlit se, aby se na cestě nenacházelo moc výmolů a železničních přejezdů.

* * *

Z antonu mě vyhodili až na betonovém parkovišti uprostřed Věznice se zvláštní ostrahou pro vylepšené zločince.

„Bažino, jsem doma,“ oznámil jsem místu, kde se nacházelo nejen nejostřejší a nejbezpečnější vězení v celé střední Evropě, ale také základna OBVT.

Zůstal jsem ležet na místě, zatímco dveře antonu se zase zavřely a policejní vozidlo vyjelo vstříc hlavní bráně a pak zpět do města. Za chvíli ke mně dorazilo několik kolegů. Znal jsem je všechny, většinou šlo o mladší inspektory. Některé jsem i zaučoval.

Mlčeli. Dívali se na mě prázdným nechápavým pohledem. Mohla za ním být nenávist vůči muži, který pošpinil čest Lovců, stejně jako strach, že dřív nebo později se může na opačný břeh zákona vydat každý z nich, když to udělal i tak zkušený a uznávaný příslušník OBVT jako já, a tím pádem ani oni sami nejsou v bezpečí před pokušením a vnitřními démony. Možná obojí a třeba i další motivy, o kterých jsem teď nebyl schopný přemýšlet.

Chytli mě za všechny končetiny a jako loveckou trofej nesli dovnitř vězení.

„Hej, kluci, nestavíme se po cestě na zmrzku?“

Zkoušel jsem je vyprovokovat, aby mluvili. Zatraceně moc jsem chtěl, aby nějak reagovali, alespoň mi plivli do tváře. Zajímalo by mě, co si myslí, co jim o mně navykládali.

„Alespoň pistáciovou, no tak!“

Nic. Vůbec nic. Bariéru mlčení neprolomil ani zpěv státní hymny s povinnými evropskými dodatky. Byli vážně naštvaní.

Neodnesli mě do oddělení R7, ale do vazební části. To znamenalo, že oficiálně už jsem nebyl člen sboru podezřelý z psychických problémů a porušení předpisů, ale prostě zločinec.

* * *

Vazba měla jenom tři cely. V každé byla pouze matrace a díra v podlaze, která sloužila jako záchod. Nad ní trčel ze zdi kohoutek se studenou vodou. Superpadouši neměli nárok na komfort jako lidé uvěznění v běžných vězeních. Tady platila jiná pravidla. A také jiné bezpečnostní standardy. Mříže byly tlusté jako stehno supermodelky a vyrobené z prvotřídní speciální oceli. Cely tak byly spíš klecemi, protože se nacházely uprostřed místnosti a ocelové pruty zabíraly i podlahu. Sebetlustší zeď totiž nebyla tak odolná jako tahle ocel. Odsud by se nedostal ani Bouchač, a že se o to kdysi pokoušel. Navíc okolo cel byla rozestavěna křesla pro policisty, kteří na nich strážili čtyřiadvacet hodin denně s CZ-47E v rukou. Střílet směli podle uvážení. Někdy stačilo, že si vězeň prostě jenom hlasitě prdl. Většinou ale pálili, když se hodně nudili.

Všechny cely zely prázdnotou. Skončil jsem v té prostřední. Teprve v ní mi sundali pouta a odešli. Než to však udělali, naklusali na svá místa hoši z ostrahy v černých brýlích. Další bezpečnostní opatření. Vězeň nikdy netušil, jestli se na něj dívají, nebo ne.

* * *

Protáhl jsem si ztuhlé končetiny a vyrazil ke kohoutku. Umyl jsem si ruce, obličej a pořádně se napil. Po tom požáru a zběsilé honičce mi zatraceně vyschlo v krku.

„Jdu spát, tak ne abyste mě budili,“ oznámil jsem strážným. Beze slova do mě nejbližší z nich napálil jednu elektrickou.

Trošku jsem jim za hlasitého smíchu ostatních zatancoval na podlaze vydařený breakdance a slíbil si, že na tyhle hochy už žádné hlášky zkoušet nebudu. Pak jsem se vymočil, znovu napil a lehl si na matraci. Trochu smrděla, ale co by člověk chtěl. Hlavně, že už po mně nikdo nestřílel.

* * *

Probudil jsem se a všude vládla absolutní tma. Opatrně, abych nevyprovokoval strážné, jsem se posadil na matraci. Rozhlédl jsem se kolem, ale křesla pro ostrahu zely prázdnotou. Že by si hoši odskočili na cigáro?

„Starší inspektore?“

Elektronický hlas, který se ozval z rohu mé cely, mě vyděsil. Protřel jsem si oči a uviděl tam stát temný stín velikosti dospělého člověka. Zatraceně, byl to dospělý člověk, jen měl na sobě černý plášť s kapucí a na obličeji černou masku. Na krku měl podle všeho staré mluvítko pro lidi s postiženými hlasivkami. Proto ten hlas. Ať to byl kdokoliv, nechtěl, abych jej mohl jakkoliv identifikovat.

Vstal jsem, ale on udělal prudké gesto rukou jako znamení, abych se nehýbal.

„Důvod, proč jsem takto zamaskovaný, je, abyste mě nepoznal. Pokud se pokusíte odkrýt mou identitu, zastřelím vás.“

Takový argument musel vzít člověk v úvahu. Posadil jsem se do tureckého sedu.

„Kde jsou stráže?“

„Před půlhodinou proběhlo jejich střídání. Ti, co je měli vyměnit, o tom ale nevědí. Menší nesoulad v systému OBVT.“

Moc mě to nepřekvapilo. Náš skvělý počítačový systém, za který daňoví poplatníci utratili miliony eur, byl děravější než průměrný bývalý zákazník Krvavé Máří.

„Mám pro vás práci,“ řekl elektronický hlas.

Kupodivu jsem něco takového čekal. „Pokud nejde o orální sex nebo moravské lidové tance, jsem váš člověk.“

Koneckonců, co jsem mohl ztratit?

„Dostanu vás ven. Dám vám šanci najít ty, co vám tohle způsobili.“

„Ale,“ zakroutil jsem překvapeně hlavou. „Předpokládám, že vám jde o kód Černá orchidej.“

„Co víte o Černé orchideji?“ zeptal se hlas. Navzdory elektronickému zastření působil zvědavě a trochu překvapeně.

„Právě že nic. Vím, že je černá, není nejmladší a je to žena.“

Hlas se na chvíli odmlčel. Nejspíš pečlivě přemýšlel, co říct.

„Černá orchidej není žena. Černá orchidej je organizace. Využívá vylepšené zločince na špinavou práci. Oficiálně jsou mrtví, neexistují. Ve skutečnosti pracují pro Černou orchidej.“

Zavřel jsem zoufalstvím oči. Tohle alobalová čepička nezachrání. Vrána měla pravdu. Je to spiknutí.

„Kdo tu skupinu vede? Ta černoška? Jak může mít takovou moc, že o tom nikdo neví? Jak to, že má Bouchač průkaz OBVT? Jak to, že si hrají se systémem OBVT jako prvňák s legem? Proč o tom komisař nemá ani tušení? Kam zmizel Alois Václav? A kdo to na nás ušil v Pražské interkontinentální?“ vychrlil jsem ze sebe sotva polovinu toho, co jsem měl na srdci.

Maska pod kapucí jenom zamítavě zavrtěla hlavou.

„Příliš mnoho otázek a tak málo času, starší inspektore. Černá orchidej na vás poslala vylepšené zločince Marii Novákovou a Karla Peštu. Zbavte se jich. Tu ženu, o které jste se zmiňoval, z toho zatím vynechte.“

„To se lehce řekne, pane v masce, ale hůř udělá. Například teď jsem za mřížemi a nejspíš mě brzy restartují…“

„Jen pokud budete chtít,“ odvětil elektronický hlas. „Za mnou leží sportovní taška, ve které se nachází uniforma strážce a standardní černé brýle. Je tam i elektronický klíč a visačka s vaším obličejem. Vemte to východem C5. Tam jsou v tuhle chvíli samí nováčci, kteří vás osobně neznají. Máte na to přesně dvacet minut. V tašce se dále nachází mapa s malým klíčem. Až se na to místo vypravíte, čeká vás tam malé překvapení. Ve vnitřní kapse tašky je disk. Ta vaše negerská holčička už si s ním bude vědět rady.“

Ne, že bych tomu pánovi (nebo dámě?) od začátku třikrát věřil, ale po tom, co Vránu nazval „negerskou holčičkou“, si to u mě posral definitivně. Bohužel byl ale v tuhle chvíli moje jediná naděje.

„Chci víc informací,“ zaprotestoval jsem.

„A já chci, abyste udělal, co po vás chci já. Pak dostanete víc informací. Všechno má svůj čas. Čím víc toho budete vědět, tím to pro vás bude složitější. Hlavně nekontaktujte nikoho z OBVT. Je prolezlé lidmi z Černé orchideje, stejně jako standardní policejní složky. Uspět může jenom osamělý lovec a to jste vy.“

Přemýšlel jsem, co by se asi stalo, kdybych vyskočil, srazil ho k zemi a strhnul mu tu masku. Ale dřív, než jsem se stačil rozhodnout pro takovou akci, vyrazil pryč z mé cely.

„A teď zavřete oči, odcházím,“ řekl a rázně chytnul za dveře z mříží. Byly odemčené.

Ta jeho hláška mi zněla dost nepatřičně. Jako bych to slyšel v nějakém starém filmu.

Hodně starém.

* * *

Za pár sekund postava zmizela a já se vrhnul na tašku. Strážní uniforma tam skutečně ležela, poskládaná a vonící novotou. K tomu čepice, elektronický klíč a visačka. Někdo ji vytvořil z mé fotky v databázi OBVT. Rychle jsem se oblékl, nasadil si černé brýle a opustil celu. Stýskat se mi nebude.

* * *

S taškou na rameni jsem rázným krokem vyrazil k exitu C5. Šlo o jeden ze tří služebních východů pro stráže. Jako člen OBVT jsem ho nikdy nepoužíval, ale v Bažině jsem se orientoval dokonale. Stejně dokonale fungoval i elektronický klíč. Žádné dveře mu nezůstaly uzavřeny. Posunul jsem si čepici ledabyle vlevo a vykračoval si rázným, ale rozhodně ne moc rychlým krokem, abych se zbytečně nezastavoval, když jsem se potřeboval zorientovat ve spleti chodeb. Před hochy na vrátnici jsem každopádně musel působit, že tudy chodím denně. Stáli tam tři. Mladé obličeje, frajerské držení těla a nejméně jeden z nich voněl drahou kolínskou. Práce v base jim ještě nestačila podrýt sebevědomí, hrdost a chuť do života. Opravdu nováčci. O něčem vedli dost živou debatu. Když jsem přišel blíž, zjistil jsem, že o mně.

„Prej bral úplatky, tak ho zabásli.“

„Já jsem slyšel, že mu normálně jeblo. Moc práce, stres a tak. Až se já dostanu k OBVT a vylepší mě, určitě to zvládnu.“

„No jo, měli by mít kvalitnější psychotesty,“ dodal třetí, aby nezůstal v debatě úplně pozadu.

Došel jsem na jejich úroveň a ledabyle mávnul rukou na pozdrav.

„Jdeš z vazby?“ oslovil mě nejhubenější z mládenců. Myslím, že to byl ten, co nejvíc voněl.

„Jojo,“ zamrmlal jsem.

„Byl jsi u Mlejnka? Fakt se zbláznil?“ dotíral hubeňour.

Sakra, fakt jsem se s nimi nechtěl vybavovat. Čepice a černé brýle nejsou až tak brilantní maskování. Jak se na mě zadívají pořádně a trochu zapřemýšlí, budu v průšvihu.

„Jo, byl, a jo, je to magor. Slintá a mele nesmysly o zmrzlině. A teď, když dovolíte, moje stará si koupila nový rajcovní spodní prádlo, tak bych rád vypadl z týhle díry,“ nahodil jsem drsňácký výraz. Chybělo mi už jen stéblo trávy ležérně se pohupující v koutku úst. Hubeňour uctivě couvl a natáhl ruku pro můj elektronický klíč. Vsunul ho pak do malé škvírky, kterou propadnul dovnitř a zelené světýlko oznámilo, že je vše v pořádku a já mám opravdu po šichtě. Další z mládenců na to vsunul svou kartu do čtečky a otevřel mi východ C5.

* * *

Svoboda, voňavá svoboda. Připadal jsem si, jako bych za mřížemi Bažiny strávil několik let, ne pár hodin. Pro jistotu jsem popošel pár desítek metrů, abych se ztratil z dohledu kohokoliv, kdo se motal okolo Bažiny, a pak jsem se začal prohrabovat taškou. Našel jsem tam i mobilní náramek.

„Moc snadné,“ zakroutil jsem hlavou a hodil ho obloukem do koše. Jestli v něm není sledovací zařízení, říkejte mi Meier.

Naštěstí tam byla i nějaká eura. Pár tisíc.

„Tady má někdo neomezený rozpočet,“ pokýval jsem spokojeně hlavou. Do kapes jsem si vzal mapku s klíčkem a diskem. Na dně tašky ležela maska s otvorem na oči. Podobala se té, co měl můj host v cele, jenže byla bílá. A na pravé tváři měla namalovanou černou květinu. Vypadala pěkně bytelně. Vzadu měla pevnou pružnou gumu, takže se dala snadno nasadit. Chvíli jsem váhal, ale pak jsem se rozhodl si ji nechat. Zbytek tašky jsem narval do koše. Jestli v ní někde není další sledovací zařízení, říkejte mi Hermann Göring.

Obešel jsem ještě jeden blok domů a pak mávnul na taxík. Zastavila mi taxikářka. Mohla mít tak šedesát a vypadala trošku jako Jabba Hutt. I tak smrděla. Podle všeho si dala něco s česnekem z indického fast foodu a podstatná část z toho jí ukápla na podlahu i oblečení. Nejspíš tak před týdnem a nyní si ty zbytky budovaly vlastní civilizaci, která měla komunikaci postavenou na zápachu.

Navzdory tomu jsem naskočil na zadní sedadlo a doširoka otevřel okénko. Šlo to ztuha.

„Kampak?“ zeptala se.

Vyndal jsem z kapsy mapku.

„Slánská.“

„Slánská v Motole, v Dejvicích nebo v Novém Karlíně?“

Podíval jsem se pořádně na mapku.

„Nový Karlín.“

„To bude drahý.“

„To buďte ráda,“ odpálkoval jsem ji a doufal, že už nebude dál mluvit. Měl jsem pocit, že čím víc mluví, tím hůř to v autě páchne.

* * *

Hodil jsem jí na sedadlo spolujezdce padesátieurovku a zmizel dřív, než se zmohla na slova díků. Tedy pokud by se vůbec zmohla. Na určené místo jsem musel ujít ještě asi tři sta metrů. Nechtěl jsem se nechat vyhodit přímo tam, kde mapka ukazovala.

Slánská ulice se táhla několik kilometrů. Protínala Nový Karlín a Benešovu čtvrť. Šlo více méně o přívětivé části Prahy. Prošel jsem podél několika nájemních věžáků a dorazil k obrovské administrativní budově. Žádné další instrukce jsem nedostal, tak jsem suverénně napochodoval dovnitř na recepci. Seděla tam znuděná ani ne dvacetiletá holka s modrým přelivem na hlavě a něco louskala v tabletu.

Beze slova jsem jí ukázal svůj klíč.

„Jasný, v pohodě,“ odmávla mě a dál se věnovala čtení.

„Ehm.“

„No?“ zvedla oči od tabletu. Spatřil jsem na displeji písmenka, takže byla nejspíš zažraná do románu.

„Jdu něco vyzvednout kámošovi, ještě jsem tu nebyl.“

Podívala se na klíč, kde bylo vyražené číslo 456.

„Čtvrtý patro, ne asi?“ potřásla opovržlivě bradou a vrátila se ke čtení.

Vzal jsem to pěšky po schodech.

* * *

Čtvrté patro bylo plné dveří, jedny vedle druhých. Podle všeho šlo o malé kanceláře. Každé dveře měly nahoře černě vyražené číslo.

„Čtyři sta padesát šest,“ zašeptal jsem a vrazil klíč do zámku.

„U všech superpadouchů…,“ povzdechl jsem si, když světlo ze zářivek osvětlilo podlouhlou místnost.

* * *

Ať už se za maskou skrýval kdokoliv, zatraceně moc dobře věděl, co platí na superpadouchy, a také měl lepší zdroje než celé OBVT. Bylo tu všechno, po čem srdce Lovce mohlo kdy toužit a rozpočet sboru mu to nedovolil: několik exemplářů P-100, výkonnější a lehčí verze našich P-90, ultratenká neprůstřelná vesta, boty s nanoocelovou podrážkou a špičkou, ve kterých mohl člověk chodit po žhavé lávě a pak nakopat zadek každému, kdo se na něj křivě podíval, a nohy byly stále jako v bavlnce (reklamní slogan výrobce), pět kousků CZ-47E i s náhradními zásobníky, dvě odstřelovací pušky Brno 2040, které používala Alena Svobodová, a nakonec něco, o čem jsme snili, ale nikdy to nedostali – zerstörer. Česky bych to klidně přeložil jako trhač. Na první pohled by si to člověk mohl splést s pravěkým českým škorpionem. Vypadalo to tak. Jenže tohle nebyl samopal. Vystřelovalo to malé kuličky. Jakmile do něčeho narazily, vysunuly se z nich ostré bodce, které je přichytily k cíly. Ani ne o dvě sekundy později kuličky vybouchly. Exploze byla úzce směřována do místa, kde se granát přichytil. Daly se tím bezpečně otevírat pancéřové dveře i tanky. Zerstörer neměl měnitelné zásobníky. Pět kuliček se do něj muselo naládovat po jedné. Na černém trhu měla zbraň větší cenu než v sunnitské čtvrti deset blonďatých panen přivezených z Norska.

Kromě jednoho exempláře CZ-47E jsem tu zatím všechno nechal, přidal jsem na jeden z regálů i tu divnou masku, pečlivě za sebou zamknul dveře a vyrazil pryč. Slečna na recepci si mě ani nevšimla.

O hodinu později jsem už bušil na dveře Krysí díry.

Lovec

Vrána se mi vrhla kolem krku a nechtěla se pustit, ani když jsem ji o to třikrát poprosil.

„Jsem myslela, že je po tobě. Jsem myslela, že tě zavřou do blázince, jak jsi říkal. Jsem myslela, že už tě nikdy neuvidím…“ Mlela jako buddhistický modlitební mlýnek páté přes deváté a vypadalo to, že nemá v plánu mě ze sevření hned tak pustit.

Radostně vypadal dokonce i mladý Finkenstein. Jenom Zevla seděla unaveně na gauči a protírala si oči. Nejspíš už všichni spali a můj návrat je probudil.

Po asi deseti minutách vřelého objímání jsem se Vrány konečně zbavil. Potřeboval jsem sprchu a spánek. Ideálně v tomhle pořadí. Toužil jsem smít ze sebe zápach vězení. Hlavně té matrace. Při představě, že jsem se třeba válel v pradávném potu Krvavé Máří… brrrrr. Než jsem se vypravil do koupelny, předal jsem Vráně disk.

„Vůbec nevím, co tam je, ale prý nám to pomůže. Ráno ti vysvětlím zbytek,“ řekl jsem a zmizel do koupelny.

Strávil jsem tam asi dvacet minut a pak se konečně vypravil do pokoje pro hosty. Už už jsem usínal, když se otevřely dveře a dovnitř napochodovala Zevla. Měla na sobě jenom tričko a jinak nic. Ta holka se vážně moc nestyděla.

„Nemůžu usnout,“ prohlásila naštvaně.

Nejraději bych jí vysvětlil, že já už málem usnul, kdyby sem nevtrhla, ale po tom, co jsem ji podvedl s tím akvárkem, jsem ji nechtěl víc štvát.

„Jak to?“ zeptal jsem se místo toho zdvořile.

„Vrána s Fíkusem oslavují tvůj návrat a v obýváku je to pěkně slyšet,“ povzdechla si a dodala: „Z Fíkuse je teď Fikenstein,“ uchechtla se.

„Tak si lehni tady. Já tě obtěžovat nebudu, neboj.“

„To se právě bojím, něco mi dlužíš,“ řekla vzdorovitě.

Napjatě jsem přemýšlel, co bych jí tak mohl dlužit, ale nevzpomněl jsem si. Měl jsem hlavu plnou Černé orchideje, Bouchače, Krvavé Máří, muže v masce a totálního guláše ohledně toho, co tahle rovnice, do které si je dosazuji, vlastně znamená.

„Si slíbil, že mi ukážeš, jestli i staroušovi jako ty stojí.“

Aha, tak o to tady jde.

„Neříkej mi starouši. A stojí mi, co by nestál?“ namítl jsem.

Spánek jsem tedy musel odložit, nezbylo mi než splnit starý slib. Zevla přitom porušila zase ten svůj, že mi nikdy nepodrží. Podržela.

* * *

Holky holt letí na zlý kluky. A kdo je víc drsný než chlápek, co utekl z vězení?

* * *

Vstal jsem kupodivu dřív než Zevla. Neodolal jsem, pohladil ji po macatých prsou a pak se vypravil do obývací místnosti. Fíkus kuchtil na pánvičce fazole a Vrána s asijskými bratry něco kutili na internetu.

„Dobrý ránko, pane eM,“ pozdravil Gord a žoviálně na mě mrknul. Podle všeho věděl, že v mé posteli se nachází jejich nestydatá kamarádka. Doufám, že kluci nežárlí. Podíval jsem se jim do očí a nevypadali, že by s tím měli problém.

„Zdravíčko, mládenci,“ pozdravil jsem je a dal si svou obvyklou snídani – cigaretu.

„Byl vám ten disk k něčemu?“ vyfoukl jsem obláček kouře do vzduchu.

„K něčemu?“ pozdvihl obočí Mort. „Dalo by se to střelit za pět milionů dolarů nejmíň čtyřem zločineckým syndikátům a deseti vládám, o kterých vím. Do hodiny bychom ty prachy měli na bezpečným argentinským účtu a mohli zmizet soukromým tryskáčem do Austrálie,“ dodal.

„Ne že by nás to nenapadlo, pane eM, ale že jste to vy, tak jsme to zatím nestřelili,“ zakřenil se Gord.

Potáhl jsem si důkladně z cigarety a zkusil na ně zaostřit zrak. Bez ranního kafe jsem byl po tom všem, co jsem měl za sebou, trošku zmatený a soulož se Zevlou mi nepřidala. Snažil jsem se té nenasytné potvoře dokázat, že nejsem takový starouš, jak si myslí. Otázkou je, jestli to ocení.

„Takže to k něčemu je?“ nadhodil jsem tu nejjednodušší otázku, která mě napadla.

„Je to program, který nám dělal problémy při hledání té tajemné černošky z Pražské interkontinentální, ten, který ji maže na netu a také odpálil virovou bombu v puškohledu vaší kolegyně,“ řekl nadšeně Gord.

„Díky tomu jsme byli schopni velmi snadno vytvořit neviditelná zadní vrátka do systému a nejenže jsme teď schopni ji najít dřív, než ji systém smaže, ale také máme kompletní seznam všech lidí, které ten program chrání,“ chopila se vysvětlování Vrána, která pochopila, že na mě musí, co se týče technologie, polopatě.

„Nebude se ti to líbit,“ dodala a mávla rukou. Na obří obrazovce se v tu chvíli objevily vybrané tváře. Napočítal jsem jich včetně černošky sedmnáct. Všechny jsem znal. Šlo o superpadouchy, které jsme v posledních letech chytli a zavřeli do Bažiny.

„D o p r d e l e  p r á c e,“ vyhláskoval jsem a sesul se na jeden ze sedacích pytlů. „To znamená…“ „… že tihle lidé jsou pod ochranou někoho, pro koho je OBVT jenom způsob, jak mu dodávat vylepšené zločince. Na tom seznamu jsou i Bouchač a Máří,“ dodala za mě má adoptivní dcera.

Típnul jsem cigaretu a zapálil si další. Bez tajemné ženy je to šestnáct lidí – šestnáct superpadouchů, které jsme dostali za mříže s tím, že budou dekonstruováni a zavřeni na desítky let či doživotí. Místo toho je někdo podle všeho ještě vylepšil a pustil na svobodu. Zároveň se zatraceně moc snaží, aby na to nikdo nepřišel.

* * *

Koukal jsem na fotografie a jenom ztěžka popadal dech.

„Fazole?“ odpoutal se od plotny Fíkus.

„Díky moc, rabi, ale teď mám tak stažený žaludek, že do sebe dostanu akorát další cigaretu. A kafe, chtěl bych kafe.“

„Hned,“ odvětila Vrána a pustila nedostudovaného rabína na své místo. Ostatní se pustili do fazolí. Dal jsem si slibovanou druhou cigaretu a trochu se mi zamotala hlava. Vážně toho na mě bylo moc. Koukal jsem na ty obličeje a našel čtyři, které jsem dostal buď já, nebo tým, se kterým jsem spolupracoval. Kromě Máří a Bouchače šlo o Fénixe a Lunu. Fénix býval hasičem. Miloval oheň natolik, že časem začal sám podpalovat cizí baráky. Udělal si živnost ze žhářství na objednávku. Někde v Asii si pak za vydělané peníze nechal vylepšit kůži, aby byla nehořlavá. Jeho parádní číslo spočívalo v tom, že se polil hořlavou látkou a zapálil. A zatímco hořel jako fakule, procházel domem a zabíjel lidi. Proto byl také dokonale hladký. Na těle už mu nedokázal vyrůst ani chlup. Dostal trest smrti. Museli ho kvůli tomu odvézt do Brna, kde se nacházelo jediné vězení s elektrickým křeslem, v němž ho odpravili. Alespoň jsem si to dosud myslel.

Luna byla ještě horší. Jestli se o Máří dalo říct, že je šílená, Luna představovala člověka, který byl šílený ještě před tím, než mu dokonale hráblo. Unášela bohaté chlapy a tak dlouho je mučila, dokud jí nepřevedli na účet všechny peníze, které měli. Pak je zpravidla vykastrovala a nechala přivázané ke stromu někde v lese. Z těch osmi, o kterých vím, přežili pouze dva. Oba litovali, že jsme je našli včas a v tom lese nezahynuli. Luna si nechala vytrhat všechny nehty a místo nich si pořídila biochromové implantáty ostřejší než břitva. Svým obětem je s radostí zatínala do slabin. Vzhledem k penězům, které si dokázala obstarat, u toho ale její vylepšení neskončila. Měla zesílené kosti i svaly. Při pronásledování skočila z mrakodrapu na mrakodrap, který měl o sedm pater méně. Přežila to.

Na seznamu byl i Spider. Otázkou je, co to znamená. Dělal pro Černou orchidej už před tím, než jsme po něm šli my, nebo se k ní přidal až poté, co nám zmizel na Ukrajině? Jeho vylepšení i přítomnost té černošky u banky by tomu napovídaly.

Program od muže s maskou byl skvělý důkaz, který jsem mohl předložit komisaři. Ale bude mi věřit? A pokud ano, zmůže něco?

Z úvah mě probrala Vrána, která mi do ruky vrazila kafe.

„S klukama jsme přišli ještě na jednu důležitou věc.“

„Ano?“

„Když dělali ten systém, nepočítali s tím, že se k němu dostane někdo, kdo nemá,“ zdvihl Gord ukazováček k nosu, jako by mě chtěl pokárat nebo se v něm dloubat.

„A?“ zeptal jsem se.

„Když program maže chráněného člověka z netu, stáhne si jej do interní mezipaměti, do které se bez programu nikdo nedostane. Na netu tedy obrázky daného člověka zmizí, ale zůstanou hluboko v programu, kde se jenom přepisují, nemažou,“ řekl a zabořil ten prst do nosu.

„A to znamená, že?“

„Že můžeme dřív nebo později zrekonstruovat všechny fotky a videa, které program z netu vymazal,“ odpověděla Vrána a praštila Gorda po ruce. Vyndal ji z nosu a stydlivě schoval ruce za záda.

„Holub sem, holub tam, jsi génius, Gorde! A vy ostatní taky!“ řekl jsem a všechny s nadšením objal.

* * *

Po chvilce spokojeného mlčení mě Vrána obrala o cigaretu a dloubla do mě loktem.

„Co teď budeš dělat?“

Správná otázka. Moc dělat jsem toho nemohl. Šestnáct superpadouchů tohoto kalibru bylo hodně i na tankový prapor. Moje jediná šance spočívala ve spojení s chlápkem, co mě dostal z lochu. Evidentně věděl o Černé orchideji zatraceně hodně. Potřebuji splnit jeho zadání a pak uvidím, co z něho vytluču. Navíc tohle bylo něco, co jsem chtěl udělat tak jako tak. Čím dřív svět zbavím těch dvou pošahaných příšer, tím lépe. Navíc, oficiálně byli mrtví, ne? Neviděl jsem jediný důvod, proč nesrovnat byrokratické záznamy s realitou.

„Najděte mi Krvavou Máří. S tou začnu jako první,“ obrátil jsem se na Gorda s Mortem. Hoši ještě dojídali fazole, takže jenom s plnými ústy pokývali souhlasně hlavou.

„Taky bych potřeboval novou motorku. Ideálně dvě. Mám ale jenom čtyři tisíce a určitě obstavený účet,“ podíval jsem se nešťastně na Vránu. Ani nezaváhala, pouze mrkla, že mě založí.

„Jestli dovolíte, koupím je já. Můj svěrzenecký fond to ani nepozná,“ ozval se Fíkus.

„Teda chlape, díky. Za dvě motorky můžeš píchat mou dceru až do skonání světa,“ usmál jsem se na něj, což ho zase uvedlo do stavu viditelné ostýchavosti.

„Jenom za dvě motorky? Tos mě prodal lacino, taťuldo,“ rozesmála se Vrána.

„V téhle situaci, má drahá, bych tě prodal i za kolo s přehazovačkou,“ oplatil jsem jí úsměv a dali jsme si placáka. Tu holku jsem prostě zbožňoval. Navíc mi ta legrace pomohla trochu uvolnit napětí, které jsem cítil hluboko v žaludku.

„Mluvil tu někdo o píchání?“ vložila se do diskuse Zevla. Stála ve dveřích ložnice pro hosty jenom tak v kalhotkách. To už Gord nevydržel a smíchy mu z úst vystřelily napůl rozžvýkané fazole na podlahu.

* * *

Zběhnuvší adept rabínského řemesla připlatil za expresní dodání dvou elektrických motorek Jawa Drak (Starobylá značka – moderní kvalita, hlásal výrobce), takže na tanečním parketu Krysí díry jsme je měli už druhý den ráno. Vrána se v nich zrovna vrtala a zbavovala je takových nesmyslů, jako jsou omezovač rychlosti a maximální povolená denní spotřeba elektrické energie. Navíc dostanou jenom kameru a reproduktor, abychom mohli mít nouzové propojení s Gordem, Mortem a Fíkusem a oni s námi. Na ruce už se mi rýsoval i nový mobilní náramek. Objednali jsme jich pro jistotu pět. S mou spotřebou snad vydrží alespoň do zítřka.

Kvůli motorkám se zastavila i rekonstrukce akvária a dělníci dostali placené volno. Na stolech se tu teď také válely zbraně, které jsem dopravil Gordovou dodávkou z kanceláře. Ať byl maskovaný chlápek kdokoliv, chtěl jsem si od něj udržovat odstup a vyskytovat se pouze na místech, která neměl pod palcem. Stěhování jsem vzal navíc jako ideální záminku k opuštění Krysí díry. Cítil jsem se kapku zbytečně. Čtyřka počítačových magorů se celou dobu vrtala v maskovacím programu a snažila se zrekonstruovat jeho minulou činnost, což nám mohlo ukázat, kde se objevila nějaká fotografie nebo video s Máří, a tím pádem zjistit, v jakých místech se obvykle vyskytuje. K tomu mě nepotřebovali. Tedy mě ani Zevlu. Ta většinou jenom zevlovala kolem a přehazovala nohu přes nohu.

Samozřejmě jsme s rudovláskou chodili do ložnice pro hosty souložit, abychom zabili čas, ale dlouhodobě mi to přišlo kapku nepatřičné, když ostatní usilovně řeší moji hádanku a já si užívám v posteli s holkou, co je o nějakých dvacet let mladší.

„Hele, je ti jasný, že pro Zevlu je to všechno jenom taková zábava?“ nadhodila Vrána, když už jsme dlouho mlčeli.

„Nic jiného by mě ani nenapadlo.“

„Super. Podej mi šroubovák.“

Udělal jsem to.

„Je trochu do větru. Většinou spí s Gordem a Mortem a asi třema dalšíma.“

Čekal jsem něco podobného.

„Klukům nevadí, že si to rozdává se mnou?“

„Jsou rádi. Mají alespoň čas hrabat se v tom programu. Jsou z něho úplně nadšení. Ať už jej vytvořil kdokoliv, je to zatraceně pokročilá technologie. Podle mě na něm dělalo několik týmů, každý na své části, které pak jenom někdo poskládal jak nábytek z IKEA.“

Zapálil jsem si cigaretu a vyfoukl obláček kouře směrem ke stropu. V obrovské prázdné hale vypadal ztraceně a bezvýznamně. Na potvrzení mého pocitu se za chvíli úplně rozplynul.

„A co ty a mladý rabín? Taky jenom jeden z mnoha?“

„Štípačky.“

Podal jsem je a svou otázku zopakoval.

„Fíkus je fajn. Ale víš jak. Jsem mladá, nechci se vázat,“ prohlásila zastřeným hlasem. Rázně pak vstala a spokojeně dala ruce v bok.

„Hotovo.“

„Už bylo na čase,“ ozval se z reproduktoru mé motorky Gordův hlas.

„Cože? Vy jste nás poslouchali?“ vyjekl jsem vyděšeně.

„Jasně, pane eM,“ řekl Gord.

„I já,“ ozvala se Zevla.

„Ehm, já jsem tu taky,“ přidal se Fíkusův hlas.

Obrátil jsem oči v sloup. Zlatí operátoři OBVT. Když ve vysílání slyšeli, co jim nebylo určeno, měli alespoň dost slušnosti mlčet.

„Máme paní Novákovou. Jsem si jistý, že vím, kde bydlí,“ ozval se Mort, čímž přerušil nastalé trapné ticho.

„Neříkej jí paní Nováková. Je to zasraná psychopatická děvka,“ opravil jsem ho.

„Děvka to je, to je fakt. Alespoň na internetu to píše,“ přitakal Mort.

* * *

Zatímco jsme se s Vránou dole chystali do akce, vysvětloval mi, že Máří teď vystupuje pod jménem Naděžda Petrášová. Na internetu se v posledních měsících objevil její obličej dvakrát náhodně, protože šla po ulici, když se zrovna kdosi fotil, a dvakrát cíleně. Nějaký chlápek si ji tajně natočil, jak s ní souloží, a video a fotky dal na web, kde sdílí své dojmy a digitální úlovky návštěvníci prostitutek. Program video i fotky zničil. Prostě z internetu zmizely a uživateli se nahlásilo, že došlo k poškození souboru. Zmizel ale i onen chlapík. Velmi záhy poté, co se pokusil nahrát video podruhé.

Máří tedy neměnila své libůstky. Prostituci provozovala i před svým zatčením. Nyní se jí ovšem nevěnovala kvůli penězům, ale pro zábavu. Tipnul bych si, že někteří z jejích klientů skončili jako ti předchozí – rozsekaní na malé kousky a zabalení v prostěradle. Po svém zmrtvýchvstání za pomoci Černé orchideje se ale buď naučila zahlazovat stopy lépe než dřív, nebo to někdo dělal za ni.

* * *

„Poslal jsem tam dron. Asi za deset minut budu mít obraz,“ hlásil z reproduktoru motorky Mort.

Ne že by snad něco takového bylo legální, ale malé drony létaly po celé Praze. Většinou se zásilkami z e-shopů. Ty, co patřily šmírákům, byly od těch obchodních nerozeznatelné. Nikdo to neřešil a vlastně ani neměl jak.

S Vránou už jsme byli připravení. Já si obul boty s nanoocelovou podrážkou a na triko navlékl neprůstřelnou vestu. Přes ni jsem navlékl černou motorkářskou bundu vonící novotou. Dodali ji spolu s motorkami. Pod ní jsem měl dvě podpažní pouzdra. Pod levačkou menší pro CZ-47E, pod pravou rukou větší. V něm se skrýval zerstörer. Každý, kdo se na mě důkladněji zadíval, hned musel vidět, že pod bundou něco velkého skrývám, ale lidé jsou důvěřiví. Zbraň si tipne málokdo. Na to se dalo spolehnout. Připevněné k opasku se mi pak houpaly dva nevinně vypadající exempláře P-100.

Vrána měla pro jistotu také podpažní pouzdro s CZ-47E. Nečekal jsem ale, že by jej potřebovala vytáhnout. Její úloha spočívala v tom, že mi s odstřelovačkou bude krýt záda. Původně jsem nechtěl. Jenom jsem uviděl Brno 2040 a hned mi před očima vytanula odseknutá hlava Aleny Svobodové. Má adoptivní dcera se ale nenechala odbýt.

„Jsem v tom dobrá. Sám jsi mě vycvičil,“ opakovala tak dlouho, až jsem povolil. Nakonec rád. Mít někoho s dobrou muškou v zádech, tomu pocitu se nic nevyrovná.

* * *

„Už mám obraz. Vchází do domu. A vede si nějakého chlapa,“ oznámil Gord.

Tahle zpráva se v podstatě rovnala rozkazu vyrazit. Chytli jsme motorky a vytlačili je k východu. U něj jsem se zastavil a vrátil se dovnitř. Ze sedačky jsem zvedl bílou masku a nasadil si ji. Sám nevím proč. Bylo na ní něco přitažlivého a ten chlápek určitě věděl, proč mi ji dal do tašky. Navíc vypadala odolně a proč nezaskočit Máří tím, že nebude vědět, kdo po ní jde?

* * *

Vzali jsme to druhým pražským okruhem. Panuje na něm většinou plynulý provoz, ale navzdory tomu, že táhlo na desátou večer, nám cestu zkomplikovalo několik zácp. U luxusního bytového komplexu, v němž žila Máří, jsme se proto ocitli až o hodinu později.

Zastavili jsme pár metrů od domu a já se rozhlížel, jestli neuvidím náš dron. Zbytečně. Ve tmě byl prakticky neviditelný.

„Zákazník pořád neodešel. Co ale dělají, netuším. Má zatažené žaluzie,“ informoval Gord.

Pro jistotu jsem vypnul reproduktor na motorce a dal si do ucha malý odposlech. Přes mobilní náramek jsme měli vytvořenou síť pro tři přístupové body – já, Gord s Mortem v Krysí díře a Vrána.

„Našel jsi místo pro odstřelovače?“ zeptal jsem se.

„Protější dům. Ten s červenou střechou. Obletěl jsem ho a z jedné části by měla vidět do dvou ze tří oken toho podkrovního bytu. Lepší flek není.“

Měl pravdu. Před domem, kde na některém ze zvonků bude napsáno jméno Naděžda Petrášová, se nacházel park. Museli jsme si vystačit s málem.

„Jdeme na to,“ řekl jsem Vráně.

„Nepočkáme, až od ní zmizí zákazník?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Může tam trčet do rána. Nebo být mrtvý. Nějak už si poradím.“

* * *

Počkal jsem patnáct minut a pak se, pořád s helmou na hlavě, vypravil k hlavním dveřím, zamčeným elektronickým zámkem.

„Příliš snadné,“ zahuhlal jsem si pod helmou, vytáhl CZ-47E a vystřelil. Ovládací pult zkratoval. Pak už stačilo jenom se pořádně zapřít.

Na chodbě se rozsvítila světla. Zatracená automatika. Vzal jsem schody po dvou, pak raději už po třech. Vážně jsem nechtěl nikoho potkat.

* * *

Mářino útočiště nebyl ani tak byt jako apartmán. V posledním patře se nacházely pouze jedny dveře, a to její. Sundal jsem si konečně helmu a položil ji na okraj schodiště. Nejdřív jsem přiložil ucho ke dveřím a poslouchal. Nic.

„Jsem na místě,“ ozvalo se mi v druhém uchu.

„Jdu na to,“ zašeptal jsem a zmáčknul kliku – dokud to nezkusíš, nevíš.

Máří neměla dveře nijak zajištěné nebo blokované. Až mě to pohoršilo. Ta mrcha vážně žije v pocitu absolutního bezpečí. Měl jsem v plánu jí ho radikálně nabourat.

Otevřel jsem potichu dveře a vklouzl do bytu. Panovalo v něm přítmí. I tak jsem poznal, jak je obrovský. Pěkně si žila, mrcha jedna bláznivá. Za dvoumetrovou chodbou začínal obrovský pokoj, větší než můj byt, vybavený luxusním designovým nábytkem. Z něj pak vedly dveře do několika místností. Z jedné z nich se ozývalo mužské sténání.

„Pro… sím…, pro… sím.“

Máří si užívá, napadlo mě. Vytáhl jsem zerstörera a odjistil. Vražedný Němec v ruce mi dodával jistotu, i když jsem se měl setkat se samotnou smrtí. Šílenou smrtí, dlužno dodat.

* * *

Přiblížil jsem se ke dveřím. Prosby ustoupily pláči.

Podíval jsem se klíčovou dírkou dovnitř. Máří měla vysuté katany. Oblečená byla jen v podvazcích. Skláněla se nad nahým mužem na zemi. Místnost neměla nábytek. Vypadala, že ji někdo celou obložil bílými kachličkami. Vzhledem k Mařenčiným zálibám to dávalo smysl.

Zhluboka jsem se nadechl a otevřel i tyhle dveře. Teď už nebylo cesty zpět.

* * *

Místnost skutečně zela prázdnotou. Kachličky se zvedaly až do dvou metrů, a ani to nestačilo. Zeď nad nimi byla místy znečištěna tmavě červenými cákanci. Jediný cizorodý prvek, který jsem od dveří zahlédl, představovaly čtyři černé železné kruhy připevněné k podlaze. Přikurtovaný k nim pouty se teď na zemi svíjel asi padesátiletý chlápek s prořídlými černými vlasy. Tělo měl lehce pořezané dlouhými tenkými čárami, ze kterých vytékala krev. Nebyly zatím moc hluboké. Máří si nejspíš jenom jako zkušený chirurg načrtla, kde bude porcovat kousíčky, a užívala si bezmocnou oběť.

Ani jeden si mého příchodu nevšimli. Muž brečel, Máří, skloněná nad ním, se usmívala.

„Nebreč, blbečku, co budeš dělat, až se do toho opravdu pustím, co?“ Mluvila na něj hlasem učitelky z mateřské školy, která utěšuje holčičku, jíž někdo ukradl pytlík bonbonů. Nikdy jsem ji neviděl při „práci“, ale tak nějak jsem si to představoval, už když jsme našli první tělo. Ona nezabíjela pro peníze. Mučila ty chlapy prostě proto, že ji to bavilo. Cokoliv dalšího byl už jen nepodstatný bonus.

„Cccccc,“ zamlaskal jsem.

Máří zkameněla a pak se prudce otočila.

„Černá orchidej? Co je tohle za blbost?“

* * *

Mlčel jsem. Jen jsem na ni namířil odjištěný zerstörer.

„Kdo to je?!“ vyštěkla naštvaně. „Kurva, neštvěte mě. Máme dohodu. Beru si jen bezvýznamný chudáky a poslouchám rozkazy. Jestli Mira nebo Vilma něco chtějí, mají mi to poslat standardní cestou. Teď mám práci!“ zahrozila mým směrem jedním ze svých ostří.

„Pomoc,“ špitl zoufale chlápek na zemi, což neměl dělat. Máří do něj kopla. Zkroutil se bolestí a znovu se štěkavě rozplakal.

„No tak, mám tě taky vykuchat jak prase?!“ zařvala Máří. Mé mlčení ji pěkně rozčilovalo. Užíval jsem si to. Zatraceně že ano. Ta maska byla podle všeho symbolem Černé orchideje. Proto mi ji muž v masce dal. Ta mrcha si myslela, že jsem někdo z jejích kolegů. Nejspíš některý z šestnáctky utajených superpadouchů.

„No tak?“ zavrčela naštvaně a vykročila mi rázně vstříc.

„Plp,“ udělal zerstörer, jak tlakem vymrštil první kouli.

Skončila Máří v hrudi. Když se vysunuly háčky, vytřeštila oči. Nejspíš tuhle věc ještě nikdy neviděla. Netřeštila je dlouho.

„Buch.“

Exploze jí mrštila na vykachlíčkovanou zeď. Narazila do ní zády a pak se bezvládně svezla na podlahu. Hrábla po kouli a i s kusy masa ji odtrhla. Měla v těle vypálenou slušnou díru.

„Zabiju tě,“ zachrčela a vymrštila se nahoru. Jako by ji jenom štípnul komár.

O dva metry později se v běhu už ale zajíkala nedostatkem kyslíku. Myslím, že jsem jí odrovnal jednu plíci.

„Plp,“ udělal znovu zerstörer. Koule skončila v břiše.

„Ne!“ zařvala a odsekla si kouli z břicha i s kusem masa. K explozi došlo na zemi. Kachličky popraskaly a na podlaze se objevila několikacentimetrová hluboká díra.

„Plp. Plp. Plp,“ vypálil jsem poslední tři kuličky. Jedna skončila přisátá k levému stehnu, další na břiše, trochu níž než předchozí, a jedna na pravém prsu.

Odseknout nestačila ani jednu z nich.

Série malých explozí ji znovu srazila k zemi. Zerstörerové náboje jí vyrvaly kus masa z nohy, břicha a také ji připravily o pravé ňadro. Máří se zmítala na zemi bolestí, zatímco zmučený chlápek na to jenom vyjeveně, ale s pořádným zadostiučiněním, civěl.

* * *

Vrátil jsem trhače do pouzdra a do obou rukou chytl po jedné pé stovce. Stačilo trhnout a jako z dávného teleskopického obušku se z nich staly metr a půl dlouhé tyče.

„Cccc,“ zamlaskal jsem na Máří. Pod maskou jsem se i spokojeně usmál, což ale přes ni, bohužel, nešlo vidět.

Krvavá Máří teď dělala čest své přezdívce. Krev z ní tryskala proudem. Tedy alespoň pár sekund, než situaci zvládly implantáty. Nejspíš dostala do žil i zvýšenou dávku drog, protože oči se jí rozšířily, jako by měly každou chvíli prasknout, nebo jako by se měla proměnit minimálně v manga holku. Malátně se dokázala postavit, čepele výhružně namířené vůči mně.

„Máme dohodu,“ řekla ublíženě.

Pokrčil jsem rameny. Líbilo se mi trápit ji vyvoláním dojmu, že po ní jde někdo z jejích spojenců.

„Dělám, co se mi řekne. Chytla jsem vám Mlejnka,“ zakňučela prosebně.

Zase jsem pokrčil rameny a Máří se proti mně rozběhla.

* * *

Na to, že byla potrhaná jak hárající fena hozená do klece s pitbuly, na mě zaútočila nečekanou silou.

„Třesk, třesk,“ duněly a zvonily P-100 a její čepele při střetu zbraně o zbraň. Útočila jako vždycky – zběsile, nekoordinovaně, bez rozmyslu a s touhou zabít. Bránil jsem se tyčemi, uhýbal a nakonec ji v jednom nestřeženém okamžiku praštil do hlavy. Zamotala se. Zběsilost v srdci jí těžká zranění nenahradí. A když, ne na dlouho. Měla oproti dřívějšku poloviční sílu. Motala se, údery neměly takovou mrštnost, sílu a rychlost jako na parkovišti před Krysí dírou.

„Všechno v pohodě, taťko?“ ozvala se mi v uchu v nejnevhodnější okamžik Vrána.

„Cink, třesk,“ narazily na sebe čepele a tyče.

Další útok už jsem ale pé stovkama nevykryl. Ostří jedné z čepelí mi proletělo asi deset centimetrů od hlavy, druhá čepel mířila přímo do mého břicha. Uhnul jsem na poslední chvíli. Zatraceně, furt má páru, mrcha.

Rychlými krátkými přesuny jsem se dostal doprostřed místnosti a zaútočil. Koordinovanými pohyby jsem ji vyváděl z míry a několikrát ji praštil do hlavy a do těla. Štvalo ji to, ale vzhledem k obsahu drog v oběhovém systému ji to nejspíš ani nebolelo. Už dokonce přestala krvácet.

„Jsi v pohodě? V těch oknech nic nevidím. Běžím ti na pomoc!“ ozvala se nervózní Vrána. Nejspíš slyšela ty hluky souboje a mé mlčení ji vyděsilo.

„Zůstaň na místě,“ vyštěkl jsem naštvaně, čímž jsem odhalil své inkognito.

„Mlejnek?!“ vyprskla Máří a zaútočila vší silou.

Těsně jsem katanu nevykryl a čepel pronikla až do mého břicha.

* * *

Zlatá neprůstřelná vesta!

Čepel Krvavé Máří se o ni zastavila. Jednou tyčí jsem odrazil druhou čepel a další ji bodl přesně do díry na břiše. Z tyče vyskočila elektrická energie a Marie Nováková se znova svezla na podlahu.

Třásla se jak osika v uragánu. Zvlášť, když jsem jí do díry po ňadru strčil druhou tyč a zdvojnásobil dávku. Z úst jí vytékaly sliny a podle chrčení se nejspíš dusila, jak nezvládala dýchat. K tomu se i pomočila a povolil jí i řitní svěrač.

„Byla jsi prozíravá, když jsi to tady vykachlíkovala, Maruško,“ řekl jsem jí a litoval, že mám na sobě pořád tu proklatou masku.

„Prosím, pomozte mi,“ ozval se chlapík, který si myslel, že je dobojováno. Jenže ještě tak úplně nebylo.

„Všechno má svůj čas a místo, dobrý muži,“ odbyl jsem ho a zarazil P-100 v ďolíčku po ňadru, co nejhlouběji to šlo.

* * *

Po dalších dvou minutách vypadala, že má vážně dost. Vyrval jsem z ní tyče a opřel je o zeď. Tekla z nich krev a kdovíco ještě. Teprve pak jsem si sundal masku, vyndal z kapsy cigaretu a zapálil si.

Párkrát jsem si šluknul a přesunul se zpět k Máří. Vypadala jako oběť opravdu kuriózní automobilové nehody. Pořád ale dýchala a zkoušela se hýbat.

„Žádný takový, děvko,“ zavrtěl jsem hlavou a přiklekl jí levou ruku. Tu pravou, bezvládnou, jsem pořádně chytil a použil ostří katany na odsekání levačky. Trvalo to nějakou dobu, Máří se snažila bránit, prskala, zkoušela mumlat nějaké nadávky, ale nakonec jsem jí oddělil ruku nad loktem. S volným ostřím jsem pak to samé udělal i její druhé ruce.

„Kde tu máš koupelnu? Podívej, jak jsi mě zasvinila krví,“ obrátil jsem se na Máří zbavenou svých zbraní. Vypadalo to, že jí docházejí drogy, protože obličej měla zkřivený bolestí.

„Prosím, pusťte mě,“ ozval se chlápek, kterému se z toho odsekávání rukou dělalo špatně. Obličej měl celý bledý a třásl se. Nejspíš se bál, že až si to vyřídím s jeho původní věznitelkou, pustím se i do něj.

Zavrtěl jsem hlavou a dal si do pusy další cigaretu.

* * *

Sedl jsem si na čistou část podlahy vedle klepající se Máří a zapálil si.

„Jednou si nahoře, jednou dole, viď?“ mrknul jsem na ni. Fascinovalo mě, jak její implantáty pořád fungovaly. Nejenže jí z pahýlů na rukou přestala velmi rychle téct krev, ale dokonce se hojila i v místech, kde se na ní vyřádit zerstörer!

„Cigaretku?“ zeptal jsem se, když se neměla k odpovědi na můj filozofický povzdech.

„Zem… řeš,“ řekla a snažila se otočit, jako by mi snad chtěla těmi pahýly vytlouct srdce z těla.

„V dlouhodobém horizontu jsme mrtví všichni, takže jestli to myslíš takhle, tak ano, zemřu. Ale něco mi říká, že ty budeš v pekle přede mnou,“ pravil jsem a odklepl na její nohu popel z cigarety.

„Jediné, o co se teď hraje, má drahá, je způsob a rychlost tvé smrti. Nadělala jsi mi fakt dost potíží, takže je ti jasné, že nemám v plánu se nad tebou nějak smilovat. Můžeš ale ztratit hlavu, a nemyslím to nijak obrazně, hned, nebo až tak po jednom či dvou dnech. Ty bys ale také mohla strávit připoutaná k těm šikovným kruhům tady, místo toho trouby, co se těšil, že si dneska večer fakt dobře a levně zašuká. Víš jak, trochu elektřiny semhle a pak nějaká ta staromódní klasika odřezávání částí těla tamhle. Však to znáš. Děláš to tak ráda,“ pokrčil jsem rameny a pohodil k ní hlavou.

„Řekni mi, kdo z OBVT vás kryje, a já to ukončím rychle a bezbolestně. Zabila jsi spoustu kreténů (chlápek na podlaze sebou při tom slově strachem trhnul), ale já jsem hodnej kluk. Můj děda říkával, že soudit má jenom Bůh, tak já tě tam dolů šoupnu co nejdřív. Nechci tě zbytečně mučit,“ řekl jsem svým nejlepším dobráckým hlasem.

„Když nebudu muset,“ dodal jsem, aby nezapomněla, jaká muka jsem jí předestřel před chvílí.

„Ne… máš…“

„No, poslouchám.“

„… šanci.“

Pokrčil jsem rameny a típnul jí špačka cigarety o pahýl levé ruky. Kupodivu ji to zabolelo. Máří to viditelně vylekalo. Bolest nejspíš nebyla nic, na co by díky svému vylepšení byla v posledních letech zvyklá, a už vůbec ne bolest způsobená něčím tak banálním, jako je pálení cigaretou.

„Tak jo. Začneme tou druhou kozou. Stejně bez té první vypadáš tak divně asymetricky,“ řekl jsem a zvedl ze země ostří katany. Místo rukojeti měla Mářinu dlaň. Vypadalo to umělecky.

„Ko… mi… sař,“ vydechla ze sebe.

„Cože?“

„Ko… mi… sař,“ zopakovala.

„Co je s ním?!“

„Za… bi… je… tě, ty… h–,“ zbytek už nedořekla. Umřela. Myslím, že ji to překvapilo úplně stejně jako mě. Tělo bez drog se prostě nejspíš zhroutilo bolestí a vyčerpáním.

Zkusil jsem jí tep a dech, kopnul ji do hlavy, abych ji probral, ale Máří byla definitivně mrtvá.

Zatraceně. Ne že bych to té mrše nepřál, ale chtěl jsem jí alespoň říct, že to má za Svobodovou.

* * *

„Cíl zlikvidován. Sleduj ale dál pohyb před domem, jestli nemáme nečekanou návštěvu,“ oznámil jsem Vráně. Hned nato jsem se spojil s Gordem.

„Ano, pane eM?“

„Vytáhni si z netu komisaře OBVT Vladimíra Káru a zjisti mi, jestli ho někde nenajdeme ve společnosti ksichtů, které program Černé orchideje maže,“ řekl jsem a samotnému mi při té představě bylo zle. Jenže proč by jinak Máří tvrdila, že mě zabije? Nebo chtěla říct něco jiného?

„Kurva,“ zaklel jsem jenom tak pro sebe, abych se uklidnil, a vrazil si do pusy další cigaretu. Teprve pak jsem popošel k chlápkovi na zemi. Už neprosil. Vypadal zaraženě a vyděšeně.

„Kde jsou od toho klíče?“ zeptal jsem se klidným hlasem. Oči se mu rozzářily nadějí.

„Pověsila je tam,“ pohodil hlavou.

Popošel jsem k nejzazší stěně. Ani jsem předtím neměl čas si ji prohlížet. Na hácích tu viselo různé mučící nářadí a také malé klíčky od policejních pout.

Vrátil jsem se a osvobodil ho.

„Kouříš?“

Chlapík pokýval hlavou. Možná že nekouřil, ale nejspíš mi nechtěl odporovat. Vytáhl jsem z krabičky cigaretu a podal mu ji. Strčil si ji do pusy a já mu zapálil. Zhluboka potáhl a zakuckal se.

Měl jsem pravdu. Nekouřil už pěkných pár let minimálně, jenom se mě bál. Kdybych mu nabídl šukání štěňátek, určitě by do toho šel, jenom aby mě nenaštval.

„Jak se jmenuješ?“

„Konrád.“

„Henlein?“ zakřenil jsem se a pak mi došlo, že mi nejspíš přitaká.

„Petronil Konrád,“ odvětil vystrašeně.

Sakra, měl jméno dobrý akorát tak pro pedofila. Ani se nedivím, že musel chodit za děvkama.

„Poslouchej, Henleine, ta psychopatka, co tu teď její mrtvý tělo vychládá ve vlastní krvi, chcankách a sračkách, byla nájemný vrah jedné mocné organizace. Pokud se někde zmíníš, co se tu stalo, najdou tě a dokončí, co ona začala, je ti to jasný?“

Petronil přitakal.

„Fajn. Obleč se, nechoď k žádnýmu doktorovi, ale vykurýruj se z toho v soukromí. Ty řezné rány nejsou hluboké. Ještě si to doma vydezinfikuj a nech dýchat. Ideálně si v práci vem hned zítra dovolenou, minimálně na měsíc, a schovej se někde na venkově, třeba v Brně.“

Chlapík na mě chvíli nechápavě civěl, ale pak mu došlo, že jsem udělal vtip, a zasmál se.

Vtipy na Brno nikdy nezklamou. Jasně, má pět milionů obyvatel a šest linek metra, ale pro Pražáka to bude vždycky vesnice, jak říkával náš správce, tamější rodák.

„Udělám to,“ pokýval hlavou.

„Udělej to hned,“ popohnal jsem ho a Petronil Konrád navzdory bolesti překonal světový rekord v hledání oblečení a mizení z bytu.

* * *

Než jsem ho následoval, prohledal jsem Máří byt. Ta mrtvola si vážně žila nad poměry. Drahé kabelky, luxusní oblečení, hromada kreditních karet a pár tisícovek v šuplíku. Znárodnil jsem je a pokračoval v hledání. Nakonec jsem našel pravý poklad. V jedné kabelce od Louise Vuittona se skrýval nejeden průkaz na jméno Naděžda Petrášová. Nejvíc mě překvapily dva. První byl s hodností starší inspektorky OBVT a druhý označený jako referentka Úřadu vlády. Jestli jsem mohl soudit, oba jsou pravé.

* * *

Sbalil jsem průkazy i své odložené vybavení, na chodbě si narazil motocyklovou helmu, a dveře zamknul Mářinými klíči. Na kroužku visel i růžový králíček. Zakroutil jsem nechápavě hlavou. Myslím, že zabitím Marie Novákové jsem připravil psychiatrii o největší výzvu tohoto století.

* * *

Vrána na mě čekala venku. Brno měla rozložené a schované v pouzdře, ale v ruce pod bundou skrývala CZ-47E. Když jsem se objevil ve dveřích domu, spokojeně pistoli uklidila.

„Vracíme se?“

„Ještě ne. Mám horkou stopu a potřebuji ji prověřit.“

„Óká, budu ti zase hlídat prdel.“

„Není to potřeba. Vrať se k Fíkusovi. Potřebuji, abyste začali hledat Bouchače. Dřív ale Gord musí projet program a zjistit, jestli se Vladimír Kára někdy neobjevil v blízkosti kteréhokoliv z lidí, které program před světem skrývá. Už jsem ho o to poprosil.“

„Komisař?“

„Jo, přesně tenhle Kára.“

„Ale…“

„Žádné ale. Do tří hodin jsem u vás. Když něco objevíte, dejte mi vědět.“

Další protesty jsem definitivně utnul tím, že jsem si sklopil hledí přilby, nastartoval motorku a odjel.

Pravda

Uklidil jsem se ke Strýčku Samovi a dal si dvojitého hamburgera. V půlce hovězích orgií mi pípla zpráva od Gorda. Po jejím otevření jsem se málem zadusil. Objevila se tam rok stará fotka. Zrnitá a černobílá, jak ji program rekonstruoval z přepsaného souboru. Byla z nějakého fotbalového zápasu. Na stadionu vedle sebe seděli Vladimír Kára a Spider. Nedojedl jsem, sevřel se mi žaludek. Hodil jsem na bar eura a běžel k motorce.

* * *

Mířil jsem do vládní čtvrti. Místa, kde stejně jako další potentáti bydlel i komisař Vladimír Kára. Nechtěl jsem tomu věřit, ale dávalo to smysl. Zatracený smysl. Kdo jiný by mohl krýt Černou orchidej v rámci OBVT než její nejvyšší šéf? A nemyslím jenom toho současného. Zmizení jeho předchůdce Aloise Václava mi najednou připadalo víc než logické. Oba byli součástí té party, oba jí veleli a dávali pozor na její operace. Jak mi to emeritní komisař řekl? Že on by to přece dokázal zmanipulovat. Proto také ten geniální počítačový program. Maskovali přesuny odsouzenců na svobodu a pak je schovávali před virtuálním světem, aby náhodou někdo, kdo věděl, co je taková Krvavá Máří zač, nezpozorněl v případě, že její fotku uvidí v reportáži z Oktoberfestu na webu. Musím chytnout komisaře za koule a mačkat je tak dlouho, dokud mi neřekne pravdu.

Anebo mu neprasknou.

* * *

Jediné, co mě trápilo, byl fakt, že mi to maskovaný neřekl. Proč mi neprozradil, že v Černé orchideji jede i komisař? Nebo mi to chtěl říct až po tom, co vyřídím Máří a Bouchače?

* * *

Zastavil jsem před mrakodrapem, jenž měl před sebou hezky zarostlý parčík, a vytočil číslo, které jsem našel na internetu.

„Naše pizza, to je špica. Pravá moravská. Jsem připraven přijmout vaši objednávku, vážený zákazníku,“ ozvalo se z mobilního náramku. Nejen ten hlas byl důvod, proč bych si za jiných okolností Pravou moravskou pizzu (založeno 2020) rozhodně neobjednal.

„Chtěl bych si objednat Uzený speciál s tvarůžky na adresu Filčevova 1056.“

„Malou? Velkou? Dodání na konkrétní čas nebo expres?“

„Velkou a expres,“ upřesnil jsem a musel si dát cigaretu na uklidněnou. Tihle veselí prodejci mě vždycky děsili.

* * *

Co se Pravé moravské nedalo upřít, expresní dodání bylo vážně expresní. O dvacet minut později už před domem zastavil skútr s chlápkem v bundě s červeným obličejem bodrého moravského pizzaře a žluté helmě s umělecky vyvedenou klobásou v nadživotní velikosti a nápisem Pravá moravská. Sotva osmnáctiletý mládenec seskočil ze skútru a začal mě prozvánět ze svého mobilního náramku. Nezazvonilo to ani třikrát a stál jsem u něj. Na hlavě helmu, aby mě nepoznal, a v ruce CZ-47E.

„Nevolej o pomoc, nebo tě zastřelím. V klidu vem tu motorku a odtáhni ji tamhle do parku,“ nařídil jsem mu.

Chlapík vytřeštil oči a pomalu zvedal ruce nad hlavu.

„Debile, řekl jsem ti snad ruce vzhůru?“

Poslíček je bleskurychle schoval.

„Si tu pizzu vemte zdarma,“ vykoktal ze sebe.

„To si vezmu, ale řekl jsem ti, že máš nejdřív odtlačit motorku tam za ten velký strom. No tak,“ zavrčel jsem výhružně. Zpoza helmy to znělo ještě výhružněji.

Mládenec se rozklepal, ale chytl poslušně řidítka a odtáhl skútr do parku pod korunu vysokého kaštanu, jež nás chránila před pohledy případných čumilů z ulice nebo okolních domů.

„Vemte si klidně i tu motorku, nebudu se bránit,“ řekl, když ji zaparkoval za kaštan.

„To doufám. Teď si ale svlíkni bundu. Dělej.“

To mládence vystrašilo.

„Chcete mě znásilnit?“

„Jo, narvu ti svou moravskou klobásu mezi půlky, ani nebudeš vědět jak,“ odvětil jsem sarkasticky, což jsem ale neměl dělat. Kluk se lekl a rozběhl se zpátky na ulici.

„Ty moje blbý vtipy,“ vynadal jsem si a střelil ho do zad.

* * *

Bezvládné tělo jsem rychle odtáhl zpátky pod ochranu stromů. Elektrická pistole je sice primárně určena na vylepšené zločince, ale obyčejnému člověku neublíží. Tedy pokud je mladý a silný, srdce to zvládne. To tenhle nešťastný poslíček s pizzou byl. Jen se asi dvacet minut nebude moci pořádně pohnout a až to udělá, bude si muset vyměnit spodní prádlo. Sundal jsem z něj bundu a oblékl si ji. Byla mi malá, ale naštěstí zase ne tak moc, abych v ní razil jak metalista v mešitě. I svou helmu jsem vyměnil za klobásovou. Naštěstí mi seděla. Nakonec jsem skútr připravil o box s pizzou a připevnil jej na svou motorku. Před odjezdem jsem ještě sebral spadlou větev ze země a hodil ji na poslíčka, aby jej z dálky nikdo neviděl. Bylo to maskování na úrovni Kačera Donalda, ale tlačil mě čas.

„Tady máš dýško, o tom policajtům neříkej. Rozdáme si to jindy, brouku,“ řekl jsem na rozloučenou paralyzovanému poslíčkovi a strčil mu za opasek sto euro.

* * *

Blížila se půlnoc, a protože byl všední den, provoz na ulici velkoměsta ustal. Před mrakodrapem, který obýval komisař Kára, jsem díky tomu zastavil po deseti minutách bezstarostné jízdy. Šlo o stavbu složenou z pěti různě velkých věží. Architekt ji pojmenoval Zub času, ale všichni tomu říkali tetris. Místo jsem až tak dobře neznal. Dostal jsem se sem jenom jednou, někdy před třemi lety, kdy jsem vezl lehce ovíněného Káru z firemní party.

Motorku jsem nechal mezi zaparkovanými luxusními auty a vzal do ruky krabici s pizzou. Otevřel jsem víko a podíval se na ten zázrak moravsko-italské kuchyně. Smrděl ještě hůř než vypadal. Inu folklór. Zavřel jsem krabici, ale pak v ní vydloubl dva větrací otvory, aby odér tvarůžků dodával mému maskování důvěryhodnost.

A pak jsem vrazil rovnou na recepci.

* * *

Vražení nebyl úplně nejlepší nápad. Z návštěvy jsem si pamatoval jenom znuděného chlápka na recepci, ale teď tam stáli dva, opírali se o pult ostrahy a s nimi ještě někdo. Neměl modrou uniformu s bílou čepicí, co jim dodávala šmoulí vzhled, ale volné hnědé sako a k tomu patřičné kalhoty. O takových se říká „chlap jako hora“, ale tenhle, to byl chlap jako King Kong. Jen mu chyběl megaopičákův duchaplný výraz. Zarazil jsem se. Jako bych ho už odněkud znal.

Myšlenkový vlak vzpomínek se rozjel do stanice „Vybavujeme si povědomé ksichty“ a pak strojvůdce zatroubil: „Seznam superpadouchů chráněných Černou orchidejí.“

„A kurva,“ explodovalo mi v hlavě.

Otočit jsem se ale nemohl. Nikdo není víc podezřelý než chlápek, co se otočí na patě, sotva vás spatří.

„Zdarec,“ přešel jsem do firemní mluvy společnosti Pravá moravská. „Přinesl jsem jednu moravskou uzenou s tvarglema pro pána Karu.“

Šmoulové se na sebe nechápavě podívali.

„Si ji objednal expres. To jako že tvargle maj být ještě měkké, když se mu donesou, a ony mi zatím tvrdnou,“ pokračoval jsem.

Pořád jsem měl na hlavě helmu. Tohohle vylepšeného sajrajta jsem neznal. Zatýkali ho kolegové a sám ani nevím jací, jen jsem ho viděl na seznamu. Jenže to neznamenalo, že on nebude znát můj ksicht nějakým podobným způsobem. Jestli mě donutí sundat si helmu, dojde nejspíš na lámání pizzy.

„Tady žádný Kara nebydlí,“ zakroutil hlavou pan Ochranka.

„A co Kára, sem si to možná enem blbě napsal,“ odvětil jsem.

„No, ten tu bydlí. To je fakt,“ pokýval hlavou. „Objednal si pan komisař pizzu?“ otočil se pak na vazbiče v saku.

Ten jenom pokrčil rameny.

„Je to možný. On je na tyhle moravský hnusy,“ odvětil strážce. Ještě že jsem nebyl skutečný zaměstnanec Pravé moravské. Nejspíš bych mu musel za trest strčit tvarůžek do polobotky.

„Se otoč, mladej,“ vyzval mě a vrhl se na mě.

Obřími tlapami mě prohmatal, jestli nejsem ozbrojený. Nebyl jsem.

„Sundej si helmu,“ řekl hlasem, který nezná odporu.

Udělal jsem to. Rychle a bez odmlouvání. Jakékoliv zaváhání by bylo podezřelé.

„Neznáme se?“ podíval se na mě zkoumavě.

* * *

Pokrčil jsem rameny stejně bezradně, jako to před chvílí udělal jeden ze šmoulů.

„Esli si objednáváte pravou moravskou pizzu, tak je to možné.“

„Tohle nežeru. Já jsem na špagety,“ zašklebil se.

„Ty děláme taky. Pravé moravské,“ řekl jsem, ale pak si uvědomil, že jsem to asi přehnal.

Nepřehnal. Mávl rukou, že mám jít, než mi definitivně ztuhnou ty tvargle.

„Devadesáté šesté patro, dveře devět set šedesát sedm,“ poradil mi šmoula, který zatím celou dobu mlčel.

* * *

Čekání na výtah trvalo celou věčnost s porcí nekonečna navíc. Měl jsem co dělat, abych zběsile nemačkal přivolávač. Jasně, nikdo tím ještě nikdy výtah rychleji nepřivolal, ale dělá to každý. Asi nějaký podvědomý mačkací reflex. Řekl bych, že pravěký člověk tak obsedantně mačkal svůj kyj v naději, že urychlí příchod mamuta.

Nakonec se ozvalo milosrdné „cink“ oznamující příjezd výtahu. Důstojným krokem jsem do něj vešel a zmáčkl číslo 96. Jen co se zavřely dveře, otevřel jsem krabici s pizzou. Mezi tvarůžky a uzeným se válely obě P-100. Očistil jsem je do papírového kapesníku, ale myslím, že toho zápachu už se nezbavím nikdy.

„Smradlavé, ale účinné,“ zasmál jsem se na ně a jen co výtah zastavil a já z něj vystoupil, odhodil jsem krabici i s obsahem daleko do chodby. Místní smetánka nejspíš nebude mít ráno radost. Budou to tu muset prohlásit za biologicky nebezpečnu zónu.

Dveře devět set šedesát sedm se nacházely blízko výtahu. Došel jsem k nim a opřel se do nich. Komisař měl zamčeno. Zaklepal jsem. Ani moc důrazně, ani zbytečně nesměle. Prostě tak akorát. Alespoň jsem si to myslel. Další nekonečné čekání a ještě jedno zaklepání.

„Ano?“ řekl rozespale komisař při otevírání dveří. Měl na sobě jenom župan, takže buď usínal, nebo jsem ho přímo vzbudil.

Rovnou jsem mu jednu vrazil.

* * *

A pak další a ještě jednu. Spadl na zem a zmateně se snažil postavit na nohy. Já mezitím vlezl do bytu a zavřel dveře. V zámku vězely klíče. Rovnou jsem i zamknul.

* * *

Komisaře jsem nenechal vzpamatovat. Skočil jsem na něj wrestlingovým stylem a narval mu přitom loket do břicha.

„Starší inspektor Mlejnek se hlásí do služby, šéfe,“ oznámil jsem mu a kroutil mu ruku za záda.

„Inspektore, zatraceně, neblbněte,“ zareagoval konečně.

„Já neblbnu, pane komisaři, ale vy mi dlužíte pár odpovědí a já nehodlám ztrácet čas tím, že bych je z vás lámal po dobrém,“ odvětil jsem a konečně ho dostal do ideální pozice, ze které se mi nedokázal ani vykroutit, ani odporovat. Bohužel jsem přitom potřeboval obě ruce, takže jsem si nemohl dát cigaretu. Vypadalo by to víc drsňácky.

* * *

„Chci znát pravdu o Černé orchideji.“

Komisař mlčel.

Zatáhl jsem za ruku, a způsobil mu tak o něco víc bolesti.

„No tak?“

„Chlape, neblázni, já nejsem tvůj cíl. Měl jsi dostat Máří a Bouchače, ne se vrhat na mě, kurva,“ dostal ze sebe zlostně.

„Co?!“ zařval jsem překvapeně.

„To já tě dostal z lochu, sakra,“ sykl bolestí.

„Hovno. Hraješ to na mě, parchante. Krvavá Máří umírala s tvým jménem na rtech, prý ji pomstíš nebo co, tak to na mě nezkoušej,“ odvětil jsem a přitáhl mu ruku nadoraz. Instruktor, který nás tohle na akademii učil, tvrdil, že technicky vzato jde o mučení, jehož výhoda spočívá v tom, že po něm nezůstávají stopy, a tudíž jde o ideální umění pro policisty všeho druhu.

„Odsuň obraz tý novověký plachetnice tady v obýváku. Je za ním trezor ve zdi. Kód je 721101141.“

„Klasické odvedení pozornosti, komisaři. Nejsem takový idiot, abych ti na to skočil. Buď čekáš, že tě pustím, a pak mi zdrhneš, nebo je tam připravená nějaká past. Já být zkorumpovaný fízl a zároveň hlava mafiánské organizace, přesně něco takového bych si doma přichystal.“

Komisař se zoufalstvím zhluboka nadechl.

„Člověče, jsi mimo. Nejsem hlava Černé orchideje, ale poskok, který už toho má dost. Proto jsem tě dostal z vězení, dal ti prachy a klíče od kanceláře se zerstörerem. A taky disk s tím programem. Kdyby na to kdokoliv přišel, už by mi Máří sekala varlata,“ vyštěkl naštvaně.

* * *

Pustil jsem ho a postavil se. Nelhal. Tohle nemohl vědět nikdo jiný než muž s maskou. Sundal jsem si reklamní pizzařskou helmu a dal si cigaretu. Bůh ví, že jsem ji potřeboval. Popošel jsem k obrazu s plachetnicí, odsunul ho a otevřel trezor. Leželo v něm několik kovových schránek a na nich maska. Znal jsem ji z vězení. Měl ji můj zachránce.

Komisař přitom pořád ležel na zemi.

„Proč?“ Jinou otázku jsem položit nemohl.

„Černá orchidej stojí za OBVT od začátku. Je to státní agentura,“ zašeptal, jako by se bál, že by nás mohl někdo slyšet.

„Ale hovno,“ povzdechl jsem si a sednul si na tmavodřevěný starožitný stůl. Vrána měla pravdu a nic než pravdu – spiknutí. Zatoužil jsem nasadit si na hlavu alobalovou čepičku a nechat se odvézt do blázince. Místo toho jsem vytáhl krabičku cigaret a i se zápalkami ji hodil komisaři. Jednu si vytáhl a zapálil. Co se týče cigaretové velkorysosti, byli jsme si kvit.

* * *

„OBVT měla společnost zbavovat nebezpečných vylepšených zločinců a dekonstruovat je. Lojzovi to ale přišlo jako mrhání lidským materiálem. Ti, co měli šanci se napravit, měli přejít do státních služeb a dělat pro vládu špinavou práci. Prostě sejmout sem tam nějakého teroristu, defraudanta, co utekl do země, která nevydává zločince, nebo mít pár schopných drsňáků na zahraniční vojenskou misi, kteří když padnou, nikoho to nebude trápit, protože papírově nebudou existovat,“ vysvětloval tím tichým klidným hlasem a protřepával si přitom namožené ruce, kterými jsem před pár sekundami ještě kroutil.

„Ale něco se zvrtlo. Vždycky se něco zvrtne, že?“

Komisař přivřel souhlasně oči a zhluboka si potáhl z cigarety.

„Je to tak. Z pár napravených zločinců se časem stal úplně každý zločinec, který byl odsouzený k smrti nebo na doživotí.“

„A to jsou prakticky všichni vylepšení superpadouši,“ řekl jsem a naštvaně zatnul zuby. Překousl jsem přitom cigaretu, která spadla na mahagonové parkety na podlaze. V puse mi zůstal jenom kus tabáku. Jestli komisař nelhal, a všechno vypadalo, že nelže, tak já i mí kolegové jsme honili vylepšené zločince na ulicích jenom proto, aby jim někdo dal spoustu peněz a doživotní beztrestnost.

„Dřív jsme se snažili, aby šlo opravdu o druhou šanci, aby ti lidé přestali páchat zločiny, ale pak se na to nějak pozapomnělo,“ pokrčil rameny a pomalu vstal ze země. Zavázal si přitom župan, takže jsem se konečně nemusel dívat na jeho klinkající se nádobíčko.

„Jakou roli v tom hrajete?

Uklidnil jsem se a přestal komisaři tykat.

„Stejnou jako hrál Alois Václav. Měním papíry, hlídám systém, prostě dostávám superpadouchy pryč z Bažiny tak, aby si každý myslel, že už jsou dekonstruovaní a odlifrovaní do normálního vězení nebo na popravu. Jedu v tom od začátku, už když jsem byl zástupce komisaře.“

Při těch slovech mě zasvědily dlaně, jak jsem měl chuť vyrvat z kapes tyč a zmydlit ho do bezvědomí.

„A kdo tomu všemu velí? Ta černoška?“

„Mira? Ne, ta jenom vede zastírací akce, pokud se něco podělá. Černá orchidej odjakživa spadá pod vedení premiéra.“

„Vilma,“ polknul jsem a vzpomněl si, jak jsem nedávno pozvracel její plakáty ohlašující prezidentskou kandidaturu. A taky jsem si vzpomněl na Máří. Prosekala se fakt pěkně vysoko, když říkala premiérce křestním jménem.

„Premiérka zešílela. Vybudovala si z vylepšených zločinců vlastní soukromou armádu. Zastrašuje a likviduje s ní politické odpůrce, vyhrožuje byznysmenům, aby ji sponzorovali a podporovali…“

„Pražská interkontinentální banka,“ přerušil jsem ho. „O co tam, kurva, šlo?“

Komisař dokouřil cigaretu a způsobně ji típnul do popelníku. Pak se ohnul a zvedl ze země můj špaček, který mu doutnal na parketách. Vrhl na něj dost nepřátelský pohled. Nejspíš dal za ten mahagon celý majlant. Ostatně ten byt a jeho vybavení si rozhodně nepořídil za komisařský plat. To ani náhodou. Stůl, co jsem ho obšťastňoval svým zadkem, nebyl jedinou starožitností v bytě. A to jsem viděl pouze obývací pokoj. Na zdech visely obrazy zpravidla minimálně pět set let staré, křesla vypadala empírově a na několika stolečcích se nacházely zdobené čínské vázy i dvě stará rádia, která vypadala, že u nich nejspíš Konrád Henlein poslouchal Hitlerova nedělní kázání z Berlína.

Ať už měl vůči Černé orchideji jakékoliv námitky, žil si díky ní na zatraceně vysoké noze. Krvavá Máří byla proti němu se svým apartmánem jenom chudá štětka z kanálu.

„Do té banky jsem tě poslal já. Oslabil jsem Spiderovo krytí, aby ses o něm dozvěděl. Spider dělá pro Černou orchidej už dva roky. Naši lidi ho dostali na Ukrajině a přemluvili ke spolupráci. Nebylo to až tak těžké,“ uchechtl se komisař a pokračoval: „Šel s ostatními do té banky odstranit mrtvou schránku jednoho novináře, co ho Krvavá Máří naporcovala a prodala chlápkovi s velkovýrobnou masa na kebab. Měl tam nějaký kompro na premiérku kvůli úplatkům. Chtěl jsem, abys to kompro při zásahu získal ty, jenže někdo z dalších lidí, co pro Orchidej dělají v OBVT, to odhalil a připravili past, nemohl jsem to zastavit.“

„Proč já?“

„Protože jsi čestný chlap. A nejlepší, jaký v OBVT je. Nemůžu se jim postavit přímo. Hlídají mě, jsem pod kontrolou, ale mám své lidi a své možnosti. Proto jsem po tobě tak tvrdě šel, aby neměli podezření. Jsi jediný, kdo s tím v tuhle chvíli může něco udělat. Jediný. Znám tě, i tvou historii. Jsi buldok, který se zakousne a nedá pokoj, dokud neuloví svou kořist. Černá orchidej je stále mocnější a její hlava stoupá vzhůru. Musíme ji zastavit. Ty ji musíš zastavit. Premiérka je vřed týhle země. Jsi jediný, kdo jej může vyříznout!“

Podíval se mi zpříma do očí. Klasický trik, chtěl ve mně vzbudit důvěru. Civěli jsme na sebe a navzájem hodnotili své motivy. Měl jsem sto chutí zakroutit mu krkem. Udělal si ze mě loutku, figurku na pěkně prohnilé šachovnici. Horší bylo, že někdo jiný si zase udělal loutku z něho. Problém spočíval v tom, že měl pravdu. Černá orchidej má i bez Máří k dispozici patnáct superpadouchů a krytí, které je neprorazitelné. Kam až sahá jejich moc? Dělá pro ně OBVT a určitě i běžná policie. Kdo dál? Soudci? Žalobci? Média?

„Klep, klep, klep,“ přerušilo zaťukání na dveře jakékoliv další úvahy.

„Šéfe, byl tu ten poslíček s pizzou? Nevrátil se dolů. Je všechno v pohodě?“ ozval se za dveřmi hlas vazbiče v saku.

Komisař zbledl.

„Můj stín. Jestli bude mít podezření, že jsem ti něco řekl…“

Větu nedokončil, ale jeho výraz mluvil za vše.

„Můžu vám zvalchovat ksichtík, komisaři, žádný problém,“ nabídl jsem se.

Zavrtěl hlavou a rozběhl se k oknu.

„To by nepomohlo. Spíš naopak. Budou se ptát, co jsi ze mě mučením vymámil. Rychle, vyhoď mě z okna.“

„Cože?“

Došel jsem k němu a podíval se skrz sklo. Pod touhle věží se nacházela další. Jenže asi o padesát metrů níž. Na střeše si nějaký pracháč udělal meditační zahrádku se stromy, keři, záhonky a osvětlenou tryskající fontánou.

„To nemůžete přežít,“ zakroutil jsem hlavou.

„Můžu, jsem vylepšený. Líp než ty.“

„Buch, buch, buch,“ chlápkovi za dveřmi docházela trpělivost.

Váhal jsem.

Komisař naštvaně zatnul ruce v pěst a praštil do okna. Šlo vlastně o prosklenou část stěny táhnoucí se od podlahy až po strop o šířce jednoho metru. První ránu ještě odpružilo, ale další už způsobil prasklinu a po následujícím úderu se prostě rozbilo. Rozmlátit takhle snadno okno v mrakodrapu znamenalo jediné – komisař prošel ilegálním vylepšením. Já sám bych to nedokázal.

Tříštící se sklo uslyšel i ochránce za dveřmi a nejspíš mu konečně došlo, že poslíček s pizzou nebyl utajený homoprostitut, se kterým si teď komisař hraje na taťku a zlobivého nevlastního syna. Od bušení přešel k rozbíjení dveří.

„Bác! Bác! Křáp! Bum!“ rány do dveří se slily se zvukem tříštícího se skla v jeden jediný zvuk, za který by průměrná metalová kapela prodala vlastní matku. Mělo to něco do sebe.

„Jsem rád, že už víš, která bije, a nehrajeme si na kočku a myš. Věci to jenom urychlí. Pozítří v pravé poledne v baru Red Light tě bude čekat jeden z lidí, co jsou mi věrní. Heslo bude plachetnice. Musíš jednat rychle, dřív než se stane prezidentkou. Pak už bude pozdě, rozumíš?“ zašeptal, když udělal v okně dostatečnou díru.

Přikývl jsem hlavou. Rozuměl jsem víc než dobře.

„A teď už mě vyhoď!“ vyštěkl naléhavě. V tu samou chvíli prošla dveřmi pěst King Konga v saku.

* * *

Komisař naštěstí nebyl moc těžký. Vážil určitě o dobrých dvacet kilo méně než já. Podrazil jsem mu nohy a v pádu jej zastavil tím, že jsem ho chytil za levou ruku a pak i levou nohu.

Dveře to konečně nevydržely a vletěly do bytu. Futra vyplnil naštvaný drsňák. Na rukou nasazené boxery. Ne ty staromódní, tenké, ale něco, co vypadalo trochu jako železné chrániče starověkého gladiátora.

Rozhoupal jsem komisaře, kterému se zase rozepnul župan, a vyhodil jej ven.

„Hop hop a letí,“ oznámil jsem superpadouchovi ve futrech, který to všechno sledoval s vytřeštěnýma očima, a dovolil si pohled na plachtícího komisaře. Župan mu vlál ve větru, křičel a přísahal bych, že v jednu chvíli dal před sebe pravou ruku sevřenou v pěst. Po pár sekundách skončil ve vymazlené zahradě dole. Do vzduchu vyletělo nějaké listí a okvětní lístky.

„Mi upad, no,“ pokrčil jsem rameny na drsňáka.

* * *

A až teprve potom mi to došlo. Jsem sám v bytě s chlapem, co jsem mu vyhodil šéfa z mrakodrapu, a on má jedinou možnost, jak si zachovat tvář – rozkopat tu mou.

* * *

Vytáhl jsem z kapes pé stovky a trhnutím z nich udělal zbraně. Drsňák se na mě pohrdavě usmál, jako bych v prackách držel dvě panenky Barbie. Sundal si v klidu sako, pečlivě ho složil a položil na stůl, který jsem ještě nedávno leštil svým zadkem. Pak to samé udělal s kravatou a košilí.

„Hele, jestli tohle má být striptýz, tak by ses měl trochu vlnit do rytmu a víc kroutit zadkem,“ prohlásil jsem překvapeně a čekal, kdy si začne sundávat i kalhoty.

Nezačal. Místo toho stiskl ruce v pěst, zatnul zuby, a z jeho těla vyjely malé štíhlé železné ostré bodce.

„To mě podrbej na koulích ocelovým kartáčem,“ zaklel jsem překvapeně.

Rány, které bodce způsobily, přestaly velmi rychle krvácet. Podíval jsem se tomu parchantovi do očí a uviděl tam to samé jako u Máří. Zásobník někde v těle mu do žil pumpoval krev, aby chlapík vydržel tu bolest. Navzdory těm rokům u OBVT jsem pořád nedokázal pochopit, jak ze sebe někdo dokáže dobrovolně udělat takovou stvůru. „Sebenenávist a touha po bolesti,“ tvrdil náš psychiatr Petr Brázdil, ale těžko říct. Taky tvrdil, že za hemoroidy může špatný vztah s otcem, a vyhodili jej poté, co se snažil navázat intimní vztah se strážní fenkou německého ovčáka.

* * *

Drsňák si spokojeně prohlédl své tělo a pak zatnul zuby. V tu chvíli z jeho břicha vyletěl jeden bodec směrem ke mně. Uhnul jsem na poslední chvíli. Zarazil se do obrazu, na kterém nějaká rokoková nahá baculka hladila po hlavičce andílka. Andílek přišel o hlavičku, ale s baculkou to ani nehnulo.

„Říkají mi Dikobraz,“ prohlásil chlápek hrdě.

„No nekecej, a jak na to přišli?“

* * *

Dikobraz se rozběhl proti mně a přitom vystřelil několik svých „projektilů“. Pár jich proletělo neškodně okolo, další dva se trefily, ale naštěstí je zastavila neprůstřelná vesta, kterou jsem si prozřetelně nechal na sobě. Bodce sice vypadaly efektně, ale nemířilo se s nimi zrovna nejjednodušeji.

Vyrazil jsem mu naproti. Na poslední chvíli jsem se ale vyhnul střetu výskokem na psací stůl. Mé srdce staromilce trošku posmutnělo, jak jsem na něm udělal podrážkami rýhu. Vypadal totiž na vskutku starožitný kousek. Klidně na něm mohl Karel Havlíček Borovský piglovat Boženu Němcovou.

Dikobraz se otočil a poslal na mě několik bodců. Nadskočil jsem, ale dva se mi zaryly do nohy. Oba do pravé.

„Auuu!“ zařval jsem a ztratil na chvíli rovnováhu.

* * *

Drsňák nezaváhal. Doběhl ke mně a vystřelil asi tři další kousky. Nedostal jsem je do těla spíš dílem náhody než vlastní snahou.

Rychle jsem se ale vzpamatoval, kopl ho do hlavy a přeskočil jej. Zraněná noha při dopadu na zem zaúpěla a já s ní. Než se stačil otočit, praštil jsem ho P-100. Něco mu křuplo v rameni, ale nevšiml si toho. Zaútočil na mě pěstí. Udeřil jsem ho do ní tyčí a druhou ho pak bouchl do břicha. Zkusil mě kopnout, ale pé stovka v levačce jej vykryla. A pak jsem přidal ještě jeden úder a další. Nakonec jsem ho úkrokem vyvedl z rovnováhy a bodl ho tyčí do boku. Trefil jsem malý důlek po bodci a automatický spínač mu do těla pustil elektrický výboj.

Bohužel, Dikobrazův vylepšený organismus si to spletl s povelem k vystřelení všech ostnů.

* * *

Vzpamatoval jsem se na podlaze pod stolem. V levé ruce jsem měl dva bodce a další tři přibyly k těm původním v nohou. Jeden mi jen trochu olízl levou čelist a další mi vytvořil hlubokou ránu vpravo na krku. Stačilo pět centimetrů, aby mi udělal tracheotomii. Několik kousků vězelo v pizzařské bundě. Nebýt vesty, měl bych je v břiše a plících.

Dikobraz ležel na zemi, tělo bezvládné z výboje elektřinou a bez ostnů.

Tak oprava. Až tak bezvládný nebyl. Bouchal vztekle levou rukou do podlahy a zkoušel se posadit.

* * *

Nejdřív jsem vytáhl bodce z levačky. Krev z ní tekla proudem, ale nezastavoval jsem ji. Problém brzy vyřeší implantáty. Další následovala noha. Jeden v ní vězel zatroleně hluboko. Zatnul jsem zuby, a když jsem ho po minutě páčení dostal ven, vyhrkly mi bolestí slzy. Co bych v tuhle chvíli dal za pumpičku s drogami v těle.

* * *

Dikobraz se posadil a chvíli rozostřeným zrakem pozoroval, jak si páčím jeho ozdoby z těla.

„Tě sabiju, šuráku,“ šlapal si na jazyk. Typický příznak útoku elektrickým proudem. Bohužel, příliš slabým.

Zbavil jsem se posledního bodce a malátně se zkoušel postavit. Očima jsem hledal P-100, ale nemohl jsem je najít. Jak do mě vlítly Dikobrazovy ostny, pustil jsem je a někam se zakutálely.

Držel jsem se stolu, abych neztratil rovnováhu. Motala se mi hlava ze ztráty krve a z šoku, který mi zmítal tělem po zásahu a následném vyndání bodců. Drsňák vypadal stejně. Dokázal ale jít. Pomalu, ale jistě. Vypadali jsme jako dva opilci, co přebrali a teď si za popelnicemi chtějí dát do držky, zatímco bojují s vlastní rovnováhou.

Dikobrazův stav se ale zlepšoval. Alespoň tak vypadal. Došel ke mně a vymrštil proti mně pravačku. Uhnul jsem. Pak levačku a pak ještě jednou na střídačku pravý a levý direkt.

Další sadu úderů už jsem zkusil vykrýt. Šlo to. Dokonce jsem mu vrazil pravý hák do brady. Ani si toho nevšiml a nabral mě spodním hákem do břicha.

S tímhle mi neprůstřelná vesta nepomohla.

* * *

„Uch,“ vydechl jsem ze sebe vzduch a hned nato slíznul další ránu do hlavy. Čistý úder do čelisti. Spadnul jsem na zem.

Dikobraz se tyčil nade mnou a zkusil mě zašlápnout.

„Bum,“ noha dopadla vedle mé hlavy.

„Bum,“ další úder na místo, kde jsem měl ještě před chvílí svá drahocenná varlata.

Překulil jsem se a zastavil o nějakou dřevěnou skříň s bronzovými držáky. S její pomocí jsem se rychle vztyčil. Tak akorát, abych dostal ránu do čelisti. Naštěstí nepřímou, takže jsem se včas vzpamatoval, abych další ráně uhnul tím, že jsem se zhoupnul v kolenou, a pěst proletěla neškodně nad mou hlavou. Akorát mi učesala ježka. Ducking se tomu říká.

Využil jsem energii těla a praštil ho zespodu do brady a dalším úderem do břicha. Po něm dokonce nadskočil, což na takovou horu masa, svalů a implantátů bylo co říct. Nakonec jsem ho ještě nabral kolenem do koulí.

A ještě jednou.

Malátně ustoupil. Nehodlal jsem ho nechat vzpamatovat se. Vytáhl jsem ze skříně šuplík plný jakýchsi papírů, dopisů, účtů a nějakých hodinek a praštil ho s ním po hlavě. Pěkná šlupka. V ruce mi zůstal jenom bronzový držák. Další šuplík vážil o něco víc. Jak jsem s ním Dikobraza majznul po hlavě, rozletěly se z něj drobnosti po celém pokoji.

Rozhlížel jsem se po něčem dalším, čím bych ho mohl likvidovat efektivněji než vlastními pěstmi, a objevil na stěně kukačky. Vypadaly velkolepě. Velkolepě a staře. Chytl jsem je a zkusil je strhnout ze zdi. Nešlo to. Někdo je zatraceně dobře přidělal.

Místo toho strhl drsňák k zemi mě. Doplazil se ke mně zezadu a položil mě na lopatky.

* * *

Vstal a uzmul ze stolečku jednu z velkolepých čínských váz. Než jsem se stačil vzpamatovat, rozbil mi ji o hlavu. Proletělo mi kolem ní deset malých Číňánků. Měli křídla, v rukou životopis Mao Ce- -Tunga a zpívali něco o kulturní revoluci.

Další váza se roztříštila kousek ode mě. Navzdory Číňánkům a jejich propagandě jsem tentokrát zareagoval včas. Uhnul jsem a jako krab pozadu odpochodoval z dosahu superpadoucha. Vztekle po mně hodil další vázu. Netrefil.

* * *

Ještě chvíli jsme po sobě házeli vším, co se dalo v pokoji najít. On mě dvakrát praštil stolečkem, jednou bronzovým kalamářem a na hlavě mi udělal zatracenou bouli nějakou broušenou vázou. Tedy teď se rozbrousila asi na padesát kousků. Já mu naproti tomu uštědřil pár pěkných úderů pěstí a nakonec ho praštil do břicha i těma kukačkama. Kukačka z nich letěla na svobodu asi tři metry. Ani nepoděkovala.

* * *

Po deseti minutách zběsilého demolování nábytku to v bytě vypadalo, jako když do vůdcova hlavního stanu vlítla Rudá armáda. Škody bych viděl tak na tři sta tisíc euro.

Sotva jsem se držel na nohou a Dikobraz taky. Vypadalo to nerozhodně. Tedy až do chvíle, kdy jsem objevil pé stovky. Obě se zakutálely pod empírové sofa, které po zásahu dvěma Dikobrazovými bodci vypadalo spíš postmoderně než empírově.

Jenže jak se k nim dostat?

„Pauza na cigáro?“ zeptal jsem se.

Dikobraz jen zavrčel, chytl do ruky kus nohy z nějakého stolku, který jsme rozložili na několik součástí bez ohledu na to, že rozkladatelný nebyl, a vrhl se zase na mě. Počkal jsem na něj a kopl ho do hlavy ocelovou botkou.

„Křup!“

Nádhera, odnesla to jeho čelist. Kopal jsem do ní znovu a znovu.

Dikobraz upustil nohu ze stolku a začal se bránit rukama. Ne moc koordinovaně. Měl vážně dost. Víc než před chvílí vypadal.

Kopl jsem ho do břicha a pak promáchl. Ustupoval přede mnou. To nebylo špatné. Šel směrem k sofa.

Neustupoval ale bezhlavě. Hledal něco, čím by mě uzemnil definitivně. A to něco bylo staré rádio. Leželo na stolečku u rozbitého okna, kterým teď dovnitř proudil čerstvý chladný vzduch zvenku. Doběhl jsem ho a z posledních sil se do něj pustil sérií úderů. Schytal pár do břicha a jednu do brady, ale podařilo se mu několik ran vykrýt a pak prostě hrábnul po tom rádiu a vší silou mě s ním praštil do těla.

Narazil jsem do zdi. Lapal jsem po dechu a zdálo se mi, že slyším vysílání rozhlasu.

Nezdálo. Rádio se samo spustilo na stanici vážné hudby. Vivaldi, tipnul bych si. A i kdyby nebyl, já jiného klasického skladatele neznal.

Rádio mi proletělo kolem hlavy. Zachránil mě rychlý ducking a pak jsem na poslední chvíli zastavil kontraúder. Dikobraz stál kousek od okna.

* * *

Narazil jsem do něj bokem. Ustoupil o metr. Praštil mě do hlavy, ale bylo mi to jedno. Vší silou jsem jej před sebou tlačil vstříc oknu. Vítr foukal okolo nás a přinášel vůni rozkvetlých jabloní.

„Grrrrrrr,“ tlačil jsem ho před sebou.

Zapřel se, pustil rádio na zem a chytl mě kolem krku.

„Chrrrrr,“ změnil jsem zvuk a čekal, kdy mi rozerve hrdlo.

* * *

Nerozerval. Zapřel jsem se a donutil jej udělat další krok dozadu. Šlápl do volného prostoru a ztratil rovnováhu.

„Áááááá!“ zařval v panice, jak se převážil dozadu. Pořád se ale držel jednou nohou okraje budovy a jednou rukou mého krku.

Mé hrdlo pro něj představovalo jedinou naději.

„Hrchchrch,“ prohlásil jsem rozhodně a jednou rukou mu páčil prsty, aby mě pustil. Druhou jsem se křečovitě držel pevné stěny. Nechtěl jsem letět s ním.

Ztrácel jsem nejen síly, ale i vědomí. Kyslíku se mi nedostávalo, krk mi musí každou chvíli rozmačkat, myslel jsem si. Hrůzou jsem se potil. Hrůzou ze smrti.

* * *

Ona taková hrůza ze smrti nakonec není špatná věc. Zvlášť když se potíte tak vydatně, že díky tomu a troše páčení sklouzne z vašeho hrdla ruka superpadoucha a on se pak po středně tvrdém úderu na solar plexus vydá na padesát metrů dlouhý let směrem k zahradě na střeše vedlejšího mrakodrapu.

„Huch,“ nadechl jsem se a opatrně vykoukl z okna. Dikobraz letěl rychleji než komisař. To ta váha. Zamával rukama, něco zakřičel, ale valného smyslu to nemělo. Žádné: „Já se vrátím a mé jméno bude pomsta.“ Bylo to něco jako „béééé“ či „hééé“. Těžko říct. Letěl rychle a krátce. Nedopadl ale na stromy a keře jako komisař. Odnesla to osvětlená fontánka. Až z vrchu jsem viděl, jak se voda rozstříkla po celé střeše spolu s kousky konstrukce a také páně Dikobraza.

„Jestli dobře počítám, tak padouchů ze seznamu Černé orchideje je už jenom čtrnáct,“ konstatoval jsem spokojeně a svezl se vyčerpáním na podlahu.

* * *

Sáhl jsem do kapsy pro balíček cigaret. Otevřel jsem ho a zavyl zoufalstvím jako pes uprostřed smečky lesbických vlčic. Cigára se proměnila na drť. Nejspíš mě do toho místa Dikobraz párkrát praštil. Hodil jsem vztekle krabičku z okna a jako hlemýžď se doplazil pod sofa a vylovil své pé stovky.

„Pojďte k taťkovi, mrchy moje od tvarůžek upatlaný,“ přivítal jsem je s nadšením a pak uslyšel na chodbě kroky. Nenapadlo mě nic lepšího než zalézt důkladně pod nábytek. Jestli je to nějaký další superpadouch, nevylezu odsud ani za všechno zlato světa.

„Panebože, to je strašné!“ ozval se známý hlas. Patřil jednomu ze šmoulů z vrátnice.

„To je ale brajgl,“ konstatoval druhý.

Kroky se vydaly na obchůzku po bytě. Boty strážců přitom křupaly po střepech a zbytcích nábytku.

„Pane komisaři?“

„Pane komisaři?!“ ozývalo se kníkavé volání strážců. Ještě že nedorazili dřív. Tyhle luxusní bytečky musely být asi dobře odhlučněné. Určitě trvalo, než jsme s Dikobrazem vzbudili sousedy. Provozovat tyhle sadomasohrátky v normálním činžáku, vlítla sem zásahovka nejpozději před deseti minutami.

Volání strážců pokračovalo do dalších místností bytu, které zůstaly ušetřeny bojového řádění. Vykoukl jsem zpoza sofa a uviděl záda jednoho z členů ochranky. Postupovali dál do bytu.

„Tři, dva, jedna,“ napočítal jsem v duchu a na „nula“ se vykutálel zpod nábytku ven. Po čtyřech jsem odcupital ke dveřím. Vrazil jsem si přitom do kolena ostrý čínský střep.

Drtil jsem v puse zuby, abych nevykřikl, a pokračoval v cupitání. Na chodbě jsem pak vstal a střep vyndal. Hned nato jsem se rozběhl k výtahu.

Oprava. Chtěl jsem běžet, ale místo toho jsem se jenom tak malátně klátil. Myslím, že v mém současném stavu by mě odrovnala i Zevla pomocí bublifuku.

* * *

Konečně jsem mohl ťukat do přivolávacího tlačítka výtahu jak zběsilý. Chtěl jsem být odsud co nejrychleji pryč. Už jenom proto, že chodba pekelně páchla tvarůžky.

* * *

Prokulhal jsem kolem recepce a dostal se ke své motorce. Byla tam, stejně jako moje helma. Tu pizzařskou jsem nechal v komisařově bytě. Zbavil jsem se i děravé bundy a z boxu na pizzu vyndal svoji vlastní, černou. Pak jsem narval do kontejneru i ten box.

Až za jízdy jsem zapnul komunikátor na motorce. Všiml jsem si totiž, že jsem měl na mobilním náramku dva zmeškané hovory od Gorda a čtyřiatřicet od Vrány. Přijímač mi vypadl z ucha nejspíš už někdy během hrátek s komisařem.

„Pane eM?“ ozval se rozespalý Mortův hlas.

„Jo, to jsem celý já. Copak, parto?“

„Měli jsme o vás strach. Teda Vrána měla. Teď už ale spí. Fíkus do ní narval flašku tequily. Vyzvracela se a usnula na záchodě,“ oznámil Mort.

„Moje šikovná holka,“ odvětil jsem. „A proč ty nespíš?“

„Držím hlídku, kdybyste se ozval. A vy jste se ozval,“ dodal pyšně, nejspíš že si nezpůsobil spánkový deficit zbytečně.

„To je od tebe pěkné, ale já jsem v pořádku. Jedu se teď vyspat do jednoho motelu. Potřebuji být chvíli sám. Budu zase vypnutý. Ozvu se někdy po obědě.“

„Óká, pane eM. Jenom ta věc, jak jste chtěl. Program objevil komisaře Káru v průběhu času v přítomnosti šesti vylepšených zločinců. Pořád ale ještě hledáme a rekonstruujeme data.“

„Se na to už můžete vysrat,“ řekl jsem a na druhé straně uslyšel vyděšené polknutí. Došlo mi, že na tom hoši s Vránou asi dost tvrdě pracovali a já to teď smetu ze stolu jednou větou. „To, co jste našli, mi bohatě stačí, díky moc,“ dodal jsem rychle.

„Óká, pane eM. Tak já půjdu spát,“ oznámil spokojeně Mort.

„To běž a až se vzbudíš, potřebuji, abyste našli tu černošku ze zaměřovače Aleny Svobodové. Musíte ji vyslídit, koumáci. Je to fakt důležitý.“

„Jasná páka, pane eM,“ zívl Mort, čímž jsme náš hovor ukončili.

* * *

Muslimská čtvrť nebyla jediné místo, kde jsem jako člen etnického oddělení působil. Po tom incidentu s Vrániným tatíkem mě uklidili do Radotína. Kdysi nějakého chytráka napadlo, že bude skvělé vybudovat na volných stavebních parcelách za dotace z Bruselu ukázkovou romskou vesničku, v níž se budou Romové vzdělávat, integrovat a zároveň žít tradičním způsobem života, o kterém už měli v tu dobu lepší povědomí bílé intelektuálky na univerzitách než samotní Romáci. No, ale peněz bylo dost a magistrát to s nadšením přijal, protože měl bohulibou záminku, proč lifrovat tenhle druh lidí ze starého centra Prahy. Přesně v duchu slov legendárního ruského premiéra Viktora Černomyrdina: „Mysleli jsme to dobře, dopadlo to jako vždycky,“ se nakonec z ukázkové vesničky po vyčerpání dotací stáhli sociální pracovníci a ona se pak nepovšimnuta a ignorována úřady rozšiřovala o ilegální stavby tak dlouho, až dosáhla zástavby starého Radotína. Stará pravda praví, že na jednoho Roma připadá padesát příbuzných a ti se dřív nebo později do tohoto pěkného kouta přistěhovali.

Starousedlíci sepisovali petice, demonstrovali a nakonec zmizeli do některé z bouřlivě se rozvíjejících nových pražských čtvrtí, jež měly tu výhodu, že tam v noci nikdo nepekl na ulici berany ani netancoval až do rána.

Největší rozvoj zažil Radotín, mezitím přejmenovaný Pražáky na Romotín, za války na východním Slovensku. Denně sem přijížděly rozhrkané náklaďáky s uprchlíky, kteří mířili za svými příbuznými. Po tom, co magoři z Islámského státu v Košicích a Mukačevu odpálili nedopatřením pod vlastním zadkem starou ruskou atomovku, kterou jim nějaký propitý ruský generál prodal za vlak vodky, už sice nebyl žádný ISKM, ale romští uprchlíci se neměli kam vrátit. Netrvalo to ani deset let, a Praha tak byla o padesát až sto tisíc Romů bohatší. Přesné číslo nikdo netušil. Rozlišovat mezi Romem a Neromem bylo ilegální, takže ani policisté, kteří tu sloužili, to nevěděli. Místním to vyhovovalo. Radotínský slum se v podstatě stal státem ve státě.

Pominu-li občasné kamenování a ženskou obřízku, neměl jsem během své služby s muslimy problém. K srdci mi ale moc nepřirostli. S obyvateli Romotína jsem to měl jinak. Vlastně skoro každý policista z etnického. Tahle služba byla za odměnu, i když vedení to nikdo nezkoušel vysvětlovat. Od pradávna zde totiž vládl poměrně rovnovážný vztah postavený na tom, že Romové si dělají, co chtějí, a policie to řeší, jenom když to překročí únosnou mez. Řešení zpravidla probíhalo tak, že se došlo za některým z vládců jednotlivých klanů a on to buď vyřešil sám, nebo předal viníka policii k potrestání. Druhá verze byla lepší, byly za ni u šéfů body.

Kontakty, které jsem si tu kdysi vytvořil, mi pomáhaly i v práci u OBVT. Romotín občas sloužil jako útočiště uprchlíků před zákonem. Skrývali se tu i vylepšení zločinci. Brzy ale přišli na to, že zrovna pro ně to až tak bezpečný úkryt není. Velmi rychle jsem se totiž o každém z nich dozvěděl. Měl jsem tu kamarády. Hlavně jednoho konkrétního. Kdysi jsem mu pomohl vyhnout se eskortě do brněnské cely smrti.

* * *

Dorazil jsem na hranici Radotína za svítání. Ptáci řvali jako o život a v ošuntělých domech, které kdysi patřily starousedlíkům, i designově vymazlených barácích, které tu zůstaly po nevydařeném sociálním experimentu, vládlo ticho a klid. Za obzorem, ve skutečném srdci slumu tvořeném skromnými dřevenými domy a obytnými buňkami, které sem různě dovážely rozličné charitativní organizace, se ještě kouřilo z ohnišť, ať už proto, že někdo ještě seděl venku při dojezdu nočního mejdanu, nebo proto, že jiný připravoval snídani pro celou rozvětvenou rodinu. Úseky mezi těmito dvěma pravidelnými událostmi často dělily jenom desítky minut.

Romský slum mě nepřestával fascinovat. Už jenom proto, že tihle lidé odnepaměti žili hůř než všichni přistěhovalci různého druhu dohromady bez ohledu na to, jak dlouho spolu Češi a Romové žili. Přistěhovalecké čtvrti byly součástí pulzujícího velkoměsta, zatímco tyhle lidi i někdejší nadšení sociální inženýři toužili vyvézt co nejdál za něj.

Zastavil jsem před bývalou radotínskou školou, ze které teď bylo centrum moci jednoho z rumungřích klanů. Zavěsil jsem helmu a zapálil si cigaretu z balíčku, který jsem cestou koupil v nonstop dobíjecí stanici pro elektromotory. Trvalo dobrých deset minut, než si mě někdo všiml, a dalších deset, než mě přišel někdo zkontrolovat. Dorazil jsem vážně v tu nejhorší hodinu. Přes den bych si nestačil ani zapálit, a už by mi šacoval kapsy nejmíň dvacetičlenný gang dětí v tričkách z vánoční charitativní sbírky.

* * *

Dveře bývalé školy se otevřely a v nich stál chlápek s kalašnikovem v ruce. Holá hlava, holé tělo, na sobě jen džíny a pantofle. Nejspíš ho vytáhli rovnou z postele. Dorazil klidným krokem ke mně. Nařachaný výraz zabijáka se změnil v okamžiku, kdy poznal můj pobitý, poškrábaný a monokly nateklý ksicht – památka na pasování se s Dikobrazem.

„Aj, pane veliteli, málem sem vás nepoznal,“ usmál se na mě Jumbo. Chyběly mu tři zuby, ale další čtyři měl zlaté a to se počítá.

„Za to ty vypadáš pořád velkolepě, chlape,“ oplatil jsem mu úsměv a nabídl cigaretu. Ne že by to jeden z osobních strážců jednoho z nejmocnějších vládců ghetta potřeboval, ale když se gádžo dělí s Romákem, vždycky tím udělá dojem.

„Vajda ještě spí. Včera měl večírek. Jeho bratranec mu poslal ze Slovenska dvě pěkný holky, tak je musel ozkoušet. Nechci ho budit,“ ošil se trochu a hodil si samopal přes rameno, zatímco si zapaloval cigaretu. Ten manévr vypadal dost nebezpečně.

„Nikam nespěchám, Jumbo. Po pravdě řečeno se sám potřebuji vyspat.“

Romák se na mě zkoumavě podíval: „Slyšeli jsme, že se vám nevede zrovna nejlíp.“

Ten chlap měl v těle duši diplomata.

„Zrovna nejlíp je dokonalý eufemismus. V podstatě jsem se ocitl na druhé straně zákona a víc než kdy jindy potřebuji pomoc.“

Nelhal jsem. Neměl jsem to zapotřebí. Stanislav Golčár a jeho hoši nebyli žádní hlupáci, i když je v případě potřeby uměli docela dobře zahrát.

„Já se ve feminismu nikdy moc nevyznal, ale odvedu vás na místo, kde se můžete vyspat, než se vajda probere.“

A jak řekl, tak udělal. Sedli jsme na motorku, která chvíli naříkala a protestovala, protože na zhruba dvě stě osmdesát kilo, které jsme dohromady měli, nebyla úplně stavěná, ale nakonec těch pět kilometrů směrem ke staré zástavbě přežila.

Zastavili jsme u prvorepublikového domu, který určitě ještě před nějakými třiceti lety prošel pečlivou rekonstrukcí. I teď vypadal dost udržovaně.

„Bordel?“ nadzdvihl jsem obočí. Tohle místo jsem znal velmi dobře.

„Moc hotelů v Romotíně nemám, pane veliteli, a tohle místo je zaručeně bez vší, štěnic a potkanů. Taky se nám tu množí, mrchy,“ odvětil Jumbo a zabušil pažbou samopalu na dveře.

Po deseti minutách bouchání nám vyrazila otevřít postarší, ale pořád docela rajcovní Romka. Měla velká vytahaná prsa a na sobě jenom červený župan, který je ne tak úplně zakrýval. Jumbo na ni vyštěkl kulometnou dávku romských slov, z nichž jsem rozuměl akorát něco o sprše, čistém pokoji a tichu, a pak mě popohnal do dveří.

„Si můžete i užít, ale jenom s kondomem. Měli jsme tu teď nějaký trampoty se syfilisem,“ mrknul na mě spiklenecky a pak samopalem ukázal na motorku. „Nechte ji tady, veliteli, nic se s ní nestane. Dám vědět klukům, že kdo se na ní zkusí projet, ustřelím mu hlavu.“

* * *

Odpoledne jsem se hned po probuzení spojil s Fíkusem a Vránou. Měli pro mě novinky ohledně černošky Miry. Oficiálně pracovala jako sekretářka na Úřadu vlády, neviditelná kancelářská myš. Pro jednu z důležitých postav tajné organizace ideální krytí. Předpokládal jsem, že plat, který tam bere, neměl na tom úřadě nikdo od dob legendární Jany Nagyové.

Volal jsem ale i kvůli něčemu jinému. Způsobilo to mezi námi (hlavně mnou a Fíkusem) velmi dlouhou a hodně náročnou debatu. Když asi třicetkrát zopakoval slova jako nelegální, nebezpečné, šílené a doživotí, připomněl jsem mu, že Izraelité také kvůli svému přežití museli občas udělat něco, co egyptský faraon považoval za nelegální, čímž jsem udeřil na citlivou strunu zběhlého studenta rabínského.

„Takže domluveno,“ ukončil jsem veškeré další námitky. „A Fíkusi, nevím, jakou máš pojistku na Krysí díru, ale se čtyřiadvacetihodinovou platností ji zdvojnásob. Žijeme ve složitých časech, chlapče,“ dodal jsem a pak konečně vyskočil z postele. Musel jsem si dát sprchu a vyrazit dolů do baru. Vajda už tam na mě čekal.

Loutka

Stanislav Golčár mě ve velkorysém rozšafném gestu přitiskl na svou hruď a pak třikrát střídavě políbil v byzantském stylu na tváře. Málem mě přitom rozmačkal. Měl ramena o polovinu širší než Jumbo. Jinak se ale podobali jako vejce vejci. Aby ne, měli společného otce.

Táhlo už ke druhé hodině odpolední a bar v přízemí se třemi striptýzovými tyčemi už obsluhoval první zákazníky. Šlo o gádže. Jak jinak. Co se romských prostitutek týkalo, poměrně velká část bílých mužů po nich vykazovala jistou posedlost. Ghetto z nich žilo a staralo se o ně dobře, včetně přílivu nového neokoukaného masa ze Slovenska. Pravda, některé z těch holek mohly v noci světélkovat, ale myslím, že těm pánům tady to nevadilo.

Vajda seděl v zadním salonku ve vyvýšeném mezipatře. Člověk z něj měl poměrně slušný výhled na vše, co se odehrávalo dole, ale on samotný byl ušetřen zvědavých pohledů ostatních zákazníků.

Po povinném přivítání a olíbání jsme se usadili ke stolu. V tom okamžiku se u nás objevila štíhlounká dívka jenom v podvazcích a vysokých červených lodičkách. Fascinovaně jsem hleděl na její vyholený proužek mezi nohama. Když jsem tu seděl naposledy, nosila obsluha ještě spodní prádlo. Holce mohlo být maximálně šestnáct.

„Moje neteř,“ mrknul na mě s pocitem hrdosti vajda.

Pochválil jsem mu příbuzenstvo a objednal si u slečny panáky whisky a pizzu. „Jakoukoliv, hlavně ať není s tvarůžky,“ poprosil jsem. Zapálili jsme cigarety a chvíli společně mlčeli.

Do zdejšího podniku jsem poprvé vkročil před jedenácti lety. Čtrnáctiletá Vrána se schovávala v mém bytě a já v Radotíně sloužil možná pátou šichtu. Dělali jsme doprovod kriminálce z centra, která přišla Golčára zatknout za vraždu sedmnáctileté dcery ruského velvyslance. Velký případ. Znásilněnou Irinu našli bezdomovci nahou v potoce. Její luxusní Ferrari s diplomatickou výjimkou pro naftový motor se o tři dny později pokusil prodat jeden z Golčárových chlapců. Po policejním mučení, vlastně výslechu, se přiznal, že mu auto předal Golčár. Víc kriminálka nepotřebovala. Pod tlakem politiků chtěli citlivý případ co nejdřív uzavřít. Jenže problém spočíval v tom, že za mnou na služebnu dorazil Jumbo s partou vajdových bouchačů a dušovali se mi, že to auto našli odstavené na okraji Radotína. „A co s takovým opuštěným fárem? Sme ho tam měli nechat, aby ho ukradli nějací degéši od Országů?“ svěřili se mi upřímně.

Vyrazil jsem s nimi na místo i s jediným policejním technikem, kterého jsme měli na etnickém v Romotíně k dispozici. Našli jsme stopy dalšího auta, které nás nakonec zavedly do vily na okraji města. Patřila bývalému příteli Iriny, který tam pořádal mejdan zlaté mládeže. Večírek se trošku zvrhnul, a když na něm zůstal jenom on a dva jeho podnapilí kamarádi, rozhodli se „té ruské krávě“ vysvětlit, že tak perspektivní kluk jako její bývalý se jen tak neopouští. Netrvalo ani patnáct minut, co jsem mládence nechal o samotě s Jumbem a jeho chlapci, a měl jsem dokonalé přiznání, včetně spodního prádla oběti, které si ten blbec nechal na památku.

Stanislava Golčára pak v tichosti propustili z vězení a večer si mě pozval právě sem. Nejdřív mi nabídl spoustu peněz. Odmítl jsem je, čímž jsem ho nejdřív rozzlobil, ale nakonec mi odpřisáhl na popel své matky, jejíž urna ležela nenápadně vystavená za barem v bordelu (vajda k tomu měl své důvody a já jsem se na ně neptal), že je mým doživotním dlužníkem.

O měsíc později jsem ghetto opustil. Kauza Irina se proflákla do nejvyšších pater policejní hierarchie a Alois Václav mě krátce před svým odchodem do důchodu zlanařil do OBVT. Jeden z nejlepších dnů mého života. Prý jsem v duši lovcem, tvrdil, a takové tenhle útvar potřebuje.

Už nedodal, že na lovení spolupracovníků pro Černou orchidej.

* * *

„Nikdy bych nečekal, že zrovna ty se dáš na druhou stranu barikády, chlapče,“ přerušil mlčení vajda, když mu cigareta skoro dohořela. Já tu svou už dávno típnul. Vhodil jsem do sebe panáka na ex a řekl mu pravdu. Absolutní pravdu, i když alespoň trochu upravená lež by vypadala logičtěji než to, co se mi za posledních pár dnů přihodilo.

Ale vajda mi věřil. Neměl jsem důvod mu lhát. Pokud bych se skutečně stal zločincem, Stanislav Golčár představoval člověka, který by to pochopil.

„Turci mi dluží dost peněz. Policajti jim vybrali laboratoř a dostali se do platební nouze. Stačí říct a do dvou dnů jsi v Hamburku na vlastní lodi s novým pasem a klidně i ksichtem hollywoodské hvězdy, kterou si vybereš. Stačí říct, jaký pas chceš. Mohl bych ti dát na cestu i nějaké prachy a holku. Co moji neteř? Ještě je panna,“ kývnul směrem k dívce, která mi právě nesla pizzu.

Myslím, že už když tuhle nabídku vyslovoval, věděl, že ji odmítnu. Nemohl jsem jinak. Rozhodně jsem nechtěl nechat věci jen tak na pokoji. Měl jsem tu rozdělanou práci. Nechal jsem pizzu na stole vychladnout a představil mu svůj plán.

* * *

Vajda jenom obracel oči v sloup a pro jistotu si objednal rovnou láhev whisky. „Dokud si ji můžu dovolit,“ poznamenal zoufale a pak dodal: „To je důvod, proč nemám rád čestné lidi. Čestný muž mě nakonec vždycky stojí mnohem, mnohem víc peněz než padouch. Ještě že takových bláznů jako ty moc není,“ zamířil na mě výhružně ukazováček se dvěma zlatými prsteny.

Nechal jsem ho chvíli omdlévat, a když jsem dojedl pizzu, oblažil jsem ho svým nejlepším úsměvem. „Až to skončí, dostaneš ode mě milion dolarů. Mám za zády takový zločinecký syndikát (myslel jsem tím Gorda, Morta a Fíkuse), kterému jsem obstaral věc nedozírné ceny (dostal jsem ji, aniž bych věděl, o co jde, ani že se to dá zpeněžit). Prodají ji a ty budeš mít své náklady zpět i s bonusem. Navíc už mi nebudeš nic dlužit. Cokoliv mezi námi je, bude splaceno.“

Vajda spokojeně pokýval hlavou. Plivnul si na dlaň a natáhl ji směrem ke mně. Otřel jsem si ruku od pizzy do ubrousku, obdařil ji velkolepým flusancem a ruku mu pevně stiskl. Smlouva byla dojednána.

* * *

Hned odpoledne jsme s Jumbem a jeho chlapci vyrazili do centra v popelářském voze. Ve špinavých pracovních kombinézách a s nepřítomnými výrazy ve tvářích jsme nemohli být méně nápadní. Gord nás navigoval a zajišťoval pomocí dronu s nápisem Amazon. Ten kluk se učí rychle. Vrána nás pak kryla ze střechy. Ani jedno nebylo potřeba. Akce proběhla hladce a bez komplikací.

* * *

Druhý den brzy ráno jsem nasedl na motorku a vyrazil zpět do centra. Cestou jsem objel trosky popelářského vozu. Ještě se z něj kouřilo. Stálo u něj jedno hasičské auto a dvě policejní. Podvědomě jsem přidal rychlost.

* * *

Při vstupu do Red Lightu jsem si nechal motorkářskou bundu. V tomhle baru musel člověk vypadat stylově nebo alespoň výstředně. Chodili sem nejbohatší lidé z celé Prahy. Flaška šampaňského stála víc než Golčárova neteř (i kdyby byla skutečně panna, jak tvrdil), a pokud si člověk nedal pozor a přemýšlel nad tím, jestli si může dovolit objednat ke kávě mléko, vyhazovač mu taktně naznačil, že o tři bloky dál je vinárna, kde si můžou z kopýtka vyhodit i obyčejní lidé.

Bar zel prázdnotou. Před hodinou otevírali a lepší lidé chodí pít až po obědě. Narazil jsem pouze na dva byznysmeny, kteří nejspíš zapíjeli nějakou úspěšnou transakci už od včerejška a podle stavu i vizáže sem dorazili z nějaké burlesky, kde naopak zrovna zavírali.

Další člověk seděl na baru. Židlička pod ním měla naštěstí ocelovou nohu, ale i tak vypadala, že se každou chvíli zhroutí sama do sebe. Chlápek si to nejspíš uvědomoval a jednou nohou se opíral o zem, aby rozložil zátěž.

Čekal jsem cokoliv, ale tohohle chlapa rozhodně ne.

* * *

Spider.

* * *

Přisedl jsem si vedle něj a měl co dělat, abych udržel pokerový obličej. Čerstvě nabité pé stovky za opaskem na mě řvaly: „Dělej, vyndej nás, seřež ho jak psa, ať štěká bolestí. Je to hajzl zasranej, zabil Vágnera, neměj slitování!“ Místo toho jsem se hlasem Oldřicha Nového zeptal: „Je vedle vás místo?“

„Plachetnice,“ řekl Spider a spiklenecky na mě mrknul. Ten chlap měl tolik vrozeného talentu pro konspiraci jako slon pro předení.

„Vždycky jsem si myslel, že tahle hesla se mají nějak zakombinovat do nevinné věty. Třeba říct něco jako: »Jistě, neznámý cizinče. Mohli bychom si třeba popovídat o mé zálibě v plachetnicích,« nebo tak nějak,“ řekl jsem a měl chuť si zapálit. Jenomže Red Light je legální veřejný podnik. Tady se nekouří.

Spider mě obdařil nevraživým pohledem. Koukal jsem na jeho obrovské ruce. Chvěly se. Myslím, že v hlavě bojoval se stejným nutkáním jako já. Doufám, že ho překoná.

„Dej si panáka. Stojí sto euro,“ prohlásil místo toho smířlivě a ukázal na flašku nějaké japonské whisky na baru před ním. Měl tu nachystanou i sklenici navíc. Barman nikde (snad ho Spider nezabil), tak jsem si nalil sám. Chutnala odporně. Nedal bych za ni ani euro.

„Co komisař? Přežil?“

„Je trošku pochroumanej, ale jinak v pohodě. Mám pro tebe od něj dárek,“ prohlásil a natáhl se pod bar. Elegantní kožený kufřík v jeho stvůrných prackách vypadal trošku jako dětská hračka. Jenom na něm chyběl rozesmátý rozpadající se ksichtík Hello Kitty Zombie. Už jsem si ho všimnul při příchodu do baru. Nebudil ve mně moc důvěry.

„Nedá se otevřít. Je v něm bomba nastavená na 19:30. Zatraceně účinná, aby sejmula i člověka po vylepšení. A bude to potřeba. Premiérka by si mě dokázala dát k snídani, ani by se přitom nezapotila.“

Sevřelo se mi hrdlo.

„To si děláš prdel, Spidere? Co si myslíte, že jsem? Hrabě von Staufenberg?

Spider pokrčil obočí: „Kdo?“

„Hrabě von Staufenberg. Páska přes oko. Nestárnoucí klasika s Tomem Cruisem? Nic?“

Spider se zamračil ještě víc. Tohle na něj byl asi moc sofistikovaný popkulturní odkaz. Ten chlap byl tupý jako rozhlasový moderátor. Nejspíš by si myslel, že Adolf Hitler je nový německý eurokomisař.

Zhluboka jsem se nadechl a uklidnil se.

„Proč já?“ zeptal jsem se po chvíli ticha, ale něco ve mně zatraceně moc dobře znalo odpověď.

„Nikomu z nás nevěří. Je ostražitá, má dobrou ochranku a sama dokáže zrychtovat na hromadu stádo slonů. Navíc komisař taky nikomu nevěří. Prej jenom tobě. Nějaký kydy o cti, odhodlání a tak. Prej máš duši lovce, vole. A taky ti vrátí tvůj starej život. Víš jak, vážený člen společnosti, honění zločinců jako já…“ Přitom nasadil kyselý vědoucí úsměv, na který jsem měl chuť reagovat jenom tak, že rozbiju japonskou flašku o stůl a trochu mu ho rozšířím. Nejmíň o dvacet centimetrů. „… a jiných padouchů. Prý z tebe jednou bude nový komisař,“ Spider se při těch slovech mračil, jak se snažil reprodukovat, co mu řekl Vladimír Kára. Moc mu to nešlo.

„Bílá královna má jenom jednu slabost,“ pokračoval a já v duchu obrátil oči v sloup. Proč si všichni magoři po vylepšení musejí dávat trapný komiksový jména?

„Média, vole, posloucháš mě?“ obořil se na mě Spider. Svíral přitom ruce v pěst, jak bojoval s touhou rozmlátit mi mozek na kaši.

„Tady máš průkazku z webu Frackovyzpravy.cz. Je to nějakej server pro mladý. V průzkumech vyšlo, že je neoblíbená u prvovoličů, tak se její marketingová divize snaží to napravit. Máš domluvený rozhovor dnes na sedmou. Krátce před půl se omluv a běž na hajzl nebo tak něco. Jak to bouchne, zmizíš.“

Dal jsem si už třetího panáka. Kupodivu mi ten předražený japonský patok začínal chutnat.

„Co když mě někdo pozná?“

Spider jenom zavrtěl hlavou.

„Normálně by ji hlídala Krvavá Máří, ale ta se už dva dny nikomu neozývá. Má tam proto dneska dva drsňáky, který neprošli zatčením OBVT. Neměli by tě poznat,“ pokrčil rameny. Moc jistý si nebyl.

Jeho slova o Máří mě překvapila. Spider pro komisaře zradil hlavu Černé orchideje, ale Kára mu neřekl o tom, že jsem Máří odrovnal jak makový nálev nemluvně.

Nalil jsem si ještě jednoho panáka a ztrestal ho rychle a nemilosrdně. Za dvě hodiny budu mít nejdražší chcaní v životě.

* * *

Spider pomalu vstal. Mučená barová stolička vydala úlevný zvuk, jak namáhaný materiál přestal úpět pod několikametrákovou zátěží. Beze slova se otočil a vyrazil ke dveřím.

„Hej, Spidere, kde se po tom všem s komisařem setkáme?“ zastavil jsem ho.

Poškrábal se na hlavě jako opičák a pokrčil bezradně rameny.

„V deset večer v podniku Krysí díra. Ať tam dorazí sám komisař, jo?“ nadhodil jsem.

„No jo. V deset večer v Krysí díře. Vyřídím… A fízle,“ podíval se na mě výhružně. „Jmenuji se Rudý mstitel.“

Nechal jsem ho popojít asi tři metry.

„Hej, Spidere, co prdel, dobrý?“

Zastavil se, jako bych ho kouzelným slovem proměnil v kámen. Po dlouhých sekundách nehybnosti se nakonec ani neotočil a pokračoval dál. Myslím, že jeho anus na mě nemá nejlepší vzpomínky.

* * *

Zmizel jsem krátce po Spiderovi a i s kufříkem se přestěhoval do nějakého levnějšího podniku. Nejen, že jsem si v Red Lightu připadal nesvůj, ale hlavně jsem se obával, že Spider za tu flašku nezaplatil. Nechtěl jsem tam zůstávat, až se objeví číšník, nebo dokud jej případně nenajdou někde v kuchyni okradeného a svázaného. Od tohohle chlápka jsem nic dobrého nečekal.

* * *

Na Úřad vlády jsem dorazil deset minut před sedmou. Prošel jsem detektorem kovů a nakonec poslal skrz bezpečnostní skener i kufřík. Trošku mi zatrnulo, ale všechno prošlo hladce. Nevím, z čeho bombu vyrobili, ale hlídači neodhalili žádný problém. Ten by nastal, pokud by chtěli kufřík otevřít. Sám jsem to pod dojmem poledních panáků zkoušel. Marně.

Před premiérčinou kanceláří mě uvítala malá hubená slečna v béžovém kostýmku a s bavorským drdolem na hlavě. Jednu jeho část měla obarvenou na modro, druhou na žluto. Vypadala jako ukrajinská fotbalová fanynka.

„Paní premiérka už vás čeká,“ uvítala mě a oblažila profesionálním úsměvem.

Provedla mě předsíní, v níž seděli dva Spiderem zmínění bodyguardi. Nikdy předtím jsem je neviděl. Jejich obličeje ani nepatřily nikomu na seznamu bezpečnostního programu Černé orchideje. Dávalo to smysl. Tohle byla oficiální ochranka. Nemohla se rekrutovat ze zločinců. Muselo jít o neznámé tváře, které se mohly objevovat v televizi a zpravodajských serverech. Pátral jsem po stopách vylepšení, ale ničeho jsem si nevšiml. Museli podstoupit profesionální práci, ne ty experimentální hokus pokusy, které si platili lidé jako Spider nebo nebožtík Dikobraz.

Ani se na mě nepodívali. Seděli v kožených křeslech a něco pročítali na tabletech. Nejspíš nové vydání elektronického časopisu Gorila a Život.

* * *

Pracovna Vilmy Procházkové vypadala spíš jako svatyně Vilmy Procházkové. Kromě jejích fotek ze summitů EU, OSN a různých momentek ze setkání s významnými politiky, náboženskými vůdci a vědci ji zdobily plakáty s jejím ksichtem z probíhající předvolební kampaně:

„Muslimové, volte Vilmu! Jen ona zajistí dostatek mešit pro všechny!“

„Češi Čechům, volte Vilmu!“

„Černoši, Vilmina prababička byla z Ugandy. Volte ji!“

„Košer maso do mateřských školek. Obřízka zdarma ze zdravotního pojištění. Židé hlasují pro Vilmu!“

„Důstojné stáří pro veterány slovenské války zajistí jen Vilma!“

„Mladí volí Vilmu. Je cool!“

Takhle na jednom místě to vypadalo dost bizarně, ale pokud se plakáty a elektronické pohyblivé animace v tomhle duchu rozmístily v těch správných čtvrtích Prahy a městech s dobře vybranou cílovou skupinou voličů, mohlo to fungovat.

Premiérka mi pevně stiskla ruku a oblažila mě pohledem, ze kterého ještě teď museli tát muži, kteří nevěděli, že je to bezskrupulózní mrcha, využívající šílené zločince ve svůj prospěch.

„Je skvělé konečně si promluvit s někým z vašeho webu. Miluji vaše články, vaše sžíravé komentáře, videofejetony a ty moje karikatury, ty se vám povedly,“ rozesmála se laškovně a sedla si ke stolu. Tu ženskou stvořil pro politiku sám ďábel.

Usadil jsem se do křesla a podíval se na mobilní náramek: 19:07. Nohou jsem nenápadně pošoupnul kufřík pod premiérčin stůl a pomalu lovil z kapsy krabičku cigaret. Připadal jsem si, jako bych to ani nebyl já. Zatraceně, sedím v kanceláři premiérky téhle země a naprosto v klidu se na ni chystám spáchat atentát. Já, bývalý strážce zákona.

* * *

Jenže mohl jsem jinak? Černá orchidej mi vzala všechno – mé přátele, mou práci, mou pověst a tahle ženská na mě poslala Bouchače s Máří, aby mě odrovnali. Před soud ji nikdy nedostanu. Ona vyhraje prezidentské volby, já jsem zločinec na útěku. Už nebylo cesty zpět. V tomhle měl komisař pravdu. Premiérka musí zemřít. A jestli tahle jednoduchá taktika nevyšla na Hitlera, musí vyjít na ni. Jen jsem si měl vzít tu pásku přes oko, připadal bych si stylovější.

„Můžu kouřit?“ zeptal jsem se, když jsem konečně vylovil krabičku.

Nenechala se rozhodit.

„Jsme v soukromí, takže to není nelegální, ale víte, já žiji zdravě. Ostatně nebyl to váš web, který napsal, že cigarety jsou, cituji, »akorát pro starý blby a mé voliče«?“

Škrtl jsem zapalovačem a mohutně potáhl.

„To je minulost. Teď máme nové téma. S pravdou ven se to jmenuje. Zjišťujeme informace o tajné organizaci, která kryje vylepšené zločince. Říká si Černá orchidej.“

Ani mrknutí. Jen pomalé naklonění hlavou na stranu.

„A oč se jedná? Zní to exoticky. Něco asijského?“

Lhala jako Bůh.

„Kdepak, evropská tradice. Přímo česká. Povídala mi o ní jedna kamarádka.“

„Ale?“ mrkla na mě laškovně.

„Říkala si Krvavá Máří.“

Konečně náznak rozechvění.

„A teď už si tak neříká?“

Zavrtěl jsem hlavou.

* * *

Čas na náramku ukazoval 19:10. Kolik mám ještě času? Dvacet minut určitě ne. To poslední, co komisař potřebuje, je moje přežití. Ten hlupák Spider to prozradil víc než jasně, když neřešil, co budu dělat po výbuchu. Už se se mnou nepočítalo. Komisař udělal jedinou chybu. Když mi dal ten přístup k programu Černé orchideje, netušil nic o tom, že mi to nejen pomůže najít Máří a kohokoliv dalšího, ale můžu se díky mezipaměti hrabat i v minulosti jeho zásahů. Ten chlap v tom vězel až po uši. Gord s Mortem vytáhli jeho obrázky nejen se Spiderem, ale i Bouchačem, Máří a taky Lunou. Nemohl jsem mu věřit. Byl jsem přesvědčený, že s tou bankou to na mě nahrál. Nechtěl, abych získal důkazy proti premiérce. Chtěl jenom udělat z lovce štvanou zvěř, která mu bude zobat z ruky. Pokud bych se nedostal k mezipaměti a Máří si nepustila pusu na špacír, prostě by mě jenom opatrně manipuloval a směřoval až sem. Tohle to všechno jenom urychlilo. Chvíli jsem přemýšlel, jestli se nespojit s premiérkou a všechno jí nevyklopit, ale bylo by to prašť jak uhoď. Téhle mrše dělala osobní stráž Krvavá Máří.

Nebyla dobrá a špatná strana. Tohle je hra prohnilých proti prohnilým a mě v ní vybrali jednu z vedlejších rolí užitečného idiota. Kára mě od začátku prcal do zadku velkým dildem s nápisem LOUTKA v braillově písmu, aby si ho vychutnal i můj anální otvor. Věděl, že jsem buldok, který jde za případem a nepustí. Věděl, že dřív nebo později mě dostane do situace, kdy ho zbavím konkurence v Černé orchideji a on pak bude mít obětního beránka. Jenže já jsem byl buldok, ale chytrý buldok. Měl se zeptat Golčára, ten by mu to vysvětlil. Vždycky jsem měl svůj plán…

* * *

Odklepal jsem cigaretu na koberec a pokračoval ve vymyšlené historce.

„Je v programu na ochranu svědků. Prý v tom má prsty komisař OBVT. Chce ji dostat k soudu kvůli svědectví o vašem podílu na zločinech Černé orchideje.“

Opět ani mrknutí.

19:11

„To jsou velmi závažná obvinění a komisař za ně ponese odpovědnost,“ pronesla tvrdě a sebevědomě. „Komu z tisku ještě tyhle nesmysly sdělil?“

Ukazatel na mobilním náramku přeskočil na 19:12. Moc času nezbývalo. Pokud bych věřil, že to bouchne o půl, nejpozději 19:25 bych tu už nebyl. Takže osm minut maximálně. Podíval jsem se na okna v místnosti. Dvě byla pootevřená, aby sem proudil čerstvý vzduch. Venku vládlo pekelné horko. Potil jsem se ale kvůli něčemu úplně jinému.

„Z tisku nikomu. Jenom mně. Pročpak se ptáte?“ nahodil jsem pohled „nechápavý debil“ a odklepl čerstvý popel na koberec.

„V tom případě udělal velkou chybu,“ prohlásila a pomalu vstala. Přitom si mě očima měřila od shora až dolů, jako by hodnotila, jestli na mě stačí jedna kulka nebo dvě.

19:13

„Bývaly doby, kdy bych vás zkoušela uplácet, ale ty jsou dávno pryč.“

Pokrčila rameny a přitom se zadívala na jeden z plakátů na zdi. Milovala ten pohled na sebe samotnou, koukalo jí to z očí.

„Víte, moralisté mají pravdu. Úplatky jsou špatné. Už jenom proto, že mezi lidmi vytvářejí nepříjemné napětí. Ten, co dává, se bojí, že obdarovaný bude chtít víc, a oba se pak třesou strachy, že se to na ně provalí z nějaké třetí strany nebo nakonec jeden druhého nechá zabít. Není čestnější vynechat tu pasáž s úplatkem a rovnou vraždit?“

Na tom něco bylo.

19:14

„Nezašpiníte si koberec, když mě odkrouhnete rovnou tady?“ zeptal jsem se a také vstal. Pomalu a ostražitě jsme kolem sebe kroužili jako dva válečníci, kteří se chystají na rituální souboj.

A pod stolem čekala na svou velkou chvíli kufříková bomba.

„Stejně jsi mi ho zasvinil tou cigaretou, šmejde,“ odhodila konečně premiérka masku a pak udělala něco, co mě opravdu překvapilo.

„Archk,“ zasyčela bolestí, když se jí na dlaních seškvařila kůže a z každé ruky jí vyšlehl namodralý, stěží viditelný plamen. Už chápu, proč se jí Spider bál. Mohla jej uvařit zaživa ve vlastní šťávě.

„Tváříte se pohostinně, to ano, ale když máte k dispozici tyhle dva praktické ohřívače vody, nechápu, proč jste mi nepřipálila cigaretu, paní premiérová?“ obořil jsem se na ni a hodil cigaretu na koberec.

„Usmažím ti mozek a dám ho sežrat Károvi. Jde po mé pozici už dlouho, ale doufala jsem, že se mi postaví jako chlap a nebude to zkoušet přes soudy. Ví ten blbec vůbec, kolik žalobců a soudců se kvůli mně budí v noci strachy?“

19:16

Už nezbývalo moc času.

„Tak připálíte mi to cigáro, nebo ne?“ zeptal jsem se a vyskočil na její pracovní stůl. Přitom jsem rozšlápl porcelánovou figurku s jejím ksichtem v národních barvách, která se rozdávala na předvolebních mítincích.

Vilma po mně hrábla rukou. Uhnul jsem, ale plamen měl zatraceně velký dosah. Propálila mi kalhoty. A nejen to. Kupodivu jsem nejdřív ucítil pálící se chlupy, kůži a maso na noze, a až potom mi do mozku vpadla bolest.

Zatnul jsem zuby a seskočil ze stolu, čímž jsem se jí dostal za záda. Kolik mi ještě zbývá času? Je 19:17 nebo už 19:18?

A jaké je komisařovo šťastné číslo? Nebyla to náhodou osmnáctka?

* * *

Jasně, že je to osmnáctka!

* * *

Rozběhl jsem se k oknu. Premiérka za mnou. Běžel jsem, jako by mi za patama hořelo.

Oprava. Ono mi tam hořelo a za chvilku bych mohl hořet i já.

Odstrčil jsem okno levou rukou a skočil dolů. Tři patra, žádný problém.

* * *

Doskočil jsem na černou limuzínu, odrazil se a dopadl do záhonu růží. Vstal jsem a ze všech sil běžel směrem k Malostranskému náměstí. Risknul jsem přitom krátký pohled dozadu. Vilma Procházková na mě chvíli civěla z okna, ale pak se vrátila zpět do své kanceláře. Nejspíš za mnou chtěla poslat své pohůnky. Ale už to nestihla.

* * *

Úřad vlády vyletěl do povětří.

* * *

I kdybych to na ten záchod stihl, bylo by po mně. Kufřík musel být kompletně narvaný semtexem nebo něčím ještě účinnějším. Celá budova se rozlétla po okolí. Kousky zdiva mi přeletěly nad hlavou a tlaková vlna mě praštila do zad silou dvou Bouchačů. Takovou bombu hrabě von Staufenberg neměl. Jinak by mu to nejspíš vyšlo. Zahrál jsem si na papeže, políbil matičku zemi, a když kolem mě přestalo létat zdivo, zvedl jsem se a rozběhl do metra. Operace Valkýra model Praha 2050 skončila.

Hon

„Zbabělý zločin musí být potrestán!“ hřímal Vladimír Kára. Z čela se mu přitom řinul pot. Aby ne. Mířily na něj desítky světel z televizních kamer. Z jedné strany jej obklopili kameramani, fotografové a redaktoři, z druhé různí političtí potentáti. Kromě potu měl na čele ještě čerstvou jizvu. Předpokládal jsem, že šlo o následky jeho malého letu směrem k meditační zahrádce sousedního mrakodrapu. Stál na mobilním pódiu před troskami budovy Úřadu vlády a na sobě měl oblečenou slavnostní uniformu OBVT s několika vyznamenáními. Dav, který improvizovanou (nebo nejspíš velmi pečlivě a dlouho připravovanou) tiskovou konferenci a její účastníky obklopoval, propukl v nadšený jásot.

„Všichni ví, že jsem byl blízkým přítelem premiérky Vilmy Procházkové a podporoval jsem její kandidaturu na prezidentský úřad. Vím proto jistě, že by nechtěla, abychom se nechali zastrašit. Po domluvě s nejvyššími představiteli její politické strany jsem proto přijal tuto kandidaturu já. Česká demokracie je silná. Najdeme viníky tohoto teroristického činu a potrestáme je!“ Dav opět propuknul v jásot.

„Kára! Kára! Kára!“ rozjelo se nadšené skandování. Široký záběr do davu ukázal, jak někteří mávají rukama zatnutýma v pěst. Jiní z demonstrantů svírali portréty Vilmy Procházkové, v očích slzy a v srdcích žal.

Díky holografickému projektoru se mi scéna přenášená naživo celým světovým internetem vznášela jen pár centimetrů nad stolem. Kouřil jsem doutník, který jsem objevil ve skladu Krysí díry, a jeho kouř dodával videopřenosu noirový nádech. Vypnul jsem spojení a dal si nohy na stůl. V celém klubu vládla černočerná tma. Nechal jsem svítit jenom světlo u hlavního vchodu.

Představoval jsem si ho, jak se teď místo schůzky se mnou brodí troskami a pátrá po ostatcích Bílé královny. Pak najde kus jejího předvolebního plakátu a s očima plnýma slz jej ukáže na kameru.

„Ten slizskej parchant,“ odplivl jsem si.

Došlo mi, že chce ovládnout Černou orchidej ne proto, aby dal věci do pořádku, ale aby uzmul všechnu moc pro sebe. Ale kandidatura na prezidenta? Tím mi vyrazil dech.

A také tím, že nepřišel. Doufal jsem, že si pro mě dorazí osobně. Sice se zabijáky, ale bude tady i on a já ho odrovnám. Černá orchidej skončí a já budu moci odplout na turecké lodi někam za sluncem, nebo jak to tak ve filmech s dobrým koncem bývá. Tolik k mým pečlivě připraveným plánům. Bože, jak já jsem naivní. Chtělo se mi nad tím brečet. Sednout si někam do rohu a řvát jak gymnazistka, které někdo řekl, že má křivé nohy. Místo toho jsem kouřil doutník a tvářil se drsňácky.

„Ehm, ehm,“ odkašlal si chlápek ve dveřích Krysí díry. Nechal jsem je otevřené. Zaostřil jsem zrak a spatřil Spidera. Po každém boku mu rázoval další superpadouch. Že šlo o vylepšené členy Černé orchideje, jsem nepochyboval. Znal jsem je. Lunu i Fénixe jsem zatýkal osobně.

„Vypadá to na sraz starých známých,“ přivítal jsem je a vyfoukl směrem k nim doutníkový kouř. Měl jsem nutkání se rozkašlat. Už to s tím kouřením v posledních dnech zatraceně přeháním. Ale tenhle doutník byl vážně dobrý a nic nevypadá tak cool jako chlápek s doutníkem.

Fénix se zamračil a vytáhl z kapsy stříbrný benzinový zapalovač. Dvakrát jím škrtl. Pokaždé benzinem napuštěný knot snadno chytl a vzplál modrým plamenem. Fénix měl na sobě jenom volné kalhoty a rozepnutou bílou košili. Kůže se mu leskla olejem. Určitě pěkně hořlavým. Ten chlap byl fakt magor. Luna, držící se kousek vpovzdálí, se naopak navlékla, jako bychom měli konec podzimu – zelené látkové kalhoty, lehký tmavě modrý svetr a přes něj tmavě modrou bundu. Na rukou černé kožené rukavice určené pro člověka s rukama třikrát tak velkýma. Podobné nosila vždycky. Své ostré drápy před cizinci skrývala. Vytáhla je až v poslední chvíli, když už věděla, že s nimi bude dělat šmik šmik.

„Jak se ti podařilo utéct?“ uhodil na mě Spider.

Zastavil se sotva pět metrů ode mě. Vypadal naštvaně. I když inteligence moc nepobral, nejspíš mu došlo, že něco podělal on. Nebo mu to komisař důrazně vysvětlil.

„Jsem klikař, Spidere,“ pokrčil jsem rameny.

„Rudý mstitel,“ zavrčel.

„Já vím, já vím,“ mávl jsem doutníkem a jeho rozžhavenou část namířil směrem k Fénixovi.

„Vám nevadí, že se komisař spikl se Spiderem a nechali mě odrovnat vám šéfku?“

Luna se tvářila trochu překvapeně, ale Fénix jenom pohrdavě škrtl zapalovačem.

„Co se stalo, stalo se. Někdo to všechno řídit musí. Pokud se budeme šprajcovat Károvi, Spider mě sejme. Jak se začneme rvát mezi sebou, nikomu to neprospěje,“ pokrčil rameny tentokrát on. Tahle železná logika byla neprůstřelná.

„Takže mu to vyšlo? Ovládl Černou orchidej a vy za ním půjdete stejně jako za Vilmou?“

„Bude prezident!“ zahořeli Luně oči a Fénix zase škrtl zapalovačem. Ti dva byli vážně excelentní šílenci.

„Není cti mezi superpadouchy, co jsem čekal?“ položil jsem si řečnickou otázku a palcem odpálil zbytek doutníku na Spidera. Automaticky o krok ustoupil, aby se ostatku kubánského, ručně baleného (vyrobeno na stehně statné černošky) doutníku vyhnul. Jeho společníci přitom na ten manévr zaměřili svou pozornost. To mi stačilo. Hrábl jsem pod stůl, užil si zvuk trhání tuny lepicí pásky, a vytáhl na světlo Krysí díry kanadský raketomet FT-20 (vyrobeno v Torontu, ukradeno v Paříži, k dostání v Radotíně).

* * *

Skočil jsem na zem a zmáčkl spoušť. Raketa opustila FT-20 a vybouchla Spiderovi kousek pod nohama. Exploze jej vyhodila směrem ke stropu. Udělal elegantní oblouček a dopadl někam do míst, kde dřív stálo akvárko. Luna s Fénixem prožili něco podobného, ale s menší výškou letu. Přece jen stáli dál a během těch sekund mezi devastací lepicí pásky a explozí se rozutekli do opačných stran.

Měl jsem zalehlé uši, ale komunikační štěnice v tom levém to naštěstí přežila.

„Všechno dobrý, pane eM?“ ozval se Gord.

„Jak jinak?“ odvětil jsem, vyskočil na nohy a rozběhl se k seřazeným reprobednám.

* * *

První se vzpamatoval Fénix. Nevypadal, že by jej exploze nějak pořádně pochroumala. Jen pár šrámů po těle.

Škrtl zapalovačem a přiložil si ho k hrudi.

V tu chvíli udělal čest svému jménu. V Krysí díře hned panovala lepší viditelnost.

„Hóóóřííí, hóóóřííí, srdce moje ty můj fízle próóó téééébéééé,“ broukal si Fénix, zatímco běžel za mnou. Polilo mě horko. A to ještě nebyl ani u mě!

Skočil jsem za reprobedny. Měl jsem tam nachystaný zerstörer. Vykoukl jsem zpoza němé barikády a uviděl jeho zářící oči. A taky ksicht.

„Plp!“ vystřelil jsem, ale v tu samou chvíli mi hořící ruka hrábla po zbrani. Hlaveň se odklonila a kulička zaškodila někde, kde mi to bylo úplně k ničemu.

Tentokrát byla bolest rychlejší než zápach pálící se kůže na mé ruce. Chytla mi i košile. Zbraň jsem však udržel.

„Bum!“ praštil jsem jej druhou rukou do nosu. Ruka mě pálila jako zadek po večírku plném kari specialit. Nemohl jsem ale jinak.

Další úder do hořícího nosu a pak další do čelisti. Prsty se mi škvařily k sobě, kůže po celém těle mě svědila a bolela z toho žáru, ale Fénix mi přestal sahat po zbrani a začal se bránit úderům. Chyba. Rychle jsem mu namířil hlaveň trhače na břicho a zmáčkl spoušť.

Kulička se mu do něj zakousla a vysunula háčky.

Uskočil jsem, co nejdál to šlo.

„Buch!“ speciální projektil zerstöreru explodoval a udělal mu díru do břicha.

„Pálí mě to,“ řekl překvapeně Fénix.

Aby ne, těžko může mít nehořlavé vnitřnosti.

„Plp, plp, plp,“ vystřílel jsem mu zbytek zásobníku do stejného místa. V těle se mu objevil kráter velikosti Spiderovy prdele. Vyvalila se z něj krev a vnitřnosti. Syčelo to, škvařilo se, kouřilo.

„Nééééé!“ řval Fénix. Lehl si na zem a zkoušel sám sebe uhasit. Jenže jeho speciální olej byl neuhasitelný. Ostatně proto se jím ten šílenec natíral.

Asi po třech minutách to Fénix vzdal a přestal se hýbat. Sundal jsem bundu s ohořelými rukávy a vyndal z podpažního pouzdra spartana. Nebyl to ten po dědečkovi, ale i tak jsem z něj měl dobrý pocit.

„Prásk!“ vystřelil jsem z dálky Fénixovi do hlavy. Kulka se odrazila od hořící lebky, ale dotyčný nijak nereagoval. Nejspíš byl mrtvý. Nezbylo než doufat, že už nevstane z popela, magor.

„Rudýýýý mstitééééél!“ rozlehl se Krysí dírou válečný pokřik.

* * *

Spider se z toho výbuchu nějak moc dobře vzpamatoval. Budu muset poslat stížnost do Kanady. Měl jsem raději použít něco ruského.

* * *

Superpadouch už spustil metamorfózu a belhal se ke mně. Díky tomu jsem zjistil, že Kanaďané nakonec odvedli svou práci dobře. Dva ze svých pěti párů končetin totiž spíš táhl za sebou, než by mu pomáhaly v pohybu. Také měl jenom půlku obličeje. Z pravého oka mu nic nezbylo. Na odhodlání mu to ale nevzalo vůbec nic.

Vrátil jsem pistoli zpátky do podpažního pouzdra a z kapes vytáhl obě P-100.

„Takže repete, Spidere?“

Stál už jenom tři metry ode mě. Propichoval mě tím svým jediným okem. Blýskala mu v něm nenávist.

„Repete nebude, zmrde,“ vyslovil pečlivě, jak jen mu to poškozená tvář dovolila, a natočil se ke mně na chvíli zezadu.

„U všech pavouků, ty sis nechal udělat ocelovou krytku na prdel,“ zaklel jsem.

„Jo. Jestli dneska bude někdo mít něco v prdeli, tak jenom ty. Tohle!“ zahrozil jednou ze svých končetin a rozcupital se ke mně.

* * *

Trhnutím jsem uvedl do stavu pohotovosti P-100 a hned musel uhnout Spiderově útoku. Ostří jedné z předních nohou mi prosvištělo kolem hlavy. Sklonil jsem se o půl metru dolů, ale i tak mi zkrátil porost na hlavě. O centimetr a skalpoval by mě.

Praštil jsem ho jednou tyčí a druhou mu píchl do těla. Elektrický výboj vyletěl, ale Spider to ani nezaregistroval.

„Švih,“ pokusil se mě probodnout další končetinou, ale tu jsem vší silou odrazil pomocí pé stovky v pravačce.

Dva páry končetin mu sice nefungovaly, ale další ho nejen posouvaly vpřed, ale střídavě s nimi i útočil. Ustupoval jsem a bránil se tyčemi. Už jsem ani nezkoušel útočit. Nemělo to smysl. Měl jsem v plánu něco úplně jiného – překvapení. Ještě pět metrů a byl jsem u něj.

Jenže Spider měl pro mě také překvápko.

* * *

Odrazil jsem zrovna jeden z pokusů o to, useknout mi hlavu, když Spider zvedl přední končetinu, kterou v normálním stavu používal jako levou ruku, a něco bílého z ní vyletělo: tenká lepivá vlákna.

„Pavouku zkurvenej,“ zaklel jsem.

Některá vlákna pavučiny se mi omotala kolem hrudníku, další obvinula nohy. Smrděla jak lepidlo, pálila mě na kůži a byla prostě všude. Tenká a nekončící. Zkusil jsem před tou záplavou utéct kýženým směrem, ale něco mi podrazilo nohy.

* * *

Dopadl jsem tvrdě na taneční parket a nemohl se moc hýbat. Vlákna mě oblepila kolem dokola, přichytila se mi pevně ke kůži a znehybnila mi ruce. Upustil jsem pé stovky, s rukama pevně připoutanýma k tělu jsem je stejně nepotřeboval, a prsty se snažil nejbližší vlákna když ne trhat, pak alespoň povolovat. Moc to nešlo.

Obmotané jsem měl i nohy. Naštěstí jsem mohl hýbat alespoň chodidly. Proměnil jsem se v kokon. Blbý je, že moje šance, že se za chvíli proměním v motýla a uletím k Turkovi na loď do Hamburku, nebyla ani teoretická.

* * *

Píďalkovitými pohyby jsem se snažil udržovat si dostatečnou vzdálenost od Spidera a zároveň se dostat na místo v rohu Krysí díry, kam jsem mířil. Šlo mi to jak Židovi hajlování.

„Všechno v pohodě, pane eM?“ ozval se mi v uchu veselým hlasem Gord. Trošku mlaskal a bylo mu špatně rozumět, takže podle všeho něco jedl.

„Ech, uch, ech,“ plazil jsem se k cíli, zatímco se lana kolem mě víc a víc stahovala a zařezávala se mi do kůže.

Spider ke mně v klidu docupital a mávnutím jedné z končetin přesekl vlákna jen těsně u své ruky. Další končetinou do mě kopl a otočil mě tak na břicho. Pořád jsem se zmítal a stylem „žížala“ se snažil pohybovat. Se zatnutými zuby jsem dosáhl rychlosti deset centimetrů na pět nádechů.

„To je mi ale pohled. Škoda, že se ho nedožil Fénix,“ pravil Spider. Podle tónu hlasu za ním nejspíš moc nesmutnil.

Jako žížala jsem nestál za nic. Musel jsem na to jinak. Špičkami bot jsem se přesouval do správné polohy. Superpadouch to jenom pobaveně sledoval.

„Mně neutečeš, inspektore, mně ne,“ řekl a opatrně mi ostrým koncem své končetiny rozřízl vlákna na zadku a pak šmik šmik a do kalhot mi vykrojil čtvereček. Sevřelo se mi hrdlo. Moc dobře jsem věděl, na co se chystá. Prdel se mi strachem stáhla, že bych s ní mohl štípat špalky. Příprava na něco strašného, co jsem ani nehodlal pojmenovat, natož prožít, ale trochu uvolnila sevření vláken. K posouvání pomocí špiček nohou jsem mohl přidat i prsty na rukou. Ještě šedesát centimetrů, abych se posunul správným směrem… Ještě čtyřicet…

„Tak a teď tvoje prdel pozná pomstu.“

„To je všechno, Spidere? To jako fakt?“

… ještě třicet centimetrů…

„Co?“ zeptal se nechápavě superpadouch.

„Máš mě tam, kde si mě chtěl mít. Chystáš se mi v prdeli udělat Kolský vrt, zatímco tvůj kámoš támhle doutná, a jediná hláška, na kterou se zmůžeš, je »tvoje prdel pozná pomstu«? To sis nepřipravil nic lepšího? Něco třeskutě vtipnýho, sžíravýho, něco, co mi dá jasně najevo, jaká jsem proti tobě nula? Nějaký ryzí destilát z Oscara Wilda?“

… ještě dvacet centimetrů a budu natočený tím správným směrem…

„Kdo byl Oscar Wilde?“ zeptal se překvapeně Spider.

„Jedna mrtvá buzna, něco jako ty,“ vyprskl jsem a roztočil své tělo v pohybu po staletí známém všem českým dětem jako válení sudů. Neválel jsem se z kopce, ale po tanečním parketu, ale i tak jsem byl rychlejší než při píďalkovitém pohybu. Co rychlejší. Oproti píďalkování jsem právě dosáhl rychlosti světla. A točil jsem se tím správným směrem.

Spider se rychle vzpamatoval a vyrazil za mnou. Ani se nenamáhal běžet. Škoda energie. Byl mi v patách a pobaveně čekal, kdy se dostanu ke stěně, kde moje „prdel pozná pomstu“.

„Gorde?“

„Ano, pane eM?“

„Přestaň žrát a zmáčkni ten knoflík.“

„Rozkaz, pane eM.“

* * *

Spider sice pochopil, že s někým mluvím, ale než mu došly důsledky, vyjel zpoza jedné reprobedny otočný kulomet steiner. A nebyl sám. Další se objevil zpoza polstrovaného boxu a třetí vyskočil z úkrytu za košem, který tam odpoledne Gord s Mortem přinesli jako maskování. Málem si přitom namohli záda a udělali kýlu.

„Co to je?“ zeptal se mě vyjevený Spider. Stál přesně tam, kde jsem doufal, že bude stát komisař – uprostřed trojúhelníku, jehož vrcholy tvořily steinery.

„Překvápko, pavoučku,“ odbyl jsem jej a pak zavrčel na Gorda, aby show začala.

A ona začala.

* * *

Spider to dostával ze tří stran naráz. Rozžhavené olovo do něj bušilo a trhalo jej po malých kouscích na cucky. Tohle nebyl zásah obyčejnou kulkou z pistole, tohle byly vyřazené kulomety z německých útočných vrtulníků angela.

Superpadouch tancoval v rytmu smrtícího poga dobrou minutu a pak prostě padl na zem. Nic moc z něj nezbylo. Kusy těla se válely rozházené široko daleko. Hlava se úplně rozprskla a tělo vypadalo, že by si jej na hák nepověsil ani ten nejchamtivější řezník v celé Praze.

„Pane eM?“ ozval se mi v uchu Mort.

„Ano?“

„Máme problém.“

„Máme po problému. Spider je na cucky.“

„On možná jo,“ namítl Mort, „ale ke Krysí díře se žene ta dáma v rukavicích, co z ní předtím utekla, a má s sebou posily.“

„Kolik?“ vyjekl jsem.

„Viděl jsem jich sedm, ale pak mi sestřelili dron. Mají lehké kulomety a pistole. Jsou to všechno ksichty ze seznamu Černé orchideje.“

* * *

Okamžitě jsem se vrátil k operaci píďalka. Nejdřív jsem zkoušel trhat to svinstvo rukama na kusy, ale nešlo to. Musím pryč, než se sem Luna dostane. Jenže jak? Jsem tu svázaný jak dáreček připravený k vyzvednutí a steinery už všechno střelivo vyplýtvaly na Spidera. Jiná překvápka jsem připravená neměl.

„Použijte všechny drony, zdrž je,“ procedil jsem zoufale skrz zuby a přitom se snažil natočit se bokem do úplně jiného směru.

Mort neodpověděl, ale venku se ozval výbuch a následně střelba. Ten výbuch měl na svědomí některý z dronů, které Fíkus nakoupil. Šlo o vyřazené stroje Amazonu na převážení balíků po městě. Akorát místo balíků teď drony svíraly granáty. Luna a její posily byly právě bombardovány leteckým svazem Gord, Mort a Fíkus.

* * *

Když se mi podařilo správně natočit, vydal jsem se osvědčeným válením sudů napříč tanečním parketem k místu, kde to nejvíc smrdělo. Nevím proč, ale napadlo mě, že by z toho mohla být dobrá country písnička: „Veď mě dál, cesto má, tam kde smrdí mrtvoláááááá.“

Dokutálel jsem se k Fénixovi a natočil se k němu zády. Musel jsme úplně na těsno, protože už pomaličku dohoříval. Spálené vnitřnosti fakt pekelně smrděly. Slzely mi z toho oči. Tedy nejen z toho, ale i z bolesti. Zatím se mi pálily jenom ruce a hořela mi košile na zádech. Jestli se tu mučím zbytečně a na Spiderova vlákna to nebude mít žádný vliv, asi nechám Lunu, ať mě odbouchne pro blbost.

„Pane eM, máme problém. Docházejí nám drony. Ti hoši nejsou žádná ořezávátka,“ ozval se mi v uchu Gord. Neodpovídal jsem. Zatínal jsem zuby bolestí a také snahou roztrhnout kokon ze slepených vláken.

„Buch!“ vybuchl granát těsně před vchodem do Krysí díry. Následovala jej přehradní střelba.

„Jedu pro tebe,“ ozvala se mi v uchu Vrána. Nebyla s Gordem a Mortem, ale i ona měla přístup na naši linku

„Hhhhhhhovno,“ odpověděl jsem a tlačil přitom ze všech sil.

„Cože?!“ vyjekla.

„Hrrrr,“ zatlačil jsem znova a pak se ozvalo úlevné „pink, pink, pink“, jak kokon povolil. Roztáhl jsem popálené ruce a rychle ze sebe strhl hořící košili. Hned potom jsem si stáhl vlákna z nohou.

„Čekej na místě, jsem v pohodě,“ zahlásil jsem, ale moc v pohodě jsem nebyl. Válel jsem se uprostřed Krysí díry a sledoval Lunu, jak vede nejméně desítku superpadouchů. Že to byl zbytek Černé orchideje, jsem nepochyboval. Chyběl mezi nimi jenom Bouchač a náš milovaný prezidentský kandidát.

* * *

Vyskočil jsem na nohy a z podpažního pouzdra vylovil spartana. Zbývalo v něm posledních šest nábojů. Proč já vůl si musím oblíbit zrovna bouchačku, která má tak malou kapacitu? V duchu jsem proklel dědka Koutského, přiložil pouzdro na Fénixův ohýnek a nahoře bez se skrčený rozběhl směrem k baru.

Luna a její chlapci mě zaregistrovali o pár sekund později.

„Prásk, prásk, ratatatatatata, prásk, prásk,“ spustili zběsilou palbu ze všech svých zbraní.

Luna byla chytrá, mnohem chytřejší než Spider a Fénix dohromady. Šílená, ale chytrá. Většina superpadouchů se spoléhá jen na své vylepšené dovednosti. Díky tomu se stávají velmi zranitelní v boji s lidmi, kteří sice nejsou tak vylepšení, ale mají zbraně různého druhu.

Ale lehký kulomet je prostě lehký kulomet. Zvlášť pokud bojujete jenom se zběhlým Lovcem z OBVT, který má pouze základní vylepšení a moc zásahů kulkou na správné místo nepřežije. A zrovna lehký kulomet teď ta potvora svírala ve svých ohavných prackách a přetvářela s ním výzdobu Krysí díry tak, aby byla ještě psychedeličtější, než původní majitel zamýšlel.

* * *

Schoval jsem se za jeden z boxů. Rychle se na něj zaměřila soustředěná palba nepřátel. Kulky hvízdaly všude kolem a vzduch se zaplnil polstrováním a molitanem rozstřílenými na cucky. Co na cucky, úplně na cucíčky. K pachu spáleného masa a roztrhaných vnitřností Spidera se už definitivně přidal odér olova a střelného prachu.

Plazil jsem se mezi stoly a boxy k baru. A všechno kolem mě měnilo pod údery kulek svou konzistenci.

„Pane eM, blíží se k vám. Rychle zdrhněte,“ ozval se Mort. Přes hluk střelby jsem ho pořádně neslyšel. Nejspíš viděl dovnitř díky některému ze svých dronů.

„Vždyť já se snažím, já se, kurva, snažím, chlapče,“ odvětil jsem a plazil se dál. Popálené ruce mě bolely, na místech, kde se kůže nejvíc spálila, mi praskla.

„Mám už jenom dva drony, můžu je na chvíli zpomalit.“

„Jakou mají nosnost?“ zeptal jsem se během plazení.

„Padesát kilo každý. Plus minus. Spíš plus. To víte, Amazon, ti všechno staví silnější. Ale zase je to starý, takže…“

„Pošli je na střechu. Hned!“ zařval jsem a vstal. Konečně jsem se dostal k baru a mohl běžet. Sehnutý, ale běžet. Mířil jsem ke skladu.

Za barem se objevila Luna. A také hlaveň jejího lehkého kulometu. Mířila jím na mě.

* * *

„Prásk!“ vystřelil jsem ze spartana a trefil ji přímo mezi oči. Kulka se jí odrazila od čela a odlétla někam pryč, ale na chvíli jsem ji vyvedl z koncentrace. Dávka z kulometu oklepala omítku dobré dva metry nad mou hlavou.

Proběhl jsem skladem a dostal se ke schodům do Fíkusova pokoje. Bral jsem je po třech. Superpadouši za mnou. Otevřel jsem dveře a pak je za sebou zamkl. Ne snad, že by je to mohlo na víc než pár sekund zastavit. Strčil jsem pistoli za opasek kalhot a proběhl hlavní místností. Až na pár vyklizených kusů nábytku zela prázdnotou. Poslední vybavení Fíkus odvezl odpoledne.

„Ratatatatatata!“ proletělo dveřmi hejno kulek a hned nato je někdo rozrazil.

Já zase otevřel okno v hlavní místnosti.

„Morte, rychle, drony! K oknu! Hlavní Fíkusova místnost!“ Už jsem nedával dohromady ani souvislé věty. Docházel mi dech. A síly. A vlastně úplně všechno.

Ve dveřích stála Luna. Zrovna do svého automatu zacvakla nový zásobník.

„Jsme tady, pane eM,“ zahlásil Mort.

Odrazil jsem se a vyskočil z okna.

* * *

První dron se vznášel kousek nade mnou. Hmátl jsem po něm rukou a chytl ho za držák nákladu.

„Chrrskbrnk,“ zaúpěl a propadl se o dva metry dolů. Tím to ale neskončilo. Chrčel a sténal dál a propadal se po centimetrech za sekundu.

„Druhý! Rychle!“ ječel jsem.

„Vpravo!“ ozval se v uchu pro změnu Gord.

Další dron mířil ke mně. Vrtule mi ofoukly nos. Prohmátl jsem a pak ho zachytil jenom jedním prstem. Tím nejspálenějším. Dron mi vyklouzl. Gord s ním udělal střemhlavý manévr a skoro mi s ním narazil do boku. Visel jsem sotva metr nad zemí.

Konečně!

Na třetí pokus jsem se ho chytil za držák a pevně stiskl. První mašinka přestala skřípět, a když se váhy rozložily, drony se i se mnou vydaly na cestu vzhůru vstříc noční temnotě.

„Ratatatatatata!“ rozeřval se z okna Fíkusova vybydleného obýváku lehký kulomet.

Gord a Mort nebyli hloupí. Proto zkusili manévrovat, abych nebyl tak snadný cíl. Problém spočíval v tom, že se nestačili domluvit a každý udělal manévr na druhou stranu.

„Nééééééé!“ řval jsem a snažil se udržet oba drony, které mě zkoušely roztrhnout vejpůl, jako se to ve středověku dělalo pomocí volů nejohavnějším zločincům.

Kulky zahvízdaly vzduchem a dvě z nich mě zasáhly. Jedna prošla bokem skrz, druhá se mi zaryla do svalu na ruce. Málem jsem se pustil dronu. Vší silou jsem se udržel, ale z očí mi bolestí vyhrkly slzy.

„Vžžžžžžm,“ hoši se konečně domluvili a vydali se stejným směrem. Mířili z dohledu okna.

Palba pokračovala, ale Luně se hůř mířilo. Kulky mě míjely.

„Soráč, pane eM,“ ozvalo se dvojhlasně.

* * *

Letěl jsem sotva pár desítek sekund, když se palba ozvala znovu. Ohlédl jsem se a za sebou uviděl pět párů světel automobilů a jedno solitérní – motorka. Ve čtvrti plné silnic jsme se neměli pronásledovatelům kde ztratit. Navíc za chvíli se sejdeme u hlavní cesty s Vránou.

* * *

„Vráno?! Je tam Vrána?“

„Jasný taťko. Jak se ti letí?“

„Dost mizerně. Ty drony to nějak nezvládaj. Jsem na ně moc těžkej.“

Nekecal jsem. Stroj, který mě chvíli nesl, zase začal skřípět a z jedné vrtulky se mu i kouřilo.

„Nejseš vrána, no,“ zasmála se má nevlastní dcera.

„Nejsem, to je fakt. Navíc mám za prdelí pět aut a jednu motorku plnou superpadouchů. Nastartuj auto. Gorde, Morte, slyšíte mě?“

„Jasňačka, pane eM,“ ozvali se bratři současně a zároveň s tím proletěla nebezpečně blízko mě kulka z pistole. A nebyla jediná. Drony s auty prohrávaly na plné čáře.

„Vráno, už tě vidím, rozjeď to. Kluci, naveďte mě na střechu auta. Není čas, kurva, není čas!“ zařval jsem, když jeden z dronů dostal zásah a já slíznul další kulku do nohy.

* * *

Na to, že šlo nejspíš o první přistání ze dvou dronů na jedoucí auto v dějinách, to vypadalo pěkně trapně. Řval jsem po Gordovi s Mortem, oni mi říkali „soráč, pane eM“, Luna a její parta střílely jako o život a do toho všeho klela Vrána, která se zároveň snažila nenabourat auto, neztratit rychlost a nabrat mě na střechu.

„Buch.“

Nakonec se ale všechno nějak povedlo. Se zaduněním jsem dopadl na střechu Škody Jiskra. Asi bych hned i spadl na cestu a nechal se přejet superpadouchy z Černé orchideje, ale Fíkus se vykláněl ze zadního okna a zavčas mě chytnul za nohu.

Poté, co se drony zbavily zátěže, vyletěly do vzduchu, jako by je někdo vystřelil z obřího praku.

„Ratatatatata!“ ozvali se naši pronásledovatelé. První auto se blížilo. Aby ne, když měli Mercedes Farmer s náhonem na všechna čtyři kola a dvěma elektromotory. Kulky proděravěly kufr a také vymlátily zadní sklo. Naštěstí jsme vjeli do prudké zatáčky, kde museli pronásledovatelé přibrzdit. Vrána naopak přidala rychlost na maximum.

* * *

„Stáhnu vás dovnitř!“ zařval Fíkus a začal mě za nohu soukat ze střechy do okna.

„Hovno, rabi, není čas!“ zařval jsem na něj. „Jenom mě drž, ať nespadnu, a kryj se!“ dodal jsem.

Prsty mě moc neposlouchaly, ale přesto jsem vytáhl spartana zpoza opasku a odjistil.

„Prásk!“ první rána šla do předního skla. Bylo neprůstřelné. Na to, že jsem měl jenom pět nábojů, šlo o pěkně drahé zjištění.

Další výstřel už jsem poslal po pneumatice. Vedle.

„Ratatatata!“ nenechal se zahanbit spolujezdec v mercedesu. Vykláněl se z okna i se samopalem v ruce. Kulky zabušily do kapoty a jedna mě lízla. Už jsem začínal ztrácet přehled o svých zraněních. Bolelo mě celé tělo a měl jsem pocit, že mi nějaký zvrácený Číňan udělal akupunkturu sadou nožů na porcování nosorožců.

„Vráno, kličkuj, kličkuj, kličkuj,“ modlil jsem se, dokud se auto nezačalo na cestě komíhat jako opilec po návratu z tahu.

„Prásk! Prásk! Prásk!“ poslední tři rány jsem poslal za sebou do pravé přední pneumatiky.

Zásah!

Auto pronásledovatelů začalo ztrácet rychlost a kličkovat zběsileji než my.

* * *

Cesta byla naštěstí úzká, takže mercedes s vypuštěnou pneumatikou blokoval cestu ostatním, dokud se nedostal k rozšíření, kde jej ostatní mohli konečně předjet. Viděl jsem to jenom zdálky, protože se nám díky tomu podařilo získat slušný náskok.

S pomocí Fíkuse jsem se dostal do auta. Přišel jsem přitom o pistoli, která mi vypadla z bolavé ruky. Na to, co se kolem něj dělo, se držel neuvěřitelně statečně. Ani se mu netřásla ruka. Také jsem mu to řekl.

„Jsem z Izraele,“ pokrčil rameny. „Dokud mi nevybuchujou malé děti na vedlejší sedačce v autobuse, je nějaká przestrzelka jenom przíjemné osvěžení monotónního dne,“ prohlásil a sedl si na sedačku spolujezdce.

„Hele,“ ohlédla se na mě Vrána, když jsem padl na kolena na zadní sedadlo a sledoval pronásledovatele, jak snižují náskok, „víš, že máš na zadku díru jako vrata a kouká ti z ní víš co, otvůrek,“ uchechtla se.

„Vím. Spider si se mnou chtěl užít bujné anální dobrodružství.“

„Cože?“ vyprskli oba s Fíkusem.

„Neboj, v těchto věcech jsem stále panic, ale ty se soustřeď na cestu. Do Romotína je cesta pěkně rozbitá a plná výmolů. Město to nechce opravovat.“

* * *

Po pár minutách jízdy nás začala dojíždět motorka jednoho z pronásledovatelů. Taky německá výroba. Bzučela tiše a spolehlivě. Seděl na ní vyhublý chlápek v černém kabátě, jehož konce se třepotaly ve větru. Neměl helmu, jen masku – bílou. Přesně takovou jsem měl ve svých věcech, které se teď skrývaly v nevěstinci.

„Vrhač,“ ozvalo se mi v uchu. Normálně jsem se leknul, než mi došlo, že mám pořád spojení s Gordem. Oba drony svištěly nad námi a celou situaci mu živě přenášely do jeho úkrytu, který mu zařídil Fíkus. Šlo o podzemní prostory v jedné pražské synagoze. Židé si je tam postavili po druhé světové válce, kdyby se náhodou museli zase skrývat. Teď se nám zatraceně hodily.

„Proč Vrhač? To jako, že rád chlastá a zvrací?“

„Ne. Je to bývalý anarchista. Nejdřív házel molotovovy koktejly na prodejny McDonald’s, pak přešel na granáty do bank,“ říkal monotónním hlasem Gord, jak to nejspíš četl v nějaké databázi na internetu.

„Oficiálně byl popraven, což by se teď docela hodilo vzhledem k tomu, že něco loví levou rukou v kapse kabátu,“ pokračoval jeden z asijských bratrů.

„Do hajzlu, granát,“ vyjekl jsem.

* * *

Výbuch nadhodil zadek našeho auta, jako by to byla bujná kobyla, co spatřila opravdu fešáckého hřebce. Praštil jsem se do hlavy. Jako jediný jsem v tu chvíli nebyl připoutaný. Zadnímu kufru to urvalo zámek, takže se otevřel a teď nám sympaticky dělal zadní štít před případnou střelbou pronásledovatelů. Vrhače na motorce jsem ale neviděl. Nejspíš jel za námi a lovil další granát.

* * *

Vykoukl jsem z okna a zjistil, že je to ještě horší. Objel nás z druhé strany a blížil se na úroveň Vrány. V ruce držel štíhlý kulatý disk. Termický granát. Poznal bych ho všude. Jeden superpadouch s tím odpaloval dětský domovy. Bojoval tím za lepší rodinné vztahy. Jednu z těch věcí jsme mu odpálili odstřelovačkou a co se dělo potom, z toho by měl noční můry každý.

Tedy až na Fénixe. Ten by nejspíš získal nejpevnější erekci svého života.

* * *

„Najeď do něj, sejmi ho!“ křičel jsem na Vránu a držel se sedadla před sebou, abych si při dalším případném jankovitém dovádění našeho automobilu nezlomil vaz.

Vrána poslušně zatočila volantem, ale nemohla to stihnout. Vrhač měl nachystanou ruku k tomu, co uměl nejlépe.

* * *

„Vzzzzzm,“ napálil do něj dron. Čelní srážka přímo do obličeje. Vykoukl jsem z okna a viděl, jak motorka míří ze srázu dolů. Po chvíli se objevila ohnivá koule. Ten trouba měl granát už odjištěný.

„Není zač, pane eM, není zač,“ ozval se mi v uchu pyšný hlas Morta, který přišel o svůj dron.

„Až se uvidíme, dám ti hubana, na kterýho nezapomeneš,“ oznámil jsem mu nadšeně.

„Já bych neriskovala, Morte. Ten chlap má na prdeli díru velikosti Mexika a kdoví, co ho pan superpadouch naučil za rošťárny,“ ozvala se Vrána. Podle hlasu bylo ale zatraceně znát, že si oddechla. I ona už se v myšlenkách smažila v pekle termického granátu.

* * *

Aby nám pronásledovatelé připomněli, že nemáme vyhráno, zabušila do nás kulometná dávka. Pročechrala nám kapotu víc, než je zdrávo.

„Au,“ řekl Fíkus.

„Co?“ naklonil jsem se k němu a uviděl zkrvavenou pravačku. Kulka prošla sedačkou a skončila mu v ruce. Rukáv měl celý od krve a skvrna se rozšiřovala. Muselo ho to zatraceně bolet.

Nahnul jsem se mezi sedadla řidiče a spolujezdce, odtrhl mu kus druhého rukávu a snažil se jím zastavit krvácení. Do auta přitom bušily další kulky.

„Blíží se k vám ten přední meďour. Čouhají z něho dva chlápci a mají v rukou nějaké hodně velké zbraně,“ ozval se Gord.

„Budete muset obětovat poslední dron, hoši,“ prohlásil jsem, ale Vrána vyjekla nadšením.

„Nebude třeba. Před námi už je zátaras. Vydrž Fíkusi, vydrž,“ procedila skrz zuby a pak už jenom vypustila zběsilé „Jupíjíjou!“ a udělala možná ten nejbrutálnější smyk v dějinách pražské dopravy.

* * *

Musela. Jinak bychom totiž skončili v nejméně metr vysoké barikádě z betonových bloků, cihel a kontejnerů na tříděný odpad. Auto se dvakrát otočilo okolo vlastní osy a pak konečně zastavilo.

„Ratatatatatatata!“ spustila střelba obránců barikády.

„Ratatatatatatata!“ opětovali palbu naši pronásledovatelé.

Řidič předního auta přitom udělal podobný manévr. Otočil se ale při něm dokola a zacouval zpět, vstříc svým spojencům. Moc jsem si jich nevšímal. Naše stojící auto se stalo snadným terčem a jen co dorazí další hoši z Černé orchideje, rozstřílejí ho na maděru.

Vyskočil jsem ven a pak rozrazil dveře spolujezdce. Chytnul jsem Fíkuse kolem pasu a přetáhl ho k barikádě. Vrána mi pomohla dostat ho přes ni.

* * *

„Ratatatatata!“ sotva jsme se dostali pod ochranu betonového zátarasu, spustili pronásledovatelé přehradnou palbu. Zátaras si udělali z vlastních aut, aby je chránil před cikánskou palbou.

„Mám tu raněného kluka,“ obořil jsem se na vajdu, který okamžitě dorazil za námi. Zatímco jeho hoši, kterých tu bylo nejmíň dvacet, měli samopaly, on po vzoru filmových mafiánů držel v ruce jenom revolver. Zlatý.

„Mám tu čarodějnici, doktora nebo kněze. Záleží, jak špatně na tom je,“ pokrčil rameny a zkoumavě sledoval Fíkuse. Zběhlý rabínský student blednul, ale tvářil se statečně. Po očku přitom sledoval Vránu, jestli se dívá, jak moc statečný je. Ach ta láska.

„Na čarodějnici je to moc vážné, na kněze zas až tak zle není. Doufám. Vemte ho k doktorovi,“ poprosil jsem a Stanislav Golčár jenom luskl prsty a dva chlapi se okamžitě chopili Fíkuse a táhli ho pryč. Nejraději bych se také nechal odnést. Cítil jsem, že každou chvíli omdlím, ale nemohl jsem si to dovolit. V zádech jsme měli zatraceně moc superpadouchů a tihle tmaví hoši sice mají spoustu samopalů, ale to jim proti Černé orchideji moc dlouho nevydrží. Jenže Golčár, to nebyl jen tak nějaký průměrný mafián. Vždycky měl v rukávu nějaké eso.

„Jumbo, máš zaměřeno?“ zahlásil do mobilního náramku.

„Je to tam, šéfe. Stačí říct,“ ozval se Golčárův pobočník.

„Co stačí říct?“ zeptal jsem se.

„Pal!“ odvětil Rom a z kopce nad námi se ozvala série tří výstřelů.

A nebyly to ledasjaké výstřely. Tyhle patřily dělům. Regulérním stopětadvacetimilimetrovým kanonům, které ještě před chvílí maskovaly malé břízky. Projektily z nich explodovaly víceméně přesně. Jeden zasáhl první z aut pronásledovatelů a proměnil ho v trosky rozmetané do okolí nejméně třiceti metrů. Všichni jsme se přitom kryli pod ochranu betonových zátarasů. Části auta a střepy totiž zdevastovaly i jeden z kontejnerů na tříděný odpad. Myslím, že nikomu chybět nebude. V ghettu se stejně netřídilo. Děcka používala kontejnery na hraní si na závody formule jedna a šikanování jiných děcek. Další dva projektily vybuchly těsně u aut a tlakové vlny z nich je odhodily o pár metrů dál. Superpadoušská barikáda se ukázala být opravdu hodně dočasná.

„Ty vole, ty máš vlastní dělostřelectvo?!“

„Jojo, šlo to jako spojenecká dodávka do Kazachstánu, ale cestou se to ztratilo. Koupil jsem to od jednoho zkorumpovanýho zupáka na Lakatoše.“

„Kdo je Lakatoš?“

„Teď už nikdo,“ mávl spokojeně rukou vajda.

„Jumbo byl pár let v unijní armádě a sloužil u dělostřelectva. Máme to schovaný v takový starý jeskyni, kdyby někdo prudil,“ dodal samolibě a roztáhl ústa v širokém úsměvu. Ten mu ale rychle zmizel.

„Vajdo, támhle. Nějakej příšera!“ zakřičel jeden z Romáků, co se krčil za barikádou blízko nás. Podíval jsem se, kam ukazuje. Z trosek vyšel jeden ze superpadouchů. Vypadal trochu očouzeně, ale jinak mu nic nebylo. A co hůř, jeho tělo se divně lesklo, jako by jej místo kůže pokrývaly navzájem se překrývající pláty kovu. V ruce svíral velkou černou tyč. Nejspíš železnou.

Chlápkovi vedle nás jsem vzal samopal a vystřelil do příchozího dávku. Kulky se od něj odrazily, jako bych čočku na stěnu házel.

„Pane eM, tohle je špatný,“ ozval se mi v uchu Gord. Jeho dron kroužil pár metrů nad superpadouchem. „Tenhle týpek si říká Centurion. Má celé tělo pokryté ocelovými plíšky. Dělali to v Rusku a dali si na něm fakt záležet. Měl být už čtyři roky mrtvý, ale mezitím ho váš bývalý šéf evidentně nechal dost vylepšit,“ oznamoval.

„Jumbo, sestřel toho hajzla, co se k nám blíží!“ zařval do telefonu vajda. Zněl dost vyděšeně.

* * *

„Buch!“ první dělostřelecký granát vybuchl před Centurionem. Tlaková vlna jej odhodila pár metrů dozadu, ale po chvíli zase vstal, sehnul se na zem pro svou tyč a šel znovu proti nám.

Vzpamatovali se i někteří ze superpadouchů. Aby svého kolegu podpořili, rozběhli se po okolí a spustili na nás palbu. Naštěstí to vypadalo, že takových, co ještě udrží zbraň, moc nezůstalo.

Další dělostřelecký granát vybuchl tři metry od něj, takže si chlápek jenom poskočil a další zásah šel už za něj.

„Zdrháme, padáme, pryč do ulic!“ zavelel jsem, a protože vajda jako první změnil klek za barikádou v běh, ostatní se přidali.

* * *

Po pár metrech jsem začal zaostávat. Prostě jsem nemohl. Nohy jsem měl zraněné a jen těžko a přerývaně jsem dýchal. Tělo mi vypovídalo poslušnost. Ohlédl jsem se dozadu, ale Centurion zůstal u barikády. Respektive někam zmizel. Hned nato jsem pochopil proč. Vzduch totiž kromě nenápadného dronu brázdily i dva lesklé vrtulníky. První patřil Evropské tiskové agentuře, druhý EUvizi.

„Média,“ odplivl jsem si, ale nebylo to moc procítěné. Zachránili mi život. Bez ohledu na geniální konspirační program, přímý televizní přenos prostě narušit nedokáže. Hoši a holky z Černé orchideje měli jistě striktní příkaz se před živým vysíláním skrývat. Aby ne. Záběry nebezpečných zločinců, co měli být mrtví a nejsou, v televizi by jistě vyvolaly spousty otázek.

Mira

Další minuty si pamatuji už jen matně. Vrána mi pomohla zapadnout do prvního baráku, na který jsme narazili, a jeden z vajdových hochů pak přijel starou škodovkou (na benzin!) a odvezl nás do nemocnice. Tedy spíš než nemocnice to vypadalo jako soukromá klinika. Vytáhli tam ze mě kulky a napíchli mě na kapačku. Když jsem se probral, objednal jsem si trojitou dávku cukru a znovu usnul.

* * *

Třetí den už jsem měl pocit, že zase můžu létat s drony a dávat lekce superzločincům. Vypil jsem trochu džusu nachystaného na stolečku u postele a pustil si na tabletu, který mi po mých prosbách přinesli, vysílání EUvize. Bylo plné prezidentských voleb. Komisař vedl o patnáct procent nad největším konkurentem Petrem Kráječem. Šlo o lékaře, který bojoval v Africe s malárií a HIV, ale ani tak neměl proti Károvi šanci. Už za premiérky (budiž jí peklo těžké) ztrácel sponzory jednoho za druhým a na internetu se objevovala svědectví různých podivných existencí, že v Africe místo léčení chlastal a prznil nezletilé děvečky. Tipl bych si, že šlo o práci Černé orchideje, ale lid prostý vždy věřil, že na každém šprochu pravdy trochu, a na tom se dala negativní kampaň vždy spolehlivě postavit.

„Podle všech dvaceti agentur, které dělají vlastní průzkumy volebních preferencí, zvítězí Vladimír Kára hned v prvním kole prezidentských voleb, které se koná za dva dny. Má už dokonce víc potenciálních voličů, než měla Vilma Procházková, za jejíhož následníka se prohlásil. Motiv boje proti zločinu a teroru je po smrti premiérky víc než nosné téma,“ odříkávala afektovaně asi pětatřicetiletá blondýnka, která stála před Pražským hradem, aby tak ilustrovala komentované téma. Trhavě se chvíli dívala do kamery, chvíli pokukovala do oken hradu, kam se komisař chystal na důchod.

„Preference navíc narostly o dva body poté, co bylo nalezeno tělo prvního komisaře OBVT Aloise Václava. Podle všeho jej má na svědomí stejná teroristická organizace jako ta, která provedla atentát na Úřadě vlády. Dočasná vláda zvažuje posílení monitorovacích systémů v hlavním městě, kterým se dosud občanskoprávní aktivisté tak srdnatě bránili,“ pokračovala a její obličej a mohutný výstřih na chvíli nahradila oficiální služební fotografie prvního komisaře.

* * *

Překvapilo mě to. Hodně mě to překvapilo. Myslel jsem, že komisaři táhnou spolu, ale možná byl v Černé orchideji ještě tužší boj o moc, než jsem čekal. Pořád jsem trochu tápal, ale ta Václavova smrt mi pomohla ujasnit si pár záhad. Třeba proč si Kára vybral mě. Kromě toho, že jsem buldok a dosáhnu všeho, co si usmyslím, mohl počítat s tím, že jsme měli s Václavem nadstandardní vztah. Byl to on, kdo mě vzal mezi Lovce. Možná že proto mi dal Kára tu masku. Chtěl, abych s ní zavraždil spojence premiérky a pak dostal i ji a všichni v Černé orchideji si mysleli, že to dělám pro jeho předchůdce, se kterým jsem se přátelil. Dávalo to zatraceně dobrý smysl. Stačilo si vzpomenout, jak reagovala Máří, když mě v té masce viděla. Myslela si, že mě poslal někdo zevnitř. Pokud by mě Máří dostala, mohla si myslet, že mě poslal Václav. Proto věřila, že mě komisař dostane. Od něj to nečekala. Od Aloise Václava ano. Moje smrt by tak Károvi prospěla úplně stejně. Procházková by se pustila do Václava a on by mezitím našel způsob, jak je vyřadit ze hry oba.

„Hajzl jeden zkurvenej,“ zaklel jsem.

„Mluvíš o Károvi?“ objevila se ve dveřích Vrána. Měla na sobě novou černou motorkářskou bundu a v podpaží pistoli. Nejspíš ji vyzbrojil Golčár. Spolu s Jumbem se tyčili za ní a vypadali utrápeně.

„Musíš si vyzvednout ten dáreček v kostele a zmizet,“ řekl.

* * *

„Co se děje?“ posadil jsem se na posteli. Už jsem se vážně cítil zatraceně dobře.

„Mám Romotín plný fízlů v obrněných transportérech. Není to oficiální, ale hledají tebe. Poslal jsem na ně děcka s molotovovými koktejly, to je na chvíli zabaví, ale nemůžu to dělat věčně. Chci mít ve čtvrti klid a smradi musí někdy do školy,“ odpověděl Golčár.

Karty byly vyloženy na stůl.

„Jak je na tom Fíkus?“ zeptal jsem se.

„Už dobře. Vyndali mu kulku a doktor říkal, že se hojí dobře,“ řekla Vrána.

„Mám tady špičkový doktory ze Slovenska,“ ušklíbl se spokojeně Golčár.

„Zmizíme dnes v noci, jenom si vezmu svoje věci,“ podíval jsem se mu zpříma do očí a podal mu ruku na rozloučenou.

„Se vyser na ty svoje gádžovský gesta, frajere,“ vyprskl vajda, popošel k posteli a objal mě.

„Dluh je splacen,“ řekl jsem potom.

„Dluh je splacen,“ zopakoval, otočil se na patě a pak už beze slova vyrazil ven.

* * *

Jumbo nás doprovodil k nevěstinci a domluvili jsme se, že se tu za tři hodiny sejdeme, aby nás dostal z čtvrti.

„Ten dáreček v kostele je ta černoška?“ zeptala se Vrána, když odešel.

„Je to tak. Myslím, že nadešel čas ji vyslechnout. Udělám to ale raději sám. Vy se s Fíkusem sbalte,“ prohlásil jsem a vyrazil si pro dvě důležité věci – masku od komisaře a jeden z Vrániných holografických portů pro připojení k internetu.

* * *

Kostel svaté Kateřiny rozhodně nepodléhal všeobecné ošuntělosti a rozpadu čtvrti. Měl na sobě čerstvý bílý nátěr, který zdejší hříšníci obnovovali každý rok na Velikonoce, okolo čerstvě okopané záhony plné růží a tulipánů a vnitřní výbava stála tolik, že by se protočily oči i hochům z Vatikánu. Nešlo jen o to, že zdejší chudí Romáci byli pověrčiví a chodili se modlit k panence Marii, ať už šlo o uzdravení nebo jinou pomoc, a řádně za to platili, ale také zdejší farář byl poměrně specifický. Vládl pevnou rukou a kdo neposílal děti do kostela, s tím si to vyřídil ručně. To byl nejspíš důvod, proč se mu říkalo otec Řízek. Kromě toho měl poněkud specifický přístup k desateru. Sám ze zdejšího ghetta pocházel, a tak chápal, že krádež ve prospěch obyvatel Romotína vlastně není krádež, ale dobrý skutek. A kdyby to přece jenom krádež byla, je služebníkem Páně a jako takový musí odpouštět.

Myslím, že kdokoliv jiný by na teritoriu Stanislava Golčára nevydržel. Tihle dva se navzájem respektovali, pomáhali si, a když bylo potřeba, v kostele se před raziemi občas skrývaly drogy, zbraně, kradené historické či umělecké artefakty a v případě potřeby i z různých důvodů pašovaní lidé (šlo o příliš drahé zboží na to, aby se mohli poflakovat, kde se jim zlíbí). Kostel měl ve sklepě několik bytelných cel pro tyto účely. Jedna z nich skrývala madam Miru, kterou jsme s Jumbem a Vránou před dvěma dny unesli v popelářském autě z jejího domu. Když jsem se ji pokoušel vyslechnout krátce po únosu, neřekla mi nic. Ale teď se situace změnila. Její šéfka byla mrtvá.

* * *

Otec Řízek, přezdívce navzdory, vypadal mnohem méně jako Jumbo a mnohem víc jako strašák do zelí. Hubený, kostnatý, ve tváři ostře řezané rysy a neměřil víc než sto šedesát centimetrů. Žil drsným asketickým životem. Kolik měl let, netušil nikdo. Mohl mít čtyřicet i osmdesát. Vyprávělo se, že žil nějakou dobu na Slovensku mezi oběťmi atomové katastrofy. Šlo o Romáka tělem i duší a šel z něho strach. Takový zvláštní, těžko popsatelný. Vypadal v tom černém kněžském mundúru s bílým kolárkem trošku jako vtělený anděl smrti.

„Ještě jsme jí nedali najíst ani napít, jak si řekl, veliteli. (Romové všem policistům říkali veliteli. Šlo o zvyk z vězení, který se uchytil i mezi běžnou populací. Neříkal mi tak jenom Golčár.) Leží většinou na posteli a mlčí. Kluci ji hlídají s plamenometem, ale nevypadá, že by to bylo potřeba,“ vysvětloval mi, zatímco jsme spolu lezli dolů do podzemí kostela. Minuli jsme bedny s označením humanitární pomoci ghettu, které se částečně rozdají jako projev dobré vůle vajdy a zbytek skončí na černém trhu. Takhle to v ghettu chodilo. Když jsem začal pracovat na zdejším etnickém, chtěl jsem to změnit, ale všichni moji kolegové dostávali provize za to, že se dívají jinam. Neměl jsem šanci.

* * *

Kluci se u plamenometu nacházeli tři. Nebylo jim víc než dvacet. Seděli na zemi a hráli karty. Podle výkřiků patrně sedmu.

Jen co uviděli otce Řízka, vyskočili vyplašeně na nohy. Na přeskáčku se pak snažili karty schovat do kapes. Kněz je sjel pohledem, jaký měl určený jen pro největší hříšníky a policajty (což bylo v téhle čtvrti zpravidla totéž), a oni se postavili do pozoru jako nejlépe vycvičená jednotka amerických mariňáků.

„Myslím, že je nebudu potřebovat,“ řekl jsem mu.

„Ani mě ne?“

„Ne, důstojný otče, madam Mira je rozumná dáma,“ úkosem jsem se podíval přes mříže, ale černoška ležela na posteli a vůbec si mě nevšímala.

Kněz jen pokrčil rameny, podal mi klíče od cel a luskl prsty na mládence, kteří opustili plamenomet, jenž vypadal, že ho nejspíš vyrobili ještě pro válku ve Vietnamu (tu druhou z třicátého roku) a všichni tři zmizeli.

V klidu jsem odemkl celu a podal černošce půllitrovou PET láhev minerálky, kterou jsem skrýval v kapse.

„Asi máte trochu žízeň.“

Černoška jen pokrčila rameny, ale láhev si nevzala. Přitom musela být zatraceně dehydrovaná. Sázka na starou policejní fintu nevyšla. Nech vězně bez vody den dva a pak mu ji přines, jako by se nechumelilo, on ti bude vděčný a půjde ti na ruku. Většinou to fungovalo. Nebylo to legální, ale fungovalo to.

Nevypadala moc unaveně, jako by jí bylo všechno jedno. Potvrdilo to mou původní domněnku, kterou jsem měl už od začátku – je také vylepšená. Vzhledem k tomu, že jsme ji překvapili v jejím bytě ve vaně, praštili po hlavě obuškem a rovnou svázali ocelovým lanem, neměla naštěstí čas mi to předvést v boji.

Postavil jsem minerálku před její postel na zem a sám si sedl na protější palandu. Matrace vypadala mnohem pohodlněji a čistěji než ta, co posloužila v Bažině mně. Vytáhl jsem holografický projektor a pustil jí záznam Károva projevu u trosek. Zpočátku udržela masku znuděnosti, ale pak neodolala a fascinovaně zírala na holografický obraz. Potom jsem jí pustil ranní zprávy, kde informovali o nalezeném těle emeritního komisaře. Hned po nich záběry s její maličkostí, které se podařilo Gordovi a Mortovi vytáhnout z mezipaměti slídícího mazacího programu. To už šla její póza „jsem nad věcí a ignoruji tě, smrade“ do věčných lovišť za auty na benzin, kouřením na veřejnosti a placenou pornografií.

Ze záňadří jsem vylovil masku Černé orchideje, kterou mi věnoval komisař, a položil ji na její palandu.

Poslední a největší trumf jsem si nechal na konec, po krátkém dramatickém mlčení.

„Když vás nakládali do toho popelářského auta, dal jsem vaši kočku na starost sousedce. Byla trošku vyděšená. Tedy sousedka. Kočka vypadala v pohodě.“

„Karáskové nebo Mráčkové?“ promluvila konečně a civěla přitom na masku.

„Je Mráčková zrzavá?“

„Jo,“ přitakala.

„Tak Mráčkové.“

„To je dobře,“ oddechla si, „Karásková by si ji udělala na česneku.“

* * *

Vytáhl jsem z kapsy cigarety a jednu jí nabídl. Odmítla, ale beze slova drapla láhev minerálky a opatrně ji postupně celou vypila.

Zapálil jsem si a natáhl se na postel. Vypouštěl jsem ke stropu cigaretový dým a sledoval, jak se rozbíjí o starobylou kamennou klenbu.

„Předpokládám, že vzhledem ke svému postavení v rámci Černé orchideje nejste hloupá a pochopila jste, co se stalo.“

Mlčela.

„Komisař mi zničil život. Chtěl si ze mě udělat loutku, abych pozabíjel všechny, kdo mu stáli v cestě za ovládnutím Černé orchideje. Vy jste byla jedna z nich.“

„Lžete,“ řekla klidným hlasem.

„Nelžu,“ odpověděl jsem stoicky. Jasně že jsem lhal. Komisař mi zakázal jít po Miře, a přesně proto jsem po ní šel. Ale to, že ji nechtěl oddělat hned, neznamená, že by to neudělal později.

„Dal mi dost zbraní, abych zabil Krvavou Máří, a bombu a přístup k premiérce, abych ji vyhodil do povětří. Akorát ji načasoval tak, abych se odpálil taky. Ale já jsem mu nevěřil. Nikdy nevěř chlapovi, co má doma obraz s plachetnicí,“ uchechtl jsem se a otočil se na bok, abych se jí mohl podívat do očí.

„Kára se stane prezidentem. Nevím, jestli premiérka byla větší mrcha než on, ale už je to jedno. Komisař mi jde po krku a půjde i po vašem. Vidím to tak, že jediná vaše šance je odrovnat komisaře. Musíte mi pomoct.“

„Jak?“

„Hodil by se nějaký jasný důkaz, že je zapletený do Černé orchideje. Mám obrázky, na kterých je se superpadouchy, ale víte, jak to chodí. Dnes už digitální záznam není nic, čemu by lidé věřili. Svede to na komplot protivníků ve volbách a je to. Potřeboval bych něco hmatatelného.“

„Až to dostanete, zabijete mě…“

Neptala se, konstatovala. Věděla, jak to v tomhle světě chodí. Tedy ve světě Černé orchideje.

„Ne. Propustím vás. Já budu zase policajt a vy zločinec na útěku. Dám vám náskok. Víc vám slíbit nehodlám. Porušil bych to.“

Myslím, že upřímnost zabrala.

„Dejte mi to cigáro a jsme domluvený,“ řekla rezignovaně. Vyklepal jsem jí jedno z krabičky a pak jsme si plácli. Tentokrát se to obešlo bez plivání.

* * *

Jumbo nás všechny čtyři naložil před nevěstincem do dodávky i s našimi věcmi. Měli jsme každý plnou krosnu. Byl čas si v klidu sbalit a dopravit sem všechno před začátkem té legrace v Krysí díře. Vrána si sbalila i odstřelovačku. A samozřejmě svou plyšovou vránu.

Fíkus s Vránou se sice dívali na Miru trochu podezřívavě, ale myslím, že ona se tvářila ještě hůř. Po dvaceti minutách jízdy jsme dorazili k rozestavěnému mrakodrapu a vyšli ven. Místo střechy měla stavba jen nedokončenou konstrukci. Takových deset pater oproti původnímu plánu mrakodrapu ještě chybělo. Nikdo už je ale nedostaví. Dělníci odsud zmizeli před dvaceti lety. Investorovi došlo, že svůj projekt staví ve čtvrti, kde o luxusní bydlení nebude zájem. Technicky šlo pořád o rozestavěnou stavbu v zástavě nějaké banky, ale ta o ni nejevila zájem. Nedostavěný mrakodrap představoval jenom účetní položku, na kterou každý raději zapomněl. Místní si spodní byty dodělali svépomocí a obydleli. Stavba vypadala jako obří termitiště plné prádla visícího z oken, rozličné muziky, řevu a zpěvu linoucího se z bytů a asi miliardy a půl dětí, které pobíhaly okolo. Naštěstí je Jumbo zahnal brokovnici (jenom jí mával, po dětech by nestřílel, tedy pokud by mu to vajda nenařídil), takže nám přestaly prohledávat kapsy a somrovat.

Vešli jsme rovnou dovnitř. Trošku to tam páchlo močí a odpadky, ale protože venku vládlo blížící se léto, byly dveře a okna dokořán, takže jsme dýchali relativně čerstvý vzduch. Vlezli jsme do sklepa. Ten po pár metrech skončil. Ve zdi zela úzká díra.

„Proslulé romotínské tunely,“ konstatoval jsem, když ostatní nechápali, proč tady vůbec jsme. Podle legend vedly z různých míst mimo čtvrť. Policie po nich marně pátrala dlouhá léta a já jsem se teď k jednomu z nich dostal naprosto bez námahy.

„Celá čtvrť je obklíčená. Ven se nikdo nedostane bez kontroly. Tenhle tunel vede mimo policejní hlídky. Ráno to dva kluci kontrolovali. Je tam čistý vzduch. Vyjdete u potůčku, který vás přivede na vnější pražský okruh. Kam půjdete dál, je už jenom vaše věc,“ řekl Jumbo a podal nám každému baterku.

„Tak a je to,“ řekl jsem a nemohl se vyhnout dojetí. „Díky za vše,“ dodal jsem a podal Jumbovi ruku na rozloučenou. Tentokrát se to bez pořádného plivance neobešlo.

* * *

Tunel měřil přes půl kilometru. Chvílemi byl úzký tak, že nezbylo než se plazit a zatahovat přitom břicho. Podpěry, kterými jej stavitelé vyztužily, mi připadaly jako něco, čemu by nedůvěřovali ani středověcí kutnohorští havíři, ale svůj účel splnily. Alespoň my jsme se dostali v bezpečí na druhou stranu.

„Kdo tam?!“ ozval se ochraptělý hlas, když jsem vystrčil hlavu z tunelu. Končil pod převisem za bariérou šípkových keřů. Mezi nimi se krčil Romák s napřaženým kalašnikovem. Podle toho, jak ho svíral, věděl, co má v ruce a jak s tím zacházet.

„Poslal nás Jumbo,“ řekl jsem a soukal se ven. Už jsem chtěl mít nad hlavou oblohu, bez ohledu na to, jestli do mě někdo začne pálit, nebo ne.

Chlápek nás ale čekal. Hodil si samopal na záda a pomohl nám postupně vylézt ven. Poté, co se ven vysoukal i Fíkus a jeho krosna, vrazil mi do ruky klíče od auta.

„Prý poslední vajdův dárek,“ řekl a mávl rukou směrem k řece.

Prolezli jsme skrz bariéru keřů, oprášili sebe i své batohy a pak jsem si teprve všiml Škody Off Road, která stála na louce u potoka.

„Kradená?“ zeptal jsem se.

Jenom pokrčil rameny.

„Ale papíry má v pořádku,“ usmál se a bez slova rozloučení se znovu vrátil hlídat za keř. Ušli jsme sotva tři metry, a když jsem se ohlédl, nespatřil jsem ani jeho, ani vchod do Romotína. Ne poprvé mě napadlo, že kdyby zdejší obyvatelé věnovali svou vynalézavost, s jakou obcházeli zákony, nějaké regulérní podnikatelské činnosti, mohli si dovolit nechat ten věžák dostavět. A samozřejmě nejenom to. Jenže žili, jak žili, a žili tak odjakživa. Byli zvyklí.

„Kdo jsem, abych je soudil?“ pokrčil jsem rameny a vyrazil k našemu novému autu.

* * *

„Pěkně!“ hvízdnul Fíkus, když otevřel kufr teréňáku. Leželo tam pět pistolí CZ 75 P-07 Duty se zásobníkem na šestnáct devítimilimetrových nábojů luger a dvě mačety. Všechno s pouzdry a několika náhradními zásobníky. Plnými.

„Pistoli?“ zeptal jsem se Miry a pohodil hlavou ke kufru. Zavrtěla hlavou a sedla si na zadní sedadlo. Vrána se uvelebila za volantem a já hupsnul na místo spolujezdce.

„No jo, ale kam teď?“ zeptala se má adoptivní dcera.

„To je dobrá otázka. Kam teď?“ zopakoval jsem.

* * *

Mira se hlasitě zasmála a luskla prsty. Pochopil jsem a podal jí cigaretu.

„Stačila by vám jako důkaz laboratoř na genetické úpravy a biomedicínské preparáty s kompletními záznamy o vylepšování všech superpadouchů a také vybraných politiků, vojáků, policistů, soudců a byznysmenů spojených s Černou orchidejí?“ zeptala se a ze staženého okénka vyfoukla cigaretový kouř.

„Jo, to by, myslím šlo,“ přitakal jsem.

„Fajn, tak tam jedem. Děvenko, vem to na Český Brod, nepřekračuj rychlost a jeď raději jenom po vedlejších cestách,“ zavelela černoška a zacvakla si bezpečnostní pás.

* * *

Jeli jsme přes hodinu a přitom mlčeli. V půlce cesty už to ale Vrána nevydržela a zapnula rádio. Po deseti minutách keců o tom, jak se celá země chystá na volby a jak Vladimír Kára zvyšuje svůj náskok před konkurencí, už jsem to nevydržel zase já a vypnul ho.

Dva dny! Do prvního kola voleb zbývají jenom dva dny. Do té doby musím nějak najít cestu, jak ho mediálně odpravit. Nějaké důkazy už jsem měl, ale potřeboval jsem víc, mnohem víc. Musím ho zničit dřív, než se stane prezidentem. Ať jsem během posledních dní provedl cokoliv, pořád jsem byl tělem i duší policajt. Netoužil jsem po ničem jiném než ho dostat před soud a pak do Bažiny. Tentokrát dám ale pozor, aby se odtud už nikdy nedostal. A pokud ano, tak jenom do Brna, kde si naposledy zatancuje kozáček na elektrickém křesle.

Vylepšení

Místo, kde se laboratoř nacházela, neleželo úplně v Českém Brodě, ale asi deset kilometrů za ním směrem na sever. Patrně to tu ani nemělo jméno. Šlo o nějaký bývalý zemědělský statek. Na první pohled vypadal jako zchátralá opuštěná stavba, ale když jsme projeli po polní cestě nějaký kilometr od něj, šlo i zdálky poznat, že je tu živo a že domy staře jenom vypadají. Nová střecha, moderní okna z plastodřeva, vývody klimatizace, pevná a široká cesta skrz celý areál, bytelný plot, podle všeho napájený elektřinou, a nakonec malé bílé talířky rozeseté po zemi ve vzdálenosti deseti až dvaceti metrů, které fungovaly jako sledovací zařízení nejspíš nejen snímající kamerami celé okolí, ale i automaticky registrující pohyb a také prudké změny okolní teploty. V areálu jsem spatřil i dva černé mercedesy. Stejná série jako ty, co nás pronásledovaly z Krysí díry. Zkušený člověk už na první pohled poznal, že tohle je zatraceně dobře střežený kus země.

Projeli jsme okolo a zastavili až na okraji lesíka, který začínal nad polem, jehož konec zase tvořil statek. Vzal jsem si Vráninu odstřelovačku a skrz puškohled pozoroval statek a okolí. Po půlhodině jsem se vrátil zpět. Ostatní seděli v trávě. Mira opřená o strom a Vrána s Fíkusem jeden o druhého.

„Je tam Luna a chlápek v masce.“

„Vrhač,“ řekla Mira.

„Nejspíš ano. Zkoušel nám hodit granát do auta, ale skončil v příkopě. Doufal jsem, že je po něm.“

Černoška zavrtěla hlavou.

„Ten vydrží hodně. Není moc chytrý, ale je odolný. A fanatický. Proto má i tu masku. Než jsme ho chytli a vycvičili, aby nás poslouchal, odpálil bombu na nějakém kongresu farmaceutického průmyslu. Přehnal to s termitem a slezla mu půlka ksichtu. Plastiku odmítl a bez masky na něj není pěkný pohled,“ prohlásila Mira. Začínala být nějak přehnaně hovorná.

„K čemu ty masky vlastně slouží?“ zeptal jsem se. Dosud jsem ji totiž na nikom jiném než na komisaři a Vrhačovi neviděl.

„Rituální záležitost.“

„Ajajajaj,“ ozvala se Vrána. „Jako na vysoké? Pomazat medem a nutit k orálnímu sexu s předsedou studentského spolku?“

Všichni tři jsme se na ni vyjeveně podívali.

„V podstatě ano. Tedy až na ten med a orální sex,“ odvětila Mira.

Sedl jsem si vedle ní a pořádně se napil jedné z minerálek, které jsme koupili cestou na elektrické samonabíjecí stanici.

„Můžeme se tam nějak proplížit?“ zeptal jsem se.

Mira jen zavrtěla hlavou.

„Má to lepší vybavení než Pentagon a Fort Knox dohromady. V ornici jsou vysunovací kulometná hnízda a v tom starém modrém silu sedí dva tlusťoši, co je ovládají z řídicího centra. Podle simulace to odolá útoku patnácti plně vycvičených a ozbrojených vojáků, které obranné systémy vyřídí do dvaceti minut.“

„Ehm,“ polkl jsem nasucho. „Měli jsme vajdu poprosit o to jeho dělostřelectvo.“

Tohle nebylo dobré. Potřeboval jsem Mirinu pomoc.

„Takže jak se tam teda dostaneme?“ podíval jsem se na ni s nadějí. Žádný smysluplný plán mě vážně nenapadal.

„Normálně bránou. Mám přístupový kód. Tedy pokud ho za dva dny nezměnili. Až budeme vevnitř, je už naší jedinou starostí Luna s Vrhačem. Ty sem určitě poslal včera komisař hlídat. Ostatní nejsou nebezpeční a kulomety dovnitř nestřílí.“

„Luna a Vrhač,“ zopakoval jsem pomalu. Neměl jsem chuť bojovat s žádným dalším superpadouchem, ale vypadalo to, že není zbytí, pokud chci dostat komisaře na lopatky.

„Jedu s váma,“ ozvala se Vrána žvýkající švihácky stéblo trávy, po kterém lezla beruška.

„Jenom přes moji mrtvolu. Budeš nás krýt tady z lesa a ani o metr dál nepolezeš. A Fíkus zas bude krýt prdel tobě,“ zahrozil jsem otcovským hlasem. Moc jsem ho na ni nepoužíval, ale o to býval v takových chvílích účinnější.

„Ale to já rád. Její prdel, moje radost,“ souhlasil spokojeně Fíkus.

A pak jsme na sebe nenápadně mrkli. Tedy já byl nenápadný, zběhlý student rabínského řemesla už moc ne. Černoška si toho naštěstí nevšimla.

Doufejme.

* * *

Černá Škoda Off Road dojela k vjezdové bráně bývalého zemědělského komplexu. Mira stáhla okénko, natáhla se k ovládacímu pultu s čipovou kartou a závora se otevřela. Tedy předpokládal jsem to, protože auto za chvíli popojelo pár metrů dál a pak definitivně zastavilo.

Hned na to jsem uslyšel křik.

„Miro?!“

Hlas patřil Luně. Zněl překvapeně. Hodně překvapeně. Aby ne, když o ní pár dní nikdo nevěděl. Miru jsem neslyšel. Mluvila příliš potichu na to, aby se její hlas dostal až do kufru auta, v němž jsem se skrýval.

Potil jsem se nervozitou. To, že neslyším, co říká, mohlo znamenat, že mě zradila, stejně jako že perfektně hraje svou domluvenou roli a nechce mě prozradit. Nevědomost trvala pět minut přesně. Pak se mi v přijímači v uchu ozval Gord.

* * *

„Pane eM?“

„Hm,“ zabručel jsem, abych dal najevo, že poslouchám, ale zároveň utajil svou existenci v kufru před vnějším světem.

„Když si ta roštěnka s drápy na rukou přinesla zevnitř rotační kulomet a jde s ním k autu, znamená to, že platí plán bé?“

* * *

„Tosikurvapiš!“ zařval jsem zběsile a otevřel dveře od kufru.

* * *

Čekal jsem to tak půl na půl. Nevěděl jsem, na čí straně Mira v Černé orchideji stála. Pokud za premiérkou, určitě by mi pomohla. Pokud za komisařem, čekal jsem, že toho využije a přivede mě svým spojencům přímo na mušku rotačního kulometu.

Jenže jsem to musel zkusit a s případnou zradou jsem počítal. Gorda s Mortem jsem nenechal v Praze, jak jsem jí tvrdil, ale celou dobu jeli jen pár kilometrů za námi. Spojení s nimi udržoval Fíkus, který se v klidu mohl vytratit někam do lesa nebo na záchod, aniž by jej černoška sledovala a odhalila mou asijskou zálohu, které v těch chvílích Fíkus předával instrukce.

A s Gordem a Mortem přicházely i jejich hračky.

A taky Zevla. Ale teď jsem potřeboval hlavně ty drony.

* * *

„Buch! Buch! Buch! Buch!“

Areálem otřásla série výbuchů. Z mraků se jako střemhlavé bombardéry vyřítily drony a z držáků na balíky vypouštěly tříštivé granáty. A nejenom je. Každý čtvrtý kousek byl dýmový granát, takže za chvíli se okolí proměnilo v dokonale neprůhlednou mlhu plnou explozí. Řízených explozí. Hoši sledovali prostor nejen drony, ale i přes několik satelitů, takže by měli bombardovat naprosto precizně, jako když zkušený mohel obřezává chlapečkům předkožky a dělá z nich maličké židy.

Vyskočil jsem z auta na pevnou zem a rovnou se k ní láskyplně přitiskl.

„Ratatatatatatata!“

Naštěstí včas, protože náš dárek od vajdy cupoval rotační kulomet na malinkaté kousky.

* * *

Plížil jsem se co nejdál od auta. Lunu jsem neviděl. Ztratila se někde v kouřové cloně, ale pořád srdnatě kropila místo, kde se nacházelo auto.

„Podle termovize máte první cíl deset metrů od sebe na desáté hodině,“ ozval se Gord.

„Prásk! Prásk!“

Tenhle zvuk jsem poznal. Patřil odstřelovačce Brno 2040. Měla pochopitelně také termozaměřování. Navíc jsem měl v kapse malý navigační čip, takže mohla Vrána střílet dle libosti. Hoši jí totiž přes satelit hlásili, který cíl jsem já a který nepřátelé.

„Pět metrů. Přibližuje se. Na dvanácté hodině,“ navigoval mě Gord.

Přikrčil jsem se k zemi s odjištěnými pistolemi.

Z kouřového oblaku se vynořila postava.

Vystřílel jsem jí oba zásobníky do krku. Hlavu jí totiž kryla neprůstřelná maska.

* * *

Zahodil jsem prázdnou CZ 75, zpoza opasku vytáhl další dvě a odjistil. Vrhač se malátně potácel mlhou, ale pak si konečně uvědomil, kde jsem, a vytáhl z kapsy termogranát.

„Uhoříme spolu, bude to romantické,“ prohlásil a natáhl se k hodu.

„Uhoř si sám, kreténe,“ vyprskl jsem a do pravačky s granátem vystřílel přesně dvaatřicet nábojů. Tohle by dokázal ustát jenom Spider a ten už se dávno škvařil v pavoučím pekle. Kulkami potrhaná ruka granát neudržela a vypadl jí na zem.

A vybuchl.

* * *

Odskočil jsem krátce předtím co nejdál, ale výbuch mě stejně ožehl jako karbanátek na rožni restaurace U Strýčka Sama. Bunda mi začala hořet, vlasy, obočí a řasy se škvařily a pekelně smrděly. Válel jsem se po zemi, dokud jsem bundu neuhasil, a pak se teprve ohlédl za sebe.

Vrhač byl vážně odolný šílenec. Chyběla mu ruka, maska se mu někam zatoulala a celý se škvařil, jak mu oheň běhal po těle, ale pomalu se plížil ke mně s rukou napřaženou, jako by věřil, že mě s ní dokáže uškrtit.

Serval jsem ze sebe bundu a objevil na zemi jednu z pistolí, které jsem při výbuchu odhodil.

„Cvak,“ zapadl do ní nový zásobník.

„Prásk! Prásk!“

Vždy dvěma výstřely do hrudi s krátkými intervaly mezi sebou jsem si Vrhače udržoval do těla.

„U h o ž í š,“ blekotal Vrhač. Moc mu to nešlo. Jeho rty se proměnily v něco, co mu moc nedovolovalo dobře artikulovat.

„Tvoje bába je uhožíš,“ zahodil jsem prázdnou pistoli a rozběhl se k němu. V pravačce už jsem držel jednu mačetu.

Já věděl, že se bude hodit.

* * *

Sedm seků a natržený krk to nevydržel.

„Jako v Sarajevu,“ zabručel jsem spokojeně, ale to už se mi ozval v uchu vyděšený Gord.

„Někdo vzadu!“

Otočil jsem se a na poslední chvíli nahnul hlavu dozadu, abych uhnul ostrému pařátu, který mohl s mým krkem udělat víceméně přesně to, co jsem udělal tomu Vrhačovu – přerušit spojení s hlavou.

Jenže Luna neměla jenom jednu mačetu, jako já, ale dvě ruce, každou s pěti ohavnými a pěkně nabroušenými pařáty. A já vykryl jenom jednu, takže dalších pět mi jich vrazila do břicha.

* * *

„Uchhm,“ vyšlo ze mě a vší silou jsem sekl mačetou po ruce, která se mi zabodla do vnitřností.

Zkusila včas ucuknout, ale nestihla to. Dva prsty jsem jí oddělil od ruky.

To ale znamenalo, že dva pařáty zůstaly v mém břiše, ze kterého se krev valila ven všemi směry.

* * *

Ustupoval jsem a jako vymítač ďábla kříž držel před sebou mačetu. Zem jsem přitom nekropil svěcenou vodou, ale vlastní krví. Luna se držela za mnou. Ty dva useknuté prsty pro mě představovaly jenom chabé vítězství.

„Gorde?“ zašeptal jsem slabě a přitom zakolísal, jak jsem nohou došlápl na nějaký kousek z Vrhače. Ještě doutnal a smrděl víc a víc.

„Všechno dobrý, pane eM?“

„Ani ne, potřebuji nějakou pomoc.“

„Všechny drony už mám bez granátů,“ odvětil smutně.

Jako by to Luna slyšela, usmála se. Bohužel nezůstala jenom u toho. S kvílením se na mě rozběhla.

Na poslední chvíli jsem udělal úkrok stranou a sekl ji mačetou po rameni. Silná rána se jí zasekla do masa asi tři centimetry hluboko. Ale jako by na ni zaútočil komár.

Švihla po mně rukou s pěti pařáty. Uhnul jsem.

Pak tou poškozenou. Krýt už jsem se nestačil. Přes tvář mi přejela ostří a udělala do ní tři hluboké rýhy. Obličej se mi zalil krví. Krev mi tekla po tváři i do pusy. Ustoupil jsem, ale Luna už neváhala. Dál útočila. Já se jen bránil. Sekal jsem jí zběsile mačetou po prstech. Dvakrát jsem zasáhl ruku, ale nevšiml jsem si, že by jí to nějak vadilo. Ona mi přitom udělala pár hlubokých rýh na levém boku i několik na rukou. Ztrácel jsem nejen krev, ale i vědomí.

„K zemi!“ ozvala se mi v uchu Vrána.

* * *

„Prásk!“ promluvilo do souboje Brno a mělo přitom spoustu přesvědčivých argumentů. Všechny skončily v Lunině obličeji. A když myslím v obličeji, tak všude v něm. První výstřel ji rozhodil z koncentrace. Dostala ho někam do čela, ale další už šel do oka. Viděl jsem, jak se všechno, co mě ještě před chvílí sledovalo jako ostříž, změnilo v malé tekuté kousky, které se rozletěly po širokém okolí. Za můj skvělý výhled na okotrysk mohlo hlavně to, že kouř z granátů díky času a větru už notně řídnul.

Luna udělala zmateně pár kroků dozadu a pak slízla další dvě kulky do obličeje. Zbývající oko už si ale chránila rukou.

* * *

Nadechl jsem se, a když mi Vrána oznámila, že musí nasadit nový zásobník, zavrčel jsem a rozběhl se proti Luně.

„Áááááááááááá!“ zařval jsem, jak jsem vrhl do úderu všechnu energii. Mačeta prošla Luně krkem. Podařilo se mi proseknout tepnu. Teplá krev mi vystříkla do obličeje. Měl jsem z toho radost. Konečně jsem nepolykal jenom svou krev.

Luna si jednou rukou stiskla hrdlo, aby zastavila krvácení a druhou se po mně ohnala. Postavil jsem jí do cesty mačetu. Drápy zazvonily o ostří a vytvořily na něm několik zubů.

„Zmiz!“ ozval se mi v uchu příkaz a já se posadil na zadek. Ne obrazně, doslova.

Několik dalších výstřelů poslalo dolů i Lunu. Chrčela, vrčela, točila se na zemi a útočila okolo sebe drápy. Odvalil jsem se kousek od ní a do očí se mi bolestí řinuly slzy. Luně už se ale neměly slzy odkud řinout. Vrána jí obě oči vyklovala kulkama.

* * *

O dvě minuty později dorazila k hlavní bráně zelená škodovka. Vyskákali z ní Mort s Gordem, Fíkus, Zevla a Vrána. Všichni v rukou svírali staré dobré kalašnikovy z první vajdovy dodávky. Až na Vránu to každý držel jak výletní hůl.

Doběhli ke mně a postavili mě na nohy. Zamotala se mi přitom hlava, takže jsem málem omdlel. Moc jsem nevnímal, co mi říkali, ale já jenom opakoval: „Mira! Mira!“

„Máme ji najít?“ zeptala se konečně Zevla. Chytrá holka.

„Jo, přesně tak,“ pokýval jsem hlavou a přitom se mi z ran na obličeji zase spustila krev. Zevla raději pustila samopal, stáhla si mikinu a začala ji trhat na kousky a zastavovat mi jimi krvácení na všech místech těla. Většina zranění už se dokázala zastavit sama, ale každou kapku krve jsem teď potřeboval víc než obvykle. Bylo mi vážně špatně.

Pak se ozvalo pár výstřelů ze samopalu a já omdlel.

* * *

Probral jsem se na pitevním stole. Tedy studil tak a vypadal tak, ale Zevla mi vysvětlila, že je to stůl operační. Skutečně jsme se nacházeli na malém operačním sále. Neměl jsem na sobě vůbec nic, jenom pár obvazů. Do žíly napíchnutou umělou výživu a u ní stál nějaký chlápek, co mu táhlo tak na osmdesát a vypadal trošku, jako by měl v hlavě hlasy dalších dvou lidí, z nichž jeden je nejspíš cvok.

„Kdo to…?“ zeptal jsem se hned, co jsem se ujistil, že mě nikdo nebude pitvat.

„Jeden doktor z místního personálu. Je jich tady dvanáct. Všechny ostatní jsme zavřeli do skladu, včetně hochů z ochranky, co se skrývali v tom starém silu. Ani se nebránili. Když viděli, jak dopadli superpadouši vyslaní na jejich ochranu, byli hodní jako ovečky. Hlídají je Gord s Mortem,“ ozvala se Vrána. Seděla na jedné židličce a navzdory přísnému pohledu doktora držela v jedné ruce kouřící cigaretu a ve druhé samopal.

V duchu jsem se pomodlil, aby těm dvěma ukázala, jak se z kalašnikovů střílí, a hned potom, jak je držet, aby se náhodou nezastřelili navzájem, ale pak jsem uviděl Miru. Měla na hlavě šrám ve tvaru Dunaje a někdo ji dost nemilosrdně přivázal k topení. V puse měla narvaný kus své halenky. Tu na sobě neměla. Zbyla jí jen podprsenka a pár šrámů po kulkách. Musel to být slušný souboj. Škoda, že jsem o něj přišel.

„Zničila administrativní budovu,“ zašklebila se Vrána, když uviděla, jak na černošku zírám.

Posadil jsem se a asi minutu se soustředil na to, abych zase nespadl zpátky.

„Nedoporučoval bych to. Ztratil jste hodně krve,“ ozval se dobráckým hlasem doktor.

„Jsem zvyklý,“ odsekl jsem a zkusil se postavit. Potřeboval jsem s ní mluvit. Zeptat se jí, co provedla, i když jsem to tušil. Když její plán s mou rychlou eliminací v kufru auta nevyšel, nezbylo jí než zničit důkazy, na jejichž existenci mě sem vylákala. Nebyl jsem si ale jistý, jestli zvládnu udělat alespoň krok k ní a nespadnout.

„Gord říkal, že ten barák měl zabudovaný nějaký speciální autodestrukční systém. Vymazalo to všechny počítače a pak to prostě vzplálo nějakým svinstvem, které všechno spálilo v jednu velkou černou ohavnou hromadu plastu, kovů, zdiva a popela,“ oznámila mi Vrána.

„Zkus z ní dostat, jestli někde nejsou náhradní kopie těch dokumentů, kvůli kterým jsme tady,“ řekl jsem a pomalu si zase lehnul na postel.

„Nejsou,“ odpověděl místo ní doktor. „Všechna evidence se přísně archivovala právě v tom domě s autodestrukčním mechanismem. Materiály, které jsme měli tady v počítačích, se po každém případu zkopírovaly do autonomního počítače tam a tady se vše komplet vymazalo,“ vysvětlil.

„Vy jste nějaký hovorný, chlape,“ obrátil jsem se na něj nedůvěřivě.

„Viděl jsem, jak ta slečna dorazila Lunu a co udělala s madam Mirou, nerad bych dopadl stejně,“ prohlásil s rozšířenýma vyděšenýma očima.

Podíval jsem se na Vránu, která na mě jen rozšafně mrkla a nabídla mi cigaretu. Přikývl jsem a nechal si od ní jednu zapálenou strčit do pusy. Zhluboka jsem potáhl a rozkašlal se.

„Tohle je operační sál, víte,“ odvětil doktor dotčeně.

„Tvoje bába je operační sál. Tady už se operovat nebude,“ zahuhlal jsem naštvaně, ale pak jsem se podíval na Miru a zapochyboval.

„I když…“

* * *

Ráno jsem se vzbudil a bylo mi asi o tři sta procent lépe. Mohl jsem chodit a nepadal u toho, ani se mi nemotala hlava. Pravda, stále jsem pociťoval silnou ztrátu krve, ale doktor, kterého si mezi personálem Vrána vybrala k mému ošetřování, byl vážně profík. Nadopoval mě vším možným podle implantátů, které jsem před deseti lety dostal po nástupu do OBVT. Snad ještě nikdy jsem se po tak tvrdé nakládačce tak dobře nehojil.

Mira pořád seděla připoutaná k topení. Vrána ji nenechala ani dojít na záchod. Trošku to proto v operačním sále zapáchalo. Slitoval jsem se nad ní a beze slova ji vzal a odvedl mezi ostatní zajatce do skladu. Ti měli k dispozici alespoň sadu kýblů, které jim věnovali Gord s Mortem a poctivě je měnili.

„Kdo ji rozváže, toho zabiju,“ prohlásil jsem, a když zajatci nevypadali, že jsem je dost vystrašil, pohodil jsem hlavou k Vráně: „Nebo to nechám na ní.“

Má nevlastní dcera všechny oblažila úsměvem a přísahám, že se jedné mladé lékařce roztřásla kolena a zezelenala.

„Co jsi Miře provedla?“

„Když jsme ji chytili, zkoušela nám utéct. Vzala jsem jí dávkou do zad. Všichni to viděli. Ta vylepšená mrcha to přežila, tak jsem si řekla, že trochu vzteklého a bezúčelného násilí přežije taky,“ pokrčila nevinně rameny.

* * *

Věděl jsem, že to nemá smysl, ale přesto jsem si šel zničenou administrativní budovu obhlédnout. Zůstalo z ní skutečně něco, co by nedal dohromady ani tým zkušených archeologů za padesát let. Ten, kdo měl na starost destrukční zařízení, věděl zatraceně moc dobře, co dělá. Vrátil jsem se zpět do hlavního areálu a zapnul první televizi, na kterou jsem natrefil. Na zpravodajském kanále právě běžely záběry z volebních místností a také profily jednotlivých prezidentských kandidátů. Chyběl mezi nimi Petr Kráječ. Včera večer z voleb odstoupil ve prospěch komisaře.

Zabořil jsem se do křesla a zatnul bezmocně ruce v pěst. Když pak komentátor do záběrů z předvolebního mítinku nadšeně vyprávěl, že v případě Vladimíra Káry půjde dost možná o nejlepší výsledek v dějinách českých prezidentských voleb, odjistil jsem samopal a vystřílel celý zásobník do televize.

„Mrdky jedny prodejný, mediální,“ zaklel jsem.

Trochu mě to uklidnilo. Ne ale dostatečně, takže jsem vyměnil zásobník a ze zálohy zavraždil gauč, křeslo, několik porcelánových figurek a sadu talířů s jahůdkami.

* * *

Druhý den ráno jsem zjistil, že komentátor nelhal. Kára získal osmdesát procent všech platných hlasů a stal se prezidentem republiky. Nejen že ovládl Černou orchidej, ale jako bonus dostal pod svou moc i tajnou službu, armádu, policejní složky a k tomu jako zákusek doživotní imunitu. I kdybych ještě odněkud vydoloval nějaké důkazy o jeho kriminální činnosti a přinutil všechny své zajatce svědčit, zůstal by dál prezidentem a nikdo by na něj stejně nemohl. Navíc jsem pochyboval, že bych vůbec dostal šanci se s tím dostat nějak ven. Černá orchidej měla pod palcem spoustu soudců i žalobců a teď to všechno bude ještě horší.

* * *

„Je konec,“ řekl jsem.

Celá parta seděla okolo velkého stolu v místnosti, kterou jsem si překřtil jako poradní. Ládovali jsme do sebe jídlo, které z místních velkorysých zásob připravil Fíkus.

„Musíme odsud co nejdřív zmizet. Černá orchidej sem dřív nebo později někoho pošle, ať už na kontrolu nebo na předělání, a i když se tohle místo dá celkem dobře bránit, zůstali bychom zde jako krysy v pasti. Prodáme ten program na černém trhu, splatíme můj dluh ke Golčárovi a vrátíte se ke svým životům,“ vyhrkl jsem, co mi leželo na srdci už od chvíle, kdy se potvrdily moje nejhorší obavy. To „svým životům“ neplatilo pro mě a Vránu. My jsme se museli z České republiky bezpodmínečně zdekovat někam hodně daleko. Jižní Amerika mi v tuhle roční dobu připadala docela sexy. Tedy jedné mé části připadala sexy. Té části, co chtěla dělat věci podle zákona, a když to nešlo, měla v plánu někam zmizet a přežít.

Ale pak tu byla ještě jedna část. Ta část mé osobnosti, která zachránila Vránu před jejím otcem. Ta část, která dostala Golčára z elektrického křesla. Ta část, která vyhodila do povětří premiérku a změnila módní preference Krvavé Máří ze sexy kostýmků na pytel na mrtvoly. Ta část, která se rozhodla, že neuteče z boje, dokud Károvi nevrátí, že si ze mě udělal svou loutku, využil mě ve svém prezidentském gambitu a teď má v plánu ovládat celou tuhle zemi.

„Co budeš dělat ty?“ zeptala se Zevla. Lakovala si nehty a tvářila se otráveně, jako bychom nezabrali přísně tajnou laboratoř mafiánské organizace řízené novým českým prezidentem, ale nudili se v McDonald’s a přemýšleli, jestli si ještě skočit pro hranolky.

„Využiju toho, co tu je. Nechám se ještě víc vylepšit. Mluvil jsem s tím doktorem a jejich technologie je neuvěřitelná. Dohlídnete na to, aby ze mě udělali superzabijáka, a pak zmizíte. Já si to dřív nebo později s komisařem vyřídím,“ představil jsem svůj plán. S nikým z nich to kupodivu nehnulo, jako by s tím počítali.

„Počítali jsme s něčím takovým,“ potvrdila mi Vrána a rozhlédla se po ostatních. Ti jenom souhlasně pokývali hlavou.

„Jdeme do toho s tebou.“

„Co?“ zamračil jsem se.

„Vy si, pane eM, myslíte, že po tom, čím jsme s vámi prošli a co všechno víme o prezidentovi, že vás necháme jen tak ve štychu?“ podíval se na mě Mort.

„Jo, starouši, přesně tak. Ti budeme krýt prdel,“ podívala se na mě Zevla. „A jestli je možnost se navíc nechat zdarma vylepšit, je to o to lepší. Myslíte, že by mi při tom mohli zvětšit prsa?“ dodala.

* * *

A pak šlo všechno velmi rychle. Propustili jsme lékařský tým z vězení. Nechali je umýt se a pořádně najíst a pak si s jejich vedoucím, což byl lékař, který mě dal tak rychle dohromady, vytvořili schéma našich vylepšení. Výhoda spočívala v tom, že jsme měli nejen databázi všech plánů úprav, které Černá orchidej pro své budoucí vylepšené členy připravovala, ale zároveň i slušný sklad potřebných technických vychytávek. Jednu jsme si navíc přivezli s sebou.

Lékařský tým operoval na dvě směny a zatraceně moc dobře jsme si dávali pozor na to, aby je hlídal někdo se samopalem v ruce, zatímco ostatní byli na operačním sále nebo v narkóze po operaci. Za dva dny bylo hotovo. Už nebylo cesty zpět.

* * *

Bývalý statek hořel jasným plamenem. Z centrální budovy stoupal hustý černý kouř. Jeho jednolitý tok náhle rozmetala nečekaná exploze. Budova přišla o střechu, která se rozletěla do okolí. Oheň se právě dostal k zásobám střeliva do obranných kulometů, které měla na starost zdejší ochranka. Její členové postávali se zbytkem obslužného personálu u jednoho stromu v lesíku na kopci, zatímco lékařský personál u druhého. Mezi nimi ležela Mira. Jako jediná zůstala svázaná.

„Využil jsi mě a teď mě zabiješ,“ vyprskla naštvaně.

Pokrčil jsem neurčitě rameny.

„Tak půl na půl,“ odvětil jsem.

„Nemůžeš mě zabít půl na půl, idiote,“ vážně byla naštvaná. Aby ne. Těch pár dní sice už mohla chodit na záchod, ale oblečení jsme jí neměnili a nerozvazovali ji.

„Myslím, že jsem tě využil tak půl na půl. Čekal jsem, že mě podrazíš, ale pořád jsem ti dával šanci, promarnila jsi ji.“

„A teď mě zabiješ,“ prohlásila vzdorovitě. A smířeně.

„Možná zabiju, možná nezabiju,“ pokýval jsem hlavou ze strany na stranu. „Schválně, co bys udělala v mé situaci ty?“

„Zabila bych tě.“

„Díky za upřímnost a pozdravuj v pekle,“ odpověděl jsem a pohodil hlavou k Zevle. Z pravé ruky jí vyletěla tenká ocelová hadička a zabodla se Miře do těla. Černoška okamžitě ztuhla a přestala reagovat. Hadička pak zmizela stejně rychle, jako se objevila.

* * *

Vytáhl jsem z kapsy nůž a rozřezal jí provazy. Tělo se uvolnilo, ale s Mirou to ani nehnulo. Nebyla mrtvá, jen ochrnutá velmi silným jedem. Bude jí trvat pár hodin, než se začne hýbat. Zevla se podívala na svou ruku a po jejím zatraceně nebezpečném zařízení nebylo ani stopy. Neuvěřitelně dobrá práce lékařského týmu.

A ano, i ta prsa jí zvětšili.

* * *

Na cestu zpět do Prahy jsme zabavili oba černé mercedesy Černé orchideje. Asijští bratři se Zevlou obsadili jeden, já s Fíkusem a Vránou druhý. Před odjezdem jsem se ještě zašel rozloučit s lékařským týmem.

„Co bude s námi?“ zeptal se vedoucí lékař.

Pokrčil jsem rameny stejně, jako když se mě na to ptala Mira.

„My bereme roha a vy si dělejte, co chcete. Osobně bych vám doporučoval někam zmizet a s Černou orchidejí se už nezahazovat, ale chápu, že to nemusí být tak úplně jednoduché.“ Lékaři se při těch slovech ošili. Dotkl jsem se asi citlivých míst jejich životů.

„Prostě dělejte, jak umíte,“ dodal jsem a zapálil si cigaretu. „Každopádně já dřív nebo později Černou orchidej zničím, a když jí budete sloužit, může se stát, že budete létajícími třískami v káceném lese,“ řekl jsem a nasadil si na obličej masku, kterou mi věnoval komisař. Možná to bylo teatrální gesto hodné spíš nějakého superpadoucha, ale nemohl jsem si pomoci. Lékaři to pochopili. Vydal jsem se na cestu za pomstou.

Pan prezident

Šlo už o třetí policejní prohlídku, která se v bytě uskutečnila. Tentokrát ji neprováděli obyčejní pochůzkáři v uniformách, ale ostří hoši v neprůstřelných vestách, helmách se sklopeným hledím a ověnčení poloautomaty.

Gord s Mortem jim otevřeli jenom tak ve slipech.

„Ehm, omlouváme se, ale máme povolení provést prohlídku v každém domě okolo Palackého náměstí. Je to kvůli bezpečnosti,“ začal rozhodně policista ve dveřích, ale když na něj Gord udělal duckface, hlas se mu začal trochu chvět.

„Ale to je báječné, důstojníku, pojďte dovnitř,“ řekl Mort, a když doprovázel dvojici policistů dupající v kanadách po semišovém koberci dovnitř, kroutil přitom zadkem. Pak si hupsnul na velké letiště, nad nímž visel na zdi přilepený plakát s nějakým chlápkem, který v rukou svíral svůj ztopořený penis, a kroutil přitom smyslně pánví. Vytiskli jsme to ráno na tiskárně, kterou sem večer dopravil dron Amazonu. Tentokrát skutečný dron zásilkové firmy.

„Ehm, no,“ hledal marně slova policista. Dal bych nevím co za možnost spatřit jeho obličej. Spolu se Zevlou, Fíkusem a Vránou jsme se krčili pod postelí, na které se rozvaloval Mort, a Gord se chystal na správný okamžik, kdy se k němu přidá, aby policisty uvedl do ještě větších rozpaků.

„Neviděli jste tu náhodou někoho podezřelého?“ odhodlal se nakonec policista.

„Ne,“ špitnul sladce Gord a pak udělal něco, na co policista reagoval kašláním, mumláním a rychlým rozloučením se.

Když se dveře zavřely, vysoukal jsem se zpoza postele a měl co dělat, abych nepropukl v bujarý smích. Gord si na rty nanesl rtěnku. Červenou.

* * *

Ta legrácka nebyla samoúčelná. Trčeli jsme v bytě už čtyři dny a s blížící se hodinou veřejného projevu nového prezidenta právě na Palackého náměstí se stupňovala i policejní ostražitost a kontroly. Poslední dva dny už ven nevycházela ani Zevla a žili jsme jenom ze zásob, které jsme si předtím přinesli. Hned před domem už druhý den parkovalo obrněné vozidlo a dnem i nocí celou oblast prohledávali policisté. Když dnes ráno připravovali improvizované pódium pro proslov, hlídal ho celý kordon policistů se psy, aby pod něj náhodou někdo neprostrčil bombu.

„Jsou pryč,“ zahlásil Mort, když se podíval do kukátka ve dveřích. Hned nato vylezl zpod postele i zbytek naší party.

Zatáhl jsem závěsy na oknech a Gord mezitím sundal plakát ze stěny. Líbil se jenom Zevle.

* * *

Podělili jsme se o jednu pizzu a pak vytahali ze šuplíků a skříní celý náš arzenál. Tvořily ho hlavně kalašnikovy, neprůstřelné vesty, pár elektrických pistolí, odstřelovačka a dvě P-100. Co nám nezůstalo z první vajdovy dodávky, to podle mých instrukcí nakoupili Zevla s Fíkusem na černém trhu. Po delším pátrání získali v čínské čtvrti i dvě skvělé sportovní kuše s několika kilometrovými ocelovými lanky přivázanými k vyváženým šípům se zpětnými háky. Jako úplně poslední jsem vytáhl šest bílých masek se znakem Černé orchideje. Jednu mi dal komisař, ty další jsem našel při brakování statku.

„Chci, abyste si ji vzali,“ řekl jsem a zapálil si přitom cigaretu. Čím víc se blížil okamžik prezidentova inauguračního proslovu, tím víc jsem byl nervóznější a připaloval si jednu od druhé.

Zevla vzala jednu masku do ruky a zkusila si ji nasadit.

„Dobře se přes ně vidí, chrání vám obličej a navíc vás nikdo nepozná. Pořád doufám, že se pak vrátíte ke svým životům. Už tak jsem vás ohrozil a využil víc, než je mi libo,“ vysvětlil jsem a všichni souhlasně pokývali hlavou a vyzkoušeli si své masky.

Venku pod okny se pomalu začínali štosovat prezidentovi největší fanoušci, kteří čekali na jeho první veřejný proslov. Připravili jej skutečně spektakulárně. Za obrovským pódiem postavili jeho obrovský státnický portrét a každou stranu pódia strážil jeden americký tank couguar z pražských vojenských kasáren. Přijeli rovnou z ostrého cvičení NATO na Slovensku. Za pódiem vlála na improvizovaném stožáru pětimetrová česká vlajka. Kdyby se proslov nekonal ve tři hodiny odpoledne, čekal bych ještě velkolepý ohňostroj a nějakou laserovou show na obloze. Místo ní podle televize proletí na závěr projevu nad pódiem historická letka gripenů.

Když dorazila i vojenská kapela, která zahraje novému prezidentovi hymnu, nastal nejvyšší čas se připravit.

* * *

Všichni jsme se oblékli do černých obleků speciálních čínských policejních jednotek, jaké se daly za pár euro sehnat ve sklepě restaurace U Pekingské kachny, a ověsili se zbraněmi. I když jsme měli každý samopal, rozdal jsem všem ještě pouzdro na opasek s CZ-47E. Domluvili jsme se, že z nich budeme střílet přednostně a samopaly budeme používat jen v nejvyšším ohrožení života. V mačkajícím se davu pod námi jsou tisíce nevinných civilistů. Nakonec jsme si zkontrolovali štěnice v uších a vzájemné spojení a pak si nasadili masky.

„Tý jo!“ hvízdla Zevla. „Vypadáme jako parta superpadouchů.“

„Ale my nejsme superpadouši,“ namítl Gord.

„To je fakt. My jsme jejich opak. Jsme superhrdinové. Maskovaní superhrdinové,“ prohlásil Mort a já začal tiše kvílet. Bohužel si toho nevšimli a pokračovali.

„Měli bychom tedy mít superhrdinský jména, ne?“ nadhodila Zevla.

„Ale to už máme. Já jsem Vrána,“ ozvala se má dcera.

„Já Gord.“

„Já Mort.“

„Já Fíkus,“ přidal se zběhlý rabínský učeň.

„No a já jsem Zevla,“ dodala pyšně dívka, která si kromě mě jako jediná z party nechala namontovat i mechanické implantáty. Ty její vystřelovaly až dva metry daleko hadičky s nervovým jedem, který dokázal člověka ochromit na dlouhé hodiny a nejspíš z nich měla ještě teď pořádnou kocovinu Mira. Ostatní si vystačili jenom s vylepšením kůže, svalů a kostry. Podle doktorů bychom teď mohli všichni absolvovat stejný let z mrakodrapu, jako prodělal díky mé maličkosti Kára, a přežít. A samozřejmě dostala i větší prsa. To ale v boji nebylo moc platné, tedy až na to, že dokázaly odrážet kulky. To se vlastně hodilo vždycky.

„Ale co taťka, jaký ten bude mít superhrdinský jméno?“ ozvala se má adoptivní dcera, kterou jsem právě dostal chuť vydědit.

„Já žádný nepotřebuji. Děkuji za optání,“ namítl jsem.

„On už ale jméno má,“ prohlásila Zevla.

„No jistě, Starouš,“ řekli Gord a Mort jako jeden muž a zbytek party se zasmál.

Obrátil jsem oči v sloup, ale pod tou maskou to nebylo moc vidět. Než jsem ale stačil tvrdě zaprotestovat, zvedla se na náměstí tsunami potlesku. Dorazil prezident.

* * *

Vyrazili jsme ze dveří s tasenými pistolemi. Přesně podle plánu jsme s Vránou vybavenou odstřelovačkou mířili nahoru na střechu, zbytek týmu dolů. Jejich úkol měl snadné zadání – vyvolat paniku, donutit policii evakuovat prezidentovy posluchače a zmizet do Krysí díry. Tedy do toho, co z ní zbylo. Já jsem šel po prezidentovi a Vrána nás všechny kryla.

* * *

Otevíral jsem zrovna dveře na půdu, když skončil potlesk a hned nato se ozvaly výkřiky zděšení a výstřely z pistolí.

„Sakra, měli jste chvíli počkat,“ zaklel jsem.

„Vždyť čekáme. Jsme ještě na chodbě. Stáli tu dva fízlové, Zevla je uspala, pane eM,“ zarezonoval mi v uchu Mortův hlas.

„No to snad…,“ rozběhl jsem se střechou dolů až k okapu a společnost mi přitom dělalo dunění mučených plechů. Vrána se hnala za mnou.

Výkřiky, ječení a střelba z náměstí nabíraly na intenzitě. Zastavil jsem se na okraji střechy a podíval se dolů. Na pódiu stál jako římský imperátor Vladimír Kára v novém tmavě černém saku a kolem něj vytvořilo šest policistů v neprůstřelných vestách obrannou palisádu. Pod pódiem se mlátil Bouchač s Centurionem, který už prošel proměnou a měl své neprůstřelné a nezničitelné brnění. Kolem nich leželo pár těl roztrhaných policistů a vojáků, kteří nejspíš tvořili osádky těch dvou tanků. Proti superpadouchům, kterým stáli v cestě při jejich boji, neměli nejmenší šanci.

Děsivá scéna pod pódiem znamenala jediné: Bouchač zůstal jako jediný věrný premiérce a teď si to šel s prezidentem vyřídit a dost možná se i utkat o vedení Černé orchideje. Zatímco policisté v uniformách se snažili vyklízet nejbližší okolí diváků, kteří se mačkali jeden na druhého, přeživší hoši v neprůstřelných vestách pomalu tahali Káru pryč z pódia. Určitě ho chtěli dostat do nejbližšího auta a odvézt.

* * *

Nasadil jsem do kuše šíp a vystřelil. Mířil jsem na budovu bývalého ministerstva zdravotnictví. Střechu měla členitou, takže se zpětné háčky okamžitě za něco zachytily. Napnul jsem zpětným tahem elektrického navijáku lano a kuši zachytil za okap. Za řevu bojujících superpadouchů, policistů a kvílení davu, kde si Károvi příznivci lezli po hlavách, jsem pak na napjaté lanko nasadil kus koženého opasku a skočil dolů. Výškový rozdíl mezi budovami činil dobrých deset metrů. Díky tomu a mohutnému odrazu vylepšených svalů jsem letěl jako pták.

„Pane prezidente, musíme okamžitě pryč. Máme volnou cestu k limuzíně!“ slyšel jsem pod sebou povel nějakého policisty. Nejvyšší čas se pustit.

* * *

„Ááááááááá!“ nemohl jsem si pomoci a ječel jako čtrnáctiletá fanynka, co na koncertu Sámer Issa Revival zažila první spontánní orgasmus. Letěl jsem z výšky nejméně dvacet metrů, a i když jsem věděl, že by to implantáty měly v pohodě zvládnout, strach je prostě strach.

„Křup!“ praskly desky pódia. Po vylepšení stoupla moje váha na nějakých sto čtyřicet kilo minimálně, takže jsem pódiem proletěl skrz. Na chvíli jsem zavřel oči, a když jsem je znovu vystavil slunečnímu světlu, zjistil jsem, že ležím na dlažbě z kočičích hlav a dírou v pódiu na mě civí tři zvědavé policejní obličeje. Nejspíš je zaujalo, že jsem se nerozprskl jako zralý meloun.

Rozepnul jsem pistolové pouzdro a vytáhl z něj CZ-47E. Tři výstřely udělaly ze zvědavců neškodnou hromadu třepajících se svalů.

Vyskočil jsem na nohy. Překvapilo mě, jak dobře to jde. Tělo mě poslouchalo jako švýcarské hodinky a měl jsem pocit, že mám energie víc než Temelín III. Dalším skokem jsem se dostal na přeživší část pódia. Vlevo ode mě pořád bojovali Bouchač s Centurionem. Bouchač měl tělo celé od krve a z hrudi mu kromě cárů trika visel i kus odtrženého masa. Centurion naopak vypadal naprosto nepoškozeně. Jeho zbroj se jen arogantně blyštila v záři odpoledního slunce a vrhala na náměstí prasátka. Vpravo tři policisté chránili prezidenta a táhli ho pryč.

„Héj, komisaři, kam se ženeš!“ zařval jsem a rozběhl se za nimi.

* * *

Palba ze samopalů můj běh zastavila. Něco chytla neprůstřelná vesta, zbytek kulek mi narazil do těla. Správně říkám narazil, protože i když mě zásahy bolely jako čert, skrz neprošel jediný. Po zkušenosti se smrtí Luny jsem si ale volnou rukou chránil oči.

Z CZ-47E jsem tak nejdřív střílel naslepo, ale když palba ochabla, podíval jsem se na policisty. Dva z nich už leželi na zemi v křečích, třetí měnil zásobník.

Rozběhl jsem se k němu a než stačil říct „Jejky“, vrazil jsem mu pěstí do brady.

„Říkejte mi Old Shaterhand,“ zasmál jsem se, když policista padl do mdlob.

Záhy nato jsem odletěl dobré tři metry zpátky k pódiu.

* * *

Dopadl jsem zády na kočičí hlavy a rozmlženým pohledem se podíval před sebe. Stál tam komisař a díval se spokojeně na svou pěst, kterou mi pochroumal čelist. Bolelo to jako čert. Tohle kolo soutěže o Old Shaterhanda vyhrál on.

„Starší inspektore, přišel jste mi pogratulovat k nové funkci?“ usmál se a pak svému saku způsobil strašlivou a nenapravitelnou škodu.

„No to mě poser,“ hvízdnul jsem.

* * *

Už jsem zažil pár transformací vylepšených superpadouchů, ale tohle stálo za to. Proměnliví superpadouši většinou vypadali jako Spider. V normálním těle tlustí a hrbatí, po transformaci víc než oškliví. Ale prezident Kára vypadal ještě hnusněji, než bych si dokázal představit. Tělo se mu prodloužilo asi o tři metry, vyrostl mu další pár končetin a hned nato vyrašily z každé končetiny čtyři kusy ostří. Každá končetina tak vypadala jako konec šípu. Akorát nešlo o peří, ale o tenký a ostrý kov. Komisař nebyl robustní jako Spider. Zákon o zachování hmoty fungoval i u Vylepšených, takže vypadal spíš jako kudlanka nábožná. Akorát to modlení mu moc nešlo.

„Bác,“ vedle mě dopadl Bouchač. Obličej měl celý napuchlý a těžce dýchal.

Centurion obešel rozbité pódium, přes které pomláceného superpadoucha přehodil, jako by se nechumelilo a šlo jenom o nenáročné hrátky s tenisákem po obídku.

„Pěkně ti rozbil držku,“ konstatoval jsem, když jsme si s Bouchačem pohlédli do očí.

„Grrr,“ zavrčel a vrhl na mě vražedný pohled. Myslím, že ví, kdo mu oddělal kamarádku Máří a premiérskou šéfku.

„Mám pro tebe návrh. Sejmeme ty dva a pak si to rozdáme spolu. Kdo přežije, vyhrál.“

Bouchač vztekle ohrnul horní ret, ale pak souhlasně pokýval hlavou.

„Ale jenom ve jménu starých dobrých časů,“ odvětil.

„Za starých dobrých časů jsi mě chtěl zabít,“ zahuhlal jsem nechápavě zpoza masky.

„No právě,“ usmál se Bouchač.

* * *

„Ratatatatata! Prásk! Prásk!“ nedaleko od nás mezitím probíhala přestřelka. Ohlédl jsem se a viděl totální chaos. Na nároží běhali policisté a také několik výrazných postav v sakách. Pak jsem za popelnicemi uviděl černé obleky v maskách.

„Gorde? Morte? Jak se držíte?“

„Máme tu pár superpadouchů, pane eM, ale zdá se, že policajti pochopili, kdo je tady nepřítel. Tedy doufám. Tomu jednomu parchantovi střílí z ruky kulky,“ ozval se Mort. Jeho hlas zanikal ve výstřelech samopalu.

„Hlavně pozor na oči,“ řekl jsem a záhy na to uslyšel Mortovo klení v čínštině.

„Bacha!“ zařval Bouchač.

Centurion s komisařem se v jednu chvíli rozběhli proti nám. Bouchač se zapřel, ale moc mu to nepomohlo. Celokovový šmejd mu zabořil loket do břicha. Bouchač hekl a pak se skácel k zemi jako slon zasažený dělostřeleckým granátem. Podařilo se mu ale mrštně vysmeknout a zalehnout Centuriona na zemi. V tu chvíli měl můj aktuální spojenec na vrch a začal do plecháče mlátit pěstmi hlava nehlava. Tedy v tomto případě hlavně do hlavy.

Komisař naštěstí běžel z větší dálky. Vytasil jsem dvojici P-100, které jsem celou noc poctivě dobíjel, a na poslední chvíli je nastavil útočícímu kudlankoprezidentovi.

„Třísk! Bác!“ jeho kovová ostří se zasekávala do mých zbraní, které jsem paradoxně získal od něj.

„Bože, ty jsi ale hnusák. Co na to řeknou tvý voliči?“ vyštěkl jsem a uhnul zrovna úderu pravé končetiny z páru, který mu při transformaci narostl. Vysunovací umělé ruce byly velmi tenké a ohavně ostré.

„Čeští prezidenti nebyli nikdy žádní fešáci. Neboj, voliči si zvyknou,“ pohodil hlavou na náhle divně dlouhém krku komisař a zaútočil sérií úderů čtyř vrchních končetin. Byl mnohem rychlejší a obratnější než Spider. Ani jsem nezkoušel útočit, jen jsem se bránil.

* * *

Bránil a učil se jeho pohybům, útokům a finesám, které na mě zkoušel, abych poznal jeho slabé místo. Bohužel to nevypadalo, že nějaké má.

* * *

Z náměstí se dál ozývala střelba a výkřiky. Patřily jen superpadouchům, policistům a Gordově partě. Většina civilistů už opustila náměstí, ale ve vedlejších ulicích to muselo vypadat strašně. Jestli to všichni přežijí bez ušlapání, půjde doslova o zázrak.

„Pane eM!“ ozval se mi v uchu Mortův výkřik.

„Je to špatný. Tlačí nás. Je jich moc. Prosím, pomozte nám!“ přidal se Gord.

„Kurva, hoši, nemůžu,“ zajíkl jsem se a na poslední chvíli uhnul hlavou (starý dobrý ducking) před úderem jednou z končetin. Další dvě mě ale nabraly do břicha. Neprůstřelná vesta to nevydržela a pařáty skrz ni projely jako legendární Robert Rosenberg dobře promazanou pannou.

Ale tělo to vydrželo, i když mi na chvíli vyrazil dech.

„Švih!“ praštil jsem ho jednou tyčí do tenkého krku, který zranitelně jenom vypadal, a pak mu druhou zapíchl někam, kde se mu pohupovalo nádobíčko (myslím penis). Z tyče vyjel elektrický proud.

„Grrrrrrr!“ zadrncal zuby prezident České republiky. Využil jsem, že po úderu proudem přestal útočit, a druhou tyč mu zkusil vrazit do pusy.

Nepovedlo se. Pevně ji chytil rukou a rychlým škubnutím vytrhl z té mé. Tyč odletěla dobrých dvacet metrů daleko.

„Co to…?“ vyjekl jsem překvapeně a zkusil mu zbývající tyč zabořit hlouběji do břicha.

„Prásk!“ praštil mě jednou z končetin do hlavy a levou nohou mi pak podrazil nohy. Pustil jsem i druhou tyč a skončil na zemi na zádech.

„Pane eM, jsme obklíčený! Pomoc!“ řval mi v uchu Gord, zatímco jsem zíral na sklánějícího se prezidenta, který se mi chystal vrazit všechny čtyři horní pařáty do hlavy.

„Vrááááána letíííííííí!“

* * *

Málem jsem z toho křiku ohluchl. Má adoptivní dcera, která podle původního plánu pomáhala hochům pomocí odstřelovačky ze střechy, se rozhodla pustit přímo do akce. Periferním zrakem jsem spatřil černou šmouhu svištící po laně nastřeleném na protější budovu, která byla nižší než bývalé ministerstvo, a tudíž i sešup měla mnohem rychlejší. Nevím, jak to dokázala, ale pak jsem ji uviděl, jak padá z výšky dvaceti metrů do chumlu superpadouchů, v ruce drží dvě elektrické bouchačky a za letu jimi střílí pod sebe.

Ten pohled mě málem stál život. Komisař v tu chvíli totiž zaútočil wrestlingovým stylem. Skočil na mě a nastavil přitom končetiny tak, aby na mě mířily ostré části. Na poslední chvíli jsem před sebe dal ruce.

Uchránil jsem tělo, ale ostří mi zajela do rukou. Z několika míst mi začala téct krev.

„Hééééj rup!“ zařval Bouchač.

Do komisaře cosi narazilo. Bylo to celé blyštivé a ocelové – Centurion. Bouchač jím ze mě komisaře doslova sestřelil. Na chvíli jsme vytvořili chumel tří těl, která se zmítala na zemi, a pak se mi pomocí loktů, kopů, hmatů a také kousnutí do prezidentského krku podařilo ze skrumáže vyplazit.

Za mnou stál Bouchač. Vypadal ještě hůř než před pár minutami.

„Centuriona nedostaneme. Leda bychom se dokázali dostat skrz to jeho brnění,“ řekl udýchaný superpadouch. Centurion s komisařem už se pomalu zvedali za země.

„Tak fajn, zmrde, drž mě pevně,“ řekl jsem a namířil pravou rukou směrem k protivníkům.

„Hoši v tý vaší laborce mi to nechtěli do kosti namontovat, prý jim to přišlo moc nebezpečný, ale rabi Finkenstein tvrdil, že bych to měl teoreticky přežít,“ prohlásil jsem, a když se k nám přiblížili na metr, chytnul mě Bouchač kolem pasu a já zatnutím ruky v pěst a pomocí čipu, který mi namontovali napevno do mozku, uvedl do chodu sonický vrták.

Nebo šroubovák, či jak tomu Fíkus říkal.

* * *

„Áááááááááááá!“ drkotal jsem zuby. Ruka mi vibrovala a od ní i celé tělo. Vibroval i Bouchač, který se mě snažil pevně držet, vibrovala i dlažba a hlavně, vibrovali i ti dva parchanti před námi. Centuriona to rovnou sestřelilo k zemi. Komisař se držel lépe a ustupoval. Nohy se mu ale podlamovaly, jak mu sonická vlna masírovala každou buňku v těle. Částečně dokonce prošel detransformací. Zasunuly se mu prostřední končetiny. Přesto šel dál po svých pryč od nás.

My s Bouchačem jsme se za ním táhli „kroksunkrok“ jako párek homosexuálů v pevném objetí.

* * *

Dorazili jsme až ke zmítajícímu se Centurionovi. Namířil jsem na něj ruku a nakonec mu ji vrazil do břicha. Šlo to hladce. Jeho obranný krunýř zmizel, jak jej kvůli vibracím nedokázal ovládat.

„Zzzzzzzzzzzzzzzzzzaaaaaaaaaaaaaaabbbbbbbbbbbbbbbbiiiiiiiiiiiiiiiiiiijjjjjjjjjjjjj hhhhhhhhhhhoooooooooooo,“ drkotal jsem zuby.

Bouchač nemluvil. Pustil mě a v okamžiku, kdy se sonická zbraň vypnula, protože jí došla energie, skočil na Centuriona. Vší silou mu začal mlátit do holé hlavy. Mlátil a mlátil, až z hlavy zmizel nos, pak nadočnicové oblouky, potom rty a nakonec se svými děsivými pěstmi probil dovnitř hlavy a údery z ní za hlasitého čvachtání vycákal mozek.

* * *

Komisař se mezitím dal dohromady a pak udělal něco, co jsem vůbec nečekal. Ostří na prostředních umělých rukou se začalo točit. Brutálně rychle točit.

„Vzzzzzzzzzzm,“ rozlehlo se náměstím, na kterém pomalu utichala střelba palných zbraní, a prezident se rozběhl proti nám.

Byl rychlý, zatraceně rychlý. Připravil jsem se k obraně, ale první do něj narazil Bouchač.

„Vzzzzzzm,“ nepřestávala mu rotovat ostří na rukou, kterým se superpadouch nedokázal bránit. Nejdřív mu oholil kus masa na pravačce, kterou ho Bouchač zkoušel praštit do hlavy, a pak mu obě ruce vrazil do rány v hrudi.

Bouchač neřval. Zatínal zuby a zkoušel prezidenta vší silou mlátit. Kousky masa a krve z něj cákaly všude okolo.

* * *

Odrazil jsem se a skočil po komisaři. Pravačkou jsem jej kopl z boku do hlavy a pak mu zkusil podrazit pravou nohu. Uhnul a ohnal se po mně rotující paží, kterou vytáhl z Bouchačova těla. Ohodila mě sprška masokostní drtě. Uskočil jsem.

„Jak jsi na tom?“ ozvala se mi v uchu Vrána.

* * *

Udělal jsem tři rychlé kroky vzad, aby mě komisař nedostal rotující rukou, a díval se na strašlivou smrt Bouchače. Měl v sobě díru velikosti hlavy nemluvněte a ta se pomalu zvětšovala, jak v ní kudlančí prezident soustružil kousky superpadoucha, který jako jediný zůstal věrný premiérce.

* * *

„Ještě žiju,“ oznámil jsem.

„My taky, Starouši. Dva parchanty uspala Zevla tím svým udělátkem a jednoho jsem sejmula definitivně. Tedy za pomoci všech ostatních. Ti hoši na statku z nás fakt udělali superzabijáky,“ hlaholila s nadšením Vrána. Mluvil z ní adrenalin a euforie.

Ohlédl jsem se směrem, kde bojovali, a uviděl Gorda, Morta, Zevlu, Fíkuse a ji, jak se k nám blíží. Vypadali pěkně potlučeně a orvaně. Fíkus měl oblečení celé potrhané po kulkách. Nejspíš slíznul pár zásobníků ze samopalů. Hlavně že žili.

Ale s prezidentem si nedokážeme poradit ani všichni naráz.

* * *

„Musíte zmizet,“ řekl jsem a sledoval, jak se díra v Bouchačově hrudi rozrostla do velikosti, kterou už bych nejspíš proskočil skrz na skrz jako lev cirkusovou obručí.

„Vzzzzzzm,“ obrátil se na mě komisař a vítězně se zašklebil.

Bouchačovo tělo se svezlo k zemi hned vedle Centuriona. Dva superpadouši, které osud nakonec svedl proti sobě, spočinuli v posmrtné harmonii plné krve a vnitřností.

„Předpokládám, že jsi pro mě nehlasoval, co?“ mrkl na mě prezident a pomalým krokem se vydal ke mně.

„Za to tě potrestám.“

* * *

Vrána na prezidenta spustila palbu z elektrické pistole. Gord střílel ze samopalu a Fíkus se Zevlou obírali mnou zpacifikované policisty o zbraně, aby se mohli přidat.

„Řekl jsem, ať vypadnete!“ zařval jsem, ale neposlouchali mě.

„Nevím, co to máš za suitu, starší komisaři, ale jestli mě taky nevolili, udělám s nimi krátký proces,“ prohlásil zkrvavený parchant a přidal otáčky na vyšší výkon.

* * *

Rozběhl jsem se proti němu a krátce před ním se svezl k zemi, abych mu podrazil nohy. Nadskočil a… Vzzzzzm, paže mi projela kousek od těla.

„Vzzzzzm,“ druhá promáchla jen pár milimetrů nad hlavou.

Odkutálel jsem se o metr pryč a dostal se tak z jeho dosahu. Komisař byl zatraceně rychlý. Jediná možnost jak ho dostat, která mě napadla, bylo vyčerpání. Rotace musí přece jet na nějaký pohon. Stejně jako došla baterie v mém sonickém šroubováku, musí mu dřív nebo později dojít šťáva pohánějící ty děsivé sekačky. Popoběhl jsem proto co nejdál od něj a snažil se udržet si vzdálenost nejméně na čtyři metry. Když zaútočil, popoběhl jsem zase dál. Dobrou minutu jsme se tak naháněli po náměstí. Vránina parta si naštěstí držela ještě větší vzdálenost. Respektive, během jedné divoké otočky, kdy se mě prezidentská kudlanka pokusila dohnat a zabít, jsem zjistil, že jsme na náměstí úplně sami.

* * *

Tedy úplně sami jsme tu nebyli. Na okrajích jsem uviděl několik kameramanů, kteří z bezpečné vzdálenosti snímali náš souboj a také policisty. Většina vypadala raněná a zmatená a nejspíš nikdo neměl odvahu nařídit jim bojovat proti dvěma vylepšeným parchantům, z nichž jeden je čerstvě zvolený prezident republiky.

„Hele, Káro, ty vole, je ti jasný, že podruhé už tě nezvolí?“ zavolal jsem na prezidenta. Řval jsem nejen kvůli hučení rotačních rukou, ale i kvůli kameramanům.

„Těch pět let mi stačí, ty mamrde. Ale já to nějak zvládnu, věř mi. Zvládnu to. A jestli si myslíš, že tobě to projde, tak nemáš šanci. Jmenuješ se Petr Mlejnek a zabil jsi premiérku téhle země. Vím to já a vědí to i všichni ti debilové, co se teď dívají na přímý přenos, takže je po tobě, i kdybys mě zabil. Ale ty mě nezabiješ. Sejmu já tebe, protože jsi mi zkurvil nejlepší den v mý báječný kariéře!“ zařval a rozběhl se proti mně.

* * *

Rozběhl jsem se taky. Už jsem to nemohl oddalovat, přišel čas posledního boje.

„K zemi, pane eM!“ ozval se mi v uchu Gordův hlas. Poslechl jsem ho, jako by byl hlasem božím, a udělal jsem dobře.

„Buch!“ z děla tanku couguar vyšlehl výstřel a projektil vybuchl jenom těsně před komisařem. Tlaková vlna jej vynesla dva metry do vzduchu a odhodila směrem k bývalé budově ministerstva zdravotnictví. Do mě výbuch nasázel pár střepů a nějaké kousky rozdrcených dlažebních kostek.

„Sem ti říkal, že máš mířit výš,“ uslyšel jsem Morta.

„Nic, jedeme, dostaneme ho,“ řekl Gord.

„Jak to mám nastartovat?“ ozvala se mi v uchu Vrána a po sérii příkazů se oba tanky trhavě rozjely proti prezidentovi, který už zase stál na nohou.

* * *

„Sem to hrál na simulátoru, pane eM. Dostal jsem se ve Filipínský lize na třetí místo,“ říkal Gord.

„Já na pátý,“ nenechal se zahanbit Mort.

Vrána raději mlčela. Řízení jí moc nešlo. Na první pohled bylo znát, který tank řídí ti dva asijští magoři a který ona se Zevlou a Fíkusem.

* * *

„Zemřeš se mnou, Mlejnku!“ zařval Kára a rozběhl se k mé maličkosti. V tu chvíli vypálený granát z Vránina tanku ho minul o dobré tři metry, proletěl neškodně kolem a skončil v budově bývalého ministerstva. Přední vchod vybuchl a část budovy se sesula dolů.

Komisař už byl dva metry za mnou. Vrtáky, nebo co to vlastně na těch umělých pažích měl, výhružně vrčely a slibovaly mi rychlou a bolestivou smrt.

Rozběhl jsem se taky, ale opačným směrem. Mířil jsem k tankům.

„Kulomet, volové, máte kulomet?“ volal jsem přerývaně, zatímco jsem běžel vstříc pomalu jedoucímu couguaru.

Dva metry před ním jsem se odrazil a vyskočil na přední část a pak hned vyběhl na dělovou věž.

„Ratatatatatatata!“ spustil tank asijských bratří a pak se k němu přidal i ten druhý. Prezident se ocitl v křížové palbě.

Podíval jsem se na něj. Kulky do něj bušily, vytrhávaly mu kousky oblečení a také kůže, ale děsivá kudlanka kráčela dál proti nám, jako by Kára věřil, že si těmi svými rotačními pažemi poradí i s tanky, které tady původně byly jako kulisa na ozdobu jeho velkolepého projevu.

„Dupni na to, Gorde, a přejeď ho,“ zavelel jsem a pevně se chytl výstupku na dělové věži. Couguar se rozjel a přitom kulometem pořád střílel do prezidenta. A pak…

„Bác!“ náraz odhodil Káru pod tank.

„Máte ho pod sebou!“ oznámil jsem a Gord zastavil a vrátil se. Zastavil a vrátil se. Pak se otočil na místě a ještě jednou na druhou stranu.

* * *

Po minutě zběsilého válcování prezidenta popojel tank stranou.

„No to snad ne,“ prohlásil jsem překvapeně. Kára vypadal doslova a do písmene přejetě, ale pomalu se snažil vstát.

„Teď já, teď já!“ žadonila Vrána.

„Dobře, jeď,“ rezignoval jsem a nechal ji prezidenta párkrát přejet.

* * *

Tentokrát už nevstal. Seskočil jsem z tanku ke Kárově tělu. Nemohl žít. Ani náhodou. Hlava to druhé ježdění nevydržela a pukla. Kousky mozku ležely na kočičích hlavách, zbytek se přilepil někam k pásům Vránina tanku.

Sundal jsem si masku Černé orchideje a hodil ji na mrtvolu. Teď už ji nepotřebuji. Navíc po tom Kárově prohlášení stejně všichni vědí, kdo jsem. Vytáhl jsem z kapsy na kalhotách cigaretu – po fiasku s Dikobrazem jsem si schoval cigarety do kovové krabičky – a zapálil si.

„Během jednoho týdne jsem zabil premiérku i prezidenta. Myslím, že tohle se zapíše do dějin,“ usmál jsem se a zapálil si cigáro.

* * *

Byl jsem sotva v půlce cigarety, když se policisté, kteří se skrývali pod ochranou televizních štábů, pomalu a ostražitě vydali vstříc naší tankové brigádě.

„Gorde, otoč na pány dělovou věž, aby nešli blíž somrovat cigára,“ nařídil jsem a oba tanky to poslušně udělaly. Mezi policisty a kameramany propukla panika. Prostě se sebrali a utekli.

„Pane eM, víte, že každý tank měl jenom jeden granát a jeden zásobník do kulometu? Víc tu toho není. S bojem určitě nepočítali,“ oznámil mi Gord.

„Já už to vím, chlapče, ale ti utíkající pánové a dámy to naštěstí netuší,“ potáhl jsem si z cigarety a pak popohnal celou partu, aby tanky opustili, a zmizeli jsme co nejrychleji v ulicích tohoto báječného velkoměsta.

Nad hlavou nám proletěla historická letka gripenů.

Superhrdinové

Bez problémů se nám podařilo dostat se do úkrytu v synagoze. Trčel jsem tu už týden. Naštěstí jsem měl k dispozici Zevlu, která si pořád užívala svá nová prsa (a já taky) a Fíkus s asijskými bratry nás zásobovali jídlem. Můj a Vránin obličej nepřestávaly zahlcovat televizní a internetová zpravodajství. Naštěstí o ostatních policie nevěděla. Já a se mnou automaticky i má adoptivní dcera jsme se stali nejhledanějšími zločinci v celé Evropské unii, i když je fakt, že prezidentova transformace médiím dost pochroumala obrázek o tom, kdo je tady dobrý a zlý.

Mládenci střelili software Černé orchideje jedné nejmenované blízkovýchodní mocnosti, ke které Fíkus choval velké sympatie, a také díky pojištění za zničenou Krysí díru to vypadalo, že se budeme moci nadobro a bez problémů odebrat do ilegality. Opustit Prahu jsme totiž nechtěli. Měli jsme tu ještě spoustu práce. Třeba pochytat superpadouchy, kteří přežili pád Černé orchideje, a také se postavit komukoliv, kdo se rozhodne, že se s pomocí genetických vylepšení a umělých implantátů dá na dráhu superzločinu.

Psal se rok 2050 a v Praze kromě superpadouchů začali řádit i superhrdinové. Nejspíš už bylo vážně na čase.

František Kotleta superhrdinský

Pokud jste se dostali až na toto místo, je možné téměř s jistotou předpokládat, že jste první český superhrdinský román úspěšně dočetli do konce. A nacházíte se tudíž pravděpodobně ve stavu kdesi mezi bezbřehým nadšením a naprostých znechucením. Pro autora i mě samotného je samozřejmě nejpříjemnější ta první možnost, čím blíže k druhému extrému, tím menší je totiž naděje, že se budete vůbec zdržovat nějakým doslovem.

Přitom musím přiznat, že když jsem já dočetl rukopis Lovců, zachvátila mě akutní recidiva syndromu dr. Jekylla a pana Hyda. Opravdové nadšení ze skvělého příběhu se střídalo s naprostým zoufalstvím vyvolaným otázkou – Jak je možné, že jsem tohle nenapsal já? Takže jsem nakonec vytočil číslo, které zná jen pár vyvolených, a pokusil se Frantu za pomoci telefonu a hypnotického hlasu přesvědčit, aby soubor s rukopisem vymazal z počítače a zapomněl, že vůbec kdy chtěl něco tak kulervoucího napsat. Bohužel jako superpadouch jsem zklamal na celé čáře, což má za následek, že v současné době vycházím ze svého pevnostního bunkru jen ve společnosti minimálně čtyř neohrožených bodyguardek, které mají příkaz na moji ochranu použít všech možných i nemožných prostředků včetně svého šarmu, sexappealu a vrozené ženské lstivosti.

Ale zpět ke knize, kterou právě držíte v ruce. Možná vám připadá, že termín první český superhrdinský román je trochu nabubřelý či zavádějící, a spíše by měl připadnout jedné z knih, které vyšly mnohem dříve. Na tuto námitku mám v rukávu hned dva nevyvratitelné protiargumenty. Za prvé – tento slogan je napsán velkým písmem na obálce (tedy alespoň mi řekli, že to tam bude napsaný, takže se prosím podívejte, jestli nekecali). A za druhé – možná, že se superhrdinové v románech domácích autorů vyskytovali už dříve, ale jejich tvůrci neměli odvahu je tak pojmenovat. Teprve až Kotleta s razancí sobě vlastní a nebojácností obrněného vlaku sovětské armády tak učinil a je připraven nést následky. Pochopil totiž, že aby mohl stvořit skutečného superhrdinu, musí na scénu nejprve přivést ultimátního superpadoucha. A nejlépe hned několik takových. Teprve pak se obyčejný (no jasně, vím – ne tak úplně obyčejný) polda Petr Mlejnek může vydat po cestě plné bolesti, krve a smrti, na jejímž konci ho čeká kýžená pomsta, jež se téměř milenecky proplétá se snahou o záchranu holého života svého i adoptivní dcery a pokusem dělat ty správné věci správným způsobem. Inu, nosit pomyslnou masku superborce je vždy extrémní řehole a ne každý na to má žaludek. Obzvláště v Praze roku 2050, kde řádí pouliční války, zmutovaní potkani a mafiánské gangy.

Právě prostředí je dalším důvodem, proč je Kotletův román tak přitažlivý a tak superhrdinský. Fascinuje lascivností hodnou prostitutky té nejvyšší kategorie, omamuje temnou atmosférou erotického dusna a uchvacuje nekorektností stejně bolestivou i slastnou jako většina BDSM praktik. Autorova vize Matičky Prahy nedaleké budoucnosti je děsivá i hříšně přitažlivá zároveň. Právě takové prostředí dává vyniknout všem těm Philům Marlowům, Koniášům, Geraltům a dalším osamělým vlkům, kteří se prostě odmítají dívat stranou, a bez ohledu na následky se vrhají do předem prohraných bitev, aby je občas, všem okolnostem navzdory, dovedli do vítězného konce a následně zemdlení, zkrvavení a zbití odkráčeli do zapadajícího slunce zachraňovat další nešťastníky a nešťastnice. Jedinou odměnou jim přitom bývají slzy štěstí v očích zachráněných, a slzy smutku v očích dívek a žen po společně promilované noci, na kterou nikdo ze zúčastněných nikdy nezapomene. Protože, když má být člověk superhrdinou, měl by jím být ve všech ohledech.

V tomto jediném bodě Frantova imaginace nyní poněkud pokulhává. Namísto naturalisticky explicitních scén toho nejbáječnějšího sexu nabízí jen silně rozředěnou láhev nápoje, který snad kdysi dávno možná nesl nálepku absint. To ale byl autorův záměr už od počátku, protože nechtěl, aby pozornost čtenáře rozptylovala prvoplánová živočišná smyslnost, a on mohl vidět skutečnou prapodstatu a všechna dilemata hrdinství se supernadstavbou. Mezi superhrdinou a superpadouchem je totiž jen úzká hranice, kterou je velmi snadné překročit a upadnout do spárů temnoty. Sukuba se totiž skrývá v detailech a stačí jen malinká skulinka, aby vás svedla.

Je příznačné, že první superhrdinský román domácí provenience napsal právě Franta Kotleta. Člověk, kterého jedni vynášejí až do nebes jako superhrdinu a téměř boha, a druzí ho mají za největšího superpadoucha domácí fantastiky. Pomineme-li legendu, která se kolem něj šíří (opravdu si nemyslím, že by Raisa pustila Michaila z očí na tak dlouho, aby mohl zplodit něco tak neuvěřitelného, jako je Kotleta), a vyloupneme-li ho z jeho rezivějící a přece s láskou cíděné zbroje, zůstane nám nahý autor, který se vypracoval prakticky z ničeho a dnes svými prodeji knih dává na frak snad všem žánrovým spisovatelům vyjma Mistra Kulhánka. Mnozí namítnou, že je za tím hlavně agresivní marketing a skupina podezřelých individuí, které si Kotleta přivedl z Bruntálu. Ale nikdo ať netvrdí, že čtenáři fantastiky jsou hloupí. V případě kotletovek totiž dostávají přesně to, co chtějí – Krev, Slzy, Sex, Ještě více Sexu, Brutální Násilí, Nadsázku, Ironii, Mnohem Více Sexu, Černý Humor a nakonec i skutečnou LÁSKU.

František Kotleta se totiž zrodil z ničeho, aby se stal věrozvěstem přesně těchto hodnot, a zatímco lidi bude bavit, pomaloučku jim podsune myšlenku, že každý z nás se může stát superhrdinou. Jestli tohle není opravdu superhrdinský čin, tak už nevím!

Martin Fajkus, Paříž 11. 06. 2015 23:59

P.S.: Omlouvám se za zvýšený podíl sexuálních narážek v tomto textu. Bylo to způsobeno tím, že ho píšu v Paříži, v hotelovém pokoji jen 50 metrů od Moulin Rouge, a kolem mě je neustále ve střehu šest nádherných bodyguardek, jen velmi spoře oděných. František Kotleta totiž stále ještě nerozdýchal můj pokus mu rukopis Lovců vyfouknout a pronásleduje mě s neúprosností buldoka. Jediné, co ho zatím odradilo od brutálního zúčtování, jsou právě ony spoře oděné dívky. Jak jsme zjistili, Franta je totiž kupodivu extrémně stydlivý, a raději volí ústup, než napadení takového polonahého stvoření. Inu, každý superhrdina má svoje slabé místo!

Obsah

Lovci

Krvavá Máří

Černá orchidej

Bouchač

Muž s maskou

Lovec

Pravda

Loutka

Hon

Mira

Vylepšení

Pan prezident

Superhrdinové

František Kotleta superhrdinský

František Kotleta

Lovci

Ilustrace na obálce Piotr Cieśliński.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Odpovědná a jazyková redaktorka Pavlína Kajnarová.

Doslov Martin Fajkus.

Edice Fantastická Epocha, sv. 40.

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o., Kaprova 12, 110 00 Praha 1,

ve spolupráci s vydavatelstvím freetim(e)publishing s.r.o., v roce 2015 jako elektronickou knihu.

První vydání.

Sazbu provedl Petr Teichman.

Digitalizaci provedla Jana Lanzová.

Knihy nakladatelství Epocha můžete zakoupit na portálech www.palmknihy.cz, www.ereading.cz, www.kosmas.cz, www.knihcentrum.cz, www.martinus.cz, www.martinus.sk, www.jrc.cz a v aplikaci iTunes.

Více informací najdete na www.epocha.cz nebo na https://www.facebook.com/Nakladatelstvi.Epocha?ref=hl, případně na https://www.facebook.com/FantastickaEpocha?fref=ts.

Knihy nakladatelství freetim(e)publishing můžete zakoupit na portálu www.palmknihy.cz. Více informací najdete na www.freetimepublishing.cz nebo na www.facebook.com/freetimepublishing.