František Kotleta

Perunova Krev II.

Epocha

&

freetim(e)publishing

(c) 2014

Stalo se v minulém díle…

Zabil jsem Moranu. Byla to hnusná stará bohyně. Její dcery se rozhodly se pomstít. Sice nebyly tak ošklivé jako jejich matka, ale dopadly vesměs stejně. Když už jsem byl u toho zabíjení, měl jsem sejmout i krásku jménem Chors. Ta potvora mi totiž vrazila kudlu do břicha.

Máte v tom chaos? Buďte v klidu, já taky. To poslední, na co jsem byl ještě před pár měsíci ochotný věřit, byli slovanští bohové. Jenže pak jsem se s nimi setkal. Osobně a dost na těsno. Všechno to začalo, když komando složené z bohů sloužících šílenému Velesovi vtrhlo na předávku pašovaných diamantů a postřílelo nejen ukrajinské mafiány, ale i moje přátele. Já jediný jsem přežil. Problém byl v tom, že tím to neskončilo, ale teprve začalo. Můj šéf totiž jeden z těch šutrů někam zašantročil. A byl to pěkně důležitý šutr. Původně patřil bohyni Mokoši a dokázal oživovat mrtvé. Přesněji uvádět je do formy zabijáckých zombií. Jednou jsem ho použil a byla to docela sranda. Menší sranda byla, že když jsem ten šutr, který chtěl snad každý, kdo mezi slovanskými bohy a jinými mytickými potvorami něco znamenal, dal už zmíněné bohyni Chors, za odměnu mě zabila.

Jenže já žiju. Nevím proč, a už vůbec netuším, proč mě do toho kanálu zatáhl vodní démon Trebor, kterého jsem už dvakrát zabil. Tedy alespoň jsem si to myslel. Samé hádanky a otazníky. Ale dokud dýchám, doufám, jak se říká. A já k tomu dodávám, že dokud žiju, tak doufám v to, že tu děvku Chors připravím o život.

Fešanda z kanálu

 „Jsi vážně šeredná,“ řekl jsem upřímně.

„Já vím. Proto žiju v kanále,“ usmála se zeširoka a ukázala přitom řadu tenkých ostrých zubů. Vidět ten úsměv v pěti letech, do konce života bych se pomočoval.

„No nic, dohoda je dohoda. Souložit se bude, i kdybych u toho měl zemřít,“ řekl jsem odhodlaně.

„Hodnej kluk,“ pravila zrůda a znova se zeširoka usmála. Nejspíš zkoušela mou odolnost.

* * *

Ležel jsem na podlaze z červených cihel a jen slabě dýchal.

„Kap, kap, kap,“ odpadávaly ze mě na podlahu v pravidelném rytmu kapky špinavé vody.

Cítil jsem se neuvěřitelně slabý a malátný. Jako bych se probudil po nějakém hodně dlouhém spánku v nějaké zatraceně studené místnosti. Rozevřel jsem prsty na pravé ruce. Šlo to jen velmi pomalu. Úplně jsem slyšel, jak mi přitom lupou klouby.

Zkusil jsem se postavit, ale byl to hloupý nápad. Zamotala se mi hlava, a tak jsem se rychle zase schoulil do náruče podlahy.

Druhý pokus byl už mnohem méně ambiciózní. Opatrně jsem se posadil a zapřel rukama, abych zase nespadl. Tohle jsem zvládl na výbornou. Poblikávající světlo sice nebylo nic moc, ale i tak jsem dobře viděl, co zbylo z mého oblečení. Proměnilo se v podstatě v cáry. Na mnoha místech prodřené a proděravěné. Některé části dokonce vypadaly jako okousané malými ostrými zoubky.

„Brrr,“ otřásl jsem se při představě, co mě tak asi mohlo okusovat.

Největší díru v triku jsem měl na břiše. Stačilo odhrnout kousek látky, který je zakrýval, a podívat se. Žádnou ránu po noži jsem nenašel. Dokonce ani jizvu. Scvrklá a namodralá kůže plná podlitin sice nevypadala zrovna sexy, ale po tom, jak mi v břiše rejdila kudlou jedna proradná božská čubka, nezůstalo ani památky.

Vlastně mě to ani moc nepřekvapilo. Po tom všem, co jsem v posledních týdnech zažil, už by mě nepřekvapilo, ani kdyby se mi zjevil svatý Petr, nabídl mi jointa a požádal o trošku toho orálního sexu. Podlehl jsem vlastní fantazii a rychle se rozhlédl kolem, jestli někde poblíž nečeká svatý Petr s jointem v puse a boulí v kalhotách, ale byla to naštěstí lichá obava. Vypadalo to, že jsem někde ve staré kanalizaci pod Prahou. Voda, která dole tekla a v níž zmizel Trebor, vypadala jako splašky z kanálů na povrchu. Odpadní voda z domácností by nejspíš páchla mnohem intenzivněji.

Když jsem přestal zkoumat vlastní tělo, identifikoval jsem tři různé druhy zvuků. Nejsilnějším byl hukot tekoucí vody. Dalším bylo praskání v zářivce, kterou jsem sice neviděl, ale bez jejíhož občas blikajícího světla bych se těžko mohl prohlížet. A nakonec tu byl zvuk, který se nedal popsat jinak než jako šoupavý.

„Svš, svš, svš, svš,“ blížilo se ke mně.

Automaticky jsem hrábl do podpaží pro pistoli, ale nebylo tam ani pouzdro. Na kotníku to samé. Při tom marném prošátrávání jsem si uvědomil, že jediné, co mám na sobě kromě oblečení proměněného na hadry, je kamínek od té bláznivé posluhovačky Chors. Vzal jsem ho do ruky a podíval se na něj…

„Cože?“ zašeptal jsem. Kamínek, který byl předtím rozhodně tmavý a s bublinkami, takže vypadal jako štěrk ze sopečné vyvřeliny, byl teď tmavě rudý. Jen ty bublinky na něm zůstaly.

„Svš, svš, svš,“ přihlásil se o pozornost zase ten šoupavý zvuk. Rozhodně se ke mně blížil.

Ať to bylo cokoliv, chtěl jsem tomu čelit vstoje. Po kolenou jsem se doplazil k širokému sloupu, který nahoře přecházel v oblouk a pak další sloup. Zapřel jsem se o něj zády a pomaličku, centimetr po centimetru jsem se s pomocí pevné opory dokázal postavit. Zamotala se mi přitom hlava. Připadalo mi, že jsem nějak příliš vysoko.

„Mrtvý muži, kdepak jsi?“ ozval se pár metrů ode mě ženský hlas.

* * *

Pokud si dobře vzpomínám, tak poslední, kdo o mně mluvil jako o mrtvém muži, byla větrnice, která mě vážně chtěla zabít. Tohle ale neznělo, jako by mě tazatelka chtěla mít skutečně mrtvého. Ať už se blížil kdokoliv, její hlas jsem neznal. Nepochyboval jsem ale, že ho znal Trebor. Ten, na koho tady před pár minutami vyřvával, byla určitě žena, která se ke mně blížila a vydávala přitom ten zvláštní, šoupavý zvuk.

„Svš, svš,“ ozvalo se zpoza sloupu.

Za chvíli jsem ji konečně uviděl. Vytřeštil jsem oči a pak je v panice zase zavřel.

* * *

Odpovědí na zavřené oči byl hurónský smích. Veselý, přímo od srdce.

„Poslední dobou se mi to stává pořád. Pitomý Hollywood,“ řekla pobaveným hlasem příšera, která stála jenom kousek ode mě. „Ty oči můžeš klidně otevřít. Pohledem na mě nezkameníš,“ dodala.

Pomalu jsem otevřel jedno oko. Pak druhé. Vážně jsem se v kámen neproměnil.

„Omlouvám se. Pitomý Hollywood,“ řekl jsem.

„Omluva přijata, Boji zasvěcený,“ pokrčila tváře v lehkém úsměvu stvůra.

* * *

Stvůra to vážně byla. A proč ta panika se zavřeným očima? Nejspíš přirozený reflex diváka filmové klasiky. Stvoření, které jsem potkal, totiž vypadalo jako medúza ze Souboje titánů. Jen ty vlasy měla svoje. Byly dlouhé a slušně pocuchané, hadi v nich ovšem nebyli žádní. Ale to tělo, to byla prostě medúza. Od pasu výš vypadala jako obyčejná žena. Nahá žena, dlužno dodat. Měla vlastně docela pohlednou tvář a statné tělo s velkými prsy s masivními tmavými dvorci a velkými bradavkami, které hrdě nesla vztyčené vpřed. Od pasu dolů už se ale postupně měnila v plaza. Neměla nohy, jen velký tlustý tmavě zelený šupinatý ocas. Proto ten zvuk, který vydávala, když se pohybovala.

„Když nejsi medúza, kdo jsi?“ osmělil jsem se. Stvoření nevypadalo, že mě chce slupnout, tak jsem kul železo, dokud bylo žhavé.

„Má matka mě pojmenovala Zmija. Proč, to asi tušíš,“ pokrčila rameny stvůra.

„No, zkusil bych si tipnout,“ zašklebil jsem se. „Asi neměla moc fantazie,“ dodal jsem.

„Fantazie není to jediné, co mé matce chybí. Hned po narození mě šoupla na výchovu kněžím ve svém chrámu. Když ho křesťané rozbili, ani se nepřišla pozeptat, jak se mi daří.“

„Jo, rodina, s tou je to vždycky těžký,“ pokrčil jsem soucitně rameny.

„Má matka se jmenuje Chors, aby bylo jasno.“

* * *

Byla to slušná tříminutovka trapného ticha. Myslím, že Zmija si to užívala. Já už méně. Jenom při vyslovení toho jména mě zabolely žaludek i ledviny naráz. Hledal jsem ve své hlavě, jestli se tam ještě někde neskrývá hlas, který mě nutil chovat se jako idiot bez špetky logiky a pudu sebezáchovy, ale nejspíš to Chorsino kouzlo, které mě tak dlouho ovládalo, bylo pryč.

„To kouzlo už tě neovládá. Nemusíš se bát,“ přerušila nastalé ticho Zmija, jako by přesně věděla, na co myslím. „Ona ho sama definitivně zrušila tím, že tě zabila.“

„Nezabila mě,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Myslíš?“ přimhouřila oči Zmija. Ve skutečnosti to nebyla otázka.

„Trebor tě hledal na dně Vltavy dobrý týden. Proud tě odnesl hezkých pár kilometrů daleko.“

Podlomila se mi kolena. Podél zdi jsem se svezl na podlahu. Sedl jsem si a rukama se chytl za hlavu. „Potřeboval bych cigáro,“ zamumlal jsem zoufale.

„Nemůžu sloužit, Boji zasvěcený,“ pokrčila rameny.

„Takhle mi říkala ta bláznivá dívka, která sloužila u Chors, jak se jmenovala…,“ lovil jsem v paměti.

„To jméno tam nenajdeš, určitě ti ho neřekla. Málokdo ho zná. Alespoň to pravé,“ řekla Zmija.

„Aha,“ vypustil jsem z úst, jako bych snad něco chápal, ale byl jsem naprosto mimo. Absolutně mimo.

„Bez ní bys tu nebyl. Ten kámen…,“ nedořekla. Místo toho ukázala směrem na můj hrudník.

Dárek od bláznivé dívky jsem vzal opatrně do ruky.

„Je to Kámen nesmrtelnosti. Kdo ho má při sobě, toho duše tělo neopustí,“ řekla, jako by něco nebo někoho citovala.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se.

„Že ta bláznivá dívka ti dala něco, pro co by si Chors klidně sežrala vlastní nohu. Syrovou.“

* * *

Slova o žraní vlastní nohy byla to poslední, co si pamatuji. Zjevení Zmiji a informace, že jsem ležel týden na dně Vltavy jako mrtvola, to už bylo na můj poničený organismus prostě moc, takže jsem regulérně omdlel.

Probral jsem se na kanapi. Měkkém prostorném kanapi. Pravda, páchlo trochu zatuchlinou, ale co by člověk chtěl od nábytku v kanále? To kanape bylo tmavě zelené. Nejspíš si ho Zmija vybírala tak, aby jí šlo k pleti. Tedy k pleti na ocase, protože tělo od pasu výš mělo barvu normální lidské kůže. Kanape nebylo žádná Ikea. Vypadalo jako něco prvorepublikového, maximálně padesátá léta. Místnost, ve které kanape stálo, působila vlastně docela útulně. Byl to takový budoár staré dámy. Všude vesměs nábytek prvorepublikového, místy až rakousko-uherského původu. Místnost samotná byla tvůrci kanalizace nejspíš zamýšlená jako sklad. Uzavíraly ji masivní železné dveře ozdobené mapami rzi. Světlo v místnosti pocházelo od velké lampy stojící v rohu. Místo zásuvky čouhal ze zdi svazek drátů. Vážně by mě zajímalo, kdo dělal těmhle mytickým bytostem elektrické rozvody, protože tohle klubko starých drátů pod napětím vypadalo, že brzo někoho zabije. Ale když jste nesmrtelná pohanská stvůra, bezpečnost domácích spotřebičů vás nejspíš moc netrápí.

Zmija seděla na koberci kousek ode mě. Že sedí, jsem poznal podle toho, že měla tělo mnohem níž, než když jsme se setkali poprvé. Technicky vzato to ale bylo jedno. Když jste napůl had, sedíte prakticky pořád.

Nebo vlastně ležíte?

„Donesla jsem ti vodu a trochu jídla. Byl jsi týden mrtvý, nejspíš ti vyhládlo,“ usmála se Zmija a pokynula hlavou směrem k malému stolečku. Byla na něm ošoupaná pet láhev plná čisté vody a balíček sušenek Opavia. Nejdřív jsem se vrhl na vodu. Kdo by to byl řekl, ale ležet týden na dně řeky, to jednoho vysuší. Když jsem do posledního drobku snědl i sušenky, vzal jsem do ruky červený kámen a udělal na stvůru psí očka: „Myslím, že bych docela ocenil, kdybys mi to mohla vysvětlit. To s tou smrtí a tak.“

Zmija chápavě pokývala hlavou: „Nejspíš bych to měla vzít od začátku. Existence bohů se traduje až k nejvyššímu a nejmocnějšímu bohu, který měl pět potomků…“

„Velese, Svantovíta, Černoboga, Mokoši a Peruna,“ přerušil jsem Zmiju. „To mi vyprávěla Chors po jedné moc povedené souloži,“ dodal jsem a snažil se přitom tvářit, jako že souložení její matky byla vlastně dost pěkná otrava a povinnost, kterou bych si raději odpustil. S ohledem na následný vývoj to byla i pravda.

„Správně,“ pokývala hlavou stvůra. „Tahle pětice svého stvořitele zabila, a získala tím jeho moc.“

„Tohle už mi paní matinka řekla, akorát to s tou mocí vynechala,“ zašklebil jsem se a dopil láhev vody na stole.

„Moc, kterou měli, byla obrovská. Nedokázali ji zvládnout. Ničila jejich mysl i tělo. A tak Perun vymyslel, že každý z nich vloží kus své moci do nějaké věci. Díky tomu budou s mocí dál pracovat, ale nezničí je. Každý z pěti nejmocnějších bohů proto vytvořil nějaký sobě blízký artefakt. Veles vložil moc ohně do rudého krystalu. Mokoše ukryla moc ovládat mrtvé do modrého kamene. Svantovít si vytvořil pohár, díky kterému má každý, kdo se jej napije, od východu slunce k novému východu nesmrtelnost. Černobog vzal obyčejnou dubovou hůl a vložil do ní sílu měnit lidi ve vlkodlaky a vládnout jim…“

„Tu hůl jsem u něj viděl,“ přerušil jsem ji.

„… a Perun dal kus své moci do železné sekyry. Jeho sekyra dokázala zabít každého a zároveň překonat moc jakéhokoliv artefaktu. Každý z bohů také může vložit další kousek své moci do nějaké jiné věci. Nikdo to ale nedělal. Proč by ses chtěl dělit o moc s někým jiným? Jen Perun takový byl. Vytvořil pár dalších artefaktů, které dával jako dárky svým nejbližším. To, co máš na krku, je jeden z nich. Perun jí ho dal osobně.“

„Uf,“ vydechl jsem a pevně stiskl talisman v ruce. Představa, že vlastním něco, co vytvořil mytický vládce slovanských bohů, byla omračující. Zvlášť po tom, co jsem v posledních týdnech zažil. Ta dívka mi zachránila život. Jen bych zatraceně rád jednou zjistil proč. Jaký měla důvod dávat mi něco tak mocného? Všechny své myšlenky jsem ale rychle zahnal pryč, protože Zmija pokračovala ve vyprávění. Nejspíš si užívala, že má s kým mluvit. V kanále se asi moc čilý společenský život nevedl.

„Díky moci sdílené s artefakty vládla tato pětice božských sourozenců lidem stovky let. Lidé jim obětovali, uctívali je, sloužili jim pro jejich pohodlí i pobavení. Jenže pak byl Svantovít zabit a jeho pohár zmizel. Každý podezíral každého, že si pohár přivlastnil a chce ovládnout i zbývající artefakty. Sourozenci se rozešli ve zlém a začali spolu bojovat. V jedné strašlivé bitvě byla zabita Mokoše, ale její artefakt také zmizel. Krátce nato se ztratil i Perun. Nikdo neví kam. Díky tomu ale války ustaly. Zůstali totiž už jen dva bohové s artefakty – Černobog a Veles. Mezi ně se rozdělili bohové a jejich potomci, kteří dobu válek přežili. Ti, kdo se nechtěli přidat ani na jednu stranu, se nakonec semkli kolem Svaroga, nejstaršího Perunova syna. Tyto tři frakce ovšem navzdory relativnímu míru a ukrytí se před světem, který na ně pomalu zapomněl, protože víru v jejich moc nahradila víra v ukřižovaného, pořád pátraly po ztracených artefaktech moci – Svantovítově poháru a Mokošině kameni. Proto se všichni mohli zbláznit, když se objevil Mokošin kámen.“

„Který teď díky mně vlastní Chors.“

„Ano. Chtěli jsme, aby ten artefakt získal Svarog. Zůstala by tak zachována rovnováha. Každá frakce by měla jeden artefakt moci. Jenže Trebor tu informaci o objevení Mokošina kamene prodal Velesovi. Když jsme se to dozvěděli, málem jsme ho zabili. Dostal nůž na krk, aby ten kámen získal pro nás, jenže selhal.“

„Nemůže za to, poštval jsem na něj zombie,“ pokrčil jsem omluvně rameny.

„Chtěli jsme tě zabít,“ podívala se mi zpříma do očí Zmija. „Kdybys byl mrtvý, nic z toho se nemuselo stát.“

Stvůra vypadala výhružně. Tak výhružně, jak jen bytost, která je napůl žena a napůl had, může vypadat, když se zamračí a říká něco o tom, že by chtěla, abych byl dávno mrtvý.

„Co to znamená, my?“ zeptal jsem se rychle, abych navedl konverzaci jiným směrem.

„Renegáti. Neutrálové. Nejsme součástí ani jedné frakce. A sami nejsme žádná frakce. Jen když je nejhůř, tak se spojíme dohromady. A když někdo sbírá artefakty, tak to je zatraceně špatně pro nás pro všechny.“

„Chápu. Narušuje rovnováhu a to se vám nelíbí.“

„Líbí či nelíbí, o to nejde. Problém je, že vlastník více artefaktů má strašlivou moc. Jednou z výhod moci je vláda nad všemi bohy a jejich potomky. Je to moc, které nemůžeme dlouho odolávat. Bůh vládnoucí několika artefakty nás dřív nebo později přinutí k tomu, abychom mu sloužili. To je konec nejen znesvářených frakcí, ale i naší svobody. Věř mi, že ten poslední, komu bych chtěla sloužit, je moje drahá matinka,“ slovo matinka vyslovila se stejným opovržením, jaké lidé obvykle vkládají do slov jako děvka, kurva nebo politik.

„A nejen to. Legenda praví, že pokud někdo vlastní tři a více artefaktů, vrátí zpátky pohanství, prostě staré časy. Magie získá svou původní sílu, lidé zavrhnou ukřižovaného a budou opět uctívat dávné bohy,“ dodala.

„Ajaj, z toho by Ježíšek asi neměl moc velkou radost,“ zakroutil jsem hlavou.

„Tak to by rozhodně neměl,“ usmála se Zmija.

* * *

Možná za to mohlo teplo, které ve skladu panovalo. Možná mi pomohla ta voda a sušenky, ale začínal jsem se cítit o něco lépe. Kdybych si ale mohl dát sprchu a obléct si něco, co se týden neválelo na dně Vltavy, cítil bych se přece jenom ještě líp.

„Proč jsi vlastně přinutila Trebora, aby mě vylovil?“ zeptal jsem se po chvíli ticha.

„Protože Trebor je vodní démon. Voda je jeho živel. A dlužil nám to. Za to, jak to pohnojil s Mokošiným kamenem.“

„Nemyslel jsem proč Trebor, ale proč já. Proč ta námaha? Říkala jsi, že jste chtěli, abych byl mrtvý. Já jsem už mrtvý konečně byl. Navíc jsem bezcenný, když už má Mokošin kámen Chors.“ Jen co jsem to dořekl, došlo mi, že jsem sice udeřil hřebík na hlavičku, ale nemusel jsem to říkat nahlas.

Zmija můj popis situace kvitovala souhlasným pokýváním hlavou. „To máš pravdu. Ale Rožanice to tak chtěla a její přání respektuji. Chtěla, abych tě našla a řekla ti vše, co potřebuješ vědět. Tvrdila, že pak už budeš vědět, co máš dělat.“

„Rožanice?“

„Ta, které říkáš bláznivá dívka. Rožanice. První dcera Perunova se smrtelnou ženou. Bývala jeho miláčkem. Vydává se za vílu, proto se vetřela k Chors, ale není dcera Mokošina. Její matka byla člověk. Ve své době nejkrásnější slovanská dívka. Proto ji Perun svedl. Byl to jakýsi precedent, protože do té doby bohové s lidmi nesouložili. Pak se to ovšem docela drsně zvrhlo,“ zamrkala na mě chlípně.

„Ten kámen, který máš na krku, jí věnoval sám Perun. Nerozumím tomu, proč ho dala tobě,“ dodala a významně pokrčila rameny.

Zase mě rozbolela hlava. Zmija mi objasnila spoustu záhad, kolem kterých jsem pod vlivem Chorsina kouzla jenom tápal, ale čím víc mluvila, tím víc nových otazníků přede mě kladla. Na jejich zodpovězení bude ale času dost. Teď bych si možná mohl začít užívat, že jsem to prostě všechno přežil.

„Problém je v tom, že Rožanice nebyla ve svých instrukcích příliš přesná. Například už mi neřekla, že tě sama nesmím zabít, což je něco, co se zrovna chystám udělat.“

Tolik k užívání si toho, že jsem přežil.

* * *

„Ehm,“ zakuckal jsem se. „Není problém v tom, že mám tu věcičku, díky které moje duše neopustí moje tělo?“ namítl jsem.

„Když ti ji vezmu, tak je to jedno,“ pokrčila rameny Zmija.

„Uf, a co když ti řeknu, že pokud mě zabiješ, tak nebudeš o nic lepší než tvoje matka? Ta už to udělala. Dvakrát,“ snažil jsem se zahrát na city.

„Vždycky budu lepší než moje matka, věř mi. Navíc ty jsi ten, kdo jí dal jeden z pěti nejmocnějších artefaktů. Rožanice je hodná holka, ale měla se vyjádřit jasněji. Co chtěla, jsem splnila, teď je čas užít si zabitím Chorsina zavrženého milence.“

Rychle jsem se rozhlédl po místnosti. Byla tu spousta nábytku, ale nic, co by vypadalo, že by mohlo připravit o život dvoumetrovou hadoženu. Z lehu jsem přešel do sedu a pak jsem se přikrčil na jednu stranu gauče, co nejdál od Zmiji. Vypadalo to, že se mohu i docela dobře hýbat, ale boj, to je něco jiného.

„Sakra, tak hezky jsme si povídali a ty takhle. Nemůžu pro tebe něco udělat? Něco, z čeho bys mohla mít větší užitek než z mé smrti?“

Zmija, která se zatím pomaličku plazila ke mně, se zastavila a její tvář se rozjasnila: „Už jsem se lekla, že se nezeptáš.“

* * *

„Sex?!“ vykřikl jsem a přitom si ji změřil od hlavy až ke konci ocasu. Teprve teď mi došlo, že ta skulinka v místě, kde končí ženské tělo a začíná hadí, je její pohlaví.

„Nebo smrt. Vyber si,“ pokrčila rameny laškovně Zmija.

* * *

„Jsi vážně šeredná,“ řekl jsem upřímně.

„Já vím. Proto žiju v kanále,“ usmála se široce a ukázala přitom řadu tenkých ostrých zubů. Vidět ten úsměv v pěti letech, do konce života bych se pomočoval.

„No nic, dohoda je dohoda. Souložit se bude, i kdybych u toho měl zemřít,“ řekl jsem odhodlaně.

„Hodnej kluk,“ pravila zrůda a znova se ze široka usmála. Nejspíš zkoušela mou odolnost.

V tu chvíli už jsem byl svlečený a přemýšlel, jak to všechno vlastně technicky provést. Za pomoci gauče, základní geometrie a trochy té fyziky to nakonec šlo.

O samotné realizaci už se raději zmiňovat nebudu. Sám bych na ni nejraději dočista zapomněl. Zvlášť na ten okamžik, kdy blahem začala syčet. V tu chvíli se mi smrt zdála přece jenom důstojnějším řešením mé situace.

* * *

„Děkuji,“ řekla, když se blaženě natáhla na koberci a já se posadil zpátky na gauč.

„Děkuji?“ zbystřil jsem. „Že tys mě ve skutečnosti nechtěla zabít?“

Zmija se pobaveně usmála.

„Ráda straším chlapy, než je ojedu. Když tenkrát křesťané zničili matčin chrám, byla to Rožanice, kdo mě zachránil. Asi by ji dost naštvalo, kdybych tě zabila. Nemohla bych jí to udělat.“

Zůstal jsem na ni vyjeveně civět. Ta hadoděvka mě normálně sprostě ojela pod pohrůžkou násilí! Usilovně jsem přemýšlel, jak jí to vrátit. Napadaly mě hlášky jako: „Tvoje matka je víc sexy a navíc nemá ocas, takže jsem celou dobu, co jsem to s tebou dělal, myslel na ni, navzdory tomu, že je to svině, která mě chtěla zabít, ale jinak by mi nestál;“ nebo „Až tě budu ojíždět příště, tak jedině tyčí na odchyt hadů,“ ale nakonec jsem prostě mlčel. Nějak mi došlo, že být nesmrtelná zrůda skrývající se v kanále nejspíš není žádná sranda a Zmija se prostě snaží chopit každou možnost, kterou jí osud nabídne, za pačesy. A teď jí nabídl mě. A že mě chytla pořádně za… Ne, tohle musím nějak dostat z hlavy. Spoustu alkoholu, chce to spoustu alkoholu.

Každopádně tohle se nikdy, za žádných okolností nesmí dozvědět Libor. A už vůbec ne Markéta. Do konce života by mi k narozeninám dávali užovky a syčeli na mě.

* * *

„Nevíš, co se stalo s mými přáteli potom, co mě tvoje dobrá matička k smrti probodnula?“ zeptal jsem se, když jsem se konečně dokázal trochu vzpamatovat z událostí posledních minut.

„Chromý muž a tlustá žena?“ řekla Zmija, která se slastně rozvalovala na koberci. Vypadala vážně spokojeně.

„Trebor říkal, že je Chors chytila. Nejspíš jimi nakrmí mého bratra.“

„Co?!“

„Bratra. Každý její potomek je stvůra. Rožanice říká, že je to kvůli tomu, že je hluboko uvnitř zkažená a zvrácená. Každé její dítě je zvířecí míšenec. Některé zvlášť odporné rovnou zabila. Mě a spoustu dalších strčila kněžím na výchovu. Jediný, koho si nechala, je můj bratr Jastarica.“

„Taky napůl had?“ vyjekl jsem a vzpomněl jsem si, jak podrážděně Chors reagovala, když jsem se jí v břevnovské vile zeptal na potomky. Tohle byl ten důvod: všichni byli zrůdičky.

„No, tak nějak by se to taky dalo říct. Jastarica je skutečná zrůda. Nejspíš proto si ho máti nechala u sebe,“ pokrčila rameny.

„Dáme ještě jedno kolo?“ dodala laškovně.

„Ach Bože, jenom to ne,“ zaúpěl jsem. Nejen, že bych další soulož se stvůrou už asi nezvládl, ale musel jsem vypadnout. Musel jsem zachránit Libora s Markétou. To, že je Chors chytila a hodlá je použít jako potravu pro nějaké děsivější monstrum, než je to, co jsem právě osouložil, je jako vždycky moje chyba a prostě nesmím připustit, aby mí staří spolubojovníci skončili jako něčí žrádlo.

„Ty nebudeš moc gentleman, co?“ zeptala se dotčeně.

„Říká stvůra, co mě ojela pod pohrůžkou zabití,“ vyprskl jsem a hned svých slov zalitoval.

„Hele, Zmijo, promiň. Máš pěkný prsa a hezkej obličej a sex s tebou nebyl vlastně tak špatnej, jak se tady tvářím, a na to, že žiješ v kanále, ani moc nesmrdíš, ale já ty dva – chromého muže a tlustou ženu – mám fakt rád. Nechci, aby z nich měl tvůj bráška gáblík. Musím odsud. Musím zjistit, kde je drží a zachránit je.“

Zmija lehce pokývala hlavou. Nejspíš jsem jí dost možná řekl největší lichotku, jakou v životě slyšela, protože se zvedla a odplazila se do rohu místnosti, kde stála velká plechová skříň. I na ní už byly stopy rzi. Se skřípěním ji otevřela a vyndala z ní nůž. Rozhodně to nebyl žádný řadový kudlipich. Nůž byl z jediného kusu kovu vytvarovaného do ostří i rukojeti. Nikdy jsem nic podobného neviděl.

„Meteoritické železo ukuté kněžími v Perunově svatyni. Má moc zraňovat bohy a jejich potomky. Mohlo by se ti to hodit,“ řekla a než bych stihl pořádně zasyčet, připlazila se zpátky ke mně.

Vzal jsem nůž do ruky. Měl určitě přes třicet centimetrů a vážil dobré kilo.

„Co za to?“

„Nášup?“ usmála se lascivně.

„Ajajaj, takový dárek nemohu přijmout,“ strkal jsem jí nůž bleskurychle zpátky do ruky.

„Ty jsi strašná upejpavka,“ zasmála se, čímž opět odhalila pusu plnou ostrých zubů, a ve velkorysém gestu mi lehce odstrčila ruku vracející nůž.

„Jen si ho nech,“ řekla a otočila se ke mně zády. „Venku se šeří, ideální čas na vylézání z kanálu.“

„Aha, jo, super,“ zamumlal jsem a vyrazil za ní. Pak jsem si ale uvědomil, že jsem pořád nahý. Vrátil jsem se ke gauči, posbíral z něho zbytky svého oblečení a oblékl se. Z větší části už uschly, ale i tak jsem vypadal jako strašák do jahod. Alespoň že ty boty zůstaly celé.

* * *

Zmija znala labyrint pražského podzemí vskutku dokonale. Většinou jsme šli v úplné tmě, ale stvůra se plazila naprosto sebejistě. Ani na chvíli nezaváhala. Zastavila se, až když naše cesta skončila. Skrz poklop kanálu k nám prosvítalo slabé šeré světlo z ulice. Nejspíš od nějaké vzdálené pouliční lampy. Tahle část podzemí vypadala dost používaně. Bylo tu nainstalováno nové osvětlení a žebřík, který vedl nahoru, měl na sobě souvislou vrstvu šedého nátěru bez jediné stopy rzi.

Zmija se na mě podívala a bez jakéhokoliv varování mě chytla za týl a přisála své rty na mé v uslintaném francouzském polibku.

„Kdyby sis chtěl zase užít, stačí vlézt do kanálu,“ řekla, když naše líbačka na rozloučenou skončila.

„Když mé sexuální zoufalství dostoupí vrcholu, slibuji, že se stavím,“ řekl jsem, ale pro jistotu až v okamžiku, kdy jsem bezpečně stoupal po žebříku zpátky na povrch.

„A Zmijo, jsi sice šílená, ale děkuju ti, že jsi mě zachránila. A taky za ten nůž,“ dodal jsem, protože navzdory nečekanému sexuálnímu dobrodružství velmi netradičního charakteru jsem té hadoženě vážně vděčný byl.

„Není zač, krasavče. A budu čekat,“ zasmála se a s tichým „svš, svš,“ zmizela v útrobách pražské kanalizace.

Rožanice

Venku nebyla až taková tma, jakou jsem čekal. Tipoval jsem, že může být něco mezi osmou a devátou večer. Odhadoval jsem, že je přelom července a srpna. Panovalo příjemné teplo, které ovanulo mé stále ještě notně prokřehlé tělo. Byl to úžasný pocit. O něco méně úžasným pocitem byl zájem skupinky Japonců, která dusala po chodníku směrem od Královského letohrádku. Nedaleko od něj jsem totiž z kanálu vystoupil. Bylo jasné, proč mě Zmija zavedla sem. Ocitl jsem se jen kousek od Břevnova. O dobré dva kilometry dál stála Chorsina vila. A kde jinde bych měl začít pátrání po svých přátelích než právě tam?

Japonci se zastavili a se zájmem mě sledovali. Nejspíš přemýšleli, nakolik jsem nebezpečný. Pak ale první z nich vytáhl foťák, a jakmile udělal jeden snímek, ostatní se jako na povel přidali.

„Hubulu, bubulu, dubulu, velký gugu jsem já, mě každá hadožena zná,“ zatancoval jsem jim, udělal několik ošklivých šklebů a odpajdal co nejdál od nich. Přitom jsem si rukou chránil nůž schovaný v kalhotách. Jeho masivní rukojeť vyčuhovala ven, a tak jsem se ji snažil co nejvíce zakrývat dlaní levé ruky. Praha je prostě Praha. Otrhaný špinavý magor na ulici nemá problém. Skoro nikdo si jej nevšímá, každý jen sklopí zrak nebo přejde na druhou stranu ulice, a hlouček turistů má o zážitek postaráno, ale otrhaný špinavý magor na ulici s nožem, to už je jiná. To už všímaví důchodci a bojácné maminky vytáčejí 158. Policajti by mohli být problém. Velký. Nejen pokud je někdo zavolá. Hlavně měšťáci, kteří mají na práci jenom nasazování botiček za špatné parkování a rozdávání pokut za nesbírání psích hovínek, hrozně rádi týrají potulné houmlesáky. A můj problém byl, že jsem neměl žádný doklad. A i kdyby, nic by to neřešilo. Předpokládám, že jsem byl v celostátním pátrání coby nebezpečný zločinec střílející po policajtech při svém útěku z nemocnice.

Prodíral jsem se tedy ulicemi, občas si zamumlal nějaké to: „Hubulu, bubulu, dubulu,“ aby měl národ hned jasno, že jsem jenom pomatený blázen, a rozhlížel se po policajtech. Jenom jednou jsem v dálce zahlédl projíždět auto státní policie, ale stačilo, abych se na chvíli schoval za strom.

„Cigáro, hubulu, bubulu, nemáš cigáro, dubulu?“ zahuhlal jsem na dvacetiletýho kluka v metalovém outfitu. Nejdřív se leknul, ale nakonec vytáhl startku a opatrně mi ji podal.

„Oheň, bubulu,“ dodal jsem místo poděkování. Metalák chvíli přemýšlel, ale pak vyndal z kapsy zápalky a hodil je po mně.

„Si je nech, chlape,“ řekl a ostrou chůzí vyrazil co nejdál ode mě.

„Dík, kluku, bubulu,“ pustil jsem za ním slova díků a natěšeně si zapálil cigaretu. Byla to taková síla, že jsem si musel sednout na patník, aby mě cigáro nesložilo. Na chvíli se mi dokonce zamotala hlava.

Jo, bejt mrtvola, to si jeden na nikotin odvykne.

* * *

Cesta k Chorsině vile mi trvala déle, než jsem čekal. Párkrát jsem se ztratil a několikrát jsem se musel vracet. Aby ne. Byl jsem tu jen jednou. Při cestě sem mě dovezla na motorce Chors po těžké bitvě, takže jsem byl rád, že jsem z té motorky nespadnul. Když jsem pak vilu opouštěl, měl jsem dost drsnou ostrahu složenou z Jarila, Vesny a plešouna v baloňáku, a mé myšlenky tudíž byly upnuté na něco jiného než pečlivé sledování trasy. Naštěstí jsem po cestě vysomroval ještě jednu cigaretu od dvou holek, které přede mě na zem hodily camelku, jenom aby se mě co nejrychleji zbavily, a nakonec jsem se chytil pár orientačních bodů, které mě na to správné místo přivedly.

Pohled na vilu připomínající šlechtické sídlo rozevřené ve tvaru písmene V o třech patrech a vysoké střeše pokryté červenými taškami mi sevřel hrdlo. Dost možná je tam teď někde Chors, bohyně, která mě dvakrát zabila. Poprvé přitom zařídila, abych přežil a mohla mě využít pro své potřeby. Tělesné i mocenské. Podruhé už mě chtěla jenom definitivně odklidit z cesty. Dokouřil jsem cigaretu až k filtru a doufal, že měla Zmija pravdu a kouzlo, kterým mě bohyně ovládala, je definitivně pryč. Zkusil jsem si pro jistotu představit její tvář, ale kromě vlny nenávisti a zrychleného dechu plného vzteku se ve mně nic neobjevilo.

* * *

Prošel jsem okolo vily třikrát, abych odhalil případná bezpečnostní opatření. Vypadalo to, že tu žádná nejsou. Alespoň ne taková, na která jsem byl zvyklý. Žádné kamery, žádná automaticky se rozsvěcující světla aktivovaná pohybem, žádná bezpečnostní pohybová čidla. Nic takového jsem neodhalil. Jen před vchodem u úplně prázdného parkoviště stály dvě dívky. Bezesporu víly. Obě měly na zádech luky. Sledoval jsem je dobrou čtvrthodinku, ale nevypadalo to, že mají v úmyslu slídit okolo vily. Nejspíš byly něco jako čestná stráž. Nebo možná jen nikomu z Chorsina fraucimoru nepřišlo na mysl, že by se vůbec někdo mohl odvážit do vily nenápadně proniknout. Nejspíš byly zvyklé pouze na čelní útoky. Nebo spíš žádné.

Stiskl jsem chladné železo Zmijina nože v zubech a s rozběhem vyskočil na zeď, která břevnovské sídlo obtáčela kolem dokola. Naštěstí měřila jen necelé tři metry. Na vrcholu jsem se zachytil prsty a pak se soukal nahoru. Na poprvé se mi to nepodařilo a zřítil jsem se do vysoké trávy rostoucí pod zdí. Málem jsem se přitom bodl ostřím nože do ruky. Byl jsem zatraceně slabý. Pár vteřin jsem počkal a pokus zopakoval. Zeď nebyla úplně hladká, takže jsem po chvíli třepotání, kdy jsem se zoufale pokoušel vyzdvihnout nahoru jen pomocí rukou, našel oporu pro jednu nohu a pak i pro druhou. Šplhání mi zabralo snad pět minut. Můj velitel výcviku by mě za tenhle výkon nejspíš zkopal do krychličky, pak do kuličky a pak by mě poslal do civilu, ale v mém současném stavu to byl výkon přímo fenomenální. Zatraceně, vždyť dnes ráno jsem byl mrtvý a pak jsem ještě musel osouložit ženskou, co byla napůl had!

* * *

Z vnitřní strany přiléhaly ke zdi vysoké košaté tisy. Z hlediska bezpečnosti před vetřelci to byl úplný nesmysl, ale Chors nejspíš kladla důraz na anonymitu. Mně to pomohlo se po seskoku ze zdi skrýt před případnými zraky víl. Zalezl jsem pod jeden z tisů a mezi větvemi nakukoval, jestli si mé eskapády někdo nevšiml. Všude bylo ticho a klid. Vzal jsem si nůž do ruky a rozběhl se k domu. Těch pár metrů mi stačilo, abych se slušně zadýchal. Byl jsem na tom vážně mizerně.

Přitiskl jsem se ke zdi a naslouchal. Nevím, jak moc potichu našlapují opravdové víly, ale zdálo se mi, že žádnou neslyším. Vydal jsem se proto podél zdi k zadní části domu hledat okno nebo dveře, kterými bych mohl proniknout dovnitř. První dvě okna v přízemí byla zavřená stejně jako prosklené dveře vedoucí na terasu s podlahou z mramorových čtverců a obehnanou nízkým plotkem z železných tyčí ve tvaru kvetoucích lilií. Jejich zámek ale nevypadal jako něco, s čím by si hrubé násilí nedokázalo poradit. Urval jsem si kus látky z kalhot, což jejich vzhled nakonec jenom vylepšilo, a obvázal jí konec rukojeti nože. Byl ve tvaru masivní železné polokoule, takže k rozbíjení věcí byl jako stvořený. Látka údery ztlumila natolik, že na druhé straně rozsáhlého domu by nemohl nic slyšet ani vycvičený policejní ovčák.

Alespoň doufám.

* * *

V domě bylo ticho a tma. Vyhovovalo mi to, ale přišlo mi, že je to dost zvláštní. Čekal jsem tu mnohem větší život, který mě nakonec přinutí se otočit, nabrat síly a zkusit to někdy později, ale kdo ví. Během svého pobytu ve vile jsem prakticky neopustil Chorsinu rozsáhlou ložnici, takže dost možná to tu takhle vypadalo pořád. Prošel jsem několik pokojů v přízemí. Kdybych byl zloděj, nejspíš bych se zbláznil blahem. Každý pokoj oplýval dokonalou kombinací starožitných kousků včetně barokních obrazů a moderních, na zakázku vyrobených designových kousků nábytku. Navíc všude stály zlaté či stříbrné sošky, vázy a různé serepetičky, u kterých jsem ani nezkoušel odhadnout, k čemu vlastně mají sloužit. Ve druhém patře to bylo naprosto stejné. Ani tady jsem nenarazil na žádné známky života.

Jen v tom třetím bylo konečně rozsvíceno na chodbě. Úplně mě to světlo oslepilo. A nejen to. Přitiskl jsem se ke zdi a zkoušel se uklidnit. Bylo jedno, jestli je tam víc víl, nebo jenom jedna. V mém současném stavu to vyjde nastejno. Ani proti jediné víle jsem neměl reálnou šanci se bránit. Střet jsem si nemohl dovolit. Potřeboval jsem jenom zjistit, kde jsou Markéta s Liborem a vzít roha. Ideálně s nimi.

Chvíli jsem přemýšlel, jestli raději nezmizím už teď a nevrátím se, až někde seženu pořádnou bouchačku, ale pak jsem uslyšel tichý zpěv: „Sag mir, wo die Blumen sind. Wo sind sie geblieben? Sag mir wo die Blumen sind. Was ist geschehen?“

Znělo to, skoro jako by zpívala samotná Marlene Dietrich. Ten hlas ale patřil bláznivé dívce. Jediné osobě v tomhle domě, které jsem mohl důvěřovat. Bylo to neuvěřitelné. Naprosto. Otázkou zůstávalo, jestli je tam sama, nebo má u sebe i někoho dalšího. Křečovitě jsem v ruce sevřel nůž a vyrazil chodbou směrem za hlasem.

„Sag mir wo die Mädchen sind. Wo sind sie geblieben?“

Popošel jsem blíž a kromě zpěvu uslyšel i něco dalšího. Tekoucí vodu. Ujistil jsem se, že na chodbě za mnou nikdo není, a rozběhl jsem se k místnosti, ze které vycházela píseň.

„Sag mir wo die Mädchen sind. Was ist geschehen?“

Ta místnost byla kuchyně. Obrovská kuchyně. První dcera Perunova s lidskou ženou tu normálně myla nádobí pod tekoucí vodou. Byla ho tu obrovská hora. Nevím, kolik toho běžná bohyně sní, ale tipl bych si, že ještě před pár hodinami tady Chors pořádala hostinu pro desítky lidí.

„Rožanice,“ řekl jsem.

Dívka se otočila a usmála. Vypadalo to, že ji můj příchod nepřekvapil.

* * *

Rozběhla se ke mně a objala mě. Bylo to neuvěřitelné. Jako bychom byli staří přátelé, přitom mě znala jen ze situací, kdy mi posluhovala, zatímco já jsem posluhoval Chors vlastním tělem.

„Zmija?“ zeptala se.

„Ano,“ pokýval jsem hlavou. „Trebor mě vylovil z Vltavy a Zmija mi všechno vysvětlila.“

„Dobře,“ zašeptala Rožanice, ale pak se na mě s pokrčením levého oka zamračila: „Měl jsi vyhledat Dabu. Sem jsi vůbec neměl chodit. Máš štěstí, že Chors i všechny víly jsou pryč. Zůstala jenom stráž u dveří.“

„Musím najít své přátele. Zmija říkala, že je Chors zajala po tom, co mě zabila.“

Rožanice na mě vytřeštila oči. Chvíli si mě zkoumavě prohlížela, jako by snad o mně zjistila něco nového, a pak řekla: „Ten muž, který nemůže chodit, ten už je asi mrtvý. Zavřeli ho ve sklepě do kotce s potravou pro Jastaricu. Ten den jich přivezli víc, ale Jastarica má pořád hlad.“

„Pane Bože,“ vzdychl jsem. „A Markéta?“

„Tlustou ženu vzali s sebou.“

„Kdo?!“ málem jsem to vykřikl zatraceně nahlas, ale pak jsem si uvědomil, kde jsem, a rychle svůj hlas ztlumil.

„Chorsiny víly,“ odvětila a potom rychle dodala: „Ta potvora všechny podvedla. Několik staletí u sebe skrývala Svantovítův pohár. Když jsi jí dal Mokošin kámen, její nově nabytá moc všechny srazila na kolena. Veles zuřil, ale najednou proti ní vůbec nic nezmohl. Všichni před chvílí odjeli do Šáreckého údolí, kde se kdysi nacházel Chorsin posvátný háj. Tam se má Veles sklonit před Chorsinou mocí. Bude to přesně v okamžiku, kdy se nad obzorem objeví obrys slunečního kotouče,“ vysvětlovala překotně Rožanice.

„Ale proč tam vzali Markétu?“

„Není jediná lidská žena, kterou tam vzali. Mají jich přesně pět. Tolik, kolik je artefaktů božské moci. Obětují je na Chorsinu počest.“

„Ježíši Kriste! To je ale zkurvená čubka!“ odplivl jsem si na podlahu. Tohle bylo mnohem horší, než jsem čekal.

„Nemáš cigáro?“

Rožanice jenom zavrtěla hlavou.

„Dobře, dobře,“ zamumlal jsem, popošel k umyvadlu, nastavil stále ještě tekoucí vodu na studenou a strčil pod ni hlavu.

„Tak fajn,“ řekl jsem, když jsem třepáním hlavy setřásl ze svých vlasů vodu. Studená voda mi vážně pomohla uklidnit se. „Jedno po druhým. Ten kotec, kde zavřeli Libora coby žrádlo pro zrůdu, je tady?“

„Ano, dole ve sklepě,“ přitakala.

„Půjdu se tam podívat. Pokud ještě žije, dostanu ho odtud. Potom se vydám pro Markétu.“

„To nezvládneš. Jastarica je zabiják. Proto si ho Chors vydržuje. Jednou zabil sedm mužů Sámovy osobní gardy. On je strašlivý. A miluje lidské maso.“

„Třeba s ním nebudu muset bojovat. Třeba to půjde jinak,“ chlácholil jsem spíš sebe než Rožanici.

„Potřebuješ sílu, rychle,“ odvětila, otočila se ke mně zády a přitom si stáhla kalhoty i s kalhotkami.

„Co…?“ vydechl jsem překvapeně, když jsem koukal na její krásný nahý zadeček a vyšpulenou kundičku. Navzdory tomu, že jsem si dneska v kanále už jednu soulož odbyl, jsem v rozkroku okamžitě ucítil známé napětí. Nejspíš proto, že ta holka byla vážně kus.

* * *

A neměla ocas.

* * *

„Já nemám žádnou moc. Jsem slabá jako normální člověk. To je mé dědictví po matce. Nemůžu ti pomoci v boji, ale protože mým otcem je Perun, mám stejný dar jako Chors. Pomiluj mě, dodá ti to sílu.“

Navzdory situaci jsem se musel zasmát. Její poslední věta zněla jako nějaké reklamní heslo. Situace byla dost bizarní. Zatraceně, co ale od události v Sakartvelu nebylo v mém životě bizarní?

Přistoupil jsem k Rožanici a pohladil ji po zadečku. Byl krásný, vážně sexy. A voněl. Když jsem se podíval na sebe, jak jsem ušpiněný, oblečený v potrhaných hadrech, cítil jsem se, jako bych páchal nějakou strašlivou svatokrádež. Ve svém stavu jsem se víc hodil spíš ke Zmije do kanálu, než k éterické krásce, jakou byla Rožanice.

„Rychle, pospěš si. Každou chvíli sem může někdo přijít. Bez soulože se jim neubráníš,“ naléhala Rožanice. Neuvěřitelné! Tahle nádherná ženská mi bez okolků nabídne soulož jenom proto, aby mi pomohla. A ještě to chce rychle. Rozhodně jsem jí nehodlal odporovat. Po tom zážitku s hadoženou jsem si stejně potřeboval spravit chuť. A tak jsem šel na to. Žádná předehra, žádné laskání, prostě rázně a tvrdě. Spustil jsem si potrhané kalhoty na zem, chytl svůj neskutečně ztopořený penis do ruky a zavedl ho do její uzounké lasturky. Trošku přitom vyjekla. A pak jsem začal přirážet. Rychle a tvrdě. Držel jsem ji pevně oběma rukama za zadek a užíval si, že jediné, co se po mně chce, je si prostě zašukat bez ohledu na to, jak to cítí ta, která se mi sama nabídla. A jak se cítila? Těžko říct. Měla zavřené oči, zatnutá ústa, ale přitom zrychleně dýchala vzrušením. Nejspíš to ale neprožívala tak, aby sama vyvrcholila. Na rozdíl ode mě.

Trvalo mi to možná tři, maximálně čtyři minuty. Aby ne, ta ženská mě vážně vzrušovala, zatraceně moc. Skoro tak moc jako ve své době Chors. A já neměl důvod nic oddalovat.

* * *

Během vyvrcholení jsem skutečně pocítil neuvěřitelně silný příliv energie. Bylo to jiné než s Chors. Tam jsem sílil, aniž bych si toho zpočátku vůbec všiml, ale tohle, tohle byla pecka. Adrenalinová pecka. Jako bych si píchl do žíly něco, proti čemu je čistý pervitin pouhé placebo. Únava způsobená smrtí a hibernací na dně Vltavy, to všechno bylo pryč. Cítil jsem se jako po dvanáctihodinovém spánku. Jako bych týden jenom odpočíval, dobře jedl, pil, zlehka cvičil a do toho všeho dostal koňskou dávku steroidů. Nikdy jsem nebral tvrdé drogy, ale teď jsem začínal chápat, jaké to musí být.

* * *

Natáhl jsem si otrhané kalhoty a cítil, jak mým tělem stále pulzuje energie. Mohl bych jít na olympiádu a zvítězit v jakékoliv disciplíně. V tuhle chvíli mi bylo naprosto jedno, co je Jastarica zač a kolik Sámových osobních strážců si dal ke snídani. Jenom jednu věc jsem potřeboval vyřešit: „Proč?“

Rožanice si trochu rozechvěle natahovala kalhoty s kalhotkami naráz a nechápavě na mě pohlédla.

„Proč? Proč to všechno? Ten kámen, který jsi mi dala. Zmija mi vysvětlila, jakou má moc. A teď? Bez váhání ses mi nabídla jako poslední cikánská štětka z Dubí, která nemá na chleba a spolyká to i dvousetkilovému německému traktoristovi za tři eura. Chci vědět proč.“

Dívka se mi vyplašeně podívala zpříma do očí. Zase vypadala jako trochu mimózní bláznivá hipísačka, která je zamilovaná do mrtvého Jima Morrisona.

„Ty nejsi obyčejný muž, jsi Boji zasvěcený. Válečník. Viděla jsem tě ve svých snech. Bylo předpovězeno, že přijde válečník, který bojoval v daleké zemi, a s ním se vrátí Perun, který nastolí mír mezi bohy.“ Svá slova šeptala, jako by se buď bála, že nás někdo uslyší, nebo že když to řekne moc nahlas, nic z toho se nestane.

„A to prr, bejby, jenom ne proroctví, jenom ne proroctví. Copak jsem Harry Potter?“

„Kdo je Harry Potter?“

„Nejspíš já. Nebo vlastně ne. Harry nešuká hady. Vlastně Harry nešuká vůbec.“

Vůbec netuším, co jsem tím vším chtěl říct. Nejspíš nic. Šlo o volné asociace. Dal jsem si hlavu do dlaní. Zase mě rozbolela. Dost možná, že jsem od Libora pochytil jeho sklon propadat ve stresových situacích šílenství. Ještě abych začal zpívat nějaké country odrhovačky. To bylo to poslední, co mi chybělo. Co by tak v mém stavu Libor zpíval? „Já ti ho tam našroubuju, já ti ho tam dám?“ Kdepak, spíš „Kde jsou ty zlatý časy, kdy korzet rozepla si i žena hrdé rasy…“ Ach Bože, fakt to na mě leze. Praštil jsem se do hlavy, abych z ní dostal vlezlé melodie.

„Pověz mi, jak moc si jsi jistá, že jsem to já, kdo má zpátky přivést Peruna?“

„No,“ zase se na mě podívala těma svýma smutnýma očima, „byla jsem si jistá u tří mužů. Ani jednomu z nich se to nepodařilo. Teď, teď už si tak jistá nejsem,“ pokrčila rameny.

„Bezva. Super. Paráda. Přesně takovýhle proroctví miluju. Možná to tak je, možná ne. Ty bys mohla rovnou do EZO TV,“ mlel jsem a moc přitom nepřemýšlel. Co mi přišlo na mysl, to jsem vypustil z úst. Částečně za to mohl neskutečný příval energie. Spíš jsem byl ale nervózní z časového presu. Někde ve sklepě tohohle rozlehlýho baráku je Libor a někde o pár kilometrů dál Markéta a oběma jde dost akutně o kejhák. Vážně bylo na čase, abys se uklidnil a začal konečně jednat racionálně.

„Jedno po druhém. Nejdřív zjistíme, co se stalo s Liborem. Pak si můžeme dát druhé kolo a probrat to proroctví. Ok?“

„Druhé kolo?“ zamračila se nechápavě Rožanice.

Sakra, už je ze mě stejný sexuální loudil jako Zmija.

„Omlouvám se, žádný druhý kolo nebude. Libor. Kde je?“

„Pojď, zavedu tě tam. Musíme být opatrní.“

* * *

Domluvil jsem se s Rožanicí, že půjde několik metrů přede mnou a já se budu potichu plížit za ní. Pokud by na někoho narazila, může ho zdržet, než se někam uklidím. Jenže dům byl pořád stejně prázdný, jako když jsem šel nahoru. Vážně všichni nejspíš zmizeli s Chors.

Sestoupili jsme temnotou až do prvního patra. Problém nastal, když jsme museli projít okolo prosklených dveří. Protože u parkoviště před domem svítilo několik lamp, spatřili jsme velmi ostré obrysy víl na stráži.

„Potichu,“ zašeptala zbytečně Rožanice.

Pokýval jsem hlavou, že chápu a pak po špičkách přecupital chodbou až mimo dohled strážkyň. Nepočítal jsem s tím, že budou koukat do ztemnělého domu, ale pokud by je něco upozornilo, mohly by celou situaci jenom zkomplikovat.

Rožanice zamířila k masivním dřevěným dveřím. Nebyly zamčené. Stačilo zatáhnout za kliku. Za nimi se skrývalo schodiště s ostrým sešupem dolů.

Pokrčil jsem nos, jak mě do něj praštila nezvyklá vůně.

„Krev, strach a smrt,“ řekla Rožanice, když si mé reakce všimla.

„A taky nějaký výkaly,“ zašklebil jsem se.

První dcera Peruna a lidské ženy jen pokrčila rameny v bezradném gestu a spolehlivě zamířila po schodech dolů. Opatrně jsem vyrazil za ní.

* * *

Schodiště se několikrát stočilo okolo své osy a nakonec jsme se ocitli v obrovském sklepě. Ten už nevypadal tak moderně jako zbytek domu. Naopak. Rožanice rozsvítila světlo, které tvořila jenom obyčejná žárovka, a já spatřil tři stěny postavené z masivních hrubě otesaných kamenů. Čtvrtou stranou místnosti byla zeď z dřevěných trámů. Musely mít desítky let. Byly dokonale vysušené a tmavě hnědé, místy až zčernalé.

„Jastaricova stáj. Těmi dveřmi se tam dostaneš,“ zašeptala.

„Uph,“ polknul jsem hlasitě.

„A Libor?“ zeptal jsem se.

„Za těmi dveřmi je napravo velký prostor, ve kterém žije Jastarica. Vlevo je pět kotců, kam se mu dává krmení. V jednom z nich je i tvůj přítel,“ odvětila.

„Nedá se k těm kotcům dostat z jiné strany?“

Dívka zavrtěla odmítavě hlavou. „Jedině se prohrabat zvenku a pak prorazit kamenné základy domu. Teď v noci Jastarica spí. Tedy měl by spát. Když budeš potichu, mohl by ses k němu dostat, aniž by se vzbudil. Jakmile zjistíš, co se stalo s chromým mužem, půjdeme pryč.“

„Ty si myslíš, že je mrtvý, že?“

Místo odpovědi Rožanice pokývala smutně hlavou.

* * *

Nebylo na co čekat. Odstranil jsem železnou závoru a otevřel dveře do kotce. Byla tam tma. Malý kousek stáje sice osvětlovalo světlo z druhé části rozsáhlého sklepního prostoru, ale byla to tak malá výseč celého Jastaricova bejváku, že jeho samotného jsem nezahlédl. Pevně jsem stiskl nůž a vykročil dovnitř. Hned nato Rožanice zavřela potichu dveře a pak jsem uslyšel, jak odchází pryč. Zůstal jsem na to všechno sám.

* * *

Naštěstí ani po zavření dveří nebyla uvnitř absolutní tma. Trámy k sobě nepřiléhaly dokonale těsně, a tak dovnitř přicházelo různými škvírami světlo z vnějšku. Rožanice to musela tušit, protože vedle nechala rozsvíceno. Ještě že tak.

Pohyboval jsem se stejně opatrně, jako bych šel minovým polem, co zůstalo v Afghánistánu po Sovětech. Ty věčně ožralý mongoloidní ruský hovada po sobě sice nechaly plány minových polí, ale metr sem, metr tam, to pro ně nehrálo roli. Nohou jsem na zemi narazil na něco pevného. Byla to noha. Tedy neúplná. Zůstalo jen chodidlo a kousek kosti. Ohlodané. Na zbytku masa zůstaly stopy zubů, které tu dobrůtku chroupaly. Vypadaly stejně ostře jako ty Zmijiny. Akorát dvakrát větší. Sevřelo se mi hrdlo. Chvíli jsem se snažil odhadnout, jestli ta okousaná haksna nepatřila Liborovi, ale dospěl jsem k závěru, že ne. Tahle měla nehty hezky zarovnaně ostříhané. Takové sebepéče by rotmistr Mátl nebyl schopen. Nebo spíš byl, ale považoval by to za ztrátu času.

Konečně jsem dorazil ke kotcům s krmením. První tři byly otevřené. Čtvrtý měl vrata zavřená standardní závorou. Odsunul jsem ji a vstoupil dovnitř. Tady byla tma ještě černější. I tak jsem ale v rohu uviděl krčit se nějakou bytost. Musela mě spatřit, protože jakmile jsem vstoupil do kotce, její dech se zrychlil. A nejen to. Začala vzlykat. Tohle nebyl Libor.

* * *

V rohu se krčila neskutečně drobná dívka. Nahá. Při té strašlivé vychrtlosti bylo zatěžko rozpoznat, kolik jí je let. Teda pokud byla člověk. Pokud šlo o něco, co vzniklo křížením bohů, lidí a jejich potomků, byl odhad zbytečnou snahou.

Jak jsem se k ní blížil, její vzlyky sílily.

„Pššt, nechci ti ublížit,“ zašeptal jsem.

Moc to nepomohlo. Spatřil jsem, jak se tělo v temnotě zachvělo a z dívčina hrdla se vydralo několik slov: „Ne, prosím, ne. Prosím. Prosím.“

„Nechci ti ublížit,“ zopakoval jsem svou mantru. Bylo to zbytečné. Jakákoliv snaha týkající se dívky, byla zbytečná. Vycouval jsem z kotce a opatrně za sebou zavřel dveře. Dívka ztichla. Chvíli jsem přemýšlel nad tím, jestli kotec opět nezajistím závorou, ale něco ve mně proti tomu zaprotestovalo.

Ohlédl jsem se do tmy. Teď, když mé oči více přivykly slabému světlu, rozpoznal jsem v opačném konci místnosti obrys ležícího těla, lehce se pohupujícího ve vlnách nádechu a výdechu. Neviděl jsem přesně obrysy té bytosti, ani délku, ale vypadala masivně. Zmijin bratříček působil nejmíň dvakrát větší než sestřička. Zhluboka jsem se nadechl, abych se uklidnil a přistoupil k poslednímu kotci. Bylo na čase dozvědět se pravdu, ať je jakákoliv.

* * *

Kotec byl stejně temný jako ten předchozí. I na jeho podlaze leželo seno, nebo možná sláma. Rozdíl mezi těmito dvěma pojmy mi po celý život unikal. Díval jsem se do protějších rohů místnosti, čí postavu tam spatřím, když…

„Uch,“ vydechl jsem ze sebe vzduch. Někdo mě mocnou ranou praštil zespodu do břicha a vzápětí mě něco udeřilo zezadu do kolene. Podlomila se mi noha, ale ustál jsem to. Poskočil jsem, vyhnul se tak další ráně pěstí, která minula mé druhé koleno jen těsně, a kopnul bytost, která na mě zaútočila. Kam, to jsem netušil, ale dostala to pořádně. Viděl jsem, jak postava odletěla zpátky do nejtemnějšího koutu místnosti, ve kterém se skrývala předtím, než mě ze zálohy napadla. Podle velikosti to bylo buď dítě, nebo trpaslík.

„Děvko!“ zachraptěl známý hlas.

Anebo Libor.

* * *

„Pšt, to jsem já,“ zašeptal jsem rychle a prudce se ohlédl skrz futra otevřených dveří do místnosti, kde po vydatném jídle odpočíval Jastarica. Taky bych odpočíval, sežrat bez nohy celýho chlapa.

„Ty čuráku blbej,“ zaklel Libor.

„Pšt,“ zopakoval jsem a popošel k němu. Ležel na zemi a rukou se držel za tvář. Víc jsem, bohužel, nepoznal.

„Zlomil si mi nos,“ zahuhlal.

„Taky tě rád vidím, ty starej šmejde,“ řekl jsem a pak udělal něco, co bych od sebe nikdy nečekal. Sklonil jsem se k ležící postavě a objal ji.

„Se na mě tak nelep, buzno,“ řekl, ale podle hlasu jsem poznal, že je zatraceně rád, že mě vidí.

„Měl si bejt mrtvej,“ dodal, když jsem ho konečně pustil.

„Dlouhá historie. Já a umírání nějak poslední dobou nejsme kámoši, i když furt spolu flirtujeme,“ odvětil jsem.

„Hele, musíme odsud,“ dodal jsem po chvíli.

„A ta stvůra vedle?“

„Spinká jak mimino.“

„Pěkný mimino, kámo. Viděl jsem ho na vlastní oči a je to zrůda jak z pravěku. Zavřeli nás tady čtyři. Slyšel jsem, jak sežral postupně tři chlapy. Bylo strašný to jenom poslouchat. Jak chroupe ty kosti, na to do konce života nezapomenu. Ten řev, jak je žral zaživa. To lámání kostí. Brrr. Radši bych stál sám proti celýmu Tálibánu než proti tý stvůře. A ta holka vedle, to je peklo, kamaráde. Ten když se do ní pustí, tak řve hůř, než kdyby ji žral…“ Libor šeptal, ale i tak jsem v jeho hlase poznal něco, co jsem u něj ještě neslyšel. Hrůzu. Pravou, nefalšovanou, živočišnou hrůzu.

Vzal jsem ho na záda a opatrně našlapoval ven. Sledoval jsem temnotu na druhé straně a modlil se, aby Jastarica dál nerušeně chrupkal. Zhruba pět metrů ode dveří na svobodu se ale ukázalo, že Jastarica už dávno nespí. Vyčkával, až přijde ten pravý okamžik.

* * *

„Blik,“ rozlehl se prostorem mužský hlas a v podstatě v tu samou chvíli se v místnosti rozsvítilo světlo. Pocházelo z obyčejné žárovky visící někde na stropě. Přesto mě dokonale oslepilo. Nejdřív jsem zavřel oči úplně a pak je pomaličku otevíral.

„Tak tomu říkám dobrý den, když mi sám od sebe vleze skoro do huby syrový člověk. Ňamka,“ řekl hlas a mlaskl tak mocně, že to zarezonovalo místností jako ozvěna.

Konečně jsem Jastaricu uviděl v celé jeho stvůrnosti. Stejně jako Zmija dostala své jméno kvůli podobnosti s hadem, Jastarica si jej vysloužil proto, že vypadal jako ještěrka. Obří ještěrka, dlužno dodat. Podobně jako Zmija vypadal zhruba do pasu jako člověk. Ovšem hodně velký člověk. Jeho hlava i tělo odpovídaly zápasníkovi sumo o velikosti dva metry dvacet a váze sto padesát kilo. Horší byla ta nelidská část. Tělo se čtyřma nohama mělo i s ocasem skoro pět metrů.

„Si říkám, že je s podivem, že něco tak zrůdnýho prolezlo kundičkou té čubky Chors a pořád se dá šukat,“ zakroutil jsem hlavou. V tu chvíli už jsem měl v ruce nůž a Libora jsem předtím poněkud nešetrně spustil na zem. Po rukou se plazil směrem ke své cele.

„Jsi drzá ňamka. Moc drzá ňamka,“ zakroutil hlavou Jastarica a proběhl místností tak, aby mi zatarasil východ ze své stáje. Byl rychlý, vážně rychlý. Nahý Libor se mezitím stačil odplazit co nejdál ode mě. Už byl kousek od své původní cely. Evidentně se mu zpátky do ní moc nechtělo, ale oba jsme moc dobře věděli, že v nastávajícím souboji mi nebude moc platný.

„Nemluv o jídle, zrůdičko. Dostávám hlad. Tak mě napadá, když tě podříznu a upeču, kanibalismus to bude jen od pasu vejš, ne?“

„Jé, zlobivá ňamka, to už tu dlouho nebylo,“ zasmál se Jastarica. „Většinou ňamky jenom křičí, klepou se strachy, prosí o milost, zvrací a povoluje jim svěrač. Někdy je to velká zábava,“ pokračoval.

Evidentně jsem ho zaujal. Jeho velké černé oči zářily vzrušením. Napadlo mě, že musí být v podobných místnostech zavřený už stovky let a jedinou jeho zálibou je týrání nebohých obětí před tím, než je sežere. Nejspíš jsem mu skýtal naději na největší zábavu od vynálezu knihtisku.

„Hele, ještěrko, je mi jasný, že ti matka nikdy nekoupila lego a ty z toho máš mindrák, ale dneska mám v plánu ještě dost věcí, takže co kdybychom se prostě pustili do rohování, já ti vydloubl srdce a šel si po svým?“

Tvářil jsem se jako chlápek, co vyhrál první cenu na srazu největších drsňáků celého světa, ale byla to jen hra. Taková moderní obdoba bušení mečem do štítu. Ne že bych snad doufal, že svého nepřítele zastraším, ale potřeboval jsem sám sobě dodat odvahu. Moc dobře jsem cítil energii, kterou mi dodala soulož s Rožanicí, ale Jastarica byl vážně pěkně vyvinutý kus stvůry. Navíc prakticky před každým jídlem cvičil souboj s člověkem. A dost možná nejen s člověkem. Došlo mi, že mu Chors musela předhazovat i polobožské tvory, kterých se potřebovala zbavit. Jastarica musel být v tomhle mnohem efektivnější než prasata, kterým obvykle házeli mrtvoly k recyklaci italští a ruští mafiáni.

Tím hecováním jsem také potřeboval získat čas k přemýšlení. Jak na něj? Musel znát snad všechny možné bojové finty, všechny triky, které na něj mohli lidé v souboji použít. Automaticky se nabízelo využít jeho vlastní sílu proti němu, čekat až zaútočí veškerou energií a najít jeho slabé místo. Takhle musel přemýšlet každý voják, který se kdy v podobné kobce ocitl. Vzhledem k tomu, že Jastarica stále žil, to nejspíš nefungovalo. Ale měl někdo z nich v ruce pořádný dranžírák a za sebou výcvik SEAL?

„Budeš skučet, ňamko. A prosit. A povolí ti svěrač, věř mi, každému povolí,“ řekl s pobaveným výrazem ve tváři Chorsin potomek a rozběhl se proti mně.

Čas k přemýšlení vypršel.

* * *

„Úúú… eS… Ááááááááá!“ zařval jsem stejně jako seržant Keoma Connor, čerokésko-černošský míšenec, se kterým jsem se zdokonaloval v boji s nožem a který byl navzdory svému původu největší americký patriot v celým Afghánistánu (na levé ruce měl dokonce vytetovaného Abrahama Lincolna, na pravé generála Schwarzkopfa), a rozběhl jsem se proti Jastaricovi.

Stvůru jsem rozhodně překvapil. Usmál se, jeho rty zašeptaly „ňamka“ a připravil se, aby se bránil mému útoku. Ten ale nepřišel. Metr před ním jsem se vrhl k zemi do kotoulu. Muselo ho to dost zmást, protože sklonil zrak a nevšiml si, že jsem přitom vystřelil pravou nohu a kopl ho přitom do nosu.

„Áááááá!“ zařval a zkusil mě zadupnout. Dupal dost zběsile, protože jsem se mu dostal pod břicho a na chvíli jsem se mu dokonce ztratil z dohledu.

„Bum, bum, bum, bum, bum,“ bylo to, jako by zkoušel zběsile stepovat. Čtyři obří obludné ještěrčí hnáty se nořily do sena na zemi a při dopadu bušily do kamene na podlaze. Kdybych byl pod ním déle, určitě by mě dřív nebo později rozdupal, ale já jsem tak pomalý ani hloupý nebyl. Překulil jsem se za jeho levý bok, počkal, až levá zadní noha dopadne na zem, a pak mu sekl po části krátce nad chodidly, kde lidé mívají šlachy. Doufal jsem, že ještěrky jsou na tom úplně stejně.

* * *

Byly. Respektive Jastarica v místě, kde jsem švihnul vší silou nožem, rozhodně nějaké šlachy měl. Řval, až se celý jeho chlév otřásal v základech. Odkulil jsem se co nejdál od něj a se zbytečným frajerským výskokem dopadl na obě nohy. Jastarica stál jenom na třech nohách. Levou zadní držel ve vzduchu. Tekla z ní krev. Krev mu tekla i z nosu, což mě dost překvapilo. Čekal jsem, že můj kopanec ho akorát vyvede z míry, ne, že mu uštědří nějaké zranění. Napadlo mě, že jeho lidská část by mohla být zranitelnější než ta ještěrčí. Nezbylo než doufat, že ještě dostanu šanci to otestovat. Teď už se ještěrkomuž tak snadno nachytat na švestkách nedá.

* * *

Dobrý pocit, který jsem po zranění Jastarici měl, se ztratil poté, co Chorsin syn přestal řvát a pak si opatrně znovu na zraněnou nohou stoupl. Pokud jsem opravdu přeťal šlachy, nemělo by to být vůbec možné.

Jastarica opatrně dupnul levou zadní nohou, a když nejspíš neucítil výraznou bolest, tak se usmál.

„To jsou věci, co, ňamko?“ zakřenil se a ukázal mi přitom své masivní ostré zuby.

„Jsem synem mocné bohyně a mocného boha. Mé rány se hojí stejně snadno, jako mé zuby rozkousnou tvé slabounké kostičky. Křup, křup, křup. Budu to dělat pomalu a vychutnávat si každé sousto,“ zamlaskal Jastarica. Předtím navíc při každém „křup“ ukázal ústy dost názorně, jak mě bude křoupat.

„Jenom nepodstatná komplikace, smrade,“ zatřásl jsem hlavou a zatvářil se jako učitel na základní škole, který se stal svědkem toho, jak jeden z jeho žáků popletl naprosto banální početní příklad.

„Když myslíš, ňamko,“ pokrčil rameny Jastarica a pořád měl ve tváři ten arogantní úsměv. Toho chlápka nad věcí jenom hrál. Podle toho, co předvedl poté, co jsem ho zranil, byl pěkný zbabělec a slaboch. Dost ho ta bolest vyvedla z míry. To spolu s tou jeho neuvěřitelnou regenerační schopností znamenalo jediné: Jakmile z něj dostanu první kapku krve, nesmím přestat, dokud jej kompletně nevykuchám, nebo jej alespoň nezraním natolik, abych měl dost času odsud dostat Libora.

„Hele, ty ještěrčí sráči, kdo byl vlastně tvůj fotr?“

Jastarica se nechápavě zamračil. Nejspíš nerozuměl tomu, proč se na to ptám. Nedošlo mu, že jen opět získávám čas, abych vymýšlel taktiku dalšího boje.

„Jarilo,“ odpověděl, čímž mi málem vyrazil dech.

„Tak teď sis fakt podepsal rozsudek smrti, ty slizkej přerostlej sráči,“ procedil jsem skrz zuby a rozběhl jsem se na něj.

* * *

Jastarica změnil ten svůj povýšenecký úsměv na zarputilý pohled a také se rozběhl proti mně. Neměl ale stejnou rychlost a eleganci jako na poprvé. Poraněná noha stále nebyla ve stejné kondici, jako když nám s Liborem prvně zastoupil cestu.

Opět jsem přešel do kotoulu. Jastarica zareagoval velmi rychle. Zastavil se a udělal několik kroků vzad. Jenže tentokrát jsem kotoul neskončil pod ním. Stočil jsem se po své levé ruce, z kotoulu přešel rovnou do výskoku a pokusil jsem se ho bodnout do boku.

Jastarica byl ale při svém ústupu rychlejší. Nožem jsem jenom promáchl. A krátce na to jsem dostal strašlivou ránu ocasem.

* * *

„Echt, echt,“ popadal jsem ze všech sil dech, který mi rána ocasem vyrazila. Ležel jsem na zemi dobré dva metry od místa, kde jsem zkusil Jastaricu bodnout.

„Ňamka,“ usmál se ještěročlověk stojící dva metry ode mě a znovu švihnul ocasem. Masivní Jastaricův ocas byl mrštný jako bič v rukou zkušené dominy. Mířil přesně.

Jenže já jsem mu tentokrát do cesty postavil nůž.

* * *

„Ááááááá!“ rozeřval se Jastarica. Úder ocasem mě sice přibil k zemi, ale síla švihu zabodla dranžírák do monstrózního ocasu až po rukojeť. A zuřící Jastarica rozpoutal peklo.

* * *

Švihnul ocasem tak silně, že mi vyrval rukojeť nože z ruky, a nehledě na bolest do mě znovu udeřil. Ocas tentokrát mířil dost nízko, takže jsem jej zkusil přeskočit. Nepodařilo se. Podsekl mi nohy a já sletěl na podlahu. Nastavil jsem ruce, abych zachytil pád, a pak se zase stočil do kotoulu. Žádný ústup se nekonal a ani nemohl. Nesměl jsem dát Jastaricovi čas, aby si vytáhl nůž z ocasu a vzal si jej třeba do ruky. Navíc jsem pořád doufal, že ta Zmijina kudla má vážně sílu ubližovat magickým tvorům a božským stvořením a čím déle ji bude mít ten parchant v ocase, tím lépe.

Vyskočil jsem na nohy a odrazil se s neuvěřitelnou silou proti stvůře. Doping ze soulože s Perunovou dcerou dělal divy. Dostal jsem se k jeho přední části dřív, než se stačil proti mně otočit tváří v tvář, a udeřil jej úderem pěsti do temene. A pak ještě jednou.

* * *

Ani nevím jak, ale skončil jsem pod Jastaricou. Nejspíš se mu podařilo podrazit mi nohy svou levou přední nohou, poskočit nade mě a hned na to zase začala dupaná.

„Bum, bum, bum,“ přesně třem pokusům o zašlápnutí jsem se dokázal vyhnout. Ten čtvrtý ale slavil úspěch.

* * *

„Křup.“

Dlaň mé pravé ruky se proměnila v něco neskutečně placatého.

„Áááááá!“ tentokrát jsem řval já. Ta bolest byla děsivá, strašlivá, slovy nepopsatelná. Do očí mi vyhrkly slzy a mozek se zmítal v agonii bolesti.

A pak jsem to uviděl. Kousek nade mnou, v místě, kde se lidské tělo měnilo ve zvířecí, vlastně v tom samém místě jako Zmija, měl Jastarica umístěno své pohlavní nádobíčko. Nikdy v životě mě nezajímalo, jakým způsobem se rozmnožují ještěrky, ale i tak mi bylo jasné, že tenhle kousek je stoprocentní součástí jeho lidské stránky. A jako takový by měl podléhat i stejným zákonům zranitelnosti. Kopanec do koulí přece musí bolet i božského bastarda, no ne?

* * *

Všechnu svou sílu, bolest a vztek jsem soustředil do kopance mířícího na pohlavní orgán (nevím jak na ještěrkomuže, ale na obyčejného člověka by to byl zatraceně vyvinutý kousek). Jastarica zařval a nadskočil, čímž osvobodil mou rozmašírovanou pravou dlaň, a pak na chvíli ochrnul v bolestivé agonii. To mi stačilo, abych se zpoza něj dostal do volného prostoru. Přitom jsem zahlédl svou ruku. Vypadala jako pavouk, který dostal smrtelný úder sobotním vydáním novin.

Vyskočil jsem zpátky na nohy a na malinkatou chvíli jsem zaváhal, zda zkusit další útok, nebo se pokusit získat zpátky nůž. Nakonec jsem se rozhodl, že nůž počká. Odrazil jsem se do výskoku a veškerou svou energii jsem vložil do levé ruky útočící na Jastaricův obličej. Ruku jsem měl sevřenou v pěst, ovšem s vyčuhujícím ukazováčkem, který jsem mu vrazil do pravého oka.

„Čvacht,“ udělalo oko a já ucítil jak se můj prst noří hluboko do něčeho teplého a vlhkého.

* * *

„Ááááááá!“ Jastarica kvílel zmítaný bolestí a v obranném gestu rozmáchl oběma rukama. Pravačkou mě přitom nabral do žeber.

„Křup, křup,“ popraskalo něco v mém hrudním koši a po strašlivém úderu jsem odletěl na zem. Dopad na kostrč byl velmi tvrdý. Po chvíli o zem vedle mě udeřilo ještě něco. Byl to ocas. Ještěrkomuž jím zuřivě bušil tam, kde tušil mou přítomnost. Odvalil jsem se co nejdál od něj, až k jednomu z rohů místnosti. Až tam jsem si prohlédl obě ruce. Na ukazováčku levačky jsem měl krvavé kašovité kousky. Nejvíc jich zůstalo za dlouhými nehty, které mi za dobu mého mrtvolného stavu, zdá se, nepřetržitě rostly. Druhá ruka si stále zachovávala podobu placatého pavouka. Dobrou zprávou bylo, že mě už skoro nebolela.

Jastarica přestal řvát a začal se otáčet po vlastní ose kolem dokola. Když mě konečně svým jediným okem spatřil ležícího na zemi, vycenil na mě ostré zuby ve všeříkajícím gestu. Pohrdavý sebevědomý úšklebek byl dávno ten tam. Zůstala jen nenávist. Vyšvihl jsem se zpátky na nohy. Už se z toho pomalu začínala stávat rutina – padání, vyskakování, padání, vyskakování… –, bylo na čase to s Jastaricou skoncovat. Jeho hřmotný řev musel brzy přilákat posily navzdory tomu, jak hluboko sklep Chorsiny rozsáhlé haciendy byl a jak daleko stála osamělá vílí hlídka.

Důvod Jastaricovy zlosti byl zřejmý. Z jeho pravé oční jamky vytékala krev a v jeho ocase stále hluboko vězela Zmijina dýka, jenže pak…

„Tohle není obyčejná kudla,“ prskal Jastarica vzteky, když dýku ze svého ocasu vyjmul. Nebyl to úplně jednoduchý proces. Během souboje nůž zajel do masa až po rukojeť a po vytažení se z ocasu vyvalilo obrovské množství krve. Krvácení kupodivu nepřestávalo.

Ještěrkomuž si nůž chvíli prohlížel svým jediným okem a pak na mě překvapeně pohlédl. „Ty jsi mě přišel zabít? Kdo chce mou smrt?“

Nejdřív jsem chtěl odpovědět dramatickým „Já“, ale pak mi došlo, že mnohem lepší odpovědí na jeho náhlý paranoidní záchvat bude: „Chors.“

„Cože?!“ vykřikl překvapeně, ale v tu chvíli jsem se proti němu rozběhl.

* * *

Bylo to, jako když jsem v Sakartvelu bojoval s Jarilem. Nejzranitelnější částí každého božského parchanta byla hlava a tu jsem měl v úmyslu definitivně zmasakrovat. Důvod, proč jsem se rozhodl k čelnímu útoku, byl nůž. Kdyby jej Jastarica nedržel v ruce, neriskoval bych takový útok, protože by mu mohl snadno čelit úderem ocasem. Jenže teď měl ještěrkomuž nejen špatné prostorové vidění, ale navíc v ruce ostrou dýku. Každý, kdo má v ruce zbraň, jí dá při obraně přednost. Teda doufal jsem v to. Vsadil jsem na to všechno.

* * *

Dva metry před Jastaricou jsem vyskočil a kopem zaútočil na jeho hlavu. Nekryl se, šel po mně s nožem, přesně jak jsem předpokládal. Bohužel byl rychlejší a přesnější, než jsem doufal. Včas jsem kop stočil tak, aby nešel na hlavu, ale na břicho, jenže ostří mě stejně neminulo. Špička nože mi rozřízla lýtko určitě půl centimetru hluboko. Můj bojový zápal to ale neuhasilo. S dalším výskokem jsem levačkou kopl Jastaricu do ruky držící nůž. Ještěrkomuž povolil stisk a meteoritické železo ukuté v dýku kněžími v Perunově svatyni zazvonilo o zem. Další rychlý kop šel do hlavy a za ním další a další. Rychlá výměna sedmi úderů proměnila Jastaricův obličej v červenou kaši. Podle toho jak vypadal, jsem mu zlomil nejen nos, ale i čelist a vymlátil pár zubů. Stvůra ustupovala až ke zdi. Místo boje se bránil zmateně rukama. Pak se ale nečekaně skrčil, pravou nohou jsem promáchl a skončil opět na zemi. Jastaricovi konečně došlo, že má použít ocas.

* * *

Úder mi vyrazil dech. Zase. Nejhorší bylo, že jej slízla i pravá ruka. Něco v ní pokřupalo a do stejného stavu jako prsty a dlaň se dostal i celý zbytek pravačky. Dalšímu úderu ocasem jsem už stačil uhnout a tomu následujícímu taky. Čtvrtý švih mi proletěl jen těsně nad hlavou. Obličej mi přitom zkropila mohutná sprška Jastaricovy krve. Rána po noži se tentokrát tak rychle nezahojila. Důvodem bylo nejspíš to, že v ní nůž vězel docela dlouho. Každý úder ocasem musel Jastaricu zatraceně bolet.

Nůž. Spatřil jsem ho dobré tři metry od sebe.

Další švihnutí ocasem doprovázelo bolestivé syknutí jeho majitele. Dovalil jsem se stylem „válení sudů“ k noži. Sevřel jsem ho levačkou a pak prudce uhnul před dalším útokem.

Tentokrát byl Jastarica přesnější. A rychlejší.

„Křup, křup, křup.“ Pod ocasem skončily obě moje nohy.

Zareagoval jsem tím, že jsem se odvalil co nejdál od Jastarici. Ten šel ale za mnou. Několikrát mě zkusil dorazit ocasem, ale vždycky jsem včas uhnul. Byl to nadlidský výkon, protože po tom všem válení po podlaze se mi začínala slušně motat hlava.

Můj další přesun zastavila zeď. A Jastarica se blížil.

* * *

Seděl jsem opřený o zeď a sledoval Chorsina a Jarilova parchanta, jak se připravuje k poslednímu úderu.

„Ňamka,“ řekl a nečekaně přitom udělal něco podobného lascivnímu gestu, jakým nadržení italští hřebečkové lákají k souložení slovanské turistky.

Opřel jsem se do levé nohy. Zabolelo mě koleno, ale jinak jsem se o ni dokázal opřít. Pravá na tom byla o něco hůř, ale když jsem opatrně vstával, protestovala jen velmi umírněně.

„Ňamka,“ zopakoval Jastarica. Nejspíš si tím slovem dodával odvahu k útoku.

„Tak přestaň žvanit a ukončíme to, ne?“ navrhl jsem a stvůra můj návrh přijala.

* * *

Bez ohledu na svá zranění proti mně vystartoval s neuvěřitelnou rychlostí a mrštností. Jeho cíl byl jediný: chytit a zabít.

* * *

Když se Jastarica nacházel necelé dva metry ode mě, opřel jsem se levou nohou o zeď a odrazil se proti zrůdě. Nůž v levé ruce mířil přímo na krk Chorsinu synovi. Na poslední chvíli mu nastavil do cesty ruku. Ostří proseklo kus masa pod loktem, ale na krk už jsem nedosáhl. Druhou rukou mě nabral do břicha. Prohnul jsem se jako luk a padl Jastaricovi k nohám do podřepu. Sklonil jsem hlavu, abych se vyhnul úderu pěstí, a v okamžiku, kdy promáchnul kousek nad mou lebkou, jsem mu vrazil nůž do břicha. Zatlačil jsem na ostří, aby Zmijina dýka zajela co nejhlouběji do útrob jejího bratra a pak jsem vší silou zatlačil nůž nahoru. Hodlal jsem toho bastarda vyvrhnout jako vesničan králíka k nedělnímu obědu.

Jenže králík se bránil.

Další úder pěstí už si mou hlavu našel. A pak druhý a třetí. Nos se mi rozprskl po obličeji jako kdyby byl rajče, na které někdo šlápl okovanou botou. Na jazyku jsem ucítil nejen proud krve z rozbitého rtu, ale v puse se mi najednou objevila hromada zubní skloviny proměněné v malé odštěpky. Jenže já jsem nůž nepustil. Když se ostří zastavilo o žebra, udělal jsem oblouk a pokračoval v kuchání Jastarici. Měl jsem v plánu mu v břiše vyřezat otvor velikosti kovbojského širáku.

Další úder pěstí mi rozhodil orientační smysl. Před očima se mi na chvíli udělala tma. Hned se mi sice zrak vrátil, ale byl celý rozmlžený. Netušil jsem, kde je vlevo, kde vpravo, kde nahoře a kde dole, ale dál jsem tlačil na nůž a řezal.

Celým prostorem se rozléhal strašlivý Jastaricův řev.

Víc úderů už nepřišlo. Místo toho mi Jastarica jednou svou mohutnou tlapou sevřel ruku s nožem a prsty druhé se mi omotaly kolem krku. Začal jsem se dusit. Zkoušel jsem natahovat vzduch nosem, ale prostě to nějak nešlo. Nejspíš proto, že obě dírky byly zalité krví a ucpané něčím, co byl původně samotný nos.

Bez ohledu na nedostatek kyslíku jsem všechnu svou vůli a sílu soustředil na ruku s nožem. Rukojeť jako by se stala prodlouženou částí mé ruky a pomalu, ale jistě, postupovala navzdory křečovitému sevření a tlaku Jastaricovy ruky ve své smrtící cestě jeho vnitřnostmi. A s každým centimetrem vraženým hlouběji do útrob stvůry stisk na ruce i na hrdle slábl.

„Hááááách,“ nadechl jsem se zhluboka, když sevření mého krku povolilo.

Jastarica přestal řvát. Nemohl. Z úst se mu řinula krev. A nejen z úst. Konečně jsem se mohl podívat na svou řeznickou práci. Do jeho břicha jsem sice nevyřezal ani tak kruh jako spíš javorový list, ale i tak jsem svého králíka vyvrhl. Podlaha, mé ruce, tělo i nohy byly postříkané Jastaricovou krví. Vytáhl jsem zkrvavený nůž z vnitřností.

„Kap, kap, kap,“ odkapávaly kapky krve na podlahu, a rozšiřovaly tak mohutnou rudou kaluž, která se na zemi vytvořila ve tvaru tváře Hello Kitty.

„Ňam…ka?“ vybublalo z úst jěštěrkomuže a pak jsem mu vrazil ostří do hrdla. Nový příval krve proměnil Hello Kitty v malého tyranosaura. Možná čtyřikrát, snad šestkrát jsem zabořil vší silou nůž do krku, než to Jastarica definitivně vzdal a svalil se na zem. Jeho jediné oko na mě zíralo s nechápajícím výrazem plným bolesti a nenávisti. Padl jsem vedle něj na kolena, pomalu se došoural k jeho hlavě a po odražení posledního chabého pokusu o obranu rukama jsem mu znovu vrazil nůž do krku a pečlivě jím řezal, dokud jsem hlavu neoddělil od těla.

Jako by mě snad po poražení mytického nepřítele z úsvitu věků ovládl instinkt pravěkého lovce, zabodl jsem nůž do Jastaricova těla, uvolněnou rukou chytl hlavu za vlasy a zdvihl ji nad sebe.

„Vyhrál jsem, ty hajzle, vyhrál jsem,“ řekl jsem hlavě, jejíž jediné oko v tu chvíli definitivně ztratilo jiskru života.

A pak mě najednou píchlo v hrudi. A znovu. A znovu. Nejdřív mě napadlo, že mě snad po vypjatém souboji chytl infarkt, ale když mi další píchnutí prošlo krkem, spatřil jsem, jak mi z něj vylezlo ostří šípu.

* * *

Opět jsem se nemohl nadechnout. Otočil jsem se a spatřil dvě víly s luky v rukou. Stály ve dveřích a s naprosto vyděšenými výrazy ve tvářích sledovaly ani ne tak mě, jako spíš mrtvého Chorsina syna. Moc dobře věděly, že tohle je největší průšvih jejich života. Rozmáchl jsem se a mrsknul po nejbližší z nich hlavou. Neměl jsem ale už dost síly, abych ji trefil. Hlava dopadla na zem asi tři metry od nich, párkrát poskočila a nakonec se odkutálela směrem k cele, kde se skrývala dívka, která kvůli netvorovi, jehož jsem před chvílí zabil, pozbyla rozumu.

Víly na nic nečekaly, natáhly luky a další dva šípy skončily v mém těle. A pak další, ale to už mi bylo jedno. Umřel jsem.

Oběť

Vstal jsem z mrtvých. Zase. První, co jsem si poté, co jsem znovu nabyl vědomí, uvědomil, bylo teplo, které se mi řinulo z hrudníku do celého těla. Spolehlivě jsem věděl, že za to může Rožaničin kámen. Znovu udržel mou duši v těle, které už jinak dávno nemělo fungovat, a pomalu jej vracel zpátky k životu. Ne že bych si stěžoval, ale z toho svého neustálého umírání a křísení jsem neměl moc dobrý dojem. Nejdivnější na tom všem bylo, že mě vůbec nic nebolelo. Zkusmo jsem zahýbal prsty pravé ruky. Reagovaly zcela bez protestů. Vypadalo to, že smrt je nejlepší lékař.

Uslyšel jsem hlasy. Ženské. Dohadovaly se a dávaly do toho velmi mnoho důrazů a afektu. Jestli jsem to dobře pochopil, tak jedna z mých vražedkyň chtěla okamžitě oznámit Chors, co se stalo. Druhá nejspíš chtěla získat čas a špatné zprávy nesdělovat dřív, než se paní domu vrátí zpět.

Pootevřel jsem jedno oko a pozoroval okolí. První skvělá zpráva byla, že šípy z mého těla zmizely. Holky si je nejspíš vzaly zpátky. Potěšilo mě, že nevypadám jako ježeček na zahrádce. Stále jsem ležel v Jastaricově stáji. Jmenovaná stvůra se pořád nacházela nedaleko ode mě. Jen její hlava byla pietně uložena vedle svého těla. Víly stály blíž k řadě dveří, kde na své využití čekávalo Jastaricovo žrádlo. Naposledy šílená dívka a můj dávný spolubojovník. Doufal jsem, že Libor je stále ještě ve své cele. Hádající se víly byly sotva tři metry ode mě.

Nemohl jsem být mrtvý dlouho. Místností stále čpěl pach potu a ještěrovy krve. Dvacet minut? Možná půl hodiny? Víc bych rozhodně netipoval. Ať tak nebo tak, čas pro záchranu Markéty stále ubíhal. Musel jsem jednat. Rychle.

Překulil jsem se k mrtvole a vytáhl z ní pravačkou, která už dávno nejevila sebemenší známky rozpláclého pavouka, osvědčený dranžírák. Hned potom jsem vyskočil zpátky na nohy. Podlomila se mi kolena a trochu zamotala hlava. Energie získaná kopulací s Rožanicí zmizela. Souboj s Jastaricou a vílí šípy ji vypotřebovaly. Tohle nebylo úplně nejlepší zjištění.

„Hej!“ zařvala první z víl.

„On žije!“ vykřikla druhá.

Zatímco ta první zůstala konsternovaně stát a hleděla na mě s vytřeštěnýma očima, jejichž zorničky se šokem roztáhly do velikosti centové mince, druhá obratem sáhla do toulce na zádech pro šíp. Neměl jsem zrovna zrychlení jako Usain Bolt, ale před dívkou s lukem jsem se ocitl přesně v okamžiku, kdy šíp nasadila do tětivy. Levačkou jsem praštil do luku, šíp vypadl a zazvonil o zem. Pravačkou jsem pak vrazil Zmijin nůž přímo do vílího srdce. Dívka ztuhla, ale pak, jako by snad šlo o zásah spíš divadelní rekvizitou než poctivě nabroušeným meteoritickým železem, mě praštila do tváře. Moc síly v tom nebylo. Šlo spíš o políček distingované dámy opilému sprosťákovi na charitativním večírku než ránu, která mi měla zabránit jí dál ubližovat. Vytáhl jsem nůž ze srdce a obratem jí prořízl hrdlo. Šlo to zatraceně ztuha, jako by měla krokodýlí kůži. Přesto meteoritické železo vykonalo svoje: z krku vytryskla krvavá fontána a zkropila mi obličej. Krev byla příjemně teplá.

„Ááááááááá!“ rozječela se první víla a rozběhla se pryč z místnosti. Neběžela dlouho. O dva metry dál spadla na zem.

„Ňamka! Ňamka! Ňamka! Já nejsem ňamka!“

Hlas patřil té drobné dívce z cely číslo čtyři. Nejspíš se krčila někde ve stínu svého dosavadního vězení, když spatřila můj útok, a vyrazila mi na pomoc. Podařilo se jí nastavit nohu zběsile pádící víle, která o to zběsileji spadla na podlahu. Pak se na ni vrhla a mlátila do ní svými vychrtlými nahými špinavými pažemi.

„Já nejsem ňamka!“ zavřeštěla bolestí, když ji ze sebe víla shodila a tvrdě ji přitom praštila do obličeje. To už jsem byl ale na scéně já. S rozběhem jsem vílu kopl do čelisti. Hlava jí praštila o podlahu až to zadunělo. Dalším kopancem jsem ji nabral znovu do čelisti a přišpendlil jí hlavu ke kamenné podlaze. Normálního člověka už bych nejspíš zabil, ale tady jsem musel ještě pečlivě dokončit práci. Vrazil jsem jí přes chabé pokusy o obranu nůž do krku a za dobré tři minuty jí, povzbuzován nadšenými výkřiky „Já nejsem ňamka!“, oddělil hlavu od těla. Nejstrašnější přitom bylo, že většinu té doby na mě víla zírala, otevírala ústa v němém protestu a zároveň mě zkoušela ze sebe skopnout nebo strhnout rukama.

„Pozor, za tebou!“ ozval se najednou Liborův hlas.

Ani jsem si neuvědomil, odkud přišel. Otočil jsem se a uviděl druhou vílu, jak si jednou rukou tiskne ránu na krku a druhou tiskne v pěst. Neměla šanci. Popoběhl jsem k ní a podkopl jsem jí nohy. Svůj pád se snažila ztlumit rukama, ale přitom si pustila dřív pečlivě stlačenou ránu na kru a krvetrysk zase propukl silou čerstvě naraženého ropného vrtu.

Skočil jsem na ni s razancí zápasníka wrestlingu. Akorát na rozdíl od wrestlera jsem to se svým útokem myslel vážně. Smrtelně. Kromě toho, že jsem ji tvrdě nabral loktem do hrudníku, jsem jí zabodl nůž do oka. Vytáhl jsem ho a bodl do druhého.

Víla ječela, křičela, pištěla, zmítala se v agonii.

„Chceš žít?!“ zařval jsem.

Ten trhavý pohyb hlavou jsem si vyložil jako zavrtění hlavou.

„Dobrá volba,“ řekl jsem a oddělil jsem jí hlavu od těla. Tentokrát jsem byl o dobrou minutu rychlejší. Nejspíš v tom začínám být docela dobrý.

* * *

Krvavé ruce jsem si otřel do sena v cele číslo čtyři, které jevilo největší míru čistoty široko daleko. Ne snad, že bych doufal, že ji tím očistím, ale zbavil jsem se té největší vrstvy krve. Musel jsem vypadat strašlivě. Potrhané oblečení, které leželo několik dní ve vodě bylo nasáklé krví, špínou a potem. Ale kdo ví, možná jenom díky tomu ještě drželo pohromadě, protože při bližším pohledu jsem na sobě neměl kousek látky, který by držel pohromadě na víc než deseti centimetrech čtverečných. Pořád jsem na tom ale byl lépe než Libor, který neměl vůbec žádné oblečení. Ňamky byly nahé, aby s jejich rozbalováním neměl Jastarica moc práce.

Když už jsme u toho Jastarici. Zachráněná dívka z cely číslo čtyři se rozkročila nad jeho hlavu a vykonala na ni potřebu. Velkou. A nejspíš i malou.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se.

„Já nejsem ňamka,“ odpověděla a tím bylo řečeno vše potřebné. Navíc mi přišlo, že si to Jastarica zasloužil, skončit po smrti s hovnem na hlavě. Při představě, že až se sem dostane Chors, tak to všechno uvidí v celé své syrové kráse, mě přepadla škodolibá radost.

„Chors, zatraceně,“ zaklel jsem, když jsem si uvědomil, že je nejvyšší čas vypravit se pro Markétu. Vzal jsem Libora na záda a měl co dělat, abych ho unesl. Naštěstí byl v posledních dnech na slušné dietě, takže jsem to s vypětím všech sil dokázal. Smrt mi sice vrátila mou kompletní konzistenci a zahojila všechny rány, ale že bych si po zmrtvýchvstání mohl nějak vyskakovat, to se říct nedalo.

„Hej, ty,“ otočil jsem se ve dveřích na dívku, která teď s lehce dementním úsměvem pozorovala vykonané dílo. Pyramidka na Jastaricově hlavě vypadala vážně epesně.

„Nejsem-ňamka,“ odvětila.

„Já vím. Jdeš s námi?“

Dívka tázavě naklonila hlavu a pozorně se na mě zadívala. Dementní úsměv zmizel a v jejích očích se objevilo něco jiného, neznámého. Zájem a také přemýšlení. Nevím, jak dlouho tu byla a co všechno si v téhle místnosti prožila, ale před tím, než sem přišla, určitě nebyla tak šílená jako teď.

„Hmm,“ pokrčila rameny, jako by jí bylo jedno, jestli tu zůstane, nebo ne. Znova se podívala na Jastaricu a pak popošla k mrtvé víle. Ponořila pravačku do jejího krku, nabrala z něj trochu čerstvé krve, olízla ji a usmála se. Vypadalo to vážně strašidelně. Vzpomněl jsem si, jak Libor mluvil o tom jejím řevu, a přejel mi mráz po zádech.

„Tak pojď,“ řekl jsem jí co nejklidnějším hlasem a nadhodil si Libora trochu výš, aby mi nesklouzl. Že je situace vážná a já jsem vyčerpaný, jsem poznal podle toho, že jsem neutrousil jediný vtípek. Ostatně Libor taky ne. Přitom konstelace k tomu rozhodně vybízela. Měl jsem ho nahého na zádech a oba jsme byli špinaví jak zápasnice v bahně po třech kolech.

„Hele, viděl jsem to všechno. Jak si umřel a tak…,“ odmlčel se, jako by hledal ta správná slova. „To jsi teď zombie?“

„Bojíš se, že ti sežeru mozek?“ zeptal jsem se.

„No, od tebe bych čekal cokoliv.“

„Hele, sám tomu moc nerozumím, ale dostal jsem takový amulet, díky kterýmu nemůžu umřít. Proto jsem přežil tu kudlu v břiše a pád do vody. Kamaráde, já v tý vodě ležel několik dnů, než mě vylovil Hladil.“

„Hladil?“ podivil se Libor.

„Jo, nejspíš to ten chlapík hraje na všechny strany a každá ho drží za koule. Ale věř mi, neměl z toho moc radost.“

„Nejsem ňamka,“ řekla dívka, která nám cupitala po boku a ukázala rukou před sebe. Vílina krev, která na ní před chvíli byla, někam zmizela. Na chodbě stála Rožanice. Byla bledá a dost nevěřícně na nás koukala.

„Dokázal jsi to,“ řekla ohromeně, jako by tomu nemohla uvěřit.

„Jo, ale teď bych potřeboval pomoc. Šlo by… Víš jak…“ Bylo mi trapně před šílenou dívkou a Liborem vysvětlovat, jak dobíjím baterky.

Perunova dcera zavrtěla hlavou. „Takhle to nefunguje. Nejsem bohyně. Několik dnů ti nemůžu pomoc,“ vypadala, že ji to fakt mrzí. Nebyla to zrovna nejlepší zpráva.

„V pořádku. Musíme vypadnout.“

„Na parkovišti před domem je vaše auto. Našla jsem i klíčky,“ řekla a v natažené ruce ukázala svazek Markétiných klíčů. Byla na něm ošoupaná vlčí hlava z gumy. Markéta ji koupila v obchodě se suvenýry na americké vojenské základně. Vlky měla moc ráda.

„Děkuji. Nějak už si poradíme. Zmizíme odsud, než se někdo vrátí,“ řekl jsem a zachráněná nahá dívka dodala: „Nejsem ňamka.“

„Počkej,“ vytřeštila oči hrůzou Rožanice. „Nemůžeš mě tu jenom tak nechat.“

„Chceš jít s námi?“ zeptal jsem se.

„Ne, ale musíš mě alespoň svázat a zmlátit. Prostě cokoliv, aby mě Chors na místě nezabila za to, že jsem nepřišla vílám a Jastaricovi na pomoc.“

„Sakra, jsem pitomec,“ protočil jsem oči v sloup a položil Libora na zem. Za normálních okolností by mě tyhle jednoduché věci napadaly automaticky, ale teď jsem byl unavený. Smrt člověku na duševní a tělesné pohodě nepřidá.

„Kolik toho vydržíš?“ zeptal jsem se.

„Prosím?“ zeptala se Rožanice.

„Nejsi víla, takže potřebuji vědět, jak moc odolná jsi,“ vysvětlil jsem.

„Já nejsem ňamka,“ vstoupila do naší konverzace nahá špinavá dívka z cely číslo čtyři.

„Ne tolik jako víla, ale můj otce byl nejvyšší z bohů,“ pokrčila rameny.

„Super,“ řekl jsem a bodl ji nožem do břicha.

„Nejsem ňamka!“ zaprotestovala dívka z cely číslo čtyři.

Vytáhl jsem Rožanici nůž z břicha, a když jsem viděl, jak rychle se řinoucí krev zastavila, bodl jsem do stejného místa ještě jednou. A pak nůž vyndal a ještě ten nůž bodl do jejího stehna. Dívka se složila na podlahu. Vypadala vážně špatně.

„Ten nůž… To není obyčejný nůž,“ špitla překvapeně.

„A sakra,“ vytřeštil jsem oči. „Přežiješ to?“

„Určitě,“ odvětila, ale krev, která jí tekla z břicha, tomu moc neodpovídala. I tak mi ale spadl kámen ze srdce. Na chvíli jsem se lekl, že jsem neuváženě zabil svého jediného skutečného spojence ve světě bohů a jejich potomků.

„Tohle mi Chors vážně uvěří,“ usmála se bolestivě. „Dokonalá kamufláž,“ vykuckala ze sebe a oběma rukama si přitom tiskla břicho, aby zastavila krvácení.

Na chvíli jsem zavřel oči a představil si Markétinu tvář. Bylo to nutné, protože jinak bych si kleknul vedle Rožanice a dal jí první pomoc. Jenže jsem neměl čas. A vlastně jsem Rožanici ani pomoci nesměl. Čím hůř na tom bude, až se Chors vrátí, tím lépe.

„Jak se dostanu do toho jejího pitomýho háje?“ zeptal jsem se.

„Kámen,“ odpověděla.

„Co?“

„Kámen,“ zalapala po dechu a já si k ní musel kleknout, abych ji pořádně slyšel. „Vem do ruky kamínek, který jsem ti dala, a on tě přivede, ke komukoliv budeš chtít.“

„Geniální. Lepší než GPS,“ usmál jsem se radostí. Když jsem vstával, nečekaně mě chytla za ruku a stáhla k sobě. Přitom sykla bolestí, jak jí nenadálý prudký pohyb pohnul se zraněným břichem. „Běž za Dabou a jeho Legií renegátů. Ví, že přijdeš. On Chors nenávidí. Spolu ji můžete zastavit. Rozumíš?“ zašeptala tak, abych to slyšel jenom já.

„Rozumím,“ pokýval jsem hlavou, a když díky tomu stisk ruky povolil, vstal jsem a znovu si nadhodil Libora na záda.

* * *

Nejsemňamku jsem připoutal na sedadlo spolujezdce a pak přemístil rotmistra ve výslužbě do zadní části Markétiny dvanáctsettrojky.

„No to mě poser,“ zahlásil nadšeně Libor. „Ty blbky tu nechaly komplet naši výstroj.“

Bylo to tak. Na podlaze leželo Markétino Sako TRG-22. Bohužel, co si pamatuji, v něm zůstaly jenom tři náboje. Vedle něj se ale válel Springfield XD a dvě Five-seveN s jedním náhradním zásobníkem. Ten byl, bohužel, jediný plný. V jedné Five-seveN zůstaly dvě kulky, ve druhé pět. Ve Springfieldu byly jen čtyři náboje. Přebil jsem obě Five-seveN tak, abych měl v jedné plnou dvacítku a ve druhé sedmičku nábojů. Najednou jsem si přitom připadal, jako bych z tříkolky přesedlal do tanku. Pistole. To bylo zatraceně něco jiného než dranžírák, navzdory tomu, že to byl poctivý kus kovu a navíc s nějakým vylepšeným účinkem na mytologické mrdky. Dal jsem si nůž za opasek, což byl kromě bot jediný kus mého oděvu, který si stále držel v podstatě původní konzistenci, a chvíli se s pistolemi v rukou polaskal.

„Vypadáš, jako bys s tím chtěl mít dvojčata,“ usmál se Libor.

„S tímhle? Klidně trojčata,“ opětoval jsem jeho úsměv. Cítili jsme to oba. Ty pistole byly jistota. Jakási kotva našich starých životů, toho kdo a co jsme, navzdory tomu, že jsme nedobrovolně objevili skrytý svět dávných bohů, který je krutější a šílenější než Tálibán a al-Káida dohromady. Já vím, bylo to smutný, ale my jsme prostě takoví a jiní už nebudeme. Alespoň dokud budeme dýchat.

Teda v mém případě, i když přestanu dýchat, protože dokud budu mít na krku Perunův kamínek, tak zase znovu začnu. Libor si vzal do ruky Springfield a přitáhl si blíž Sako. I on najednou vypadal sebevědoměji.

* * *

Podíval jsem se na oblohu. Měsíc visel vysoko nad námi. Bylo jasno a navzdory tomu, že léto bylo v plném rozpuku, i docela zima. Zavřel jsem zadní dveře světlemodré Škody 1203 a hned potom, co jsem vrazil do zapalování klíče a nastartoval, jsem zapnul i topení, aby oba naháči netrpěli ještě víc, než museli.

„Nejsem ňamka,“ řekla dívka, jako by si uvědomila, že na ni myslím, a pohlédla mi zpříma do očí.

„To je jasný, bejby, nejsi ňamka,“ pokýval jsem hlavou.

„Nejsem bejby,“ odvětila.

„Vida pokrok,“ usmál jsem se.

„Brzy zemře jedna žena. Cítím to,“ řekla a navzdory zapnutému topení mi přeběhl mráz po zádech. Podíval jsem na ni, ale ona jen ukázala před sebe.

„No jo, brána,“ zamumlal jsem. Zastavil jsem dvanáctsettrojku a šel si to vyřídit se zámkem. Stačily pouhé dva výstřely a cesta z Chorsina panství byla volná. Vrátil jsem se do auta a přemýšlel, jak s nahou ženou zavést rozhovor, ale ona se uvelebila do křesla a na uvítanou procedila svoje obligátní: „Nejsem ňamka.“

Raději jsem dupl na plyn.

* * *

Před Šáreckým údolím jsem odbočil na polní cestu a sundal si z krku přívěsek. Jeho rudá barva byla ještě zářivější a povrch krystaličtější než posledně. Ještě jedno, možná dvě úmrtí a bude z něho diamant, pomyslel jsem si. Položil jsem ho do dlaně a usilovně se soustředil na představu Markéty.

„Markéta,“ řekl jsem, abych dodal svým myšlenkám sílu, ale šutřík se ani nehnul.

„Markéta,“ zopakoval jsem. Marně.

„Tak to přece nemůže fungovat,“ řekla Nejsemňamka.

„Co?“ vyhrkl jsem překvapeně.

Dívka mi vzala kamínek a chytla jej za koženku, na které byl navlečený.

„Muž z vedlejší cely,“ řekla a kamínek se zhoupnul dozadu směrem k Liborovi.

„No paráda. Šikovná holka.“

„Nejsem ňamka?“ řekla opatrně, jako by se bála, abych jí neublížil, pokud zase začne mluvit rozumně.

„Neboj se mě. Já holky nebiju,“ zkusil jsem ji uklidnit.

„Vrážíš do nich nůž?“ zeptala se.

„Aha, jo, no vlastně… S Rožanicí to bylo kvůli jejímu bezpečí,“ vysvětloval jsem.

„Chtěla svázat,“ odvětila Nejsemňamka.

„Nebyl čas.“

„Není čas? Spěchej. Brzy zemře žena,“ řekla a v jejím hlase byla jistota.

Smrtelná jistota.

* * *

Rudý amulet mě zavedl po polní cestě hluboko do Šáreckého údolí. Nebyl jsem si úplně jistý, ale myslím, že magický Perunův artefakt svého majitele upozorňoval i na to, jak daleko se hledaný jedinec nachází. Čím dále jsem jel do údolí, tím zběsileji při určování svého cíle vibroval. Odstavil jsem auto na polňačce v místě, kde bylo dost prostoru, abych při cestě zpátky nemusel vycouvávat. Nepotřeboval jsem amulet, abych cítil, že Chors je blízko. Vnímal jsem v zátylku velmi silné napětí, a i když to byl nejspíš klam, přísahal bych, že ve vzduchu cítím její vůni. To byl důvod, proč jsem posledních pět minut jel bez zapnutých světel.

„Dej na Libora pozor. Když bude nejhůř, sedni za volant a ujeď. Umíš řídit, že jo?“

„Nejsem ňamka,“ odvětila dívka a začala se šťourat v nose. V obou dírkách naráz. Bral jsem to jako souhlas. Odjistil jsem obě bouchačky a asi po pěti krocích zakopl o tlející pařez. Málem jsem přitom spadl na zem a nejspíš bych byl schopný se i zastřelit. Vážně mi nebylo nejlíp. Na chvíli jsem se zastavil, zklidnil svůj dech a v duchu napočítal do pěti. Teprve potom jsem pokračoval v cestě. Potřeboval jsem se chovat jako profesionál, jako voják na průzkumu nepřátelským územím plným nebezpečných, těžko zranitelných parchantů, a ne jako unavený feťák, který někde zbastlil dvě bouchačky a kudlu. Vypětí po boji s Jastaricou a opětovné neumření mi nedělalo dobře jenom na těle, ale i na duchu. Byl jsem vystresovaný, těžko jsem se soustředil. Sotva jsem ušel pár dalších metrů, znova jsem se zastavil. Skryl jsem se za široký kmen smrku a na chvíli zavřel oči. Vzpomněl jsem si na svůj výcvik. Několik svých výcviků. Mentálním zrakem jsem viděl sám sebe v uniformě špinavé od prachu afghánských hor, jak se s třemi dalšími Čechy a čtyřmi americkými SEALy proplétáme nepozorováni vesnicí plnou Jemenců a jdeme si pro jejich velitele a nejvýznamnějšího verbíře zahraničních bojovníků do Afghánistánu. Omar Sálih byl paranoik. Polovina jeho mužů stála na hlídce, aby se k němu někdo nepozorovaně nedostal. Ale my jsme to zvládli. Pět chlapů padlo k zemi s proříznutým hrdlem. Omara samotného jsme pak z metru zastřelili glockem s tlumičem. A potom jsme stejně nepozorovaně zmizeli. Ráno přinesli Omarovi snídani a on už byl dávno v pekle. Bylo to mnohem lepší, než kdybychom je postříleli všechny. Komando duchů, říkali a příběh o smrti Omara Sáliha vyprávěli dalším a dalším. Nikdo, kdo ho slyšel, už neměl klidné spaní. Věděli, že je úplně jedno, kolik mudžáhedínů stojí na hlídce, protože když přijde komando duchů, nikdo si ho nevšimne. Jen mrtví.

„Komando duchů,“ zašeptal jsem, zajistil obě pistole a dal je za opasek. Do ruky jsem si vzal jenom nůž. Do druhé jsem nabral trochu hlíny a pomazal si jí obličej a víčka. Nebylo potřeba to přehánět. Byl jsem celý špinavý a umazaný od zaschlé Jastaricovy krve.

„Komando duchů,“ opakoval jsem si v hlavě a pokračoval dál v cestě. Přívěsek od Rožanice jsem už nepotřeboval. Dávno se mi pro jistotu houpal zpátky na krku. V dálce přede mnou jsem totiž viděl probleskovat oheň a navíc jsem slyšel zpěv a bubnování.

* * *

Ušel jsem dalších čtyři sta metrů, když se lesem rozlehl ječivý výkřik. Patřil ženě a trval jen krátce. Jak přišel, tak zase odešel. Jen jeho ozvěna se ještě chvíli třepotala ve vzduchu. Přidal jsem do kroku a konečně uviděl neuvěřitelné představení.

* * *

Nebylo divu, že ten oheň šlo vidět už z takové dálky. Jeho základnou byl kruh o průměru tří, možná čtyř metrů. Velmi rychle jsem zjistil, proč musel být žár tak velký. Dva muži, kteří na sobě měli jenom volné bílé haleny, k ohni přinesli lidské tělo a hodili jej tam.

„Hitler hadra,“ zašeptal jsem a plazil se blíž ke středu dění. Nebylo to úplně nejjednodušší, protože tady bylo zatraceně plno lidí. Teda lidí... Odhadoval jsem, že jediný člověk jsem tady já. A nejspíš ještě ta škvařící se mrtvola v ohništi. Okolo ohně tancovalo několik dívek, které měly prsa pomalovaná nějakými linkami. Ostatní seděli ve vzdálenosti deset až dvacet metrů okolo ohně. Ti v první řadě bubnovali rukama na malé bubínky a zpívali. Nešlo o žádná slova. Alespoň já jsem jim nerozuměl. Připadalo mi, že jde jenom o bručení a nějaké nesrozumitelné výkřiky pořád dokola. Všichni na sobě měli bílé prosté oděvy bez ozdob. Mohlo tu být klidně přes čtyři sta lidí. Seděli na sebe dost namačkáni. Nejspíš chtěl být každý co nejblíž ohniště.

Tedy až na Chors. Ta všechno pozorovala z povzdáli uvelebená na velkém plochém kameni obrostlém mechem. Ten šutrák vypadal, že je tady odnepaměti. Na sobě měla jako jediná černé šaty. V jedné ruce držela Mokošin kámen a ve druhé svírala bronzový pohár. Podle toho, co říkala Rožanice, musel dřív patřit Svantovítovi. Vypadala majestátně. Na zemi před ní klečel Veles. Na rozdíl od všech měl na sobě civilní šaty. Působil strašně staře, ztrhaně a unaveně. V ruce držel černý kámen. Tipnul bych si, že šlo jeho artefakt, který získal při dělení s Perunem a ostatními po smrti jejich původního vládce. To byl důvod, proč dřív vládl celé partě bohů včetně Chors, ale teď to vypadalo, že se role otočily. Měsíční bohyně s ním pěkně vypekla. Stejně jako se mnou. Myslím, že jsem docela dobře chápal pocity, které teď musely zmítat tím starým šílencem. Mezi Velesem a Chors pak ležely na zemi dvě ženské hlavy. Naštěstí ani jedna nebyla zrzavá. Jenže, kde je zatraceně Markéta?

* * *

Odplazil jsem se zpět co nejvíc z dohledu diváků sledujících škvařící se mrtvolu a obcházel celé to srocení lidu obloukem dokola po směru hodinových ručiček. Brzy jsem musel vylézt na malou skálu, která z této strany kryla celý ten spektákl před případnými pozorovateli směrem od Prahy. Nebyl jsem tu sám. O modřín stojící tak osm metrů ode mě se někdo opíral. Byla to mladá dívka. V ruce držela ledabyle luk. Nejspíš víla, vsadil bych se. Dostal jsem se co nejdál z jejího pohledu a narazil na další hlídku. Tentokrát šlo o malého podsaditého chlápka v černém špatně padnoucím saku. Obešel jsem nepozorovaně i jeho a pak se přiblížil zpátky k ohništi. Přitom jsem narazil na další hlídku. Překvapilo mě to, protože ze strany, z níž jsem původně přišel jsem na nikoho nenarazil. Buď jsem měl zatracené štěstí, a já na štěstí nikdy moc nevěřil, nebo mě ta Perunova hračička vedla tak, abych se hlídkám vyhnul.

„Oběť! Oběť! Oběť! Oběť!“ rozneslo se najednou lesem mohutné skandování stovek hrdel.

Staří bohové a jejich potomci jsou pěkně krvelačná sebranka. A navíc mají slušně synchronizované skandování. Kam se na ně hrabou sparťanští hooligans.

Přikrčil jsem se pod ochranu rozrostlého šípkového keře. Směrem od ohniště se ke mně blížily tři postavy. Šlo o dva muže a jednu ženu.

„Jarilo!“ vykřikl jsem v duchu a měl co dělat, abych nevytáhl bouchačky a nezačal po něm zběsile pálit.

Spolu s ním šel další známý. A dokonce ze Sakartvela. Byl to vazoun s hnědými vlasy, který mi při cestě za Velesem zavázal oči. Trojici uzavírala neznámá postarší žena. Potkat ji v tramvaji, tipoval bych ji na sekretářku generálního ředitele firmy na výrobu oplatků. Ti tři šli příliš rozhodně na to, aby se vydali jen tak protáhnout ztuhlé svaly nebo vykonat potřebu někde ve křoví. Jakmile mě obešli, obhlédl jsem pozorně hlídky, jestli se jim některá z nich nevydala v patách, a sledoval je. Skandování „oběť, oběť, oběť“ neustávalo.

Po zhruba dvou stech metrech ostré chůze z mírného kopečka bylo jasné, kam míří. Na malé mýtince stála Vesna. V tom svitu měsíce vypadala skoro průsvitně. Jako by ji tvořila zhuštěná mlha. Do nosu mě praštila i její typická „jarní“ vůně.

Na zemi pod rozkročenou bohyní ležely tři ženy svázané do kozelce. I ony byly nahé. Co s tím svlékáním, sakra, ti bohové mají? Nejspíš v tom bude nějaké potlačené sexuální pnutí. I když zrovna u Chors pochybuji, že by v sobě někdy něco potlačovala. Zvlášť sexuálního.

Těm ženám musela být strašná zima. Navíc se ani nemohly pohnout, jak byly dokonale znehybněné. Pusu měly zavázanou šátkem, aby nekřičely. Nejspíš Chors chtěla, aby si šetřily hlasivky na závěrečný výkřik u ohniště, až jim tam bude nějaký z těch magorů podřezávat hrdlo. Při té představě jsem si vzpomněl na Jastaricu a korunu, kterou mu na odřezanou hlavu nasadila Nejsemňamka.

„Kdo s čím zachází,“ usmál jsem se v duchu, ale smích mi brzo ztuhnul na rtech.

„Tak kterou?“ rozhodil rukama Jarilo a pohledem proletěl tři svázané postavy. Markéta ležela zhruba uprostřed nich. Byla nejen nejmohutnější, i když od doby, co jsem ji viděl naposledy pěkně pohubla, ale i nejstarší. Další dvě vypadaly jako univerzitní studentky, zatímco Markétě, pokud se nepletu, už táhlo na čtyřicet, a to pěkně dlouho.

„Rozpočítej je,“ zasmála se zvonivým smíchem Vesna.

„Vezmu tlusťošku. U ohně se trochu ohřeje,“ oplatil jí úsměv Jarilo.

„A do hajzlu,“ zaklel jsem v duchu. Proti čtyřem bohům nic nesvedu, ale než žít s myšlenkou, že jsem nechal Markétu jen tak popravit pro radost mytických bastardů, tak to risknu a alespoň se ji pokusím zachránit.

„Koukej, jak se klepe. Myslíš, že se počůrala?“ řekl Jarilo a naklonil se přitom asi na deset centimetrů k Markétině obličeji.

„Tak jo, jdeš na to, čubko, uřízneme ti hlavu na počest naší nové vládkyně,“ pronesl Jarilo a chytnul Markétu za provazy, kterými měla svázané dozadu ruce. Markéta se rozklepala ještě víc. Dívky ležící vedle ní na to všechno jen vyjeveně zíraly.

„Anebo víš co, ještě si počkej, vezmu si tuhle,“ zasmál se hurónským smíchem Jarilo, pustil Markétu a tvrdě drapnul za provazy vysokou brunetu, která se v tu chvíli rozbrečela. Jarilovi pomocníci mu s ní okamžitě pomohli. Vazoun chytl dívku za provazy na nohou a žena ji chytla za provazy na rukou.

„Ty si to užíváš, co?“ mrkla Vesna spiklenecky na Jarila.

„O tom nepochybuj. Je to jako za starých časů. Žádné skrývání v jeskyni a lovení zfetovaných šlapek na Chomutovsku. Prostě vejdeme na koleje a vybereme si studentky, které se nám líbí, a obětujeme je na starých místech. Tak to má být,“ pronesl pateticky, jako by šlo o proslov, který měl být určen širší veřejnosti, než představovali tři bohové a tři oběti.

„A ty už se netrap, holčičko, tu diplomku už dopisovat nemusíš,“ rozzářil svá ústa v úsměvu určeném dívce, kterou už partička držela ve vzduchu.

„Ježíši Kriste,“ zašeptal jsem a v hrůze jsem zadržel dech. Že je Jarilo krutý bastard, jsem nepochyboval od masakru v Sakartvelu, ale že si to navíc tak moc užívá, i když se jedná o mladé dívky, to mě zatraceně překvapilo. „Zabiju tě, Jarilo. Tebe a všechny mamrdy okolo tebe. Nevím jak, nevím kdy, ale až s váma skončím, budete žít už jenom v legendách, kam patříte,“ sliboval jsem sám sobě a zároveň vymýšlel co všechno téhle trojici, která se mezitím vracela na slavnost u kamene, provedu. Potřeboval jsem ze sebe dostat vztek. Vztek na vlastní bezmocnost, na to, že se bez pohnutí dívám na mladou dívku, kterou za chvilku zabijí a já s tím nemůžu nic dělat. Byl to strašný pocit.

* * *

Když trojice i s obětí zmizela v temnotě lesa, zůstala s posledními dvěma svázanými oběťmi Vesna sama. Párkrát se ostražitě rozhlédla po okolí, a když byl všude klid, tedy kromě hlasitého výbuchu výkřiků „oběť, oběť“, které nejspíš nastaly v okamžiku, kdy se k ohništi na dohled přiblížili Jarilo a jeho kumpáni se svázanou dívkou, opřela se o nedaleký modřín a unaveně vydechla. Zajímalo by mě, proč oběti hlídá zrovna ona, jestli je to snad nějaká forma trestu, že se neúčastní obětní slavnosti, nebo je naopak tak schopná, že hlídáním pro jistotu pověřili ji. To druhé se mi nelíbilo ani za mák. Moc dobře jsem si pamatoval, co ta blonďatá éterická mrcha dokáže, když se někoho dotkne, a doufal jsem, že nemá ještě nějaké schopnosti, které v Sakartvelu nepředvedla.

„Komando duchů,“ vytáhl jsem ze své mysli vzpomínky na válku a jako duch se opatrně plížil k blondýně. Skandování od ohně mi pomáhalo dostat se nepozorovaně až ke stromu, o který se opírala. Bez jediného hlesnutí jsem se nadechl a vzduch v sobě zadržel, dokud jsem se k ní nedostal na dosah.

A pak jsem dal veškerou sílu do pravačky, ve které jsem svíral Zmijin nůž.

* * *

Ostří prošlo Vesniným krkem. Ne však příliš hluboko. Bohyně musela mít snad železný ohryzek. Trhl jsem zaraženým nožem a rozřízl jí krk. Pak jsem konečně mohl vydechnout a znovu normálně dýchat.

Rychlými přískoky jsem obešel strom a dostal se před Vesnu. Instinktivně si levou ruku přitiskla na krvácející hrdlo. To už jsem ale znovu útočil. Nechtěl jsem jí dát čas se vzpamatovat. Další útok jsem vedl zdánlivě na břicho. Stačila zareagovat a pravačkou se mi pokusila ránu vykrýt. Jenže já ve skutečnosti mířil mnohem níž. Udělal jsem krátký oblouk a bodl ji přesně mezi nohy a hned ostřím říznul směrem nahoru. Kalhoty se jí v rozkroku zalily krví.

„Ty?“ promluvila konečně překvapeně.

Znovu jsem na ni zaútočil. Kopl jsem ji do levého kolena a zároveň s tím znovu bodl nožem směrem ke krku. Zatímco normálnímu člověku bych to koleno prokopl, Vesna se ani nepohnula. Navíc mi pravačkou vykryla ránu nožem a měl jsem co dělat, abych ji včas stáhl zpátky a ona mě nechytla do páky.

Přešla do protiútoku. Útočila pěstmi s rychlostí a důrazem zkušeného boxera. Bránil jsem se nožem, takže se mi podařilo párkrát ji hluboce říznout do obou rukou, ale nevypadala, že to s ní něco dělá. Krvácení v rozkroku i na krku se zastavilo během pár sekund. Jenže tmavé skvrny v těch místech naznačovaly, že se mi předchozí zásahy nezdály.

„Jak to, že jsi přežil?“ řekla a přitom nepřestávala šermovat pěstmi před mým obličejem. Ustupoval jsem, protože jsem se bál jediného jejího dotyku. Nechtěl jsem se proměnit ve vysušenou mumii. Problém byl, že jsem ustupoval v lese a v neznámém terénu. Uvědomoval jsem si, že dřív nebo později zakopnu a je po mně.

„Měl jsem brčko. Díky tomu jsem mohl dýchat, ty krávo,“ odpověděl jsem a zkusil přitom další výpad nožem. Vesna elegantně uhnula, já promáchl, a ona mě přitom lehce praštila za ucho. Rána samotná nebyla moc silná, ale přesto se mi zatočila hlava. I ten sekundový dotyk stačil, aby mi ublížila. Cítil jsem, jak slábnu, jak se mi najednou začínají třást nohy a před očima se mi dělají mžitky. Bohyně si toho všimla a spokojeně se usmála.

„Nevím, jak jsi přežil, ale věř mi, že teď už nepřežiješ. Oslabím tě, vytáhnu z tebe veškerou tvou sílu a nechám jenom malou jiskřičku, abys přežil, dokud tě nepředhodím Chors. Ta tě pak vyslechne a naporcuje na svém obětním kameni.“

Byl to skvělý proslov. Dostatečně dlouhý na to, abych levačkou vytáhl zpoza opasku Five-seveN s plným zásobníkem. Když to Vesna spatřila, se zájmem pohlédla do hlavně pistole a žoviálně se usmála. Five-seveN jí ten úsměv oplatila. Dvacetkrát.

* * *

Dvacet výstřelů jeden za druhým jsem nasázel do jejího pravého oka. Ne pokaždé jsem se trefil, ale dobrá třetina kulek skončila ve Vesnině hlavě. První dvě kulky ji jen překvapily svou silou. Nejspíš si pamatovala výstřely z čezety nebo možná i nějakého makarova, ale proti Five-seveN to byly dětské stříkací pistole. Když jí došlo, že jí střílím do očí, bylo už pozdě reagovat. Jediné, co zvládla, bylo zakřičet hrůzou: „Hiváááááááá!“

Bylo mi to jedno. Výstřely byly mnohem hlasitější, a navíc jich bylo dvacet. Posily tu budou co nevidět. A když už jsme u toho nevidění…

Pravá polovina Vesnina obličeje se proměnila v krvavou kaši. Nejen oko se jí rozstříklo po okolí, ale i spousta věcí, které si zatím netknuty hověly za ním. Nejspíš jsem pár kulkami trefil i mozek. Bohyně zmateně mrkala levým okem a malátně se klátila dozadu. Vrátil jsem prázdnou pistoli zpátky za opasek a vyběhl proti Vesně. Navzdory jejím zraněním jsem byl opatrný. Předpokládal jsem, že její dotyk je pro mě stále smrtelný.

Tentokrát jsem neútočil na koleno, ale prostě jsem jí podkopl nohy. Bohyně se svalila na zem obličejem k zemi. To bylo pro mě ideální. Skočil jsem jí na záda, nohama přitlačil její ruce k jehličí na zemi a vrazil jí nůž do krku. Musel jsem tlačit oběma rukama, abych mohl porcovat. Nebylo to vůbec jednoduché. Vesna se zmítala, snažila se mě ze sebe setřást, ale já jsem věděl, že prostě nemám čas. Za chvíli sem někdo přiběhne a já chci tu běhnu neodvolatelně zabít.

Bohužel hlídky byly rychlejší. Zběsilé dusání prozradilo, že se blíží dvě víly, které jsem předtím viděl stát na stráži. Levačkou jsem dál řezal Vesninu hlavu a do pravačky vzal druhou Five-seveN. Obě držely v rukou luky, ale za běhu nebyly schopné střílet. Musel jsem je dostat dřív, než se rozhodnou zastavit. Jenže v poslední pistoli mi zbylo jenom pět ran.

„Prásk!“ první kulku slízla nejbližší víla v běhu někam do hrudníku. Rána ji srazila k zemi.

„Prásk!“ druhou kulku už jsem zamířil do druhé víly. Bohužel ji jenom lízla někde do pravého ramene. Zastavila se, vytáhla z toulce šíp a…

„Prásk!“ třetí kulka ji naštěstí trefila do krku. Zachroptěla, šíp jí vypadl z ruky a spadla na zem.

„Vžunk,“ proletěl mi těsně kolem hlavy šíp. První víla se vzpamatovala zatraceně rychle. V zákleku už do tětivy bleskurychle nasazovala další okřídlenou smrtící střelu.

„Prásk! Prásk!“ vyslal jsem za ní dvě kulky, a tím jsem se střílením definitivně skončil. Naštěstí jak si víla zaklekla, aby měla stabilizovanou polohu, poskytla mi krásně nehybný terč. A nehybný terč já nikdy neminu. Obě kulky jsem jí narval do hlavy. Nevím kam přesně, ale bylo to jedno. Spadla na zem a její tělo se třepalo v záchvatu bolesti.

Navzdory tomu, že pistole byla prázdná, jsem ji vrátil zpátky za opasek a volnou rukou znovu přitlačil na nůž. Už mi moc nechybělo. Čím víc jsem řezal, tím silněji vzduch voněl fialkami. Nejspíš tak Vesnino tělo oznamovalo svůj konec.

A pak se to stalo. Bylo to podobné, jako když umřela Morana. Fialková vůně explodovala všude okolo mě, až mi z očí vytryskly slzy a v nose mě zašimralo, až jsem musel několikrát za sebou kýchnout. Tma kolem dokola jako by najednou byla ještě víc tmavá a neprostupná. Ze země všude okolo vystoupil chlad. Chlad tak silný a řezavý, jako by šlo o zimu, která se hluboko v zemi skrývala snad tisíc let. Vesnina hlava odpadla od těla a možná to byla jen nějaká magie nebo snad sama příroda, které nenechaly nikoho na pochybách, že prastará bohyně je mrtvá.

* * *

Vstal jsem z Vesnina těla a se zakrváceným nožem v ruce se rozběhl k Markétě a druhé dívce. Pouštní růže na mě třeštila vyjeveně oči, jako by spatřila ducha. Aby ne, když mě vlastně celkem nedávno viděla zemřít. Nožem jsem hladce přeřezal pouta na jejích rukou a na nohou. Pak jsem odběhl ke druhé dívce a provedl to samé s jejími provazy.

„Jariló!“ rozlehlo se lesem. Pohlédl jsem směrem k obětišti a spatřil, jak se k nám od něj ženou desítky postav. Vedl je Jarilo. V ruce držel ten svůj zpropadený meč.

„Můžete utíkat?“ zeptal jsem se Markéty a neznámé dívky. Obě beze slova vstaly a zkusily udělat pár kroků. Moc jim to nešlo. Měly ztuhlé svaly z toho, jak byly dlouho svázané.

„Martine,“ vydechla Pouštní růže.

„Teď ne. Musíme pryč. Rychle, kurva, rychle,“ stiskl jsem jí ruku a plácnutím po zádech ukázal směr, kam utíkat. Tedy směr, kudy se dalo dostat k Liborovi, Nejsemňamce a hlavně Markétině dvanáctsettrojce.

Studentku jsem ani nijak směřovat nemusel. Ačkoliv měla oči rozšířené hrůzou a celá se klepala zimou a strachem, moc dobře věděla, že běží o život a má se hnát za námi.

Ovšem Jarilo a jeho parta byli zatraceně rychlí. Už po pár sekundách běhu mi bylo jasné, že nemáme šanci se k autu dostat včas. Bohové byli rychlejší než my. Přesto jsme to nesměli vzdát. Běžel jsem mírně před Markétou a studentkou, abych jim ukazoval, kam směřujeme. Kdybych byl sám, začal bych kličkovat, zkusil bych nepřítele zmást, zamotat mu hlavu a ztratit se mu, ale se dvěma psychicky a rozhodně i fyzicky vyčerpanými ženami to šlo dost těžko. Krátce jsem se ohlédl a musel zpomalit. Markéta se kupodivu držela. Její tělo sice bylo zatíženo nadváhou, ale její svaly měly nějakou paměť. A nejen to. Důležitá byla hlava. Kdysi dokázala běžet stejně rychle jako králík a to v ní zůstalo. Přesvědčení o vlastních schopnostech je někdy důležitější než schopnosti samotné. Jedno ani druhé ale studentka neměla. Těžce popadala dech, nahlas brečela a vůbec vydávala zvuky totálního zoufalství.

„Markéto.“

„Ano?“ odpověděla udýchaně nadporučice ve výslužbě.

„Po zhruba půl kilometru to stoč asi na tři hodiny a pak zkus najít polní cestu rozježděnou traktory. Je tam Libor s dvanáctsettrojkou.“

„Co chceš dělat?“ vyhrkla z posledních sil, co jí dech stačil.

„Ukličkovat je k smrti.“

„To nedáš,“ řekla zoufale.

„Neraď mi a pomoz tý holce,“ odsekl jsem a udělal lehký oblouček, abych se dostal až za studentku.

Bohové nám vážně byli v patách. Napočítal jsem jich sedm a další nohy jsem slyšel dupat za nimi. Vypadalo to, že jsem Chors naboural docela slušně rozjetou párty.

„Utíkej, ty krávo, utíkej!“ zařval jsem na studentku. Bylo to asi trochu necitlivé, ale už jsem měl vyzkoušeno, že na ženy ve vypjatých situacích platí drsné urážky. Zatvrdí se, naštvou a nemají chuť ani myšlenky na to, začít panikařit. Studentka skutečně zatnula zuby a rozběhla se směrem za Markétou, jejíž velký zadek pohopsával jako dubový list snášející se klidně k zemi a svou bílou barvou byl dokonalým majákem, za kterým mohla studentka hnát svou maličkost a neztratit se.

„Jariló! Zabil jsem Moranu, zabil jsem Vesnu, zabiju i tebe!“ vykřikl jsem jako otesánek chlubící se tím, koho všeho už sežral.

Ten boží zmetek mi skutečně skočil na špek. Musel být pěkně rozzuřený, protože vůbec neuvažoval. Kdyby šel po ženách, dostal by i mě, protože bych Markétu nikdy neopustil. Ale otázkou bylo, jestli mu to vůbec mohlo dojít. Možná to bral tak, že osvobození obětí byl jen způsob, jak vytvořit chaos pro svůj vlastní útěk. On by to tak určitě udělal.

Nejdřív Jarilo a pak i ostatní pronásledovatelé se pustili za mnou.

Začal hon na lišku.

* * *

Konečně jsem mohl naplno využít všechny finty pronásledovaného. I když pravda, sil jsem na to moc neměl. Ale jak říkám, je to v hlavě. V mé hlavě jsou vzpomínky na všechno, co jsem jako člen komanda duchů dokázal, a myšlenka na schopnosti, které jsem měl, a na kousky, co jsem kdysi prováděl, mi dodávala energii to všechno dokázat znovu a znovu.

Kličkoval jsem zdánlivě zmateně a náhodně. Přitom jsem vlastně pořád držel směr k dvanáctsettrojce. Jen slušným obloukem, aby měly Markéta se studentkou náskok.

Naštěstí les, nebo spíš lesopark, tu byl hustý, takže jsem každou chvíli mohl obkroužit kolem stromu. Bál jsem se vílích šípů. Ty mrchy uměly být přesné, když na to přišlo, ale byla tma a všude kolem překážky, které znesnadňovaly nejen míření, ale i to, aby vystřelený šíp dosáhl svého cíle, což jsem jako jediný cíl široko daleko dost oceňoval.

Po asi pěti minutách úporného běhu jsem slyšel, jak se pronásledovatelé přibližují. Riskoval jsem krátké ohlédnutí a spatřil Jarila s mečem v pravé ruce. Za chvíli už jsem slyšel i jeho dech za svými zády. A nejen to. Dokonce jsem zachytil, jak se vzduch půlí o jeho ostří. Možná jsem to neslyšel, jen jsem si to v hrůze představoval, ale výsledek vyšel nastejno. Ještě metr a dostane se na takovou vzdálenost, kdy mě bude moci seknout do zad.

Udělal jsem prudkou kličku.

„Zatra…,“ ozval se za mnou Jarilo, nejspíš už po mně sekl, ale já se mu náhle ztratil z dosahu.

Získal jsem tím jeho zaškobrtnutím pár metrů, ale dlouho mi to nevydrželo. Docházel mi dech. A síly. Cítil jsem křeč v nohou, pálení na plících a bolest v břiše. Moje tak těžce zkoušené tělo vypovídalo poslušnost.

A Jarilo funěl za mnou. On měl sil jistě dost a dost.

„Rozsekám tě, ty hajzle. Kousíček po kousíčku tě budu čtvrtit, udělám z tebe puzzle a večer u krbu tě budu zkoušet zase skládat zpátky,“ supěl Jarilo. Měl na mě vážně vztek. Už už jsem cítil, jak se přibližuje, jak se ocel jeho meče napřahuje ke smrtící ráně…

Z běhu jsem se stočil rovnou do kotoulu. Terén se tu svažoval mírně dolů, takže jsem získal ještě větší rychlost. Problém byl v tom, že český lesík není žádná irácká poušť. Všude je to samý kámen, keřík a větev. Na to všechno jsem při svém kotoulovém dobrodružství narazil a ono narazilo do mě.

Jarila jsem ale opět vyvedl ze soustředění a dostal se dál od něj. Průšvih byl, že se mi zamotala hlava a narazil jsem do stromu. Trvalo mi pár sekund, než jsem se z toho vzpamatoval. Vstal jsem, abych pokračoval v běhu.

„Už ani krok.“

Hlas patřil Jarilovi. Stál přede mnou. Musel jsem být mimo déle, než jsem sám vnímal. A navíc Jarilo byl zatraceně rychlej parchant. Šermoval mi mečem asi deset centimetrů před obličejem. Byl jsem mrtvý.

* * *

Napadlo mě, že smrt by vlastně nemusela být až tak špatná varianta. Dal bych si dvacet a pak se zase vrátil zpět, ale něco mi říkalo, že Jarilo nemá v úmyslu mě jen tak mírnyx týrnyx bodnout do srdce a nechat pohozeného v lese. Ty sliby s vyráběním puzzle vypadaly víc než opravdově. Myslím, že z toho už by mě nedostal ani Perunův amulet. A co hůř, řekl bych, že při rozsekávání by mi jej Jarilo zabavil. Ať tak nebo tak, blížící se smrt vypadala opravdově.

Špička meče se mi zapíchla do hrtanu. Cítil jsem, jak mi Jarilův meč rozsekl kus kůže. Zatáhl jsem hrtan co nejdál od ostří meče.

Jarilo mě oblažil vítězným úsměvem.

* * *

Předčasným.

Voják, který má alespoň jednoho spojence, nikdy nemá házet flintu do žita, protože takový voják má vždycky naději. Alespoň to nám do hlavy vtloukal kapitán Nachtigall, a můj spojenec byl sice kripl, ale věděl, co se sluší a patří navzdory tomu, že jsem mu řekl, ať zůstane v autě.

Výstřel se rozezněl lesem a poplašil ptáky, kteří vzlétli ze stromů. Ale to nebyl jediný jeho efekt. Kulka ze Saka za zakousla Jarilovi do hrudní-ho koše. Druhý výstřel už byl přesnější. Kulka 7,62 x 51 .308 Winchester mu proletěla bradou. Jarilo odletěl dobré dva metry a spadl na zem. Celý obličej měl od krve. Přitom mu upadl meč. Sehnul jsem se pro něj a přiskočil k ležící postavě. Bůh byl otřesený, ale už se zvedal. Co pro něj byly dvě kulky? Musel jsem rychle zaútočit, seknout jej do krku, připravit o hlavu. Času jsem měl málo. Slyšel jsem desítky kroků, jak nás dobíhají.

Rozmáchl jsem se mečem. Mířil jsem přesně, ale bůh mi do rány nastavil pravačku. Ostří zajelo hluboko do masa, ale Jarilo jako by nic necítil. Druhou rukou chmatal po ostří, jako by za něj chtěl meč chytit a vytrhnout mi ho z ruky.

Kousek od nás se objevila víla. Bleskurychle se zorientovala v situaci, kterou spatřila, pravačka jí vyletěla k toulci a nasadila šíp do tětivy. Naštěstí Libor byl rychlejší. Výstřel ze Saka jí pocuchal vnitřnosti. Holt holka nebyla tak nezničitelná jako bohové.

Jenže to byla poslední rána. V Saku byly jen tři náboje a další posily tu budou co nevidět!

Vytrhl jsem meč ze sevření Jarilových prstů a rozběhl se do temnoty lesa.

* * *

O pár sekund urputného běhu později jsem narazil na naprosto bizarní výjev. Libor seděl na zádech křehké dívky z cely číslo čtyři a svíral v ruce Markétinu odstřelovačku. Oba byli nazí, tak jak jsem je našel v Jastaricově doupěti. Navzdory vyčerpání jsem se rozesmál. Přitom to od něj bylo geniální. Nejsemňamka mu dodala nohy, takže se mohl pohybovat, a navíc díky tomu lépe viděl a měl lepší úhel při střelbě.

Jsi génius, Libore, ale to ti samozřejmě nikdy nepřiznám.

Byl to zkrátka pohled pro bohy. Vlastně jsem doufal, že bohové to neuvidí. Až se tu objeví, měli bychom být co nejdál odtud.

„Tak tohle dát na Youtube, jste hvězdou internetu,“ řekl jsem.

„Nejsem ňamka?“ podívala se na mě překvapeně dívka.

„Jasně že nejsi,“ ujistil jsem ji.

„Kde je Markéta?“

„Tys ji nenašel?“ podíval se na mě nechápavě Libor.

„Jasně že jo, měla tu už dávno být. Rychle do auta,“ popohnal jsem to bizarní dvouhlavé stvoření směrem k nedaleké dvanáctsettrojce.

Jako bych Pouštní růži přivolal, vyběhla za chvíli z křoví po naší levé straně. A dívka zamýšlená jako další oběť pro Chors za ní. Obě byly ošlehané a podrápané od křoví, větviček a trnů. Musely při cestě bloudit. Nebýt Liborových výstřelů, nejspíš by se pořád ještě motaly někde v lese a nikdy nás nenašly. Vypadaly strašně.

„Markéto!“ zařval jsem.

Obě ženy se k nám otočily a belhavě se vydaly k autu. Už ani nemohly běžet. Zoufale podpíraly jedna druhou a v očích měly totální vyčerpání, zoufalství a strach. Dost nešetrně jsem sundal Libora ze zad Nejsemňamky, položil ho dovnitř a popohnal k tomu i dívku z cely číslo čtyři.

„Jakmile se ty dvě dostanou dovnitř, zabouchni dveře. Pojedu nejspíš dost rychle!“ křičel jsem na Nejsemňamku a přitom si běžel sednout za volant. Jarilův meč jsem společně s dýkou od Zmiji hodil na sedadlo spolujezdce.

„Startuj, holka, startuj,“ modlil jsem se k dvanáctsettrojce a mé modlitby byly vyslyšeny, jen co jsem poprvé otočil klíčkem v zapalování. Ó, velká škodovko, kéž by všechna auta byla jako ty!

Ale aby dobrých zpráv nebylo příliš, vyběhly zpoza stromů asi padesát metrů od nás tři ženy s luky.

* * *

Sledoval jsem zároveň boční zpětné zrcátko i víly před sebou. Markéta se studentkou měly náskok, ale k autu nedoběhnou dřív než víly. Nezbylo mi než chytnout volant a couvat směrem k Markétě. Víly se rozběhly proti mně.

„Naskoč, Pouštní růže, naskoč!“ povzbuzoval jsem Markétu a měl co dělat, abych udržel nervozitu na uzdě a necouval tak rychle, že bych je obě přejel.

„Jsou tam?!“ zařval jsem, když jsem obě ztratil z odrazu v zrcátku.

„Mám je!“ zakřičel Libor a na potvrzení jeho slov někdo silně zabouchl zadní dveře dvanáctsettrojky.

Vydechl jsem úlevou a dupl na plyn. Zacouval jsem, co nejdál to šlo. Víly se pořád hnaly za mnou. Zastavil jsem, znásilnil řadicí páku, zahrabal koly na nepříliš pevném podloží z hlíny, bahna a štěrku a rozjel se proti nim. Dost je to překvapilo. Chvíli vypadaly jako ozářené srny a pak jedna nepochopitelně natáhla šíp do tětivy.

„Stopařky neberu,“ zamumlal jsem a nabral dvě z nich na kapotu. Jednu jsem srazil někam do příkopy u cesty, druhou jsem vzal čelním nárazem. Odhodilo ji to na cestu před nás. Přitom trochu zaskřípaly plechy a něco sympaticky pokřupalo. Byly to kosti našich pronásledovatelek. Té třetí se ale podařilo včas uhnout, a dokonce se chytla dveří na straně spolujezdce a zběsile jimi zalomcovala.

Zacouval jsem a doufal, že odpadne, ale držela se statečně. Její problém byl v tom, že boční dveře byly zamčené. Naštěstí.

„Co si o sobě myslíš, holka? Že jsi Indiana Jones?“ zaklel jsem, opět znásilnil řadicí páku a rozjel se dopředu. Tentokrát jsem natlačil auto až k okraji cesty, kde začínal les. Přitom auto nadskočilo. Nejspíš jsem přejel vílu, co zůstala ležet na cestě.

Vyhlídl jsem si takový vysoký osamělý smrk s mohutným kmenem. O ten jsem vílu setřel. Po bočním skle se rozprskla krev.

Teď už mi zbývalo jenom auto otočit. Couvat jsem nemohl donekonečna. Dopředu, dozadu, dopředu, dozadu… Úzká cesta mi nedovolovala moc zběsilé manévry. Zvlášť s tak dlouhým autem. Na čtvrtý pokus jsem dvanáctsettrojku konečně otočil. Vydechl jsem úlevou a spatřil v zadním zrcátku kavalerii. A v jejím čele Chors. Nevypadala moc v pohodě. Ukazovala na mě rukou a něco ječela. Kolem ní stálo tak dvacet mužů a žen v těch jejich přiteplených bílých róbách. Chvíli jsem zápasil s myšlenkou, že zase zařadím zpátečku a provedu jí to, co těm dvěma blbkám, které se teď válely na cestě, a té chuděře, co krvácela na stromě za mnou, ale došlo mi, že s Chors by mi tohle neprošlo. Dupl jsem na plyn.

* * *

Bylo to neuvěřitelné, ale pár mužů a několik žen se nás pokusilo doběhnout. Moc dlouho jim to nevydrželo. Jakmile mi zlepšující se cesta dovolila vytáhnout to přes čtyřicítku, zmizeli mi z dohledu. Přesto jsem ještě dobrou půlhodinu kontroloval zpětné zrcátko, jestli tam v té tmě za námi není nějaký pronásledovatel.

Nyja

Nejraději bych jel co nejdál odsud a zastavil nejdřív někde na Moravě, ale v autě nebylo tolik benzinu. Neměl jsem ani euro, takže jsem to stočil ku Praze. Svítalo, ale kampak s tímhle na Pražáky. Většina z nich měla ještě noc. Zastavil jsem před řadou prvorepublikových vilek. Parkovaly tam dva nové peugeoty a jeden opel. Ti budou mít určitě plnou nádrž.

Vyskočil jsem z auta a otevřel zadní dveře. To, co jsem spatřil, vypadalo jako scéna z hodně zvráceného porna. Namačkané vedle sebe ležely čtyři nahé špinavé postavy.

„Vypadáte, jako by právě skončil Woodstock a vám došlo LSD,“ usmál jsem se na ně.

„Debile,“ vyprskla Markéta.

„Idiote,“ dodal Libor.

„Nejsem ňamka,“ řekla dívka z cely číslo čtyři.

„Prosím?“ pípla studentka a zakryla si přede mnou jednou rukou prsa a druhou rozkrok. Byla to přirozená reakce, kterou pochopí každý, kdo byl někdy na nudapláži. Zatímco před nahými lidmi se člověk za vlastní nahotu nestydí, jakmile spatří někoho oblečeného, stud zaútočí plnou silou.

„Potřebuji hadičku, kanystr a šroubovák,“ obrátil jsem se na Markétu.

„Došel benzín?“ vytřeštila oči.

„Ještě ne, ale víš jak – zásoby je třeba doplňovat dřív, než dojdou.“

„Pustíte mě domů?“ ozvala se studentka. Vypadala pořád pěkně vyděšeně. Aby ne. Nejdřív ji unesli, svlékli a svázali a pak dvě její spolužačky, možná kamarádky, odtáhly někam, kde nejdřív strašně řvaly a pak už byly potichu. Navždy. No a místo vyfešákovaných policistů ji zachrání komando tvořené dvěma naháči a jedním týpkem v potrhaným ohozu a špinavým od zaschlé krve. A navíc ve dvanáctsettrojce. Každý v její situaci by předpokládal, že jsme spíš parta hodně zvrácených úchylů, co ji přivážou k topení a postupně jí udělají tak deset dětí, které po porodu naloží do česnekovýho láku a pak si je dají ke štědrovečerní večeři, než šlechetní zachránci.

„Žádný strach. O tom nepochybuj. Nejdřív nám ale seženu benzín,“ použil jsem na ni hlas hodného strýčka a upřímný úsměv dobrého muže, ale obávám se, že ve spojení se situací a svou vizáží jsem působil dojmem Josefa Fritzla, dobrého rakouského muže se svébytným koníčkem chovu žen ve sklepě, a celou věc tak jenom zhoršil.

Markéta mi za chvíli podala potřebné. I ona se na mě dívala trochu vyděšeně. Aby ne, bývalého milence, co přežije ubodání a utopení, člověk nepotkává každý den. A to ani netušila, že jsem zmiňovanou proceduru měl za sebou už podruhé.

„Pomůžeš mi?“ podíval jsem se na dívku z cely číslo čtyři.

„Vrahovi? S radostí,“ odpověděla a mně se stáhlo hrdlo. A nejen mě. Studentka s Markétou na mě vytřeštily oči. Jen na Libora to snad žádný vliv nemělo. Seděl, mhouřil oči a sledoval nahou studentku.

Nejsemňamka mě oblažila rošťáckým šklebem a vykročila z auta, jako by řekla nějaký povedený vtip. Budu muset zjistit, co je vlastně zač, protože tím, jak nesla na svém vyhublém tělíčku Libora, jasně dokázala, že člověk není ani náhodou. Na vílu také nevypadala. Ani na bohyni. I když – kdo ví. Ve světě těchhle stvoření nejspíš každý skrýval, kým ve skutečnosti je. Rožanice také předstírala, že je vílou, a přitom měla trochu odlišný původ. Chors celou dobu vlastnila jeden z pěti nejmocnějších artefaktů a hrála si na poslušnou Velesovu poddanou. A dopadlo to tak, že chlápek, kterému obětovali stovky lidí, nakonec klečel u jejích nohou. Zajímalo by mě, jak obrovskou moc teď Chors musí mít, když se před ní ještě nedávno nejmocnější z bohů klepe tak, že jí klečí u nohou.

* * *

Nebyl jsem mistrem v otevírání aut. Když se potřebuje do cizího auta dostat voják – prostřílí zámek. Když ho potřebuje zničit – hodí po něm granát. Nic jiného jsem prakticky neznal. Předpokládal jsem ale, že s pomocí šroubováku se mi podaří vypáčit kryty benzinových nádrží. Chvíli jsem se pokoušel dobývat do modrého peugeotu, když mě dívka dost nešetrně odstrčila a jedním zatlačením doslova vytrhla kryt nádrže. Šroubovák se přitom trochu ohnul, ale přežil.

„Ups,“ pravil jsem potěšeně a nemeškal připravit nebohého majitele o veškerý benzin.

Dívka mě chvíli pozorně sledovala, a když jsem přelil naplněný kanystr do dvanáctsettrojky, pohodila hlavou ke zbývajícím autům. „Ještě jedno?“ zeptala se.

„Určitě. Nejmíň do kanystru se benzín bude hodit, bejby,“ pokýval jsem rozverně hlavou.

„Nejsem bejby. Nejsem ňamka,“ zamračila se a vydala se k dalšímu peugeotu. Stačilo deset sekund, aby nám opět vydala benzin na pospas. Tentokrát jsem si z hadičky trochu benzinu cucnul. Plival jsem zběsile ze sebe všechno, co šlo.

„Nechutná?“ zeptala se dívka.

„Děláš si srandu, viď?“

Dívka předvedla pohled, který jsem u ní ještě neviděl: zastyděla se. Místo odpovědi ale jenom nakrčila čelo a pak do nozder nasála co nejvíc vzduchu.

„Moranina dcera. Někde tady.“

„Cože? Větrnice?“ Dost mě to překvapilo. „To nás sledovala až sem?“

Dívka jen zavrtěla hlavou. „Nesledovala. Ani to není možné. Větrnice Chors nesnášejí. Ony v tom lese nebyly. Někde tu prostě žije.“

Vyndal jsem hadičku z nádrže a pečlivě kanystr zašrouboval.

„Jak se jmenuješ?“

„Nejsem ňamka.“

„Blbost. Chápu, že ti v tý cele ruplo v kouli, ale když chceš, mluvíš naprosto normálně. Vytáhl jsem tě z cely smrti, tak bych si možná zasloužil znát tvý jméno.“

„Já tam neměla zemřít,“ zavrtěla hlavou.

„Bblbost, byla jsi ňamka, sežral by tě.“

„Já nejsem ňamka. Teda nejdřív ne. Já tam byla pro zábavu.“

Slovo zábava jako by zašeptala.

„Zábavu?“ Nakrčil jsem nechápavě obočí, ale pak mi to došlo, proč Libor mluvil o tom, že dívka křičí, přestože ji Jastarica nesežral.

„Ach, Bože.“

„Ach, bože? Který?“ podívala se na mě nechápavě.

Abych se nedostal do pasti teologické debaty, vrátil jsem se k původnímu tématu hovoru.

„Tak řekneš mi, jak se jmenuješ?“

„Nyja,“ odpověděla. Řekla to, trochu jako by se bála to jméno vyslovit, a trochu jako by si tím nebyla úplně jistá. Když to dořekla, ztuhla v křeči, jako by se mělo něco stát, jako by mi právě prozradila tajemství vesmíru a já měl buď padnout na kolena, nebo ji za to zabít.

„Hezké jméno.“

„Hezké jméno?“ zopakovala nevěřícně.

„Jo, pěkný. Taky ses mohla jmenovat Dobromila Vozihnojová, takže u mě dobrý. Já jsem Martin Fridrich.“

Nyja se nejistě usmála.

„Tak jo, Nyjo, jdeme do auta. Potřebujeme jim dát kanystr s benálem a vzít roha.“

„Nevyslovuj mé jméno. Neříkej ho. Nikomu.“

Tohle nebyla prosba, ale příkaz. Dívka měla ruce zatnuté v pěst a vypadalo to, že pokud nebudu souhlasit, nejspíš mi vzteky prokousne hrdlo.

„Jasný, bejby.“

„Nejsem bejby,“ odpověděla automaticky, ale pak dala hlavu na stranu jako surikata, když uslyší dupající stádo slonů, a řekla: „Říkej mi bejby.“

* * *

„Poslouchej, bejby,“ zastavil jsem Nyju kousek před autem. „Víš, že jsi volná? Můžeš se sebrat a vrátit se tam, odkud jsi přišla. Teda spíš byla unesena. Nejspíš,“ zamumlal jsem trošku zmateně, protože jsem vůbec netušil, co je dívka zač a odkud a jak se do Jastaricova doupěte vlastně dostala.

Nyja ke mně přišla blíž a zadívala se mi do očí ani ne z deseti centimetrů a pak udělala naprosto nepochopitelnou věc. I když zrovna u ní…

Olízla mi z ničeho nic bradu.

„Co to?“ zašeptal jsem překvapeně.

Chvíli tu chuť převalovala na jazyku, jako by snad byla Pavel Mauer křížený se sadomasootrokem, který přemýšlí, jestli podpatky jeho paní nemají jinou chuť než obvykle, a pak se jí doslova rozšířily oči.

„Chutnáš po smrti,“ řekla.

Nezmohl jsem se ani na obligátní „Co?“, protože hned dodala: „Zánik se blíží. Je to tak sexy,“ zavrněla vzrušením jako ruská milenka, která dostala diamantový prsten.

„Ehm,“ vykoktal jsem ze sebe nějaký zvuk.

„Zůstanu s tebou. Chci vidět všechnu tu smrt.“

* * *

Jako většina mých rozhodnutí, i tohle bylo naprosto nečekané, impulzivní, ale přitom vlastně zcela logické.

„Tady máte benzín nejmíň na cestu do Ostravy. I když kdo by jezdil do Ostravy?“ zamyslel jsem se.

„Co to plácáš, debile?“ uhodil na mě Libor. Podle Markétina výrazu to vypadalo, že jí ta slova vzal přímo z úst.

„Musíme se rozdělit. Vy jste všichni na pokraji zhroucení. Potřebujete zalézt do nory a vzpamatovat se. Předpokládám, že máš ještě nějakou noru, do které zalézt,“ obrátil jsem se na Libora.

„Mám k dispozici víc nor než jezevec středního věku,“ zakřenil se samolibě Libor.

„A ty nejsi na pokraji zhroucení?“ namítla Markéta. No jo, ženský a jejich ochranitelský sklony.

„To jsem, ale mám ještě nějakou práci a tady Ny… bejby cítila nedaleko nás větrnici. Dokud jste se mnou, tak nebudete mít klid. Pořád po mně někdo půjde. A nebudou to žádný béčka jako větrnice. Až se Chors trošku vzpamatuje z toho, že jsem jí rozehnal večírek jak policajti neohlášenou technoparty, nedá pokoj, dokud mi znovu nevrazí kudlu do břicha.“

„Můžeme ti pomoct,“ špitla Markéta.

„Teď musíte hlavně pomoct sami sobě.“

„Hrdina jako vždycky. Jdi s tím už konečně do prdele,“ zašklebila se Markéta

„Hele, brouku, já se vás nechci zbavit proto, že mi to dělá radost. Naopak. Po tom všem vás zase opustit je mi stejně příjemný jako mít rakovinu. Nebo hůř, ocitnout se v narvaným vlaku ve stejným kupé s rodinou Němců. Jenže v tuhle chvíli mi nejste ani tak ku pomoci jako na obtíž.“

Tak a bylo to venku. Markéta naštvaně nakrčila horní ret, ale Libor jen souhlasně pokýval hlavou. A tím bylo vymalováno. Libor byl logickej parchant. Když se mnou souhlasí on, ví Pouštní růže moc dobře, že prohrála. Poznal jsem to podle toho, že už nepromluvila. Jen uraženě civěla do podlahy.

„Musíte se postarat taky o tu holku. Vyložte ji před nejbližší policejní stanicí.“

„Děkuji,“ rozzářila se studentka, která si stále úpěnlivě tiskla ruce na prsa a klín.

„Ale nejdřív jí vysvětlete, co má vypovídat a co ne,“ dodal jsem a záře ze studentčiny tváře okamžitě zmizela.

„Jak nás najdeš?“ zeptal se Libor. Věcný jako vždycky.

„Ať budeš kdekoliv, najdu tě, věř mi,“ řekl jsem a podal Liborovi prázdné pistole.

* * *

Tak a bylo to. Když Pouštní růže naštvaně nasedala za volant dvanáctsettrojky, zkoušela ještě chvíli protestovat, navrhovat a přemlouvat, ale použil jsem osvědčenou mužskou taktiku, jak vyhrát debatu se ženou: ignoranci. Teatrálně zabouchla dveře u řidiče, nastartovala a dvanáctsettrojka mi zmizela za obzorem dřív, než bys řekl krokodýl.

Bylo mi smutno z toho, že opět ztrácím své staré přátele, ale měl jsem dobrý pocit, že jsou v bezpečí. Dobrý pocit se ale záhy změnil v záchvat paniky.

„Hele, ty lidi na mě dost divně civí,“ řekla Nyja. „A nejen na mě. Nejspíš se jim nelíbí ten meč a dýka, co máš v ruce,“ dodala.

„A doprdelepráce,“ zaklel jsem.

Vůbec mi nedošlo, že úkryt auta opouštím v době, kdy se celá Praha probouzí a míří do práce. A já stojím na ulici vedle dvou poškozených a vysátých automobilů s nahatou špinavou holkou a v pravačce svírám Jarilův meč, zatímco v levačce držím dýku, kterou mi dala jeho sestra Zmija.

„Tak jo, hlavně zachovat klid,“ řekl jsem.

„Ale já jsem klidná,“ podívala se na mě nechápavě Nyja.

„Jasně, chápu, ale to bylo na mě. Takže jdeme po chodníku, sebevědomě, neohlížíme se po nikom, děláme, že je to nějaká umělecká performace,“ zavelel jsem a snažil se nedívat do tváří lidem, kteří navzdory vesměs nápadnému spěchu na nedalekou zastávku tramvaje koukali na naši pozoruhodnou dvojici. Nejvíc samozřejmě civěli na Nyju, protože já měl sice cool meč a dýku, ale ona měla kozy a frndu, které kryla akorát tenká vrstva špíny a zaschlé Jastaricovy krve, která naštěstí také vypadala jako špína.

A tak jsme vyrazili. Rázovali jsem si to kolem vilek prostě co nejdál od místa činu, tedy aut, jež jsme připravili o benzin.

Po chvíli jsem se konečně zorientoval. Nacházeli jsme se kousek od Evropské ulice. Pokračovat po cestě uvědoměle dál, skončili bychom na Vítězném náměstí neboli kulaťáku, kde stále ještě stojí hlavní budova generálního štábu. Možná bych tam po dlouhém pátrání objevil nějakou spřízněnou duši, ale asi by mě i s Nyjou nejdřív zastavila ochranka.

Potřebovali jsme se co nejdřív dostat k nějakému oblečení. Doufal jsem, že narazíme na kontejner charity, do kterého lidi odhazují staré věci. Vloupat se do obchodu s oblečením nepřipadalo v úvahu, protože ve většině z nich už bude někdo, kdo se připravuje na otevření. Napadaly mě nejrůznější kousky, ale jeden riskantnější než druhý. A to jsem si nemohl dovolit. V mém současném stavu by mě čtyři příčetní policajti dostali na kolena a do cely. Z ní už bych vzhledem ke svým hojným zločinům nejspíš nikdy nevyšel. Modlil jsem se, abych hlavně na žádného policajta nenarazil. Ale modlil jsem se nejspíš málo. Nebo blbě. Vzhledem k následující události nejspíš obojí.

* * *

První policejní vůz projel okolo nás, jako by se nechumelilo. Zkusil jsem se schovat za jeden ze vzrostlých kaštanů, které lemovaly cestu okolo činžovních domů z padesátých let. Čím blíže k centru jsme byli, tím přibývalo kaštanů na úkor vilek. Vůz s hrdým nápisem „Pomáhat a chránit“ jenom projel ulicí a zmizel z dohledu. Popohnal jsem Nyju, která se občas na některé z obzvlášť zaujatě civících kolemjdoucích vesele křenila a dvěma asi třináctiletým školákům dokonce ukázala, co se jí skrývá mezi stehny. Začínal jsem panikařit. Brzy jsem zjistil, že oprávněně. Policejní vůz se totiž vrátil. A nebyl jediný. Jedna policejní škodovka dost razantně zajela na chodník před nás a velmi energicky z ní vystoupili tři policisté. Šlo o mladé kluky, rozhodně mladší, než jsem byl já sám. Neměli klasické letní uniformy. Vypadali jako hoši od zásahovky. Měli dokonce neprůstřelné vesty. Druhé auto zastavilo mnohem pomaleji. Z něj naopak velmi pomalu vystoupila blonďatá policistka Nyjiny postavy, ale věku tak okolo čtyřiceti let, a asi padesátiletý chlapík, který byl majitelem buclatých tváří, červeného nosu, výrazu štvance a pleše velikosti Mexika, na jejímž okraji se statečně držely malé ostrůvky černých vlasů ve tvaru Haiti.

Zatímco nás hoši v neprůstřelných vestách se sveřepými výrazy obstoupili a pravačky drželi na pistolích za pasem, chlápek s blondýnou došli asi dva metry za nimi a trochu nevěřícně na nás zírali s rukama v kapsách. Evidentně představovali hlídku, která jela prve okolo nás, nejspíš na udání nějakého spořádaného občana, a když uviděli meč v mé ruce, zavolali si pro jistotu drsňáky na pomoc.

„Mohl byste dát pomalu na zem ten meč?“ promluvil konečně nejstarší z policistů. Řekl to stejným tónem, jako když chlápek po třiceti letech manželství žádá manželku, aby mu uvařila čaj.

Musel jsem použít veškeré své sebeovládání, abych si úlevou neoddychl. Ostří hoši ve vestách mě znervózňovali, ale to, že po mně rovnou nezačali střílet, znamenalo, že si mě zatím ještě nedali dohromady s chlapíkem jménem Martin Fridrich, který tak nehezky postřelil jejich kolegu a je hledaný pro několik vražd ukrajinských mafiánů a českých vojenských vysloužilců.

„Sem ho našel. Je můj,“ odvětil jsem s maximálně možným dementním výrazem, kterého jsem byl schopen.

„To vám věřím, ale to víte, je to ostrá zbraň. S tím po ulici chodit nesmíte, na to jsou předpisy,“ domlouval mi dobrácky policista. Podrbal jsem se rukou s mečem na hlavě, což u dvou hochů z komanda vyvolalo prudkou reakci, při níž málem vytáhli pistole z pouzder. Hrál jsem o čas. Přemýšlel jsem totiž dost intenzivně, co udělám. Na policejní služebnu jsem se rozhodně nechtěl nechat odvézt, protože moje otisky už budou určitě v jejich databázi. Do pár hodin zjistí, kdo jsem, a je po mně. Jenže dostat ty tři maníky nebude vůbec lehké. Navíc padesátník i jeho parťačka vypadali, že jsou zkušení profíci, kteří se sice nechovají jako kovbojové, ale když na to přijde, ty čezety za pasem také nemají na ozdobu.

Podíval jsem se na Nyju. Naše oči se na chvíli střetly. Lehce, skoro neznatelně, kývala hlavou, jako by mi naznačovala, že mám policistu poslechnout.

A tak jsem to udělal. Položil jsem meč opatrně na chodník, a když mě policista opět dobráckým hlasem upozornil na nůž za pasem, vytáhl jsem i ten a uložil ho vedle meče.

„Předpokládám, že mi asi nevysvětlíte, co děláte na ulici v tomhle neoděvu a proč se tu ta slečna promenáduje nahá,“ pokračoval, když jsem byl odzbrojen.

„Znásilnil mě,“ řekla Nyja a rozplakala se.

* * *

A pak se všechno semlelo zatraceně rychle. Hoši v neprůstřelných vestách místo pistolí vytáhli tonfy a skočili po mé maličkosti. První dva údery jsem vykryl, a dokonce jednoho policajta i praštil do břicha chráněného vestou, což jej ani tak nebolelo, jako spíš vytočilo, ale pak už jsem ležel na zemi a dostával co proto, zatímco Nyja se rozplakala a rozběhla k chlápkovi s pleší.

Naštěstí ani policisté trestající zvráceného chlípníka nejsou úplní pitomci, takže mlácení bylo sice dost intenzivní, ale velmi krátké natolik, aby jej nestihl natočit žádný kolemjdoucí čumil na mobil a následně pověsit na Youtube, případně pokud ano, tak aby to s přivřenýma očima vypadalo jako rychlá a účinná pacifikace bránícího se pachatele. Ležel jsem na zemi, krvácel z rozbitého rtu a ruce jsem měl spoutané želízky za zády. Zkušené prsty jednoho z policistů mi prošmátraly můj chatrný oděv, jestli u sebe nemám ukrytou ještě nějakou zbraň. Pak mě bouchači postavili na nohy a dotáhli na zadní sedadlo služebního auta. Přitom jsem si všiml, jak plačící Nyja dostala od blondýny její letní bundu k přikrytí své nahoty a také skončila na zadní sedačce policejního automobilu. Na rozdíl ode mě přitom neměla tonfu v břiše.

Za chvíli se naše dvoučlenná kolona rozjela směrem k nejbližší policejní služebně.

* * *

Pořádný nářez jsem dostal až tam. Odvedli mě do malé cely a na pomoc si přinesli telefonní seznamy. Hoši neměli ani jeden přes třicet, ale jak mlátit člověka, aby po tom nezůstaly žádné stopy, to jim šlo docela dobře. Podle tloušťky a opotřebovanosti vypadal ten telefonní seznam na produkt devadesátých let, který si tu nejspíš pro podobné případy střežili jako oko v hlavě. Zvlášť jeden z bijců s ním uměl zacházet skutečně brilantně. Úplné seznam-fu. Takže jsem nakonec skončil na podlaze ve vlastních zvratcích. Moc jich ze mě nevylezlo. Jediné jídlo za poslední dva týdny byly totiž sušenky od Zmiji. Při dávení šťáv jsem se snažil vyslovit větu „Chci svého advokáta“, ale kvůli zvratkům jsem jenom tak bublal.

Jeden z policistů si ještě s rozběhem kopl do mého břicha a pak za mnou zabouchli a zamknuli dveře malé cely. Z posledních sil jsem se zvedl a posadil. Urval jsem si proužek špinavé látky z bývalých kalhot a utřel si tvář od zvratků. Pak jsem se doplazil k úzké palandě, na které ležela hrubá tmavošedá deka. Lehl jsem si na ni a okamžitě usnul. Měl jsem za sebou vážně perný den. Co den, nejspíš dva dny. Možná i tři. Nepočítal jsem to. Od svého prvního zmrtvýchvstání jsem nespal, zato jsem vyváděl spoustu bláznivých kousků.

* * *

Otevřel jsem oči. Světlo, pronikající skrz malé zamřížované okénko, bylo dost intenzivní, takže bych tipoval, že budou dvě, možná tři hodiny po poledni. To znamenalo, že jsem spal dobré čtyři nebo šest hodin. Posadil jsem se na posteli. Zakručelo mi v břiše. A nejen to. Celé tělo jsem měl bolavé – ze spánku na tvrdé palandě, z policejního bití, ze souboje s Jastaricou, ze souboje s Vesnou, z útěku před Jarilem… Zatraceně, měl jsem za sebou vážně perný den. Toho spánku bych nejspíš potřeboval ještě tak dva týdny.

Z myšlenek na pokračování slastného nevědomí mě probralo vzdálené bouchání. Přicházelo spolu s nějakými výkřiky z druhé strany chodby. Ohlédl jsem se ke dveřím a musel si protřít oči, abych uvěřil tomu, co vidím. Železné dveře mé cely byly zpola otevřené. Přitom když mě policejní bijci opouštěli, jsem jasně slyšel, jak zabouchli a následně zamknuli dveře na dva západy. Vstal jsem z palandy a šťouchl do dveří. S lehkým, skoro neslyšným zaskřípěním se otevřely. Zůstal jsem stát ve dveřích těsně před prahem. Napadlo mě, že je to možná jenom taková policejní legrácka – nechat otevřené dveře, a když zadržený podezřelý překročí práh, znovu ho seřezat za pokus o útěk. Poslouchal jsem, jestli za dveřmi někdo nedýchá nebo nervózně nepřešlapuje, ale jediným zvukem bylo ono intenzivní bušení do dveří na konci chodby.

A pak se k němu přidalo drčení telefonu. Nikdo to nebral. Za půl minuty přestalo a někde o kousek dál se rozeřval mobil hudbou z Rockyho. Jak jinak? Určitě patřil některému z hochů, kteří mi rozkopali břicho. I on přestal asi po minutě zvonit, aniž bych někoho slyšel do něj mluvit. Tohle už bylo divné. Přece se na mě nedomluvila celá policejní stanice?

* * *

Překročil jsem práh, udělal dva kroky na chodbu a nervózně se otáčel, abych zjistil, odkud na mě trojka s tonfami v rukou vyskočí. Nikde nikdo. Jen to bouchání neustávalo. Nejspíš šlo o nějakého dost nervózního zadrženého. Problém trošku byl, že stejně jako telefony, ho osazenstvo policejní služebny ignorovalo. Bylo to hodně zvláštní. Když mě sem přivlekli, odhadoval jsem počet policistů ve službě na dobrou desítku, možná víc. Ale třeba měli nějaký výjezd, demonstraci nebo poradu. Jenže to nevysvětlovalo, proč byly dveře mé cely otevřené.

„Buch, buch, buch!“ pokračovalo mlácení do dveří s neztenčenou intenzitou. Prošel jsem opatrným krokem až k cele, ve které bylo tak živo. Ani jsem netušil, jak moc živo tam ve skutečnosti je. Odkryl jsem co nejtišeji záklopku chránící kukátko ve dveřích. Přiložil jsem k němu oko…

„No to ať mě poblije Iveta Bartošová, to snad není možný!“ zaklel jsem a dobrých dvacet sekund s pusou dokořán zíral do cely. Mačkalo se v ní osm policistů. Pět z nich jsem poznal. Byla tam blondýna i její postarší parťák a také tři ranaři. Všichni až na blondýnu leželi na zemi. Spali. Nejspíš něčím omámení nebo prostě omráčení. Všiml jsem si, že někteří z nich měli na krku šmouhu zaschlé krve. Mrtví ale nebyli. Viděl jsem, jak se klidně nadechují a zase vydechují.

Při smyslech byla jen blondýna. Seděla na zemi a vytrvale bušila svou tonfou do dveří.

Za opětovného zvonění pevné linky jsem vyrazil chodbou směrem k odbočce, která vedla ke schodišti. S každým krokem jsem rázoval rychleji, až se má chůze změnila v podstatě v běh. Zastavil jsem se u zamřížovaných dveří. Zalomcoval jsem s nimi, ale bez soulože s vílou jsem neměl šanci s tím cokoliv udělat. Polil mě pot, což bylo dost s podivem, protože si ani nepamatuji, kdy jsem naposledy něco vypil. Musel jsem být k smrti dehydratovaný, ale přirozená tělesná reakce už si najde cesty, jak se dostat k nějaké té vodě v těle. Napadl mě nejhorší možný scénář. Nějaký Chorsin pohůnek mě tu zamkl i s kupou policajtů a přijde si pro mě samotná měsíční bohyně, toho času největší drsňačka ze všech bohů, protože má v držení tři artefakty moci. Tohle nebude mít hezký konec.

„Klíče, kurva, klíče,“ zamumlal jsem a vrátil se zpátky k cele. Hned za ní byly tři kanceláře. Vtrhl jsem do první a tam ke svému překvapení narazil na Nyju.

* * *

Nyja byla stále nahá. Seděla na otočné kancelářské židli, nohy měla položené na protějším psacím stole zavaleném hromadou tlustých spisů a kouřila cigaretu. Nohy přitom měla položené dost od sebe, takže kromě jejího drzého úsměvu se na mě dost ze široka šklebila i její mušlička.

„Jak ses vyspal?“ zeptala se lehkým konverzačním tónem.

Na odpověď jsem se nezmohl. Nejen, že jsem fascinovaně zíral mezi její nohy, ale celá ta situace mi přišla naprosto absurdní.

„Cigaretku?“ pohodila hlavou směrem k otevřené krabičce marlborek. Popelník jsem nikde neviděl. Nejspíš se už na policejních služebnách normálně kouřit nemohlo. Nyja spálené zbytky z cigarety jednoduše ledabyle odklepávala na podlahu. Popošel jsem ke stolu, vytáhl si cigaretu, a protože jsem nikde neviděl ani zapalovač nebo zápalky, natáhl jsem se k Nyje a připálil si od ní. Konečně jsem tak odtrhl pohled od její rozcapené vagíny a pořádně si prohlédl i celé její tělo. Vypadala jinak. Jako by tak pět až deset kilo přibrala. Rozhodně se jí zvětšila prsa, bříško, boky a i tvář už nevypadala tak strašně vychrtle jako předtím v cele.

„Co jsi zač?“ zeptal jsem se. Tahle otázka mi přišla v tuhle chvíli mnohem příhodnější než požadavek na vysvětlení, co se tady u všech vagín světa vlastně stalo.

„Nejsem ňamka?“ nadhodila. Bylo v tom sice trochu z oné někdejší vyplašenosti a zmatenosti, ale bylo jasné, že si se mnou trošku hraje.

„Nehraj si se mnou. Zachránil jsem ti život,“ řekl jsem možná důrazněji, než jsem zamýšlel. Ve vedlejší kanceláři se rozezněl telefon a krátce nato i mobil. Ten měl klasické vyzvánění, takže šlo o jiný mobil než prve. Nyja evidentně osádku služebny obrala o všechny komunikační prostředky předtím, než je zavřela do cely.

„Jsem Nyja,“ odvětila rozhodně.

„To vím, ale chci vědět, co jsi zač. V cele je zamčených osm fízlů. Tohle bych já nedokázal ani v nejlepší formě.“

„Jsem Nyja,“ řekla znovu, ale tentokrát úplně jiným tónem. Byla v něm směs hrdosti, ale i strachu. A zároveň s tím i jasný vzkaz, že tahle debata je u konce. Jenže já ji rozhodně ukončovat nechtěl, i když z toho neustálého zvonění telefonů doprovázeného srdnatým boucháním policejní blondýny jsem byl trošku nervózní.

„Jak jsi je dostala? A proč máš sakra najednou tak o deset kilo víc?“ tuhle otázku už jsem skoro vykřikl.

„Jsem Nyja,“ odpověděla znovu, jako by tím mělo být jasně řečeno vše. Hodila cigáro na podlahu a mrštně vyskočila ze židle. Trošku své tělo napružila a bojovně na mě vystrčila svou bradu, jako bychom se snad měli začít prát.

„Dobře, bejby, chápu, každý má svý tajemství,“ mávnul jsem rukou s cigaretou a pak si ji přitáhl ke rtům a mocně potáhl, až se mi zatočila hlava. Tohle sváteční kouření mi nedělalo dobře. Měl bych nejspíš buď kouřit pořád, nebo vůbec. Zatraceně moc jsem chtěl zjistit, co je ta ženská, kterou Chors předhodila svému ještěrčímu synkovi jako sexuální hračku a následně jídlo, doopravdy zač, ale teď na to nebyl čas a vypadalo to, že Nyja si své tajemství chrání zatraceně pečlivě.

„Dokážeš otevřít ty zamřížované dveře na chodbě? Myslím, že není moc moudrý zůstávat na policejní služebně,“ rezignoval jsem a změnil téma hovoru ke konkrétnímu problému. Nyja to ocenila úlevným vydechnutím a potutelným úsměvem.

„S klíčem určitě bez problémů.“

„A máš klíče?“

„Myslíš tyhle?“ pohodila bradou ke knihovně plné sbírek zákonů a nějakých trofejí ze střeleckých soutěží. U poháru „Za tělesnou zdatnost“, který jeho majitel obdržel v roce 1988 ještě jako člen Sboru národní bezpečnosti, ležel skutečně svazek klíčů. Popadl jsem ho a v tu chvíli mi došlo, že vypadnout odsud jenom tak by bylo pěkně pitomé promrhání šance, která se nám díky Nyjiným schopnostem naskytla.

„Hele, bejby, já jdu hledat zbraně a ty sežeň nějaké tašky, oblečení pro nás dva a peníze. Prostě pootvírej každý šuplík a o čem usoudíš, že se nám může hodit, tak to zprivatizuj.“

„Budeme krást? Ráda kradu,“ uculila se Nyja.

„Já ne, ale doba si to žádá,“ pohodil jsem alibisticky rameny.

„Kdo je Doba?“ zamračila se.

Zastavil jsem se a zkoumavě si ji prohlédl. Vážně u ní nejsem schopný rozlišit, kdy si dělá legraci a kdy je naprosto vážná a je prostě jenom mimo.

„Doba. To je taková ženská, co bývá zpravidla zlá nebo nepříznivá, víš,“ odvětil jsem, protože jsem usoudil, že si ze mě dělá srandu. Výjimečně jsem se trefil. Nyja mě oblažila lišáckým úsměvem a hned na to mi poskytla pohled na svou zadnici, protože se otočila a začala se prohrabávat v šuplících.

Vzal jsem si svazek klíčů a vyrazil prozkoumat zbytek patra. Na chodbě mě zastihlo další zběsilé zvonění telefonů a také bouchání na dveře uzamčené cely. Bylo už dvojité, takže buď blondýna nabrala někde novou energii a bušila dvěma tonfami, nebo se někdo probral a přidal se k ní. Myšlenky odběhnuté k policistům v cele mi v hlavě rozjely celý myšlenkový vlak úvah na téma Nyjiných schopností. Musela v tom být nějaká sofistikovaná magie, která byla výsledkem rovnice obsahující dívčino přibrání, omráčení osmi policistů a zaschlou krev na krcích několika z nich. První bláznivé vysvětlení, které mě napadlo, jsem okamžitě zavrhl díky tomu, že svítilo slunce. Od okamžiku, kdy jsem se zapletl s Chors a její partou, jsem byl připravený na jakékoliv bláznivé situace i možnosti, ale tahle, ta byla prostě příliš.

Naštěstí jsem včas našel přesně to, co jsem hledal. Klíč, který odemykal dveře, před nimiž jsem stál, měl na plastikovém štítku mnohoslibný nápis „Výzbroják“. Odemknul jsem pancéřové dveře a rozsvítil světlo, které mi nabídlo pohled na muniční sklad zdejší služebny. Málem jsem z toho dostal erekci.

Ne snad, že by česká policie vlastnila ty nejlepší zbraně široko daleko, lepší výzbroj než ona měla i ochranka polské továrny na zpracování sardinek, ale pořád to byly bouchačky. A české. Takže spolehlivé. „Cézet pětasedmdesát, ráže devět milimetrů se zásobníkem na šestnáct nábojů… samopal vzor šedesát jedna se zásobníkem na dvacet nábojů…,“ odříkával jsem s nábožnou úctou a skutečně v rozkroku ucítil jisté napětí. Pokud to není kapavka, tak jsem vážně magor ulítlý na zbraně. Zkontroloval jsem příslušnou součást své maličkosti. Byla stejně maličká jako před tím, než jsem sklad otevřel, takže naštěstí až takový magor nejsem.

Vzal jsem čtyři pistole, čtyři náhradní zásobníky a dva balíčky nábojů po padesáti kusech. Narval jsem to do brašny přes rameno, která na sobě měla červený kříž. Teď ale byla lékárnička prázdná, takže jsem ji ani nemusel vyprazdňovat, abych ji přeměnil na smrtničku. Pověsil jsem si ji přes rameno a po chvíli juchání „Ty krávo, to je dárek z nebes“ ji doplnil pěti kousky RGSL 85 a deseti papírovými RDG-2. To první byly slzotvorné granáty, ideální na rozhánění demonstrací, a to druhé dýmovnice. Vzal jsem i dva škorpiony, tedy ony zmiňované samopaly vz. 61, dva náhradní zásobníky a tři krabičky, každá s padesáti náboji. Nakonec jsem hmátl i po dvou plynových maskách. Samopaly, masky ani zásobníky a náhradní střelivo se mi už do brašny nevešly, takže jsem je pobral do náruče a vrátil se zpátky do kanceláře, kde jsme s Nyjou měli tak informačně chudý rozhovor. Bejby už tam na mě čekala. A ve svém loupení byla stejně úspěšná jako já. Na stole ležela jedna velká cestovní brašna, tři peněženky, jedny klíče od auta s dálkovým ovladačem centrálního zamykání a dvě neprůstřelné vesty. Navíc na stole ležely meč i dýka, které mi páni policisté při zatýkání tak necitlivě zabavili. Do brašny se vše pohodlně vešlo, včetně zbraní z mé náruče a plynových masek, ale pořád jsme neměli to nejdůležitější.

„Potřebujeme oblečení,“ řekl jsem naléhavě.

„Tobě je zima?“ podívala se na mě se zaujetím.

„O to nejde. Ani že by mi snad vadilo koukat ti furt na frndu, ale už nás to jednou dostalo do průseru. Někde tu musejí mít civilní hadry.“

Nyja pokrčila rameny a ukázala ven z místnosti směrem k dalším kancelářím, ve kterých jsem ještě nebyl. „Je tam šatna. Tam je všechno.“

„Jsi nejlepší, bejby,“ rozzářil jsem se a rozběhl se, kam ukázala. Těch skříněk tu bylo pětadvacet. Polovina byla prázdná, druhá půlka zamčená. Už jsem se chtěl vrátit pro pistoli, abych se dovnitř dostal, když Nyja praštila pěstí do nejbližší skříňky a udělala v ní prohlubeň dobrých deset centimetrů. Díky tomu se na okraji dveří vytvořila mezera, do které vložila ruku, a dveře tak jednoduše vytrhla. Bylo to neuvěřitelné.

„No to mě poser,“ vydechl jsem ohromeně.

„Zrovna se mi nechce,“ pokrčila omluvně rameny.

„Na to zapomeň,“ mávnul jsem rukou, když mi došlo, že mé vyjádření obdivu považovala za žádost. „Raději to otevři všechno a vyber si, co ti bude sedět.“

* * *

Naštěstí ani jeden z nás netrpí problémem s nekonfekční postavou. V podstatě na co jsme sáhli, to nám padlo. Narval jsem se do lehce ošoupaných tmavomodrých džínů, obul si hnědé ponožky a černé polobotky a přes hlavu si přetáhl světle šedé triko s nápisem Sepultura. Vzal jsem si v podstatě to nejhorší ze zdejší nabídky. Ty lepší kousky včetně náhradních policejních bot jsem narval do tašky, která teď díky nové Nyjině garderobě byla narvaná k prasknutí. Důvod výběru toho nejhoršího z nabídky byl stejně jednoduchý jako televizní moderátor: byl jsem špinavý a smradlavý jako pouliční pes. Zbytky mého původního oblečení, které jsem nechal na zemi, by o důvodech mohly vyprávět. Nyja na tom byla naprosto stejně. Naštěstí pro nás, jsme oba byli stejně zasvinění, takže jeden toho druhého necítil. Nevím, jestli ona nad tím přemýšlela stejně, ale ve vytahané zelené mikině patřící některému z bijců zavřených v cele předběžného zadržení, hnědých manšestrových kalhotách, které na ní doslova vlály, a bílých teniskách, které patřily blondýně, takže alespoň ty jí docela sedly, vypadala jako vysloužilá feťačka z Hlavního nádraží. Stačilo, aby řekla: „Nemáš bůra?“ a byla jasná.

* * *

Během našeho oblékání jsem byl stále nervóznější. Aby ne, telefony v kancelářích, ať už pevné linky nebo mobily, drnčely mnohem častěji a často i naráz. Někdo už tyhle policajty dost úpěnlivě shání a řekl bych, že je jenom otázkou času, kdy někdo přijde osobně zjistit, proč se na zdejší služebně nevykonává žádná práce a nikdo se nehlásí.

S taškou v levé ruce jsem se vrátil do kanceláře, kde jsem nechal lékařskou brašnu s pistolemi a klíče od auta. Svazek policejních klíčů si vzala Nyja, která jinak měla prázdné ruce. A pak jsme vyrazili chodbou k zamřížovaným dveřím.

* * *

Bylo u nich už docela narváno. Mačkali se tam čtyři chlápci v uniformách a vypadali dost nakrknutě.

* * *

Jen co nás spatřili, okamžitě sáhli po zbraních. Nebyli zrovna rychlí, takže jsem udělal otočku a rozběhl se zpátky do chodby. Ne tak Nyja. Nejdřív zůstala leknutím stát a pak se na policajty jenom překvapeně podívala a řekla: „On mě znásilnil.“

A propukla v pláč.

* * *

Poprvé jí to sice vyšlo, ale teď jsem předpokládal, že budou hoši spíš ostražitější. Zatímco Nyja policajtům odemykala zamřížované dveře, já zapadl do své původní cely. Velkou tašku s naším kompletním lupem jsem položil na zem a začal hledat způsob rychlého řešení nejnovějšího problému. Nasadil jsem si plynovou masku a vytáhl RGSL 85. Pravačkou jsem slzný granát pevně stiskl a levou z palníku vytáhl pojistku. Plynulým pohybem jsem vykoukl zpátky do chodby a hodil granát před skrumáž těl tvořenou policisty a Nyjou. Přitom jsem si všiml, jak tři hoši běží směrem ke mně s pistolemi v rukou a jeden se pere s Nyjou. Nejspíš jí zkoušel nasadit pouta, ale dívka se mu dost efektivně bránila. Co jsem během hodu granátu spatřil, měla koleno v jeho rozkroku a pěstí mu mířila na bradu.

„Prásk!“ chodbou proletěla kulka určená mé maličkosti. Naštěstí jsem byl v tu chvíli už schovaný v cele a také se ozbrojoval jednou policejní pistolí.

Během dvaceti sekund se celé okolí zalilo bílou slzotvornou mlhou. Slyšel jsem, jak se uniformovaní mládenci nedaleko ode mě dusí a snaží se zmizet z chodby.

A telefony zvonily jeden přes druhý, jako by snad někdo přepadl policejní stanici nebo co.

* * *

Lékárničku jsem měl stále přes rameno, takže jsem jenom znovu chytl levačkou tašku a vyrazil slznou mlhou na chodbu. Prvního policistu jsem spatřil sotva dva metry ode mě. Byl to drsňák, když se odvážil až sem. Dusil se, kuckal a oči měl červené. Střelil jsem ho do pravačky, ve které stále křečovitě svíral pistoli. Přeskočil jsem ho a za chvíli narazil na další dva uniformované chlapce. Jednoho jsem střelil do levé nohy a druhého do pravé, aby byla nějaká změna. Oběhl jsem je a vyrazil dál mlhou tak koncentrovanou a hustou, že by se z ní osypal i Rákosníček. Pak jsem narazil na Nyju. Držela se statečně, ale i na ni měl koncentrát z RGSL 85 účinek. Z očí jí tekly slzy a dusila se. Nesložilo ji to tak jako policejní kluky, ale nevypadala, že by zrovna teď měla dost sil vylamovat plechové skříňky. To byla zatraceně dobrá zpráva. Jestli to účinkovalo na ni, tak by to mohlo mít účinek i na bohy a jejich různorodé potomky. Čtvrtý policista jí ležel u nohou. Byl v bezvědomí. Jak se do něj dostal, těžko odhadovat, ale na Nyjiných rtech jsem spatřil krev. A rozhodně nebyla její. Přejel mi mráz po zádech.

* * *

Zajistil jsem pistoli a strčil si ji zpátky do lékárničky. Volnou rukou jsem pak chytl Nyju za ruku a navigoval ji ze schodů dolů. Seběhli jsme do přízemí, kde byla viditelnost mnohem lepší. Proto jsem ji pustil a znovu si vzal do ruky pistoli. Posily tu mohly být každým okamžikem.

* * *

Naštěstí nebyly. Prohnali jsme se přízemím a vyrazili na ulici. Všechno to byla záležitost několika sekund. Vstupní dveře totiž zůstaly odemčené. Sundal jsem si plynovou masku a s radostí se nadechl čerstvého vzduchu. Nyja na tom byla podobně, i když pořád ještě slzela a nepřetržitě kašlala. Přesto jsem jí vrazil do ruky tašku s lupem a z kapsy vytáhl klíče od auta. Chvíli jsem běhal po parkovišti a mačkal centrální odemykání, až jsem konečně spatřil Škodu Superb s hnědou metalízou.

Nyju jsem narval na zadní sedadlo a vedle ní položil tašku i lékárničku a plynovou masku. Sám jsem si sedl za volant a vrazil klíče do zapalování.

„Úá, úá, úá!“ přibližovalo se k nám houkání policejního vozu. Za chvíli se přidalo další. Otočil jsem klíčkem. Škodovka poslušně nastartovala na první pokus. Rozjel jsem se co nejklidněji vstříc policejním vozům.

„Schovej se na podlahu,“ poprosil jsem Nyju, která tak okamžitě učinila. Já jsem nasadil rozpačitý úsměv nevinného občana, který nechápe, pročpak ti pánové v uniformě houkají, a jel čtyřicítkou vpřed. Teprve teď jsem si všimnul, kde jsme se to vlastně ocitli. Služebna samotná se nacházela v Šárecké ulici. Nedaleko od ní nás zabásli, tak nás logicky vzali sem. Ještěže tak. Taky jsme mohli skončit na Dejvickém oddělení, které sídlilo v asi pětipatrovém baráku na Pelléově a bylo by tam těch policistů nejmíň třicet. Odtud bychom se tak lehce nedostali.

První policejní auto se zapnutým majákem projelo okolo nás stejně jako druhé. V každém seděli čtyři hoši v neprůstřelných vestách. Pokud s sebou nemají i plynové masky, bude jim to houby platné. V uzavřeném prostoru to svinstvo vydrží pěkně dlouho.

* * *

Pomalu jsem přidal na padesát a během pěti minut minul další tři policejní auta a jednu záchranku. Doufám, že ji volali preventivně, protože pokud už se dostali ke zraněným, nezbývalo mi moc času. Tipoval jsem tak půlhodinu, než se dostanou do cely a osvobodí původní osazenstvo služebny, z nichž někdo zjistí, že se mu ztratila naleštěná a slušně zachovalá Škoda Superb. Mohlo to být také rychlejší. V duchu jsem viděl kuckajícího padesátiletého policistu, jak – sotva mu doktor od záchranky vyčistí oči – spatří, že zmizelo jeho milované autíčko z autobazaru, na které ještě nesplatil ani polovinu leasingu.

* * *

Stočil jsem to na Sedlec a Roztoky. Ty jsem projel až k vlakové zastávce v Žalově. Bylo to perfektní místo na levém břehu Vltavy. U samotné stanice nebyly prakticky žádné domy. Jen hromada stromů okolo. Superb jsem zaparkoval na polní cestě asi pět set metrů od zastávky.

„Jak jsi na tom?“

Pokrčila rameny, jako by neměla co říct. Oči měla pořád ještě červené, ale kašlat přestala tak před deseti minutami.

„Vyrazíme na vlak,“ popohnal jsem ji.

Sama od sebe vzala velkou tašku, do které jsem vrátil plynovou masku, takže na mně zbyla jenom lékárnička. Vypadali jsme trošku jako překupníci s kradeným zbožím na cestách, ale už jsme měli alespoň normální oblečení. A hlavně jsme měli zbraně. Spoustu zbraní. A nebyl jsem mrtvý. Pro mě šlo za poslední dva dny rozhodně o zlepšení situace.

Luis

 „Zpátky do Prahy?“ podívala se na mě nechápavě, když jsem nechal ujet vlak do Kralup a místo toho ji odtáhl na osobák směr Masarykovo nádraží. Odpověděl bych jí hned, ale do našeho kupé s pořezanou sedačkou s namalovaným anarchistickým A a s okny polepenými sparťanskými samolepkami vrazil průvodčí.

„Dvakrát Pardubice,“ vyhrkl jsem, abych případně zastavil Nyjiny otázky, které by před ním mohly padnout.

„Máte nějakou slevu?“ podíval se na nás podezřívavě.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

„A víte, že vám budu muset dát přirážku za nákup ve vlaku?“ kázal a podle toho, jak opovržlivě se na nás díval, nám přál každý cent, který budeme muset Českým drahám připlatit.

„No jo, nestihli jsme si koupit lístek v pokladně,“ pokrčil jsem rameny jakoby omluvně. Ve skutečnosti mi to bylo jedno. Ve dvou peněženkách sice bylo dohromady jenom asi padesát euro, ale třetí kolega, podle občanky jeden z bijců, nejspíš bral prémie nebo úplatky, protože měl v portmonce dvě stě euro. Eurová přirážka ve vlaku mě vážně nemohla rozházet. Přesto jsem z peněženky, do které jsem obsah lupu přemístil a zbavil ji původního obsahu, jako byla občanka a kreditky (předpokládal jsem, že už dávno zablokované), lovil drobné mince, abych nevzbudil víc podezření, než bylo třeba. Průvodčí si mince pečlivě přepočítal, opovržlivě začichal, vydal nám lístek a zmizel. Přitom dost ostentativně zabouchl dveře.

„Asi strašně smrdíme,“ zašklebil jsem se na Nyju.

„Ne asi, ale určitě,“ pokývala hlavou a snad, aby dodala svým slovům váhu, zula si tenisky a položila nohy vedle mě.

„Co budeme dělat v Pardubicích?“

„Nic,“ odpověděl jsem. „Jedeme do Prahy a tam se schováme. Policajti dřív nebo později najdou naše auto. Potom budou zjišťovat, kam jsme pokračovali. Tady pan průvodčí si jistě vzpomene na dva smraďochy odpovídající jimi udanému popisu uprchlíků, kterak si kupovali lístek do Pardubic.“

„Jsi zákeřný,“ usmála se.

„Ne, jenom přemýšlím.“

* * *

Na zbytek cesty jsem usnul. Do mrákot jsem se propadl v podstatě okamžitě, co jsme s Nyjou domluvili. Vzbudil jsem se až v Praze na Masarykově nádraží. Vlak zrovna zastavoval. Popohnal jsem Nyju, která také nejspíš podřimovala, protože vypadala, že je trošku mimo. „Seber věci a rychle mezi lidi.“

Zmateně si obouvala tenisky. Moc jí to nešlo, takže se vážně taky teprve probudila. Vzal jsem proto velkou tašku i lékárničku a hnal se na nástupiště. Chtěl jsem být odtud co nejdřív pryč. Kdyby náhodou byli policisté rychlejší, než jsem očekával, mohla tu už postávat URNA.

Přehodil jsem proto Nyje přes hlavu kapuci její vytahané mikiny a svedl vnitřní boj s touhou ukrást tomu skejťákovi, který na ni při výstupu z vlaku vyhuleně civěl, kšiltovku, abych zakryl i svůj obličej. Naštěstí to nebylo potřeba. Jedinou uniformu, kterou jsem na nádraží spatřil, měl na sobě otylý průvodčí, který nejspíš mířil ze šichty domů a na nástupišti do sebe ládoval dva párky v rohlíku zároveň. S kečupem.

Chytl jsem Nyju za rameno a nasměroval ji mimo proud cestujících. Ti mířili směrem k hale Masarykova nádraží. My se místo toho protáhli pootevřenou bránou u pošty, která stála na opačném konci, a kolem barikády kontejnerů na tříděný odpad se vydali směrem na Hlavní nádraží. Na něj jsem ale nemířil. U tramvajové zastávky jsme místo toho zahnuli směrem na Žižkov. Do jeho útrob jsme se ovšem nedostali. Skončili jsme v uličce za světově proslulým gay klubem Růžový panter. Tenhle podnik fungoval už od roku devadesát a jeho majitel by mohl vyprávět neuvěřitelné příběhy o dějinách české politiky, které se tam tvořily v pauzách mezi pohlavními hrátkami stejného pohlaví. Ale nevyprávěl. Byl diskrétnost sama. Stejně jako jiní návštěvníci tohoto pozoruhodného podniku. Co se stalo v Růžovém panterovi, v něm také zůstalo. Pro organizovaný zločin to mělo jednu nepopiratelnou výhodu. Mohli jste si tu dát schůzku s kýmkoliv a těžko vás přitom mohl náhodně zahlédnout policista nebo konkurent. A pokud už tak učinil, tak mlčel, protože v téhle branži se sice homosexuální legrácky provozovaly stejně intenzivně jako v jakémkoliv jiném oboru, ale podobně jako mezi vojáky a fotbalisty i tady se o tom důsledně mlčelo. Takže když do vás policejní vyšetřovatel omylem vrazil v okamžiku, kdy jste si předávali peníze a kontraband se známým mafiánem, nikdy o tom své nadřízené neinformoval. Musel by jim totiž vysvětlit, co dělal v tomhle klubu a s kým.

Ne snad, že já sám bych téhle chlapské zábavě pro dva a více mužů holdoval. Kdysi mě sem zavedl jeden arabský obchodník se zlatem a vysvětlil mi výhody podobných míst. Zatímco pak následně prodejným českým chlapcům vysvětloval tajemství blízkovýchodní vášně, já si potykal s majitelem podniku, který s oblibou obsluhoval za barem a nějak jsme si padli do oka. Občas jsem sem od té doby zašel na skleničku. Bylo sice vždy potřeba odehnat pár dotěrných Němců a z počátku i kluků, kteří se mi se slevou nabízeli pro cokoliv, ale když jim došlo, že tudy cesta nevede, nechali mě na pokoji. Já jim za to občas zase koupil panáka.

Důvod, proč jsem do Růžového pantera mířil teď, ovšem nebyl alkohol, ale neoficiální penzion, který se skrýval v bytech nad klubem. Byl to primárně hodinový hotel pro pány, ale sexuální turisté se specifickými zájmy se tu mohli ubytovat i na týden a déle, aniž by někdo hlásil jejich identitu kamkoliv. Pro politiky a obchodníky ze zemí, kde se za homosexualitu zavíralo do vězení nebo to minimálně představovalo veřejnou ostrakizaci, tato praxe představovala jasnou konkurenční výhodu.

* * *

„Ženská?“ bylo naprosto první slovo, které Luis vypustil z pusy. To Luis byla samozřejmě přezdívka. Majitel podniku se ve skutečnosti jmenoval Waldemar Šálek. Dost kvůli tomu jménu trpěl. Jako by nestačilo, že jeho otec byl povoláním evangelický kazatel a matka učitelka matematiky. Jednou se mi svěřil, že oblíbená zábava jeho spolužáků na základní škole byla strčit mu hlavu do nespláchnutého záchodu a máčet ji v ní tak dlouho, dokud se nepozvracel, načež malí tyrani na oslavu spustili popěvek: „Šálek, málek, pogrcálek.“

Jeho pravé jméno byla samozřejmě přísně střežená informace. Každý znal majitele Růžového pantera jenom jako Luise a pouze vybraní přátelé (nebo ti, co se s ním strašlivě opili jako já) věděli, co má napsáno v občance.

Luis nám samozřejmě neotevřel osobně. To udělal možná devatenáctiletý černoušek s češtinou na úrovni jasného začátečníka a francouzským přízvukem. Toho jsem tu ještě neviděl. Dělal na mě tvrďáka, přes kterého nemáme šanci se k Luisovi dostat, docela dlouho, než mu Nyja zakroutila rukou a naznačila, že by mohla kroutit také něčím naprosto jiným. Teprve potom jsme se dostali dovnitř. Do Luisovy kanceláře už jsem trefil sám.

„Všechno je jednou poprvé,“ pokrčil jsem omluvně rameny.

Luis ženy vážně neměl rád. Vůbec. Byly pro něj míň než hmyz.

„Můžeš předstírat, že je to tranďák,“ usmál jsem se.

„Nevypadá jako tranďák. A smrdí jako nejposlednější cikánský prostitut z hlaváku. Ale to ty taky,“ zamračil se a ostentativně vytáhl ze šuplíku lahvičku parfému X od Clive Christiana a vytvořil kolem sebe obláček vůně v hodnotě nejmíň dvacet euro. Možná pětadvacet. Vůně parfému pro největší snoby se rozlila místností.

„Dostal jsem se trochu do průseru. Potřebuju se někam ukrýt, umýt se a vyspat. A tahle taky,“ ukázal jsem na Nyju, která to celé pozorovala s přihlouplým úsměvem. „Luisi, kolikrát jsi mi řekl, že když budu něco potřebovat, mám se na tebe obrátit? A já to teď fakt potřebuju.“ Nelhal jsem. Šly na mě mrákoty. Byl jsem strašně unavený a potřeboval jsem se vyspat na nějaké normální posteli a nebát se přitom, že se mě někdo pokusí zabít.

„Dobře, dobře, můžeš tu zůstat týden. Moc ale nevycházej z pokoje. Francois ti obstará jídlo a cokoliv budeš potřebovat. A běda jí, jestli někde řekne, že je ženská. Ztratil bych tvář před zákazníky,“ zatřepal Luis hlavou a obrátil teatrálně oči v sloup.

„A raději mi neříkej nic z toho, co se ti stalo. Mám svých starostí dost,“ mávnul rukou, a tím byla celá debata vyřízena.

Takový byl Luis vždycky. Byl měkkota, co se lidí týkalo, a nevyhodil by mě na ulici, ani kdybych se mu přiznal, že jsem před chvílí znásilnil prezidenta republiky v přímém přenosu a jde po mě tisíc policajtů, ale tyhle velkopanský manýry si prostě užíval. Jeho klienti a podřízení hošani mu to docela žrali a měli k němu respekt. Jenže já ho měl už dávno prokouknutého. I tak jsem s ním tuhle hru ale poctivě hrál. Než nás černoušek odvedl pryč, stačil jsem mu proto ještě poníženě poděkovat a spatřit přitom v jeho očích rošťácký výraz. Ten chlap si svou pozici vládce zdejšího harému vážně užíval.

* * *

Dostali jsme pokoj až v nejvyšším patře. Nejspíš abychom nerušili ostatní klienty. Francois nám odemknul a pak mi vložil do ruky klíč. Měl na sobě růžovou visačku s číslem pokoje. „Když budete něco potřebovat, tak na telefonu stačí vytočit tři nuly. Linka vede do recepce, kde je vždycky někdo k dispozici. Jestli víte, jak to myslím,“ uculil se. Měl jsem příliš unavený mozek, aby mi došlo, jak to myslí, takže jsem jenom pokýval hlavou. Francois pokrčil rameny a chvíli jenom tak postával na chodbě, jako by snad čekal na dýško. Nedočkal se. Nyja mu zabouchla dveře přímo před nosem. Strčil jsem klíče do zámku a zamknul na dva západy. Skrz ně jsem pak tlumeně zaslechl nějakou francouzskou kletbu.

Pokoj vypadal přesně tak, jak si člověk představí, že vypadají apartmány v gay podniku. Všemu dominovala červená a růžová barva. Jen nábytek byl pro změnu v černém provedení. Pokoj byl vybavený velkým houpacím křeslem a několika malými kostkami potaženými sametovou látkou, určenými k sezení a různým prostocvikům. Uprostřed stálo velké letiště. Povlečení vonělo po čerstvém vyprání s levandulovou aviváží. Plánoval jsem, že nejdřív si dám sprchu a vyčistím zuby a pak si půjdu lehnout. Předtím se jen na malinkatou chvíli natáhnu, abych vyzkoušel, jak měkké má Luis matrace, ale jenom jsem si lehl, mé tělo vypovědělo poslušnost.

* * *

Vzbudil jsem se, když venku panovala hluboká tma. Nyja ležela vedle mě. Úplně nahá. Nejspíš jí to tak vyhovovalo. Opatrně jsem nad ní začichal. Voněla drahým šamponem z gay výbavy gay klubu a zubní pastou. Vida, i mytická stvoření mají sklony k hygieně. Vstal jsem a otevřel okno. Do místnosti okamžitě pronikly zvuky velkoměsta – cinkání tramvají, hučení automobilových motorů, hudba a hlasy z hospod a restaurací pod námi – a vůně léta. Vypadalo to, že všude je klid a mír.

Když jsem se dostatečně pokochal září velkoměsta, zamířil jsem do koupelny. Dominovala jí velká vana, do které se vejdou tak tři dospělí lidé. Ignoroval jsem ji a vlezl do sprchy, která měla několik masážních trysek. Zapnul jsem je všechny a dobrou půlhodinu si užíval proudy vody čistící a masírující moje tělo. Bylo to nepopsatelné. I zuby jsem si malým hotelovým kartáčkem (růžovým), které Luis dával do pokojů coby pozornost podniku, vyčistil snad pětkrát. Nakonec jsem se pořádně vydrhl ručníkem a vrátil se do pokoje.

Nyja stále spala. Na břiše. Nepřikrytá. Měsíční paprsky jí osvětlovaly celé tělo. Po tom, jak na policejní stanici záhadně přibrala pár kilo, vypadala neuvěřitelně sexy. Jakoby vycítila mé myšlenky, otočila se na bok a ukázala mi prsa. Jenže pak sebou začala cukat a párkrát se převalila z jednoho boku na druhý.

„Nejsem ňamka… nejsem ňamka… nejsem ňamka…,“ šeptala ze spaní. Na čele jí vyrazilo pár kapiček potu.

„Nyjo?“ promluvil jsem konečně.

„Nejsem ňamka!“ odpověděla ze spánku. Její dech se zrychlil a obličej se zkřivil bolestí.

„Nyjo,“ zopakoval jsem, přiložil jí ruku na pravé rameno a jemně s ní zatřásl, abych její mysl probral ze zlého snu.

Nyja sebou cukla, pravačkou mě chytla za mou levačku. Stisk zesílil a s očima ještě zavřenýma spánkem se posadila na postel.

„Vchá!“ vydala ze sebe hrdelní zvuk. V tom samém okamžiku otevřela oči – až teprve teď jsem si všiml, jak jsou blankytně modré – a zároveň rozevřela ústa. Čtyři její zuby byly neuvěřitelně ostré a dlouhé. Asi jako Zmijiny špičáky.

Vytrhl jsem se jí ze sevření a odskočil z postele k otevřenému oknu. Došlo mi, že jsem asi dva metry od tašky s pistolemi a samopaly, ale než jsem došel k rozhodnutí, zda se proti Nyje ozbrojit, či ne, probudila se.

Zavřela ústa a vrhla na mě zase ten svůj zmatený nevinný pohled.

„Nejsem ňamka?“ špitla.

„Tak tohle už ti nesežeru, bejby, ty jsi normálně zkurvenej upír,“ řekl jsem.

* * *

Nyja se zarazila a po tom prohlášení na mě asi půl minuty beze slova civěla. A pak se začala smát. Strašně smát. Z očí jí tekly slzy a pěstí bušila do peřin, aby tak dodala váhu svému výsměchu. Ten smích měl očišťující účinek. Hlavně na mě, protože jsem měl zpátky tu divnou šílenou holku, která na mě necení špičáky, ale i na ni samotnou. Teprve teď, od doby, co jsem ji objevil v Jastaricově kotci, ke mně byla upřímná.

„Nejsem upír. Upíři nesnášejí sluneční světlo a jsou dost zranitelní. Upíři jsou hodně vzácná rasa a jen výjimečně přežijí déle než pár let. Já jsem divoženka.“

„Divoženka?“ zopakoval jsem s mírnou otázkou a konečně se vrhl k tašce se zbraněmi. Nehledal jsem tam ale samopal, nýbrž zbytek marlborek, které jsme šlohli na policejní stanici. Na stole u svícnu ležely zápalky se znakem klubu Růžový panter. Škrtl jsem a mocně potáhl. Pak jsem krabičku hodil Nyje, která mezitím nejspíš sbírala odvahu mi všechno vyklopit. Z vybrané cigarety utrhla filtr, což jsem u ní viděl poprvé, a také si zapálila.

„Pamatuješ startky bez filtru? To byla cigára! Ne tyhle, eurounijní sračky se sníženým obsahem všeho, co dělá cigarety cigaretami,“ posteskla si.

„Startky zrušili, když jsem byl na svý druhý misi v Afghánistánu, ale moc jsem je nekouřil. Amíci mě naučili na Lucky Strikes,“ odvětil jsem. „Ale ty jsi mi chtěla říct něco o divoženkách.“

„Chtěla?“ opět na mě vyvalila ten svůj zmatený kukuč.

„Bylo by záhodno, bejby.“

Nyja zase potáhla z cigarety a pak sebou praštila na postel. Lehla si na záda, nohy měla pokrčené, takže mi zase poskytla dokonalý výhled na místo, kde jsou ženy nejzajímavější, a zírala do stropu.

„Divoženky jsou ještě vzácnější než upíři. Mluvila jsem kdysi s nějakým starým knězem. Tedy slovanským, ne žádným křesťanským ochechulou, a ten si myslel, že divoženky jsou výtryskem divoké magie, kterou kdysi ovládal prvotní bůh, jehož pět vlastních nevděčných potomků zabilo. Svým způsobem v sobě obsahujeme to, co on. Problém je, že jen málokdy to dokážeme ovládnout. Divoženky buď zešílí, nebo spáchají sebevraždu. Málokterá divoženka dokáže přežít stovky let. Důvod je ten, že se nás ostatní bojí a zabíjejí nás. Jsme pro ně příliš nevyzpytatelné, příliš nebezpečné. Koluje nám v těle prvotní magie, která občas nekontrolovaně vytryskne na povrch. Projevuje se různě. Chvíli dokážeme věštit jako orákula, chvíli ovládáme skutečnou vražednou magii hodnou nejmocnějších bohů, jako byla Vesna, chvíli jsme naprosto bezmocné a zranitelné jako obyčejný člověk. A někdy se nám v hlavě zpřehází pár koleček a vraždíme lidi na potkání.“

„A pijete krev jako upíři. Pamatuju si, jak sis olizovala z prstů krev té víly v Jastaricově stáji. Díky tomu jsi získala sílu. Stejně jako jsi vypila krev těm policajtům na stanici, že jo,“ řekl jsem to možná víc vítězně, než jsem měl, ale byl jsem rád, že mi to všechno konečně docvaklo.

„Ve skutečnosti krev nesnáším. Jíme stejně jako kdokoliv jiný, ale skrze krev se můžu dostat k síle jejího nositele. Vycucnu mu jeho životní sílu, kterou mohu v nejhorším případě použít. Mnohem raději mám ale svou vlastní životní sílu, věř mi,“ odvětila Nyja. Vyskočila z postele a skrz pootevřené okno vyhodila dohořívající zbytek cigarety.

„Ke které partě vlastně patříš?“

„K žádné,“ zakroutila hlavou.

„Takže patříš k nezávislým jako Zmija?“

Divoženka zavrtěla hlavou.

„Nezávislí vlastně nejsou nezávislí. Spojují se dohromady a pomáhají si navzájem. Ve skutečnosti je to po Velesovi, Černobogovi a Svarogovi čtvrtá síla. Koneckonců k ní patří Legie renegátů, a to nejsou žádná ořezávátka. Na rozdíl od těch zbývajících part nemají žádného jasného vůdce, ale to na skutečnosti nic nemění. Já patřím jenom sama sobě. Mně jsou jejich mocenské boje ukradené.“

„Sympatická vlastnost,“ usmál jsem se a znovu zabloudil pohledem na její prsa a klín. Stála asi metr ode mě, což byla vážně příliš nebezpečná blízkost. Zvlášť když byla nahá, já měl na sobě pořád jenom ručník a z venku sem proudil vzduch teplé letní noci.

„Jak ses dostala do té kobky?“

Nyja nevypadala, že by o tom chtěla moc vyprávět.

„Chorsiny víly po mně šly už stovky let. Kdysi jsem měla s tou děvkou jeden nepříjemný incident, během kterého jí zmizelo trochu zlata, a od té doby mě měla na svém pergamenu nepřátel. Bohužel na mě zrovna přišlo období, kdy se moje moc utlumila, skoro ztratila. Je to, jako když ženská dostane měsíčky. Také s tím nic neuděláš. Můžeš si jenom někam zalézt a doufat, že to brzy přejde. Ale schovat se před Chors není snadné. Několik tvorů v jejích službách jsou orákula, velmi dobrá orákula, a ta dřív nebo později odhalí každý úkryt. Víly mě vyčuchaly a vykouřily ven. Nejdřív mě držela měsíc na hladovce, abych ztratila veškerou svou sílu, a pak mě strčila k Jastaricovi do stáje. Měl mě na hraní, dokud ho budu bavit. Každý den mě mohl zabít nebo si se mnou pohrát. Neměla jsem tušit, kdy si vyberete to první a kdy to druhé. A já se nemohla bránit. Bez jídla nebo alespoň cizí krve jsem neměla žádnou sílu. I když jsem cítila, jak se do mého těla vrací syrová magie, neměla jsem dost energie se mu postavit.“

„Chors je vážně krutá svině,“ pokýval jsem chápavě hlavou a také vyhodil filtr se zbytkem čoudícího tabáku z okna.

„Jak dlouho jsi tam byla?“ zeptal jsem se.

Nyja jako by zkameněla a pak jenom beze slova lehce zakroutila hlavou. Jako by se bála to vyslovit nahlas, jako by tomu sama nemohla uvěřit nebo na to myslet.

Po chvíli pozorování jejích vnitřních muk, jsem to nevydržel a mávnul rukou na znamení toho, že je mi to fuk a není třeba odpovídat. Na nic dalšího jsem se už raději neptal. Opatrně jsem k ní popošel a pohladil ji po vlasech. Mělo to být gesto upokojení, náznak, že všechno bude dobrý, ale Nyja si to vyložila jinak. Natáhla ke mně hlavu a políbila mě. Voněla tabákem a ostychem. Rukou jsem sjel k jejím ňadrům. Jemně je pohladil a ona vydechla vzrušením. Ručník mi spadl na podlahu, protože už nevydržel ten nápor ztopořeného penisu. Chvíli jsem ještě Nyju laskal ve stoje a pak jsem ji vzal do náruče a odnesl na postel.

Byla to nejspíš první heterosexuální soulož v celém hotelu. A byla naprosto jiná, než jaké jsem za poslední týdny a měsíce prodělal. Nyja byla vášnivá a v těchto věcech bezesporu zkušená, ale milování s ní bylo víc citové než tělesné. Bylo to jako poprvé se milovat s holkou na střední škole. Žádná záchodová dobrodružství na vysoké po vykouřeném jointu a flašce vodky, ale opravdová náklonnost mezi dvěma lidmi. Milování plné citu, jemnosti a strachu, abych jí náhodou nijak neublížil. Myslím, že potom, co si ji bral kdo ví jak dlouho Jastarica ve stáji, si to zasloužila. Než jsem do ní pronikl, dlouho jsem ji líbal na každou část těla. Užívala si to. Užívala si, že ji někdo bere jako milenku, opravdovou milenku, ne jako vagínu obalenou masem. A já si to vlastně užíval taky. Když jsem do ní vstoupil, měl jsem co dělat, abych okamžitě nevyvrcholil. Ze všech sil jsem tomu zabránil. Toužil jsem ten okamžik co nejvíc oddálit. Byli jsme dvě různé bytosti ze dvou naprosto odlišných světů, které se zcela nečekaně potkaly za hodně divných okolností, ale v tuhle chvíli, v tuhle teplou letní pražskou noc a v tomhle teplým pražským podniku jsme byli jako dva nezkušení milenci, kteří si užívají jeden druhého, protože vědí, že zítřek jim může přinést spoustu bolesti. Možná v tom bylo něco z Nyjiných věšteckých schopností a mé válečné intuice, anebo šlo prostě o náhodu, ale ten pocit byl pravdivý.

* * *

„Cítím bohy,“ řekla Nyja. Bylo to stejně nečekané a znepokojivé, jako když po záchraně Markéty a neznámé studentky odhalila, že je v naší blízkosti větrnice. Seděli jsme zrovna na posteli a ládovali se pizzou. Každý svou. Já si dával šunkovou se žampiony a Nyja proscuito s parmazánem. Jídlo nám přesně podle slibu obstaral Francois na Luisovy náklady, stejně jako pět balíčků marlborek a několik lahví minerálky. Samozřejmě značky Perier. Bohatí gayové ani jinou nepijí. Bylo kolem poledne následujícího dne. Slunce svítilo, z okna k nám kromě zvuků velkoměsta doléhal i zpěv ptáků a všechno vypadalo na pohodový den. Navíc jsme byli oba nazí, takže jsem tak nějak předpokládal, že naše večerní radovánky budou pokračovat i přes den. Tedy až do onoho prohlášení. Málem mi přitom zaskočilo, ale Nyja po těch dvou slovech nenuceně pokračovala v jídle.

„Kde jsou?“

Divoženka v klidu dožvýkala sousto a pak několikrát natočila hlavu, jako by snad čichala po větru.

„Někde tady kolem. Cítím Jarila a taky Dažboga.“

„Dažboga neznám,“ potřásl jsem hlavou.

„Ne? Je to docela sympaťák. Velký, plešatý, chodí pořád v baloňáku a dokáže pěstí prorazit zeď.“

„Aha, tak s tím už jsem měl tu čest,“ zašklebil jsem se. Vzpomněl jsem si na Sakartvelo a nějak mě přešla chuť pokračovat v jídle.

„Nejsou sami. Cítím také víly a nějaké další potomky bohů. Někde dál slídí i Porevít, nepříjemný parchant. Tenkrát pomáhal při tom, jak mě chytili,“ zašklebila se, ale chuť na jídlo jí to nevzalo ani v nejmenším.

„Už nebudeš?“ podívala se na mě, když dojedla svou pizzu. Já už si dával na uklidnění cigaretu u okna.

„Klidně to dojez,“ vyzval jsem ji. Naklonil jsem se z okna a pozoroval Prahu pod sebou. Ještě před pár minutami mě ten pohled na město, které jsem znal jako svoje boty a miloval jako vlastní matku, uklidňoval, ale když jsem musel do své mysli znovu nechat vstoupit vědomí, že se jejími ulicemi, a navíc v tak těsné blízkosti, pohybují božští parchanti, co mě chtějí zabít, připadala mi Praha náhle nebezpečnější než afghánské hory.

„Jak nás mohli tak rychle objevit?“ zeptal jsem se.

„Orákula. Velmi mnoho z našich má věštecké schopnosti. Někdy jsou silnější, někdy slabší, ale schovat před nimi cokoliv, to už vyžaduje velké magické dovednosti a hlavně sílu.“

„Asi takovou, jako má Perun, kterého nikdo není schopný objevit?“ přerušil jsem ji.

„Přesně tak,“ pokývala hlavou a dojedla poslední kousek mé pizzy. „Každopádně orákulum nikdy neřekne adresu a číslo bytu. Určí směr, oblast, ve které se hledaný člověk nachází. Někdy se může splést o pár stovek metrů, proto mocné mrchy jako Chors používají víc bytostí nadaných těmito schopnostmi. Každý vyprdne svou věštbu a nějak už si to zprůměruješ. Poprvé jsem je ucítila až po probuzení, takže začali hledat teprve před dvěma hodinami. Máme tak den, než dorazí do Růžového pantera.“

„A když budou mít štěstí a vlezou nejdřív sem?“ nadhodil jsem.

„Tak máme asi hodinu,“ pokrčila rameny.

„Tvůj klid bych chtěl mít,“ zakroutil jsem hlavou a vyhodil z okna cigaretu.

Zatraceně. Vážně jsem doufal, že času na odpočinek a plánování budu mít trochu víc, jenže Chors mi nedá pokoj, ani kdybych odletěl do Brazílie. Do pár dní mě její hoši vyčmuchají i tam. Bylo na čase se pustit do plánu, který mi nadiktovala Rožanice – najít Legii renegátů.

„Obleč se. Čím dřív vyrazíme, tím větší máme šanci, že se na chodbě nesrazíme s Jarilem.“

* * *

Včerejší šaty jsem nechal v koupelně a stačilo si k nim čichnout, abych věděl, že už si je na sebe nevezmu. Smrděly kanálem, výkaly a smrtí. Měl jsem je na sobě jenom půl dne a už byly určeny k vyvaření. Vážně jsem musel před včerejší sprchou páchnout jako mrtvola. Naštěstí jsme měli z policejní stanice dost náhradního čistého oblečení, včetně spodního prádla. Navíc hoši policejní dbali na kvalitní sportovní oblečení. Natáhl jsem si černé kalhoty „kapsáče“, obul černé outdoorové boty, které se hodily jak do lesa, tak do města, a navlékl si černé tričko s nápisem POLICIE. Přes něj jsem si oblékl černou koženou bundu. Byla tak o číslo větší, což mi ale nevadilo. Ale ani mi to k ničemu nebylo, protože jsem neměl žádná podpažní pouzdra, která by mohla právě větší bunda skrýt. Byla to moje chyba. Na policejní stanici se jich pár válelo, ale v tom spěchu jsem je prostě zapomněl přibalit. Po delším váhání jsem si nakonec zezadu za opasek strčil jednu  CZ 75 a do kapes od kalhot schoval dva zásobníky. Do jedné kapsy jsem přidal ještě slzák. Člověk nikdy neví.

Nyja si oblékla modré rifle. Po tom, co díky policejní krvi přibrala, jí perfektně sedly. Nazula si tenisky, navlékla stejné policejní tričko jako já a přes něj si přetáhla bílou mikinu od blondýny. Vypadali jsme jako průměrní Pražané. Tedy až na tu velkou tašku. Do ní se teď, po vyndání oblečení a bot, vešla i lékárnička.

Hodinu po dojedení pizzy jsme byli připravení vyrazit. Tedy úplně připravení ještě ne. Neměli jsme auto. To byl ale ten nejmenší problém. Sedl jsem k telefonu a vytočil tři nuly.

„Áno?“ ozval se servilní Francoisův hlas.

„Ahoj, Francois. Tady pokoj číslo šestnáct. Potřeboval bych donést láhev šampaňského.“

„Ach, no dobře,“ odvětil černoušek. Jeho hlas ztratil po identifikaci volajícího na servilitě. Ještě jednou si hlasitě povzdechl, aby mi dal jasně najevo, že vůbec nemá radost z toho, cokoliv pro mě udělat, a zavěsil.

* * *

Sedl jsem si do houpacího křesla a zapálil si cigaretu. Když dorazil, měl jsem ji dávno dokouřenou. Nijak k nám nespěchal. Žádný div. Pořád se od nás totiž nedočkal jediného dýška. A to chudák netušil, co jsme na něj s Nyjou připravili.

Třikrát zaťukal a divoženka mu otevřela dveře. Rozhlédla se, jestli na chodbě není ještě někdo další, a pak ho pevně chytla za volnou ruku, zkroutila mu ji za záda a kolenem přibouchla dveře. Ze druhé ruky mu vypadlo šampaňské. Láhev se rozbila o kachličky na podlaze. Šampaňské se rozstříklo do stran a bublinky se rozšuměly po půlce pokoje.

Francois stihl jenom zakňučet bolestí, když se mu Nyja zblízka podívala do očí.

„Budeš mě poslouchat na slovo, ano?“ řekla velmi sugestivním hlasem. Přeběhl mi mráz po zádech. Měla totiž naprosto stejnou schopnost jako Chors, která mi tak kdysi zabránila v útěku. Nyja ale nebyla tak dobrá jako měsíční bohyně. Vysvětlila mi, že ji její oběti slepě poslouchají jen pár minut. Francoisův pohled zmatněl, jako by zíral do dáli. Pokýval hlavou a přitom lehce zašeptal: „Ano.“

„Hustý,“ konstatoval jsem a vyskočil z houpacího křesla. Byl čas odsud vypadnout.

Vydali jsme se po chodbě dolů, jako bychom nedělali nic nepřístojného. Francois nás beze slova vedl a my šli prostě za ním. Jediné, čeho jsem se bál, byla srážka s Luisem. Místo toho jsme narazili na jiného známého.

„Porevít,“ zašeptala Nyja.

* * *

Zahlédl jsem ho jen letmo, ale hned jsem zjistil, že máme s Nyjou společného známého. Porevít se účastnil nejen lovu na Nyju, ale i lovu na mě. Šlo o vazouna s hnědými vlasy a v zeleném apartním kabátě, se kterým jsem měl tu čest už několikrát.

Divoženka se po vyslovení jeho jména přikrčila ke zdi a zároveň k ní přitlačila i mladého černošského gaye. Já jsem šel opatrně před ně. Pistoli jsem měl dávno připravenou v pravačce a odjištěnou. Tašku s další výbavou jsem potichu předal Nyje.

Porevít postával v recepci před Luisovou kanceláří. Nejspíš si otevřel sám a teď hledal někoho, s kým by si mohl promluvit o obyvatelích zdejšího domu. Musel přijít před malou chvílí, zatímco nám Francois nesl šampaňské, které teď tak bez užitku vybublávalo v našem pokoji.

„Cink, cink,“ zabouchal bůh na malý zvoneček na recepci. „Cink, cink,“ ozvalo se po chvíli znovu.

Velmi opatrně jsme všichni vystoupali o několik schodů zpátky nahoru.

„Kde jsou klíče od Luisova auta?“ zeptal jsem se černouška.

„Mám je na recepci. Stejně jako klíče od dveří do garáže,“ odpověděl Francois. Mluvil trochu jako robot.

„Co budeme dělat? Musíme odsud co nejrychleji. Cítím, jak se tu stahují další Chorsini psi,“ zašeptala Nyja. Její nedávný ostentativní klid zmizel stejně nenápadně jako pšouk na Plese v Opeře.

„Zvládneš mu přikázat něco složitějšího?“

Divoženka pokývala hlavou.

„Fajn, tak mu řekni, ať jde na recepci, chová se stejně arogantně jako vždycky, řekne mu, že někdo jako my dva tu není, a pak ať nám donese klíče.“

„Uf, snad to zvládne,“ pokrčila rameny Nyja a podívala se své oběti zpříma do očí.

Já se pro jistotu znovu ponořil do tašky pro lepší arzenál.

* * *

„Áno, pane?“ zeptal se Francois, zatímco ještě sestupoval ze schodů.

Porevít si jej změřil od hlavy až k patě, a když k němu mladý černoch přišel, prostě ho chytil pod krkem a tvrdě ho narazil na bar. Francois dnes zkrátka neměl svůj den.

* * *

Nyja se na mě vyděšeně podívala a v jasném gestu zakroutila hlavou. Tahle taktika nevyšla.

„Ratatatatata!“ rozeřval se škorpion v mých rukou.

Dvacet nábojů 7,65 browning záhy skončilo ve vazounově obličeji a krku. Někdy v polovině dávky se mu podlomila kolena a spadl na podlahu. Předtím stačil pustit šokovaného Francoise, který během celé palby zůstat stát přilepený na bar. Nejspíš na něj pořád působilo Nyjino kouzlo, které nějak blokovalo jeho pud sebezáchovy.

„Francois, ty klíče od garáže a Luisova auta. Rychle!“ zařval jsem a vyměnil zásobník ve škorpionu. Porevít totiž sice slíznul celou dávku a měl hezky pohmožděný obličej, ale to bylo tak všechno. Na zemi pro mě ale představoval mnohem snazší terč.

„Ratatatata!“ vpálil jsem mu do ksichtu kompletně celý druhý zásobník. Tentokrát jsem slavil úspěch. Nejdřív mu prasklo první oko, potom druhé a odnesl to i nos a kus lebky za ním.

Bohužel už jsem neměl čas jej definitivně dorazit. Každá sekunda ztráty času mohla znamenat fatální problém. Navíc upižlat hlavu Porevítovi by trvalo spíš pár minut než sekund.

* * *

Mladý gay mi roztřesenou rukou podal dva svazky klíčů. Ty se čtyřlístkem pro štěstí byly od Luisova Porsche Cayenne.

„Díky, kámo, a omluv se za mě Luisovi. Jednou mu to všechno vynahradím,“ volal jsem na něj, ale nevím, jestli mě vůbec vnímal. Zvlášť, když už jsem zatím utíkal co nejdál od něj.

Nyja stála s taškou u dveří vedoucích dolů do garáže. Vrazil jsem jí do ruky prázdný samopal a začal zkoušet, který z těch čtyř klíčů na druhém svazku je od těchhle dveří. Samozřejmě ten poslední.

Zámek dvakrát cvaknul. Chytl jsem za kliku a prudce dveře otevřel. Ovanul nás chlad z podzemní místnosti. Vlezli jsme dovnitř, zabouchl jsem dveře a znovu je zamknul. Klíč jsem nechal vodorovně pootočený v zámku dveří. Kdokoliv se vydá za námi, bude je muset vyrazit. Ne snad, že by to takovému Dažbogovi činilo sebemenší potíže, ale ostatní pronásledovatele by to mohlo na chvíli zdržet.

Garáž vůbec nevypadala jako garáž. Spíš jako sklad nábytku, kde byla shodou okolností zaparkována čtyři auta. Většinu plochy totiž zabíraly staré gauče, postele a poškozené barové židličky z klubu. Až na menší ploše za tím vším stály vedle sebe dva nové mercedesy a jedno červené lamborghini. Nejspíš patřily nějakým VIP zákazníkům. Luisovo stříbrné porsche v dieselové verzi stálo úplně na konci. Před půl rokem mě v něm vezl, takže jsem moc dobře věděl, po čem jdu. Okrádat starého známého, který mi pomohl v nouzi, mi vážně nedělalo žádnou radost, ale když máte za prdelí tlupu nasraných slovanských bohů, jdou všechny zábrany stranou. Porsche poslušně zapípalo, jak jsem ho centrálním ovládáním odemknul, otevřel jsem dveře a rychle skočil dovnitř. Vonělo to v něm vanilkou, hřebíčkem a desinfekcí.

Sedl jsem si za volant, Nyja na místo spolujezdce a dalším dálkovým ovladačem, který byl na svazku klíčů, jsem otevřel vrata výjezdu z garáže. Zatímco se pomalu sunula nahoru a žluté světlo na zdi poslušně blikalo a hlásilo, že se vrata otevírají, všiml jsem si, že za nimi stojí nějaká postava. Vrazil jsem klíče do zapalování a motor naskočil. Tahle mrcha se dostane z nuly na sto za 5,7 sekundy a dosáhne maximální rychlosti 252 kilometrů za hodinu. I kdyby za těmi vraty stál sám Dažbog, tak jsem byl přesvědčený, že navzdory slušnému převýšení výjezdu z garáže ho dokážu cayennem srazit k zemi, přejet a zmizet odsud dřív, než se vzpamatuje.

Dažbog tam nestál. Byla tam jedna víla a vedle ní nějaký chlápek v černém saku, brýlích a kovbojském klobouku. Vypadal jako Michal Tučný, když ještě nebyl tak úplně tučný (a mrtvý) a vyhrával v televizi Všichni jsou už v Mexiku. V ruce držel pušku. A ne ledajakou. Tohle byla snad metr a půl dlouhá mušketa z roku, kdy se ještě nenarodil ani můj pradědeček a Německo bylo rozděleno na víc států než Afrika. Chors nejspíš pochopila, že střelné zbraně nejsou tak úplně k zahození, ale šla na to asi od úplného začátku. Divím se, že tu nestál týpek s husitskou houfnicí.

Zkusil jsem dostat z toho Luisova poršáku slíbených sto kiláku v hodině za 5,7 sekundy a rozjel se proti chlápkovi s mušketou a víle, která se přesunula za něj, aby mu kryla záda. Všechno ostatní se pak semlelo během jednoho jediného okamžiku.

* * *

Chlápek v kovbojském klobouku vystřelil. Ohlušující výstřel zaduněl garáží a kulka, nebo spíš koule, proletěla předním sklem auta, hvízdla mi těsně vedle pravého ucha a skončila v zadní sedačce, ze které vyletělo kožené polstrování, nějaký molitan a také žíně. A v tu samou chvíli se mi chlapík, víla i ta prastará mušketa rozplácli na kapotě. Byla to možná větší rána než samotný výstřel. Obličej mi ohodila sprška krve a kovbojovo tělo se projelo po kapotě až tam, kde dřív bylo přední sklo.

V tu chvíli jsme zároveň vyjeli na ulici. Kolem byla samozřejmě typická pražská doprava. Auta zastavovala, hvízdaly mučené brzdy a nějaký idiot (vždycky se takový najde) začal zběsile troubit.

Prudce jsem stočil volant doprava na chodník, abych se vyhnul autu na cestě před námi a mohl pokračovat v jízdě. Moc jsem na provoz okolo sebe neviděl. Bránil mi v tom chlápek. Víla nejspíš odpadla okamžitě po nárazu.

„Stůjte a vzdejte se, ve jménu vládkyně bohů Chors,“ zaskřehotal chlápek ospalým hlasem připomínajícím připitého Miloše Zemana.

„To si děláš prdel, ty bejku,“ vyprskl jsem, vytáhl zpoza kalhot čezetu a vystřílel mu šestnáct devítimilimetrových nábojů do ksichtu. Ani to s ním nehnulo, respektive mu to trochu pošramotilo fasádu, ale pořád se statečně držel na kapotě. Navíc mi začal jednou rukou šátrat po volantu. To už jsem nevydržel. Strhnul jsem volant prudce doleva, abych se ho zbavil. Bohužel příliš prudce, takže jsem narazil do lampy pouličního osvětlení.

Se strašlivým rachotem se Porsche Cayenne zastavilo a vnitřní prostor auta vyplnily dva airbagy. Ještěže tak, protože ani jeden jsme se nestačili připoutat, takže za jiných okolností bychom letěli vystřeleným předním sklem za kovbojem.

Naše jízda skončila dřív než začala.

* * *

„Martine, Martine,“ probral mě z šoku Nyjin hlas. Nejspíš pomocí svých špičáků (jak jinak?) ukončila život airbagů, držela mě za rameno a lomcovala mnou tak dlouho, dokud jsem se neprobral. Měl jsem asi otřes mozku. Svět okolo jsem viděl rozmazaně a chtělo se mi zvracet. Na jazyku jsem cítil chuť pizzy a krve z prokousnutého rtu.

„Musíme odsud, rychle,“ pokračovala v naléhání divoženka.

„Tašku, vem tašku,“ řekl jsem. Trochu jsem si šlapal na jazyk, ale mluvil jsem souvisle a to bylo důležité.

Dveře šly naštěstí otevřít úplně bez problémů. Udělal jsem krok ven, postavil se a spadl na cestu. Vážně jsem měl otřes mozku. Nebo ještě něco horšího.

„Ty kreténe. Ty idiote. Ty heterosexuální kokote, já tě zabiju!“

Ten hlas nemohl patřit nikomu jinému než     Luisovi. Ani nevím, ze kterého směru přicházel, protože se mi trochu přitížilo.

„Jarilóóó!“ rozlehlo se ulicí.

* * *

Chytl jsem se dveří a zkusil se postavit. Výkřik toho božského parchanta mi vlil novou sílu do žil. Kupodivu jsem přestal vrávorat. Tedy více méně. Jenže na útěk bylo pozdě. Jen co jsem se postavil a zaostřil na prostor před sebou, spatřil jsem zrzka, jak vyskočil na troubící auto stojící asi dvacet metrů od nás v koloně, která se u havarovaného porsche vytvořila. V ruce držel nějaký nový meč.

Otočil jsem se k zadnímu sedadlu a začal pátrat po tašce. Naštěstí ležela na podlaze, takže ji výstřel z kovbojovy muškety minul. Byla otevřená. Chyběly v ní meč i Zmijina dýka.

„Nýjáááááááá!“ proletěla okolo mě rozmazaná šmouha divoženčina těla. Obě chladné zbraně svírala v rukou. Během pár sekund se ocitla na stejném autě jako Jarilo a za zběsilého troubení řidiče, který pořád nepochopil, že je ve smrtelném nebezpečí, se pustila do souboje s bohem.

„Martine, ty zkurvenej kokote, tohle mi zaplatíš! Do posledního eura!“ rozeřval se kousek ode mě Luis. Byl vzteky celý červený. Prskal a z čela mu tekl pot. Byl jenom v saténovém tmavě černém županu a na nohou měl světlešedé bačkory s králičím obličejem. Papuče měly dokonce i dvě malá ouška a na nose vousky.

„Luisi, promiň, fakt jsem nemohl jinak. Já ti to všechno zaplatím, ale teď zmiz, nebo přijdeš o život,“ mumlal jsem, zatímco jsem tahal tašku z auta. Moc mi to nešlo. Pořád jsem se motal.

„Já ti seru na ty tvoje kecy. Teď hned chci vidět ty prachy, který mi dáš, protože za chvilku si pro tebe přijedou policajti!“ Luis řval stále hlasitěji, aby přehlušil zvuk boje, který se odehrával kousek od nás. Nikdy v životě jsem nic takového neviděl. Na první pohled bylo jasné, že to je souboj dvou lidí, kteří nedrží meče v rukou poprvé, ale nejmíň po tisící. Dokonce i ten idiot, z jehož auta si udělali bojiště, přestal troubit a vylezl z auta, aby se stejně jako všichni čumilové okolo podíval na dívku v bílé mikině, jak šermuje se zrzavým chlápkem s arogantním výrazem ve tváři. A nejen arogantním. Jarilo vypadal pěkně naštvaně. Aby ne, když mu muselo být na první pohled jasné, že ten meč, kterým se ho divoženka pokouší zabít, byl původně jeho.

„Prásk!“ konečně jsem z tašky vytáhl druhou pistoli s plným zásobníkem a zkusil Nyje pomoci v boji. Kulka ale Jarila netrefila, zmizela kdoví kde. Zavřel jsem oči a napočítal do tří. Pak jsem je zase otevřel. Mžitky zmizely, ale místo nich jsem z těsné blízkosti spatřil brunátný obličej Waldemara Šálka, alias Luise, který na mě z blízkosti deseti centimetrů prskal nějaké nadávky s kadencí letadlového kulometu. A do toho se ozvalo kvílení policejních sirén.

„Bum.“ Nevydržel jsem to a dal Luisovi „čelo“. Sice se mi z toho zase zamotala hlava, ale majitel Růžového pantera se zapotácel, posadil se na zadek a omdlel.

„Sorry, Luisi,“ vypustil jsem z úst obligátní omluvu, ale bylo mi jasné, že nebude přijata, a vypálil do Jarila půlku zásobníku z čezety. Tentokrát to Jarilo schytal. Ne snad, že by mu devítimilimetrové náboje z české bouchačky mohly ublížit, ale vyvedlo ho to z rovnováhy. Nyja toho využila. Sekla jej mečem do ruky, ve které držel vlastní zbraň, a pak ho bodla do břicha. Jarilo sletěl z auta na cestu.

Kvílení policejních sirén zesílilo. A co hůř, rozhlédl jsem se okolo a spatřil dobrý tucet přibíhajících postav, které v ruce držely různé chladné zbraně, převážně meče, ale tři víly měly luky. A vedl je Dažbog.

„Bejbý!“ zařval jsem.

Divoženka se po mně ohlédla a ukázala mečem na ležícího Jarila. Zakroutil jsem hlavou v zamítavém gestu. Dorazit ho by bylo sice fajn, ale mohlo by nás to oba stát život. V pravačce jsem už držel plynovou masku a hodil ji po divožence. Strčil jsem si pistoli za kalhoty a sám si také nasadil masku. Byl nejvyšší čas. Kruh nepřátel okolo nás se stahoval a blikání světel ohlásilo, že k nepřátelům se přidali i hoši a ženy zákona. A bylo jich tu jak bezdomovců na vánoční polívku.

Na každou stranu jsem hodil jeden RGSL 85. Slzotvorné granáty kolem nás okamžitě vytvořily štiplavou clonu. Tu jsem obratem ještě pro jistotu zahustil dvěma dýmovnicemi RDG-2.To už stála Nyja u mě. Zapnul jsem tašku, přehodil si ji přes levé rameno a pravou rukou jsem pevně divoženku chytl za ruku. Rozběhli jsme se dýmem pryč odsud. Po cestě jsme proběhli okolo tří lidí, kteří leželi na zemi, kašlali a naprosto zbytečně si rukama snažili chránit obličej před slzotvorným dýmem.

Po pár metrech, kdy začala umělá mlha řídnout, jsme dokonce narazili na jednu vílu. I ji RGSL 85 srazilo na kolena. Nyja ji ještě přetáhla mečem po lebce. Chudák nejspíš ani nevěděla, odkud ta rána přišla.

* * *

Masky jsme sundali, až když jsme se dostali na dohled Masarykova nádraží. Až sem stála kolona aut, které zastavil závar před Růžovým panterem. Bez ohledu na to, že na nás všichni lidé, kteří viděli, jak jsme vyběhli z kouřové clony, upřeně civěli, jsme se rozběhli až na konec zácpy ke staré zelené Škodě Superb, která nebyla blokovaná a jejíž řidič měl tudíž šanci se otočit a rozjet se pryč. Byl to mladý kluk, sotva dvacetiletý. Měl na sobě ošuntělé sako, které buď zdědil po dědečkovi, nebo si je koupil v sekáči za první vydělané peníze. Seděl za volantem, na uších bílá sluchátka a moc nevnímal, co se okolo něj děje. Uvědomil si to, až když jsem mu skočil na zadní sedačku a pistolí mu naznačil, aby nedělal žádné vylomeniny. Nyja mu strhla sluchátka, zadívala se mu zhluboka do očí a řekla: „Okamžitě odsud vycouvej a dostaň nás z Prahy.“

Klukův vystrašený pohled se změnil na lehce dementní, jaký jsem znal už od Francoise. Nasadil si znovu sluchátka, nastartoval auto a skutečně si to zamířil nejbližší cestou ven z Prahy. Nyja odtáhla sedačku co nejdál, aby se mohla stulit na podlahu auta, a nikdo ji tak na místě spolujezdce nezahlédl. I já jsem se skrčil co nejvíc, aby mě nenahrály všudypřítomné policejní kamery. Pistoli jsem sice pro jistotu zajistil, ale stále jsem ji držel nataženou tak, aby ji mládenec cítil ve svém pravém boku. Až Nyjina magie ztratí svou moc, pořád tady bude stará dobrá hrozba zabitím, která jej bude motivovat ke vstřícné spolupráci se svými sympatickými únosci.

* * *

Kluka jsme se zbavili kousek za Prahou ve směru na Kolín, na polní cestě, která z rozbité silnice třetí třídy vedla pár set metrů do lesa. Jako tradiční bezpečnostní opatření jsem ho donutil svléknout se do naha. Bylo teplé léto a na nebi ani mráček, tak by mu to ani nemuselo moc vadit. Nejbližší vesnice se podle navigace v jeho mobilním telefonu nacházela asi pět kilometrů pěšky. Ukázal jsem mu daný směr a zabavil mu SIM kartu.

„Nebylo by lepší přivázat ho ke stromu?“ zeptala se Nyja, když už byl kluk na odchodu. Trošku ho ta úvaha vyplašila.

„Ne,“ zakroutil jsem hlavou. „Taky by ho nikdo nemusel najít a ten týpek by tu umřel sám strašnou smrtí. Takhle se dřív nebo později dostane k lidem a zavolá si pomoc. Policajti se o něj postarají. Nemůžu zabít nevinného.“

Mládenec pokýval hlavou, jako by mě chtěl povzbudit v mém názoru.

„Tak běž. A nijak nespěchej,“ mávla na něj rukou Nyja, a tím bylo všechno vyřízeno. Tedy skoro všechno. Jen co zmizel mezi stromy, vrhla se mi Nyja kolem krku.

„Nikdy jsem nepotkala někoho, komu by tak záleželo na lidském životě.“

„To bude nejspíš tím, že jsem sám člověk,“ pokrčil jsem rameny. Na víc slov jsem se už nezmohl. Divoženka přisála své rty na mé a brzy už její ruka nedočkavě masírovala můj penis. Tentokrát to bylo jiné než v Růžovém panterovi. Bylo to divoké a živočišné. Nyja se svlékla a opřela o přední kapotu. Přitom na mě vyšpulila svou mušličku. Spustil jsem kapsáče na půl žerdi a pronikl do ní stejně tvrdě jako do Rožanice. Jenže tohle byl normální sex bez magické odměny. Ale zase byl úžasně vášnivý a živočišný. Po pár přírazech začala Nyja vzrušením bušit do kapoty škodovky. Hekala, svíjela se, krátce před každým z několika orgasmů, které za sebou prožila, mi vždycky přirážela naproti zadečkem, až jsem sám došel k okamžiku před nevyhnutelným vyvrcholením. Ale Nyja mě nenechala. Jako by to vycítila, vysmekla se mi. Klekla si přede mě a vzala můj penis do úst. Krátce nato jsem konečně vyvrcholil. Divoženka mě ze sevření svých úst odmítla pustit.

* * *

„Pane Martine, vy jste buď člověk s nejpevnějšími nervy, kterého jsem potkal od časů Jana Sokola ze Stříbra, nebo jste ten největší trouba na téhle straně Vltavy.“

* * *

Mužský hlas patřil chlapíkovi, který vypadal, jako by si jej vymyslel ten nejprvoplánovější kreslíř brakových komiksů. Měl vysokou statnou postavu, která určitě útočila na dva metry, černou klapku přes levé oko a obličej plný jizev, jako by jej v dětství poškrábal zuřivý jezevec. Měl oblečený dlouhý černý kabát a pod ním tmavě hnědé plátěné kalhoty a černou košili. Na levé ruce mu chyběly tři prsty.

Zůstal stát v bezpečné vzdálenosti od nás, takže nevypadal na to, že by od něj hrozilo nějaké akutní nebezpečí. Nyja vstala a začichala po větru se svým oblíbeným výrazem napjaté surikaty.

„Necítím ho,“ zašeptala.

„Ještě to by tak scházelo,“ zareagoval na Nyjino oznámení chlápek s jedním okem a pokýval s úsměvem hlavou, jako že si je velmi dobře vědom toho, že jej Nyja svým magickým instinktem nedokáže odhalit. Proto nás mohl tak snadno překvapit. Pak se na Nyju pronikavě podíval. Kupodivu nestudoval její obnažená prsa, ani pohlaví, které si nijak nezakrývala, ale sledoval její tvář a oči.

„Divoženka?“ řekl nakonec hlasem, jaký si lékaři obvykle vyhrazují pro diagnózy nějakých ne příliš komplikovaných nemocí. „Ty jsou velmi vzácné. Kdepak jste si ji ochočil?“

Nyja předvedla přesně to samé, co v posteli v gay klubu, když jsem ji nečekaně probudil z noční můry. Vycenila své špičáky a zachrčela na něj jako divoké zvíře. Nejspíš se jí nezamlouvalo slovo ochočit.

„Jak se jmenuje?“

Muž stále mluvil ke mně, jako by snad má společnice byla něco méněcenného.

„Když se jí zeptáte, třeba vám odpoví,“ odsekl jsem mu a zapnul si kalhoty. Ten chlápek mě přestával bavit. Klidně to mohl být nějaký Chorsin stopař, který nás jen potřebuje zdržet, než dorazí posily.

„Ostatně, sám jste nám ještě neřekl ani své jméno, pane?“ dodal jsem a pohledem naznačil Nyje, aby si vzala ze země oblečení a naskočila do auta. Byl nejvyšší čas odsud vypadnout.

„Říkají mi Daba,“ odvětil dotázaný.

Zmohl jsem se akorát na jedno „ech“ a dvě „hm“.

„Když nejde člověk za démonem, musí si ho démon najít sám, pane Fridrichu,“ usmál se Daba.

 Legie renegátů

Samozřejmě jsem mu hned nezbaštil, že je tím, za koho se prohlašuje. Uvěřil jsem mu, až když vyslovil Rožaničino jméno. Znal její tajemství, a to věděli jen ti, kterým to Rožanice sama od sebe prozradila. Navíc Nyja z něj byla zatraceně nesvá. To, že jej vůbec necítila, podle ní znamenalo, že v něm koluje velmi silná magie. „Prvotní magie. Patří mezi nejmocnější z nás stejně jako Perun, Černobog nebo Veles nebo teď už i Chors. Ani je bych nikde nedokázala vycítit, stejně jako je nedokáží zaměřit orákula,“ pošeptala mi, když jsme se spolu dohadovali o tom, jestli mu můžeme věřit. To už byla Nyja oblečená a dostali jsme se i k brašně s mečem, dýkou, pistolemi a samopaly. Pokud s námi měl ten muž nějaké podlé plány, nejspíš by nás nenechal přesunout se ke zbraním.

„Měl byste se rozhodnout rychle, pane Fridrichu. Měsíční bohyni s vámi došla trpělivost. Díky moci tří z pěti dokázala vypustit běsy. Jsou vám na stopě,“ řekl Daba. Jeho slova zněla varovně, ale hlas nenaznačoval, že by to, co říká, byl problém. Mně to také tak nepřipadalo. Co je moc tří z pěti, mi ale došlo. Chors vlastnila artefakty, ve kterých byla síla Mokoše, Svantovíta a Velese, ale co jsou běsi, jsem netušil. V hlavě jsem si je, nevím proč, spojoval s ruskou klasikou, ale víc mě nenapadalo. Zato Nyja vypadala ohromeně.

„Běsy,“ zopakovala až nábožně.

„To je problém?“ zeptal jsem se a pro jistotu si zapálil cigaretu. Nyja si pak vzala krabičku cigaret a nervózně si z ní také vytáhla marlborku.

„Běsi jsou velmi mocní démoni, kteří nemají žádnou duši, žádnou vlastní vůli. Jsou stvořeni magií a kdysi sloužili pěti bohům. Když skončila válka a zmizel Perun, v rámci příměří je Černobog s Velesem všechny uvěznili v obrovské podzemní jeskyni hluboko pod Radhoštěm. Běsi vypadají skoro jako lidé, ale mají křídla. Černá blanitá křídla, která je zanesou, kamkoliv potřebují, silou magie,“ vysvětlovala Nyja a já si všiml, jak při jejích slovech Daba jen souhlasně pokyvuje hlavou.

S tou cigaretou to byl vážně dobrý nápad. Po tom, co jsem zažil pálení ve Velesově jeskyni, hromadný útok větrnic, zombie apokalypsu na hřbitově v Horní Lipové, dvojnásobné přežití vlastní smrti i souboj s Jastaricou, jsem měl pocit, že mě v tomhle světě už nic nepřekvapí. Zase jsem se mýlil.

„Dobře, pane Dabo, chápu, že situace je vážná a je na čase, abychom se dali dohromady tak, jak chtěla Rožanice. Kam tedy všichni vyrazíme?“ řekl jsem nakonec.

Daba jenom lehce zavrtěl hlavou.

„Všichni ne, jenom vy a já, pane Fridrichu. Slíbil jsem, že se vás pokusím vycvičit, ale že nějakou divoženku pustím k sobě domů, to bych neslíbil ani Perunovi osobně. A že po mně chtěl hodně divné věci,“ zašklebil se při nějaké dávné vzpomínce.

Podíval jsem se na Nyju a v jejích očích uviděl stesk. „Nejsem ňamka?“ zašeptala a ať už jí to vyklouzlo omylem, nebo mě prostě chtěla zmanipulovat, abych od ní neodcházel, věděl jsem, že chci za každou cenu zůstat s ní.

„Děkuji za nabídku, ale já ji neopustím, a pokud to znamená, že spolu nebudeme bojovat proti Chors, tak jsem připravený to přijmout. Rožanice mi řekla, že možná přivedu zpět Peruna a nastolím mír a možná ne. Pro mě má tohle proroctví stejnou váhu jako horoskop v Blesku, respektive jako vlastně úplně každý horoskop, takže sorry. Tuhle holku jsem vytáhl z Chorsina vězení, a dokud bude chtít, tak ji neopustím. Ať si na mě ta vychcaná kunda z Břevnova pošle nejen běsy, ale třeba draky. Já se jí nebojím, dokud jsem s ní,“ pohodil jsem hlavou k Nyje. Asi to nebylo to úplně nejlepší vyznání náklonnosti na světě a já taky nejsem žádný Václav Hrabě, ale jen, co jsem domluvil, dostal jsem od Nyji obrovskou pusu.

„Jste hlupák, pane Fridrichu. Vaše smrt se blíží. A její také,“ řekl Daba, otočil se a zmizel mezi stromy.

„Má pravdu,“ řekla po chvíli Nyja.

„Co? Že jsem hlupák?“

„To taky,“ usmála se a dala mi další pusu. „Ale hlavně s tou smrtí. Cítím je. Cítím běsy. Jsou to už staletí, co jsem je necítila, ale ten pach poznám. Blíží se,“ dodala, tentokrát bez úsměvu.

„Kolik jich je?“ zeptal jsem se.

„Tři.“

* * *

Vyndal jsem z auta brašnu a celý obsah vysypal na zem. Nejdřív jsem se navlékl do policejní neprůstřelné vesty a tu druhou oblékl Nyje. Byla jí dost velká, ale když jsem ji přitáhnul nadoraz, docela jí seděla. Pak jsem si z auta vzal potah ze zadního sedadla a na něj rozložil veškerou výzbroj z policejního skladu: čtyři pistole a dva samopaly vz. 61. Rychle jsem také z krabiček s náboji doplnil už vystřílené zásobníky. Nakonec jsem tak měl v kapsách kalhot a bundy čtyři zásobníky do pistolí a dva náhradní zásobníky do škorpionů. Za pasem pak dvě pistole. Plynové masky a zbývajících osm dýmovnic jsem vrátil zpátky do tašky. Vzhledem k tomu, že běsi umějí létat, potřeboval jsem dobře vidět. Nyja si opět vzala Jarilův meč a Zmijin nůž si strčila za opasek kalhot.

„Cigárko?“ zeptal jsem Nyji, když jsem si podruhé zkontroloval připravenou výzbroj. Nevím proč, ale dostal jsem další pusu. Začínalo to být vážné. A kupodivu z mé strany to bylo vážné taky. Celý život jsem byl na bláznivé ženské. Koneckonců, s Markétou to také nikdy nebylo úplně nejlehčí. Ale Nyja, ta mě nějakým nepochopitelným způsobem absolutně rajcovala. Možná proto, že byla zároveň šílená, zatraceně nebezpečná a přitom tak strašně křehká.

* * *

Když jsem si zapálil druhou cigaretu, naznačila mi divoženka posunkem, že běsi jsou už blízko. Vzal jsem do ruky jeden samopal a vyskočil na kapotu auta. Marlborku jsem měl pořád v puse. Pozvolna jsem potahoval kouř do plic a systematicky pozoroval celé okolí od země přes stromy až po oblohu nade mnou. A pak jsem to spatřil. Ze západu se k nám skutečně přibližovaly tři černé tečky. A přibližovaly se zatraceně rychle.

Běsi vypadali neskutečně. Prostě neskutečně. Řekl bych, že podobná stvoření jako oni (nebo přímo oni?) se stala vzorem pro vznik mytických harpyjí. Když mi je divoženka popisovala, představoval jsem si skutečně lidi s křídly. Něco jako takové divné anděly, ale tohle mělo do andělů daleko. Měli sice obličej a něco jako tělo, ale to tělo bylo víc zvířecí než lidské. Nejen tělo – jejich přední a zadní končetiny, zakončené velkými drápy, připomínaly spíš zvířata. I hlava byla chlupatá, trochu jako by patřila medvědovi. Každý z nich měřil něco přes metr. Byl to prostě takový ošklivý pes s dlouhými drápy a křídly.

Chvíli nad námi ve výšce dobrých třiceti až padesáti metrů jenom tak kroužili, jako by je překvapilo, že před nimi neutíkáme. Nevadilo mi to. Mohl jsem si je alespoň v klidu prohlédnout. Byli vážně hnusní. Kupodivu za bílého dne mi ani moc nenaháněli hrůzu. Ale kdybych šel sám hlubokým lesem, kolem panovala neprostupná tma a jeden exemplář téhle zrůdičky mi proletěl nad hlavou, nejspíš bych si nadělal do kalhot zepředu i zezadu a přebarvily se mi vlasy na bílo během pár sekund.

„Chors! Chors! Poklekněte před Chors!“ rozeřvali se dunivým skřípavým hlasem.

„Hovno!“ zařval jsem v odpověď po vzoru francouzského generála Pierra Cambronneho, který tak u Waterloo odpálkoval anglické vojáky, kteří předpokládali, že se vzdá jejich přesile. Jeho „merde“ vstoupilo do dějin a musím přiznat, že ten chlap mi vždycky imponoval.

Kupodivu běsy to překvapilo. Zmlkli, na chvíli se ve vzduchu zastavili a pak provedli něco, co by se dalo nazvat klasickým náletem střemhlavě útočícího bombardéru. Čekal jsem, až budou u mě co nejblíž, aby měla moje střelba co nejpřesnější účinek. První z nich se dostal na zhruba patnáct metrů, měl sklopená křídla, ruce těsně u těla a cenil na mě své ostré černé zuby.

„Ratatatatatata!“ rozeřval se samopal. Ta otevřená pusa se prvnímu běsovi vážně nevyplatila. Nevím, kolik do ní cestou nachytal much, ale olova tam měl nejmíň deset kousků. Po zásazích udělal ve vzduchu sérii kotoulů a pak se volným pádem zřítil mezi stromy třicet metrů od nás. Kam přesně, to už jsem neviděl. Jen co uzávěr cvakl na prázdno, seskočil jsem z kapoty dolů na zem. Přitom jsem upustil prázdný samopal a ještě v pokleku si vzal druhý s plným zásobníkem.

„Křách!“ ozvalo se za mnou. Ten zvuk vydala střecha mladíkovy škodovky. Druhý běs na ní přistál s takovou vervou, že svými drápy vyryl do kapoty hluboké rýhy. Zůstat tam stát, nejspíš už bych byl pěkně potrhaný. Nebo spíš definitivně roztržený.

* * *

„Ratatata,“ zmáčkl jsem spoušť na druhém škorpionu. Tentokrát šlo jen o krátkou dávku. Odhadoval jsem to na sedm, možná osm výstřelů. Kulky ráže 7,65 měly na běsa tentokrát pramalý vliv. Trochu ho pocuchaly, ale na autě se udržel. Jenom se víc rozvzteklil.

To už tu ale byl třetí běs. Nepřistál na autě, ale rovnou se snesl na Nyju. Kamikadze útok mu ale nevyšel. Zahlédl jsem, jak divoženka uskočila a do cesty mu nastavila meč.

„Chors!“ vyštěkl běs z kapoty, odrazil se a skočil po mně.

V letu ho ale zastavily další výstřely. Běsa nárazy kulek odrazily zpátky na kapotu. Tentokrát jsem vystřílel náboje všechny. Prázdný zásobník dopadl na zem. Obratem jsem ho vyměnil za plný.

„Ratatatata!“ dalších dvacet nábojů vypálených dávkou jej z auta už shodily. Rychle jsem narval do škorpiona poslední zásobník, periferním zrakem zkontroloval Nyju, držící si mečem a nožem od těla třetího běsa, a oběhl auto, abych dorazil toho zmetka, který tak znehodnotil škodovku.

Nebyl tam. Zmizel.

„Kde jsi, ty malej hajzlíku?“ zaklel jsem.

Místo odpovědi jsem uslyšel hrabání a dusot nohou. Běs se totiž schoval pod auto a teď se rozhodl si to se mnou vyřídit. Otočil jsem se po zvuku, ale příšera byla rychlejší. Podrazila mi nohy. Spadl jsem na záda do měkké hlíny, kterou tady rozjezdil nejspíš traktor. Běs skočil na mě. Jeho drápy se mi zaryly do hrudi. Nemít neprůstřelnou vestu, jsem už nejspíš mrtvý. Zase.

Konečně jsem se na něj podíval zblízka. Jeho kůže vypadala neskutečně tvrdě a odolně. Tak trochu jako nosorožčí pancíř. Měla v sobě sice dírky po mých kulkách, ale nevypadalo to, že by se některá zaryla moc hluboko. A ten ksicht, ten byl vážně odporný. V časopise Odporná zrůda by běs musel být zvolen osobností roku několikrát po sobě.

Praštil jsem stvůru samopalem do zubů. Jediný efekt byl, že se na mě rozstříkly jeho sliny.

„Chors! Poklekněte před Chors!“ zařval mi z blízkosti dvaceti centimetrů do obličeje. Cítil jsem, jak se jeho drápy dál zatínají do mé vesty. Zatím držela, ale obával jsem se, že magické stvůry jsou pro ni větší problém než dávka z kulometu.

„Ta čubka vás snad naprogramovala,“ procedil jsem skrz zuby a pak trhnul samopalem, abych mu narval hlaveň co nejhlouběji do pusy. Moc mi to nešlo. Běs měl vážně sílu. Po minutě přetahování jsem se mu dostal alespoň mezi zuby. A pak jsem zmáčkl spoušť.

* * *

Běs měl sice na kůži pancíř, ale zevnitř to bylo úplně obyčejné zvíře. Jak jinak. I magický tvor potřebuje nějak trávit potravu. Proto musí být vnitřní tkáně měkké a prostupné. Vystřílel jsem mu do pusy celý zásobník. Z běsa na mě stříkaly kousky krve, slin, žaludečních šťáv a kdovíčeho ještě. Zavřel jsem pusu i oči, ale i tak jsem něco z toho hnusu spolknul. Udělalo se mi nevolno.

Shodil jsem ze sebe stále ještě se cukající mrtvolu, převalil se na ni a zvracel. Přitom jsem nechal škorpion ležet na zemi a ještě když mi z úst pořád tekly kousky pizzy, vytáhl jsem zpoza opasku obě čezety. Vstal jsem, otřel si pusu do rukávu a pistole odjistil.

„Nýjáááááá!“ zařvala rozhodně divoženka.

Neztrácel jsem čas obíháním auta, ale vyskočil jsem rovnou na kufr a pak na střechu. Nyja stále ještě žila a držela se na nohou. Ale nebýt neprůstřelné vesty, měla by to za sebou. Poznal jsem to podle škrábanců, které po sobě běs na vestě zanechal.

Zrůda využívala svých křídel a vznášela se jí nad hlavou. Kroužila urputně okolo ní, aby se k ní dostala, aniž by předtím narazila na meč nebo nůž.

„Prásk! Prásk!“ poslal jsem běsovi do hlavy dvě devítimilimetrové kulky.

„Chors!“ zařval běs a otočil se ke mně. Nyja toho využila a sekla mu po jedné noze. Zásah. Ostří Jarilova meče, který nejspíš nebyl tak úplně obyčejný meč, stejně jako Zmijina dýka nebyla tak úplně běžný kudlipich, mu proseklo kůži až do krve.

„Áááááá!“ zařval běs. Udělal prudký obrat, který Nyju dokonale překvapil, a zasekl jí dráp do krku, kde ji už vesta nekryla. Nyja vyjekla bolestí. Ohnala se po něm mečem i nožem, ale běs si ji přitáhl těsně k tělu. Oba se svalili na zem.

Instinkt vojáka mi velel střílet, ale rozum věděl, že by to bylo zbytečné. Zato instinkt zamilovaného chlápka mi doporučil něco úplně jiného…

Odrazil jsem se od střechy auta a skočil na běsa.

* * *

Náraz vyvedl běsa z koncentrace. Jeho pařáty pustily Nyju a pustil se do mě. Snažil jsem udělat to, co s jeho kolegou – držet si jeho hnusácký ostrý pařáty od hlavy a narvat mu pistoli do pusy. Ale nešlo to. Vytvořili jsme nepřehlednou skrumáž tří bojujících těl, která se nekoordinovaně zmítala v boji bez pravidel.

„Vžvunk!“

Tohle byl zvuk, který se dal snad popsat jedině jako „to, co vydá metr a půl dlouhý meč, který projede skrz okřídlenou stvůru a připíchne ji k zemi“.

Pustil jsem běsa a vyskočil na obě nohy. Měl jsem v ruce už jen jednu pistoli, tu druhou jsem musel upustit během rvačky s běsem, a tu jsem namířil na Dabu. Ten v klidu stál nad umírajícím běsem a za rukojeť pevně svíral svůj obouruční meč. Nyja se také vyhrabala na nohy. Z krku a ramene jí tekla krev, ale nevypadala, že by jí to nějak ublížilo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se divoženky.

Nejistě přikývla.

„Hodláte na mě pořád mířit, pane Fridrichu?“ zeptal se po chvíli napjatého mlčení Daba.

„To záleží na tom, co máte v plánu s tím mečem,“ odvětil jsem.

„Počkám ještě chvíli, než se běs docuká, pak jej očistím od jeho krve a odnesu si ho.“

„Proč jste se vrátil?“

„Já jsem hlavně neodešel,“ usmál se Daba. „Zajímalo mě, jak si vzpurný muž jako vy poradí s běsy. A už chápu, proč si vás Rožanice vybrala. Jste skutečně bojovník,“ dodal.

„Já ji stejně neopustím,“ pohodil jsem hlavou k Nyje.

Daba jen zamyšleně pokýval hlavou.

„To už jsem pochopil. Pokud vaše přítelkyně nebude nic namítat, vezmeme ji s sebou. Ale ručíte za ni. Jak už jsem řekl, divoženky jsou nevyzpytatelné a dané slovo, stejně jako věrnost komukoliv a čemukoliv, jsou pro ně prázdné pojmy. Nevěřím jí, jako bych nevěřil žádné divožence,“ prohlásil Daba. Jeho slova mě dost překvapila. Chápal jsem už z toho, co mi v Růžovém panterovi přiznala Nyja, že její druh není mezi ostatními moc populární, ale ta zarytá démonova nenávist mě překvapila.

„Mohu se alespoň zeptat na vaše jméno, madam?“ obrátil se Daba konečně přímo k divožence.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. Měla přitom zase ten svůj plachý, ztracený výraz.

„To jsem čekal. Řeknete mi alespoň svůj původ?“ zeptal se.

„Jsem dcerou vlkodlačice z Černobogova klanu jménem Klaudie a vodního démona z Treborovy rodiny jménem Karach,“ odvětila. Nevím proč, ale věděl jsem, že lže. Dabu to ale upokojilo, pokrčil rameny a řekl: „Měli bychom zmizet, než přiletí další.“

„Není to jedno? Stejně nás najdou,“ řekl jsem a začal si sbírat zbraně.

„Nenajdou, Martine. Daba ovládá mocnou magii. Stejně jako skryje před kouzly a věštbami jeho, skryje i nás,“ řekla Nyja a přitom si démona se zájmem prohlížela.

„Je to tak, pane Fridrichu,“ brouknul souhlasně Daba.

* * *

Během pár minut jsem naházel krabičky s náboji, prázdné zásobníky, pistole i samopaly zpátky do tašky. Sundali jsme si i neprůstřelné vesty. Vypadaly, jako by je někdo používal rok v ostrém boji.

Vyndal jsem z tašky také poslední čisté tričko a ovázal Nyje její zranění. Nejspíš to bylo zbytečné, protože její organismus vypadal pěkně odolně, ale chtěl jsem mít jistotu. Vysloužil jsem si za to další pusu.

* * *

Opustili jsme škodovku studenta, který nejspíš stále ještě v rouše Adamově hledal dobrého člověka, který mu pomůže, a vyrazili s Dabou skrz les na cestu, po které jsme sem původně přijeli. Po pár desítkách metrů jsme narazili na odstavený náklaďák. Byl celý šedý s netradiční hranatou karosérií a korbou zakrytou omšelou plátěnou plachtou.

„Faun L900D567,“ přečetl jsem. „To bude hodně stará rachotina. Vypadá to jak ty náklaďáky, které používal ještě wehrmacht,“ ušklíbl jsem se na Dabu.

„Taky, že je používal ještě wehrmacht,“ pokýval hlavou démon a naskočil na sedadlo řidiče. My s Nyjou se vyšplhali zezadu na korbu. Byly tam dvě zašlé dřevěné pryčny. Na jedné z nich byl vyrytý hákový kříž. Podle toho, jak vypadal, tu byl už nejmíň sedmdesát let.

Daba sice používal veterána, kterému by to spíš slušelo v muzeu bitvy o Stalingrad, ale když jsem ho srovnal s ostatními bohy a jejich potomky, byl to vlastně dost progresivní chlapík.

* * *

Staré německé auto předznamenalo i místo, kam jsme směřovali. Jeli jsme vytrvale na západ. Cestou jsme pravidelně zastavovali. Nejdřív na benzince před Teplicemi, kde jsme nasytili a napojili naše hladová břicha a také natankovali, a pak na nějakém kopečku za Kralupami nad Vltavou. Daba nečekaně zabrzdil a vyskočil z auta. Pak poklepal na korbu náklaďáku, aby nám naznačil, že máme vystoupit. Vylezli jsme ven a pohlédli na oblohu, kam směřoval i jeho pohled.

„Šmarjápano,“ použil jsem oblíbenou kletbu své hanácké prababičky, kterou zpravidla vypouštěla, jenom když se jí něco zatraceně nepovedlo, nebo spatřila v televizi politika. Tohle bylo ale horší než spálené mléko na plotně nebo přímý přenos z poslanecké sněmovny. Na obloze letělo hejno běsů.

„Kolik jich může být?“ zeptala se Nyja.

„Čtyřicet jedna. A to nejsou samozřejmě všichni,“ odvětil Daba.

Raději jsem nepřemýšlel, jak je tak rychle bez dalekohledu spočítal, a zaclonil jsem si rukou oči proti slunci, abych si to hejno mohl lépe prohlédnout. Aniž bych si všiml, Daba se mezitím vypravil zpátky do řídicí kabiny náklaďáku, po chvíli do mě šťouchl a podal mi dalekohled. Stejně jako auto i on zažil druhou světovou. Ale fungoval pořád docela dobře.

„Nemůžou nás vidět?“ zeptal jsem se, zatímco jsem si letící běsy zaměřoval dalekohledem.

„Vidět ano, ale myslí si, že jsme obyčejní lidé a ti je právě teď nezajímají,“ odvětila Nyja místo démona.

„Je to tak. Hledají vás, ale protože necítí, co by měli, ignorují nás. Ale nejdou jenom po vás. Chors se po tom fiasku, co jste jí způsobili při slavnosti a během svého útěku z domu sodomitů, rozhodla přestat skrývat a odhalit svou moc. Svolává všechny bytosti a bohy, aby se k ní připojili. Kdo to udělá, tomu je odpuštěno všechno, co případně Chors provedl v minulosti. Odmítne-li, mají ho běsové zajmout nebo zabít.“

„Tomu říkám Sofiina volba,“ zamumlal jsem.

„Spíš Svarogova,“ odvětil Daba. „On i všichni z jeho klanu se přišli měsíční bohyni poklonit. Svarog je teď její pravá ruka.“

„Mně byl ten chlápek už na první pohled nesympatickej,“ zabručel jsem.

„Co Černobog?“ vyhrkla Nyja. Vypadala, jako by se bála, co odpoví.

„Černobog se stáhl do své pevnosti na Šumavě. Zatím vyčkává. Myslím, že Chors k němu dřív nebo později vyrazí vyjednávat.“

Nyje jako by se po těch slovech ulevilo. Osobně jsem nečekal, že by se vládce vlků k měsíční bohyni přidal. Ten chlapík ji neměl zrovna v lásce, a pokud jsem ho dobře prokoukl, zakládal si na své vlastní síle a autonomii. Vlastně mi byl docela sympatický, ale kouzlo, kterým mě Chors ovládala, mi zatemnilo mozek. Kdo ví, co by se stalo, kdybych mu dokázal odolat. Možná, že by dnes měl Mokošin kámen právě Černobog.

„Zajímalo by mě, co na tyhle nové vládce oblohy říkají obyčejní lidé,“ zamyslel jsem se.

„Jsou vyděšení a překvapení. Ale to lidé pokaždé, když se setkají s něčím neobvyklým,“ pokrčil rameny démon, a tím to pro něj bylo vyřízeno. Otočil se a vrátil zpátky za volant. My s Nyjou jsme naskočili zpátky na korbu.

„Chors. Chors. Chors…,“ nesl se oblohou zvuk výkřiků hejna běsů. Přeběhl mi mráz po zádech. Objal jsem Nyju, abych ucítil alespoň trochu vlídného lidského tepla. Objetí brzy následovalo svlékání a milování, což se nakonec ukázalo jako mnohem obtížnější úkol než odstřelit párek běsů. Každý, kdo zkoušel souložit v drncajícím náklaďáku z výzbroje wehrmachtu, jedoucím po českých silnicích třetí třídy, mi musí dát za pravdu.

* * *

Opustili jsme Českou republiku a skončili v Německu. Ne snad, že bychom se dostali příliš daleko za hranice, ale i tak stačil letmý pohled, aby člověk podle upravených cest, krajiny i domů poznal, že je u našich západních sousedů. Domů tu zrovna hodně nebylo. Německé příhraničí, stejně jako to české, stále trpělo pozůstatky železné opony. Oblasti byly navzdory spojení zemí v Evropské unii prakticky vylidněné. Místo, kam jsme přijeli, se jmenovalo Rehefeld-Zaunhaus. Označení vesnice by pro tohle místo znamenalo příliš velkou poctu. Šlo o malou usedlost tvořenou desítkou zemědělských stavení, roztroušených stovky metrů od sebe. Stavení pamatovala nejen šíleného Adolfa, ale nejspíš i kancléře Bismarcka. A to nejstarší, s oprýskanými motivy selského baroka, se stalo naším cílem. Dorazili jsme k němu až navečer. Statek stál dobrý kilometr od místa, které by se s trochou fantazie dalo nazvat středem osady, zády k hlubokému lesu. Před vnějším světem ho chránil rozvrzaný plaňkový plot a za ním něco mnohem efektivnějšího – neprostupná bariéra stromů, keřů a roští, skrz kterou by měl problém prodrat se jezevec, natož pak člověk.

U brány nás čekala padesátnice s bílými vlasy, vysportovanou postavou, v zelené lněné sukni a tmavozelené haleně. Odsunula nám bránu, aby mohl wehrmachťácký náklaďák vjet dovnitř, a pak ji zase pečlivě zajistila. Náš příjezd vzbudil na dvoře statku docela rozruch. Vyplašili jsme totiž hromadu slepic, hus a kachen, které nám blokovaly vjezd do kamenné stodoly sloužící jako garáž. Faun pomalu najížděl a troubil, aby drůbež odehnal z cesty.

My dva už jsme v něm ale neseděli. Seskočili jsme z korby a rozhlíželi se po statku. Jeho základem byl obytný dvoupatrový dům se střechou z šedých šifrů a bílým nátěrem, který potřeboval rozsáhlou rekonstrukci už někdy během kubánské krize. Na něj byl přilepený malý domeček, který podle otvorů a výskytu drůbeže sloužil jako kurník. V areálu se nacházely ještě tři stodoly. Dvě byly zavřené, takže šlo těžko odhadnout, co v nich bylo, a do jedné právě Daba opatrně najížděl s náklaďákem.

„Divoženka?“ podívala se šedovláska zaraženě na Nyju. S ohledem na to, jak kvůli ní vyšiloval démon, mě takhle krotká reakce vlastně překvapila.

„Dryáda,“ usmála se na ni Nyja a žena jí ten úsměv nečekaně opětovala.

„Jmenuji se Nika,“ řekla dryáda a podala mi ruku. Pevně jsem ji stiskl.

„Martin,“ odvětil jsem, ale žena vypadala, že mé jméno zná. Pak to samé udělala i k Nyje. Ta se jí ale nepředstavila. Kupodivu to šedovlásku vůbec nepřekvapilo. Podala jí ruku a pak nám ukázala směrem k domu. „Pojďte, ubytuji vás.“

* * *

Jak už to bývá, dům vypadal zevnitř mnohem útulněji než zvenčí. Přitom jeho vybavení bylo podstatně starší než statek samotný. Hlavní místnosti dominoval obrovský krb, ve kterém teď vzhledem k venkovnímu počasí nehořelo. Okolo něj stálo v půlkruhu dvanáct masivních dřevěných křesel. Na první pohled ruční práce. V deseti z nich ležela nějaká chladná zbraň. Převážně sekyry, meče, dýky, ale dokonce také dvě krátká kopí a tři luky. Zbraně vypadaly dost opotřebovaně.

Nika podivný výjev nekomentovala a zavedla nás dál do vnitřku domu. Prošli jsme kuchyní, v níž naopak sálalo teplo z velkých kachlových kamen, kde na plotně stály tři hrnce. Ty naopak vypadaly, že už zažily éru supermarketů. Krátká chodba nás zavedla do pokoje pro hosty. Alespoň tak to dryáda nazvala. Pokoj byl vybavený prostě, ale účelně. Do velké dřevěné postele by se klidně vešli tři lidé. Překvapilo mě, že na ní sice leží polštáře, ale ne peřiny. Místo nich postel překrývaly dlouhé kožešiny sešité z více částí. Původ bych tipoval někde u divokých králíků.

Vedle postele stál dřevěný stolek se džbánem čiré vody, mísou raných žlutých jablek a svícen s masivní bílou svící. Elektřina totiž v domě nebyla a věci jako petrolejové lampy nebo svítilny na elektrické baterie nejspíš zdejší obyvatelé považovali za nepatřičný a nepotřebný výstřelek. Naštěstí vedle svíce ležely zápalky a ne křesadlo. Ke stolu náležely ještě dva nízké dřevěné špalky potažené černou kožešinou.

Hned naproti pokoji pro hosty byla koupelna s cínovou vanou a splachovacím záchodem, což jsem ocenil nadšeným „hurá“. Vzhledem k charakteru stavení jsem se obával, že vykonávat potřebu budu muset na dvorku za okounění drůbeže a mýt se budu moci pouze, když zaprší nebo napadne dost sněhu, aby se dalo vyválet v závěji.

Když nás dryáda opustila, byla venku už tma. Opravdová tma, jakou člověk pozná jenom na vesnici. Ve městě totiž díky světlům z domů, pouličních lamp a projíždějících aut a tramvají nikdy pořádná tma není. Tady, prakticky na samotě s hlubokým lesem za zády, byla ale tma přímo černočerná. Zavřel jsem jediné okno, které skýtalo pohled pouze na zarostlou část plotu, a pak jsme si s Nyjou lehli do postele s tím, že se pokusíme trochu se po boji s běsy vyspat, ale skončilo to souloží. Dlouhou a krásnou. Bylo to podobné jako v Růžovém panterovi. Nyja prožívala jeden orgasmus za druhým. Jenže v očích neměla jen živočišnou vášeň, ale i spoustu citu, plachosti a smutku. Po mém vyvrcholení mě objala, zase mi olízla bradu jako tenkrát v Praze a do ticha temnoty řekla: „Zánik se blíží. Ale už se mi to nelíbí. Vůbec.“ Z očí jí vyhrklo pár slz, které si otřela o mou hruď. Víc slov už neřekla, jen mě dál pevně objímala. Nakonec jsme takhle, držíce jeden druhého, usnuli.

* * *

Venku už sice panovalo světlo, ale nemohlo být víc než pět hodin ráno. Možná půl šesté. Probralo mě lehké, ale důsledné tahání za rameno. Otevřel jsem oči a nade mnou se tyčil Daba. Naznačil mi, abych vstal z postele. Opatrně jsem ze sebe sundal Nyjinu paži, kterou jsem měl obtočenou kolem hrudi, a potichoučku vyklouzl z kožešin. Na zemi jsem posbíral své oblečení a vyrazil ven za démonem.

Na chodbě jsme zahnuli doleva, tedy k zadní části statku. Naše cesta ale nevedla ven. Daba nás zavedl ke dveřím, na kterých byla těžká dřevěná závora. Odsunul ji a otevřel dveře. Za nimi se nacházely schody do podzemí.

Ovanul mě chladný vzduch, který z černoty pod námi sálal. Chvíli jsem uvažoval, že se vrátím do pokoje pro bundu, ale Daba mi podal do ruky jednu ze smolných loučí, které ležely v železném koši připevněném ke stěně, a pak škrtl sirkou a louč zapálil. Od ní si potom zapálil svou vlastní a vykročil po schodech dolů. Nezbylo mi než ho následovat.

Velmi rychle jsme minuli kamenné základy domu a vstoupili jsme do podzemí. Dobré tři, možná čtyři metry bylo jasné, že průchod není přírodního původu, ale byl hluboko do skály dost pečlivě a ve velkorysém rozměru vytesán. Pak jsme se ale ocitli v přírodní jeskyni. Předěl byl náhlý, takže jsem si ho nevšiml, ale najednou jsem v záři mihotajících se plamenů spatřil kolem sebe několik stalagmitů. Otřásl jsem se zimou. Teplota tady, v podzemí, klesla určitě hluboko pod deset stupňů. O to víc mě překvapilo, že jsme po chvíli narazili na Niku, která seděla na tmavé kožešině úplně nahá. Před ní sice plápolal malý ohýnek, ale ani tak neznám člověka, který by se tu dobrovolně svléknul. Nad ohništěm se houpal malý černý kotlík zavěšený na železném prutu, jehož základnu tvořily dva velké kameny na okraji ohniště. Stoupala z něj pára, která voněla jehličím a jalovcem. Dryáda měla zavřené oči a ruce volně položené na nohou, zkřížených v klasickém tureckém sedu. Díky stříbrným vlasům jsem ji původně odhadoval tak na padesát, ale tělo tomu neodpovídalo. Navzdory široké a hluboké jizvě, která se jí táhla od levého ňadra až někam ke klínu, měla tělo vysportované třicítky. Ale tak to bylo s bohy a jejich potomky vždycky. Dojem věku byl nepodstatný.

„Svlékni se a posaď se k Nice. Tvé učení právě začalo. Až nadejde můj čas, vrátím se k tobě,“ zašeptal a otočil se k odchodu.

„Jaké učení?“ vyjekl jsem. „Já se nepotřebuju nic učit. Myslel jsem, že vezmete svou armádu renegátů, nebo jak se jmenuje, já vám budu krýt záda, porazíme Chors a já si vezmu dovolenou a zmizím do koktejlového baru na Tahiti. O žádném učení mi nikdo nic neřekl, sakra!“

Možná jsem byl víc razantní, než jsem měl, protože Daba se ke mně zase obrátil čelem a chytil mě pod krkem, jako bych byl malý kluk, co mu právě baseballovou pálkou rozbil láhev s Titanikem, který v ní stavěl dvacet let.

„Chors nikdo neporazí. Má moc tří potomků dávného boha. Takovou moc neměl nikdo tisíce let. Jediná naděje je přivést Peruna a jeho první dcera s lidskou ženou předpověděla, že to máš být ty, kdo jej dovede zpátky. Abys to dokázal, musíš pochopit moc talismanu, který ti Rožanice dala. Bez pomoci Matky všech dryád to nikdy nedokážeš, hlupáku!“

Jeho hlas duněl jeskyní, až jsem měl chvíli strach, že nám kvůli tomu spadne na hlavu nějaký krápník.

„Nejsem první, o kom to předpověděla…,“ namítl jsem. Chtěl jsem ještě dodat, že by možná bylo lepší sehnat si nějaké granátomety než hledat ztraceného boha, ale Daba mě přerušil tím, že vztekle zavrčel: „To mi ani nepřipomínej!“ a odešel. Prostě mě odmítl poslouchat. Za chvíli se světlo z jeho louče ztratilo v dáli a já tu zůstal sám s Nikou. Ta pořád seděla na svém místě a nehýbala se. Nejspíš považovala za zbytečné se k naší vyostřené výměně názorů přidávat.

„Omlouvám se,“ řekl jsem po chvíli a myslel jsem to upřímně. Vážně jsem se choval jako hlupák. Nejspíš mi všechny ty úspěchy v boji s Chors vlezly na mozek, ale když jsem si na chvíli představil hejno letících běsů, došlo mi, že bych je všechny nedokázal porazit, ani kdybych měl k dispozici letku gripenů.

„Omluva je mocná zbraň moudrých,“ promluvila konečně Nika. Stále měla oči zavřené, ale rukou mi naznačila, abych se posadil. Před ohněm ležela zrzavá kožešina. Nejspíš z lišky.

Abych dokázal, že jsem to s omluvou myslel vážně, svlékl jsem se do naha, jak chtěl Daba, a na tu kožešinu se posadil. Za chvíli se mi zuby rozklepaly zimou.

„Napij se z kotlíku,“ řekla po pár minutách ticha žena, které Daba říkal Matka všech dryád.

Nahnul jsem se tedy a vzal do rukou kotlík se zelenkavou tekutinou. Pálil stejně jako jeho obsah, ale vydržel jsem to.

„Ještě víc,“ řekla, když jsem se asi po třech hltech chystal odložit kotlík zpátky na oheň. Přitom měla celou dobu oči zavřené. A tak jsem pil. Vypil jsem toho asi půlku, když jsem v břiše ucítil teplo. Nejdřív to bylo příjemné teplo, které oblažilo mé mrznoucí tělo, ale pak mě začalo v žaludku pálit. Znovu jsem kotlík opatrně odložil a čekal, jestli bude Nika zase protestovat. Mlčela.

Teplota v mém břiše nepochopitelně stoupala stále výš. Začínal jsem se potit. A nejen to. Ucítil jsem, že talisman na mém krku září. Září stejnou barvou, jakou měla tekutina.

„U všech kurev filipínskejch!“ zaklel jsem, když světlo z talismanu prozářilo polovinu jeskyně. Začala mě pálit i hlava a oči a celý svět okolo sebe jsem viděl rozmazaně.

„Další vyvolený,“ ozval se odkudsi z hloubky jeskyně hlas nějakého muže. Rychle jsem se tím směrem otočil, ale byla tam jenom tma. Rozmazaná tma.

Chtěl jsem se zeptat Niky, jestli ten hlas slyšela taky, ale nemohl jsem otevřít ústa. A že jsem se zatraceně snažil.

„Další vyvolený,“ uslyšel jsem za sebou nějaký jiný mužský hlas.

„Zemře,“ odvětil mu někdo další.

Kroutil jsem hlavou kolem dokola, abych zahlédl alespoň někoho z těch, kdo na mě mluvili, ale bylo to marné. A co hůř – Nika zmizela! Zůstal jsem v jeskyni sám. Zkusil jsem vstát, ale místo toho jsem upadl.

„Bojí se,“ zasmál se nový hlas.

„Další vyvolený se bojí,“ řekl vyloženě výsměšně jeden z hlasů, který už jsem slyšel.

„My všichni jsme se báli,“ oponoval mu hlas, jenž snad jediný nebyl plný pohrdání.

„A všichni jsme zemřeli. On také zemře,“ vmísil se další mužský hlas a pak začaly mluvit všechny naráz:

„Strach.“

„Smrt.“

„Bolest.“

„Nehledej ho! Nehledej ho!“

„Další vyvolený? Kolik jich ještě přijde po něm?“

To byly jen některé z hlasů, které jsem zaslechl. A pak se jeskyní rozlehl hlasitý výkřik plný výčitek: „Rožanice je šílená! Její věštby nevycházejí! Každému přinese jen smrt!“

A všechny hlasy se začaly smát. Strašně smát. Chechtaly se jeden přes druhého, byly jich desítky a v jejich smíchu se skrývala bolest, zahořklost, vztek, nenávist a pohrdání. Jejich výsměch se slil v jeden děsivý hlas plný utrpení. Zdálo se, že to nebude mít konce, ale nakonec hlasy zmizely. Prostě odezněly.

* * *

Postavil jsem se a zjistil jsem, že už nejsem v jeskyni. Stál jsem uprostřed temné místnosti bez oken a bez dveří, jejíž zdi tvořily masivní kameny. Na sobě jsem měl svou bojovou uniformu. Na černém štítku stálo: Martin Fridrich. Rozhlédl jsem se kolem a uviděl muže v mnišské kutaně. Na hlavě měl černé kudrnaté vlasy, které mu sahaly po ramena, a na bradě huňaté vousy, které stejně jako vlasy byly sytě černé a zakroucené. V ruce držel zlatou sekyru, jejíž ostří bylo od krve.

„Ani ty nejsi vyvolený,“ řekl muži, který se krčil pod ním. Byl také oblečený ve vojenské uniformě. Byla tmavě šedá s českým lvíčkem na rameni. Poznal jsem uniformu československých legií z první světové války. Muž zvedl nad hlavou ruku v marném obranném gestu. Nebylo mu to nic platné. Vousáč v kutaně se rozmáchl a rozpůlil mu hlavu vejpůl.

„Ani ty nejsi vyvolený! Ani ty nejsi vyvolený! Ani ty nejsi vyvolený! Ani ty nejsi vyvolený! Ani ty nejsi vyvolený! Ani ty nejsi vyvolený! Ani ty nejsi vyvolený! Ani ty nejsi vyvolený! Ani ty nejsi… Ani ty…,“ rozeřvaly se hlasy v mé hlavě.

* * *

Otevřel jsem oči a spatřil holá prsa Niky. Skláněla se nade mnou, její ňadra se pohupovala pár centimetrů od mých očí, držela mě za hlavu a mumlala nějaké zaklínání. Z jejího těla vycházela zlatavá teplá záře. Cítil jsem, jak do mě záře vniká a probouzí mé tělo k životu. V hlavě mi ale pořád zněla ta nenávistná slova: „Ani ty nejsi vyvolený!“

„Martine?“ promluvila na mě dryáda, když zjistila, že jsem otevřel oči.

Místo odpovědi jsem jenom přivřel víčka na znamení, že ji registruji. Víc jsem nebyl schopen. Navzdory jejím kouzlům jsem stále cítil, jak je mé tělo celé promrzlé.

„Co jsi viděl?“ zeptala se, zatímco začala svýma rukama masírovat postupně každý kousek mého těla. Její ruce byly neuvěřitelně teplé, každé místo, kterého se dotkly, probouzely k životu. Stačilo pár dotyků a já jsem cítil, jak nad svým tělem zase získávám kontrolu.

„Muže s černými kudrnatými vlasy a zlatou sekyrou,“ zašeptal jsem.

Dryáda na pár sekund ztuhla. Panenky se jí rozšířily a pak vykřikla: „Viděl Peruna! Je vyvolený!“

Její radostný výkřik se rozléhal jeskyní a v mé hlavně se zase ozvaly desítky hlasů mrtvých mužů, o nichž jsem věděl, že je Rožanice určila jako ty, kteří mají přivést Peruna zpátky, přičemž „u tří si byla jistá“, jak mi kdysi sama řekla. A ty hlasy výsměšně volaly: „Ani ty nejsi vyvolený!“

* * *

Daba se v jeskyni objevil v okamžiku, kdy už jsem byl oblečený a s pomocí kouzel Matky všech dryád jsem se dokázal i posadit a normálně komunikovat. Od Niky si vyslechl, že jsem viděl Peruna ve snu vyvolaném magickým lektvarem, a tak jsem určitě vyvolený, přesně jak řekla Rožanice. Démon mě přitom dost skepticky pozoroval. Musím přiznat, že mi ta jeho skepse byla mnohem příjemnější než dryádino nadšení. Kromě váhavého pokrčení ramen řekl jenom jedinou větu: „Potřebuješ si odpočinout. Odvedu tě k divožence. Ve výcviku budeme pokračovat zítra.“

Chtěl jsem protestovat. Nejen proti pokračování výcviku, který vzhledem k tomu, co mi řekli mrtví, neměl smysl, ale i proti nadšeným slovům Niky. Neměl jsem však sílu. Musel jsem si to všechno nejdřív probrat sám v sobě.

Dabovi jsem tedy vše jenom odkýval, opřel se mu o rameno a vyrazil zpátky do útrob starého statku.

* * *

Po návratu do pokoje mě překvapilo, že za okny je zase tma. Měl jsem pocit, že to, co se odehrálo v jeskyni, trvalo maximálně hodinu, ale nejspíš jsem v tom transu strávil nejmíň šestnáct hodin. Možná i víc.

Když mě Nyja uviděla, skočila mi kolem krku a vlepila mi pusu na tvář. Pak odběhla do kuchyně, ze které přinesla na talíři kančí pečínku se zelím a bramborem. Netušil jsem, že divoženky umí kromě vysávání krve policajtům i tak skvěle vařit.

Jen co jsem se najedl, v podstatě okamžitě jsem usnul.

* * *

Vzbudil jsem se a zjistil jsem, že mám erekci. Mohla za to Nyja. Hleděla mi zpříma do očí a rukou mi masírovala penis. Byla stejně jako já svlečená. Když jsem otevřel oči, přisála svá ústa na má ve francouzském polibku. Přesně takové probuzení jsem po včerejším zážitku potřeboval. Z pootevřeného okna sem proudil vlahý lesní vzduch, který voněl desítkami květin a bylin, a sluneční paprsky zaháněly všechny děsivé sny, které mi včera přinesla dryádina magie.

Položil jsem Nyju na záda, rukou jí roztáhl nohy a prsty se vydal na průzkum její pochvy. Bylo to zbytečné. Už dávno byla vzrušená.

„Ach,“ vzdechla, když jsem do ní pronikl.

Pozvolna jsem začal rychleji přirážet, když se dveře místnosti rozevřely a objevil se v nich Daba. Ten chlap měl nejspíš doktorát z oboru špatného načasování.

„Víte, že židovští válečníci za časů krále Davida měli pravidlo, podle kterého během války nesouložili, pane Fridrichu?“ pravil pobaveně a místo, aby urychleně vycouval z místnosti, se jenom opřel o futra.

„My jsme v Afghánistánu měli pravidlo: Když najdeš holku, co ti dá, tak ji šukej, a když je to Filipínka, co měla kšeft na americké základně, tak si pro jistotu nasaď dva kondomy,“ odpověděl jsem mu.

„Za chvíli začíná váš výcvik,“ pokračoval neodbytně.

„Jistě, pane Dabo, jen tady něco dokončím a hned za vámi přijdu,“ odvětil jsem.

Nyja se zachichotala a démon se konečně na patě otočil a zavřel za sebou dveře.

* * *

Z postele jsem se dostal až za dvacet minut. Jsou prostě věci, které se nedají odbývat, což by měl pochopit i démon. Zkrátil jsem alespoň snídani. Akorát jsem vypil pár skleniček vody a snědl jedno jablko. Daba mě čekal na dvoře. Stál přesně v jeho prostředku, mračil se, a v rukou držel velký kožený pytel.

Když mě uviděl, beze slova se otočil a vyrazil na opačnou stranu statku, kde stavení přiléhalo k lesu. Následoval jsem ho. V plotě tam byla malá rozvrzaná vrátka. Prošli jsme jimi na úzkou, ale hluboko vyšlapanou lesní cestičku. Bylo jasné, že tou pěšinou někdo chodí denně a dřív ji šlapalo mnohem víc nohou než jenom Dabovy. Po půl hodině ostré chůze jsme se ocitli v hloubi hustého lesa. Podle výšky a šířky některých dubů tu nejmíň dobrých sto let nikdo dřevo netěžil. Nejdřív jsem si toho nevšiml, ale místo, na němž jsme se zastavili, bylo uměle vytvořeno. Zatímco okolní terén byl zvlněný, plocha o tvaru trojúhelníku, jejíž vrcholy tvořily tři vzrostlé mohutně rozvětvené habry, byla dokonale zarovnána. Její okraje navíc tvořily kameny, které nešlo na první pohled odhalit, protože byly zarostlé vysokou trávou.

Daba otevřel kožený pytel a na zem z něj vysypal tři meče, dvě dýky a dvě sekyry.

„Bojoval jste někdy mečem?“ zeptal se.

Zakroutil jsem hlavou. „Mám za sebou výcvik jenom s dýkou a tu spíš umím používat ne k boji muže proti muži, ale k zákeřným a rychlým útokům.“

Démon se zašklebil a pokrčil nos, jako by snad zjistil, že se mu na botu přilepilo jedno obzvlášť zapáchající a těžko odstranitelné lejno. Shýbl se pro dýku a podal mi ji. Byla o něco větší, než jsem byl zvyklý, ale ani tak nedosahala velikosti Zmijina kudlipichu, kterým jsem sejmul Jastaricu. Daba si vzal do ruky sekyru a bez varování na mě zaútočil.

Šel na to opravdu tvrdě. Žádné náznaky, žádné lehké údery, ale prostě se rozhodl rozrazit mi lebku, když nebudu dostatečně mrštný. Uskakoval jsem jeho přesně mířeným ranám a snažil se přitom zachovávat co největší odstup, protože Daba jako by byl se sekyrou srostlý, jako by to nebyl nástroj, ale součást jeho těla. Ustupoval jsem stejně rychle, jako se on ke mně přibližoval. Být zavření ve freefightové kleci, jsem už dávno zbouraný jak jateční jalovice. Snažil jsem se cíleně přesunout k nejbližšímu z habrů. Byl mou jedinou nadějí.

„Švich!“ minula mě jen těsně Dabova sekyra. Proletěla mi tak pět centimetrů kolem levé ruky s takovou prudkostí a silou, že mít tam tu ruku o sekundu déle, nejspíš by mi začali říkat Martin Jednoručák. Začínal jsem se toho chlapa bát. Nevím, jestli mu nedocházelo, že jsem obyčejný člověk, a může mi tedy snadno ublížit, ale tohle vypadalo jako souboj na život a na smrt.

Dalšímu seknutí jsem se už vyhnul o něco elegantněji a uskočil jsem na těsno ke kmeni stromu. Daba naznačil další vertikální švihnutí sekyrou, ale hned jí opsal drobný oblouček a zkusil mě seknout z boku. Zmizel jsem mu za strom. Sekyra promáchla a zvuk týraného dřeva prozradil, že to habr schytal místo mě. To byl signál, na který jsem čekal. Náraz do stromu musel Dabu vyhodit z koncentrace. Vrátil jsem se zpátky, uhnul před sekyrou a pak se mu vrhl k nohám, stejně jako jsem to udělal s Jastaricou. Jenže Daba nebyl několikametrový lidoještěr, takže jsem mohl zkusit riskantní akci – šel jsem mu po levém koleni. Rychlým švihem nohou jsem ho zasáhl zezadu do kolene. Démonovi se podlomily nohy a skončil na kolenou. Další kop a Dabova hlava dostala přímý zásah policejní botou do brady. Rychlý výskok a kop do temene. Alespoň tak jsem to zamýšlel, ale démon mi uhnul, moje noha proletěla vzduchem a jakýkoliv další útok jsem si už rozmyslel, protože jsem v rozkroku ucítil sekyru. Přesněji řečeno ostří sekyry.

„Jeden nepatrný pohyb a divoženka už nebude mít důvod s vámi zůstávat,“ řekl Daba. Klečel na levé noze a sekyru držel napjatou ostřím nahoru. „Ono to sice vypadá, že když se nemůžu rozmáchnout, tak máte šanci uskočit, ale jsem schopný rozpůlit nejen vaše nádobíčko, ale tělo až po plíce,“ dodal.

Nechtěl jsem ho provokovat k tomu, aby mi to dokazoval, takže jsem dal smířlivým pokynutím hlavou najevo, že jsem prohrál. Daba vstal, oprášil si kalhoty od trávy a navzdory tomu, že vyhrál se na mě uznale zašklebil.

„Proti muži, který svou sekyru dokonale ovládá, nemáte s nožem žádnou šanci. V uzavřené místnosti nebo na poušti vůbec žádnou. V lese lze využít stromy nebo kameny, ale porazit sekerníka nejde. Ona možná sekyra vypadá jako neohrabaný nástroj, ale ve skutečnosti je to elegantní a ničivá zbraň,“ prohlásil Daba a přitom sekyru jakoby polaskal.

„Takže to byl smysl téhle lekce? Že když mám nůž a potkám chlapa se sekyrou, tak mám zdrhnout?“

„Ne, smyslem téhle lekce je, že se nemáte dostat do situace, kdy byste mohl potkat chlapa se sekyrou a měl jenom nůž,“ zasmál se démon. Popošel ke koženému pytli a podal mi meč. „Teď vás naučím něco o meči a o sekeře…“

* * *

Na statek jsme se vrátili až večer. Nyja na mě tentokrát nečekala v pokoji, ale v koupelně. Cínová vana byla naplněná teplou vodou. Byl to hotový zázrak, protože na statku tekla jenom studená a voda se musela ohřívat v kuchyni a nosit do vany v hrncích.

„Miluji tě,“ vyklouzlo mi radostí, když jsem ten zázrak spatřil.

Nyja se zarazila a nevěřícně mi pohlédla do očí. Zpanikařil jsem. Nejdřív mě napadlo, že to vezmu zpět a vysvětlím, že šlo jen o projev radosti z toho, že mi připravila horkou koupel, což jsem po celodenním skotačení v lese s Dabou vážně potřeboval, ale pak mi došlo, že bych to všechno jenom zhoršil.

Divoženka nasadila ten svůj plachý pohled a opatrně ke mně přišla. Pohladila mě rukou po tváři a řekla: „Miluji tě?“ Nevím, jestli jen hloubala nad tím, jak ta slova znějí, nebo se snad ptala sama sebe, ale pak si svlékla policejní tričko a objala mě.

* * *

Ne snad, že bych si samotnou koupel užil, ale to, co Nyja předvedla tentokrát, stálo skutečně za to. Moje unavené svaly sice protestovaly, ale pořád tady byl jeden sval, který je dokázal naprosto jednoznačně přehlasovat.

Vodu, kterou jsme během následujících patnácti minut vycákali z vany, jsme potom utírali dobrou půlhodinu. Vážně jsme si to ten večer užili.

* * *

A kdybych věděl, co všechno se brzy stane, užil bych si to ještě mnohem víc.

Černobog

Na statku jsme zůstali ještě osm dní. Velmi rychle jsme si vytvořili jednoduchý harmonogram rozdělení dne. Ráno jsme cvičili s Dabou boj a odpoledne nebo k večeru, podle toho, jak moc se Daba rozhodl mě mučit, jsem se sešel s Nikou v jeskyni. Naštěstí jsem už nemusel pít to strašlivé halucinogenní svinstvo. Podle dryády to stačilo víc než dost k tomu, abych si s Perunovým talismanem vytvořil silné pouto. Tedy ještě silnější, než jsem měl teď, protože po tom, co mě dvakrát vrátil do života z hájemství smrti, jsem byl s tím šutříkem spojený i tak dost pevně. Už během prvního dne výcviku jsem sílu z talismanu dokázal skutečně cítit a čerpat. Byl jsem díky tomu silnější, rychlejší, měl jsem bystřejší reakce. Ne snad, že bych jako Veles dokázal škvařit své nepřátele v mentálním ohni, ale síla talismanu mi dodávala záložní energii, kterou jsem využíval hlavně během soubojů s Dabou. Bylo to v podstatě stejné, jako kdybych pronikl do vagíny nějaké víly nebo Rožanice, ale stálejší. Což o to, mělo to své výhody, ale člověk si při tom neužil tolik legrace.

S pomocí kamene od Rožanice jsem se navíc dokázal skrýt před magickým zrakem běsů a jiných tvorů, kteří dokáží na dálku vycítit přítomnost těch, které hledají. Bylo to vlastně jednoduché mentální cvičení. Stačilo „nasát“ energii z kamene a rozprsknout ji okolo sebe jako voňavku.

„Tento magický artefakt má spoustu využití, která ale běžný smrtelník nedokáže využít. Ostatně je dost záhadný i pro nás. Stejně tak nikdo vlastně neví, jak se jmenuje. Někdo mu říká Kámen nesmrtelnosti, někdo Perunův talisman a někdo prostě Talisman,“ vysvětlovala mi Nika.

Překvapilo mě, kolik toho dryáda o talismanu ví. Když jsem se jí na to zeptal, odvětila mi, že jako Matka všech dryád toho ví víc než „ta zvrácená děvka Chors“. Myslím, že ke mně nebyla tak úplně upřímná.

Ale to já k ní také ne. Nikdy jsem jí neřekl, jaký byl celý obsah mé vize po požití jejího dryáku. A hlavně – co volaly ty hlasy, ty desítky hlasů. Svěřil jsem se jenom Nyje, a to ještě až po řadě dnů pobytu na statku.

„Nejsem ten, za koho mě Rožanice, Nika a Daba mají. Ti vojáci, které poslala Rožanice za Perunem, aby ho přivedli zpátky, oni jsou všichni mrtví. A křičeli na mě, že nejsem vyvolený. Znamená to jediné, Perunova dcera se spletla. A evidentně to dělá pořád,“ šeptal jsem. Skoro jsem to Nyje špital do ucha, aby nás Daba s Nikou nezaslechli. Byl jsem vděčný za to, že nám poskytli úkryt před běsy, Jarilem a kdo ví čím vším, co na mě Chors poslala. Stejně tak jsem oceňoval démonův výcvik s chladnými zbraněmi a dryádiny lekce jak zkrotit sílu talismanu, a předpokládal jsem, že to všechno by skončilo v okamžiku, kdy bych jim popsal svou vizi s Perunem celou. I s těmito úvahami jsem se divožence svěřil.

Nyja si zapálila jednu z našich posledních cigaret a chvíli jenom vypouštěla ke stropu obláčky kouře a pozorovala jej.

„Víš, jak jsem ti vyprávěla o orákulech, o bytostech, které dokáží věštit? Ani ti nejlepší, když po někom pátrají, ti nedají přesnou adresu a číslo dveří, které je třeba vyrazit. Vždycky pracují s jistou mírou neurčitosti. Magie už je taková. Stejné je to s věštěním budoucnosti. Vidíš lidi, vidíš budovy, vidíš situaci, která tě čeká, ale nikdy si nemůžeš být jistý tím, že si ji vykládáš správně. Vidíš třeba holku s mečem v hrudi, ale nevidíš už, jestli jsi ji zabil ty, pomohl jsi tomu zabití, nebo jsi mu zkusil marně zabránit. Rožanice tě nejspíš viděla ve své vizi, jak se setkáš s Perunem, stejně jako viděla ty muže předtím. Ty jsi zase viděl jenom minulost, něčí smrt a slyšel hlasy mrtvých lidí, kteří se ti vysmívali, uráželi tě a možná i varovali. Jenže nikdy nezjistíš, jestli to mysleli upřímně, nebo ti lhali, dokud se s Perunem nesejdeš.“

Nyja mluvila pomalu. Přemýšlela nad každou větou, kterou řekla, a já s ní. Zatímco mi to všechno divoženka vykládala, zapálil jsem si cigaretu a odklepával ji z okna, u kterého jsem se nervózně procházel.

„A hlavně, žádná vize budoucnosti není definitivní. Vždycky se můžeš rozhodnout jinak, vždy můžeš přestřihnout předivo osudu, nebo se naopak rozhodnout osud přechytračit a vydat se úplně jinou cestou. Poraď se s Nikou. Řekni jí, jaká byla tvá vize. Ona je na tyhle věci expert,“ řekla nakonec Nyja a rezolutně típla dohořívající vajgl do kusu šifru, který jsme používali jako popelník. Zdejší domácnost totiž na kuřáky nebyla vůbec připravena.

Měla pravdu. Jako vždycky. Jenže než jsem našel odvahu a příležitost si o tom s dryádou promluvit, nabraly věci rychlý spád. Poklidný rytmus našeho pobytu v osadě Rehefeld-Zaunhaus narušil příjezd starého známého.

* * *

„Trebor?!“ skoro jsem vykřikl, když jsem toho chlápka uviděl postávat před bránou. Ten jeho pomačkaný obličej ve mně probouzel protichůdné emoce. Na jednu stranu jeho proradnost způsobila, že jsem se ocitl v téhle šílené božské kaši, na druhou stranu mě po týdnu hledání vytáhl z Vltavy. Myslím, že ani vodní démon neměl z našeho setkání zrovna radost. Pro jistotu jsme se ani nepozdravili, abychom nemuseli přemýšlet, zda se k sobě chovat formálně, nevraživě, nebo se přetvařovat, že „co bylo, to bylo“.

Daba mi podal vak s chladnými zbraněmi a vyrazil vodnímu démonovi otevřít vrata. Teprve potom jsem uviděl, v čem přijel. Měl obstarožní Mercedes Benz E 350. Navzdory věku pořád vypadal majestátně. Tak nějak mafiánsky majestátně. Trebor držel v ruce nějaký papír. Přešlapoval z místa na místo, a když k němu Daba konečně dorazil, prostě mu ho bez jakéhokoliv slova podal, otočil se a zapadl zpátky do auta. Hned nastartoval a začal couvat po cestě od statku. Velitel Legie renegátů nevypadal, že by ho takové chování nějak vyvedlo z míry. V klidu vrata zase zavřel a mávnul na mě, abych ho následoval do útrob statku. Ruličku papíru po celou dobu neotevřel.

Mlčky jsme došli až do kuchyně, kde Nika s Nyjou zrovna něco kuchtily. Démon se na dryádu smutně podíval a společně odešli do místnosti s vyhaslým krbem. Položil jsem na kuchyňský stůl vak se zbraněmi a vydal se s Nyjou za nimi. Oba si sedli do jediných dvou křesel, na nichž nebyly položeny žádné zbraně. Daba se pohodlně opřel a rozložil papír. Potichu si jej přečetl a aniž by na sobě nechal znát jakoukoliv emoci, podal ho dryádě. Ta udělala to samé. Když papír dočetla, prostě ho znovu srolovala a hodila do krbu. Přestože byl krb zcela prázdný a vymetený, papír při dopadu na jeho plochu vzplál jasným plamenem a během chvíle se proměnil v černý popel.

Daba vstal a konečně se na mě otočil.

„Je čas,“ řekl.

„Čas k čemu?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Čas rozejít se,“ odpověděla místo něj dryáda.

„Každý za svým osudem,“ dodal Daba.

Propíchnul jsem oba dva nic nechápajícím pohledem zmateného štěňátka, ale nějak nevypadali na to, že by měli v plánu říct mi víc.

„Víte, osud a tak, to jsou docela hezký věci pro vás, ale já jsem voják. Potřebuji rozkazy, jasné informace, popis situace na bojišti. Takže kdybyste mohli být konkrétnější…? Prosím,“ dodal jsem, když mě oba počastovali pohledem, jaký si učitelka na základní škole nechává pro toho úplně nejblbějšího žáčka, který se navíc místo sčítání počůral.

„Chors se svou armádou vytáhla proti Černobogovi. Vlčí bůh nás požádal o pomoc, a i když Legie renegátů jeho rozkazy nikdy neposlouchala, musíme udělat cokoliv, abychom měsíční bohyni zabránili získat čtvrtý artefakt,“ slitoval se konečně Daba.

„No super. Tohle přijít muselo. Sbalím bouchačky a jedem s váma.“

„Ne,“ odvětili skoro jednohlasně Daba s Nikou.

„Tvoje práce je přivést zpátky Peruna. Jsi vyvolený, ty jsi ten, kdo to má učinit. Až se Perun vrátí, může Chors zastavit,“ dodala na vysvětlenou dryáda.

Chtěl jsem jí říct, že to s tím vyvoleným a další kecy á la Harry Potter bude asi kapku mýlka, ale ti dva se tvářili, že pokud odmítnu, nejspíš mi na místě useknout hlavu a uvaří si z ní guláš na cestu. Přesto jsem se rozhodl jít s pravdou ven. Byl nejvyšší čas.

Jenže do věci se vložila Nyja. „Legie renegátů… Kde jsou vlastně ostatní její členové?“ zeptala se.

Dryáda pohodila hlavou do místnosti se dvanácti židlemi a mně konečně docvaklo, že Legie renegátů jsou jenom oni dva s Dabou. Ta místnost, to byl vlastně takový renegátský pomníček se zbraněmi mrtvých legionářů. Napadlo mě asi deset kousavých hlášek na téma legie složené z celkem dvou členů, ale myslím, že by nikdo v této chvíli a této místnosti žádnou z nich zvlášť neocenil. Místo toho jsem pokrčil rameny a zmizel v kuchyni. Za chvíli tam za mnou dorazila Nyja. Vzali jsme si chladnoucí eintopf a odebrali se do našeho pokoje.

* * *

Neuběhla ani hodina, když jsem uslyšel na dvoře startovat Fauna. Vyběhl jsem ven a narazil na Dabu, jak dozadu do auta dává tři kožené pytle se zbraněmi. Nika už seděla na místě spolujezdce.

„Nerozmysleli jste si to? Můžeme jet s vámi a až to skončí, pomůžete mi zase najít Peruna,“ řekl jsem.

Démon se nejdřív zamračil, ale pak ke mně přišel asi na dvacet centimetrů.

„Bojíš se hledat Peruna?“ zeptal se. Poprvé za dobu, co jsme se znali, mi tykal.

„Kurevsky,“ odpověděl jsem podle pravdy.

„Nedivím se ti. Perun byl vždycky trochu cvok. Ne tak moc jako Veles, ale jeho mysl vždy bloudila po velmi klikatých cestách. Jenže nakonec se ukázalo, že přesně věděl, co dělá. Vždy počítal deset kroků před všemi. A hlavně věřil Rožanici. Věř jí také.“

„Jenže Rožanice poslala kdoví kolik chlapů na smrt, když po nich chtěla, aby Peruna přivedli. Co když mě to čeká taky? Nechce se mi zbytečně chcípnout.“

„Je to tvůj osud. Proto jsem tě sem přivedl,“ namítl Daba. Vypadalo to, že jeho logika, alespoň co se týče mě, bloudí v kruhu stejně jako ta Perunova a nehodlá na tom nic měnit.

„Jenže vždycky se přece můžeš rozhodnout jinak, vždy můžeš přestřihnout předivo osudu, nebo se naopak rozhodnout osud přechytračit a vydat se úplně jinou cestou,“ odcitoval jsem Nyju.

To Dabu překvapilo. „Kde jsi to slyšel?“

„Napadlo mě to,“ zalhal jsem.

„Hm,“ pokrčil rameny. „Tohle jsem kdysi slyšel od Černoboga. A je to pravda. Ale musíš si uvědomit, že osud má někdy své cesty, jak ti vnutit svou vůli, ať se tomu bráníš, jak chceš.“

„Nechte mě jet s vámi. Mám s tou děvkou nevyřízené účty. Pomůžu vám,“ zkusil jsem to naposled.

Daba zavrtěl hlavou.

„Najdi Peruna.“

Neodpověděl jsem. Prostě jsem si vytáhl z kapsy cigáro a zapálil si ho. A tím to skončilo. Daba vyhodil na korbu ještě dvě dřevěné bedny a pak v klidu odkráčel, naskočil za volant, zabouchl dveře náklaďáku a otevřenými dveřmi vyjel ven.

* * *

„Co budeme dělat?“ zeptala se Nyja. Byl jsem tak zadumaný sám do sebe, že jsem si jí nevšiml, dokud mě zezadu neobjala kolem boku.

„Vyspíme se a vyrazíme za nimi. Nehodlám tancovat, jak osud píská, hodlám zabít Chors a zmizet co nejdál, abych začal nový život. Když proti ní bude stát Černobog s tou svou vlkodlačí armádou, je tu jistá šance. Mnohem větší, než když budu stát sám proti Perunovi. Dopadnu stejně jako desítky chlápků přede mnou.“

Nyja se na mě smutně podívala a pokývala hlavou. „Půjdeme tedy tam, kde spolu budou tancovat bolest se smrtí,“ řekla.

* * *

Zbytek dne jsme strávili prohledáváním statku. Správný výraz by byl asi rabování, ale nehodlal jsem si vzít víc, než jsem skutečně potřeboval, takže jsem doufal, že až se případně Daba vrátí z boje, nebude to brát nijak dramaticky. Nejdřív jsem se vlámal do zamčených stodol. Byla to prakticky muzea. Hodně zaprášená muzea. Nacházel se tu nejen pravděpodobně nejstarší traktor v celém Německu, ale také náklaďák Praga RN, který dozajista pamatoval doby, když Karel Čapek chodil na oběd k prezidentu Masarykovi a po pár sklenkách portského si vyprávěli vtipy na katolíky. Dalšími exponáty byla tři auta volkswagen, také z třicátých let, a také dvě motorky BMW R-12 se sajdkárou. Jedna dokonce měla bojové maskování wehrmachtu. Daba tenhle vozový park získal nejspíš v nějakém výprodeji na konci války. Tomu odpovídaly i jediné helmy, které tu byly k dispozici. Našel jsem čtyři. Jedna na sobě měla runy SS, tři byly bez vnějších znaků. Vybral jsem pochopitelně ty nejméně závadné.

Co bylo ale unikátní, všechno, co se ve stodolách skrývalo, i jezdilo. V garáži, kde stával Faun, byly i dva barely s benzinem. Nalil jsem do motorky plnou nádrž a pak se vrátil do statku.

Nyja postupovala úplně stejně jako já. Probrala se všemi místnostmi a našla tam kožená pouzdra na pistole, pásky, které se hodily na samopaly, a také pochvy na Jarilův meč a Zmijinu dýku.

Když jsme naše nálezy ohodnotili jako dostatečné, rozhodli jsme se jít spát, abychom si před odjezdem co nejvíc odpočinuli. Ale bylo to zbytečné. Dlouho jsem nemohl usnout, a když se mi to nakonec podařilo, pořád jsem se budil kvůli divokým snům. Zdálo se mi o Afghánistánu. Chors, Jarilo, Dažbog a Porevít se přidali k al-Káidě a plánovali zaútočit pomocí běsů na Washington. Vytáhli jsme proti nim s tanky, ale Jarilo je všechny rozsekal mečem. A běsové létali po obloze a křičeli: „Nejsi vyvolený!“

Vzbudil jsem se krátce před svítáním. Další spánek už jsem nehodlal zkoušet. Nechal jsem Nyju spát a šel vyplenit kuchyni. Než divoženka vstala, měl jsem za sebou nejen ranní očistu, ale dokonce jsem zjistil, kde se Černobog a jeho armáda nacházejí. Objevit to nebylo vůbec složité. Stačilo rozložit mapu a pověsit nad ni Perunův talisman. Mířili jsme zpátky do Čech, konkrétně na Šumavu.

* * *

Vytáhl jsem z balíčku poslední dvě cigarety. Jednu jsem si vložil do úst a druhou podal Nyje. Od rána toho moc nenamluvila. Sedli jsme si na velký špalek na sekání dřeva, v tichosti kouřili a pozorovali drůbež běhající po dvorku, jako by se nechumelilo. Divoženka jí před chvílí nasypala celý pytel obilí, aby slepice a jejich opeření souputníci vydrželi co nejdéle. Přemýšlel jsem, co říct. Pobyt na statku, kde jsme konečně mohli strávit několik dní na jednom místě a beze strachu z útoku nepřátel, nás sblížil. A nejen to. Na pocit klidu a bezpečí se velmi dobře zvyká. Ani jednomu z nás se nechtělo opustit toto ospalé místo a znovu se vydat do boje. Ale museli jsme. Chors by nás dřív nebo později našla. Cítil jsem, že se musím vydat za Černobogem. Čím dříve, tím lépe.

„Je čas,“ řekl jsem, když má cigareta už dávno dohořela na zemi dvorku a stala se předmětem zájmu slepic. Nyja jen pokývala hlavou.

* * *

Po pár kilometrech jízdy s BMW R-12 jsem začínal chápat vášeň sběratelů pro staré veterány. Motorka neudělala víc než osmdesát kilometrů v hodině, takže se během jízdy dalo v klidu kochat okolní krajinou. Tedy kdyby na to měl člověk náladu. Navíc naprosto nonšalantně vrněla, a když kolem projel nějaký jiný motorkář, pokaždé mě přátelsky pozdravil. Vzhledem k tomu, že helma SS zůstala na statku a motorku jsem vybral bez vojenského maskování, obešlo se to bez zdvižené pravice.

* * *

Nyja neseděla v sajdkáře, ale za mnou. Sajdka totiž byla narvaná zbraněmi a dalším vybavením jako třeba náhradním kanystrem. Díky tomu jsem se mohl vyhýbat hlavním cestám. Kromě krátkých odpočinků na opuštěných místech jsem proto u pumpy zastavil až kousek za Klatovy. Benzinka vypadala, že nejlepší léta už má dávno za sebou, a když se na ni člověk pořádně zadíval, zapochyboval, zda vůbec někdy něco jako nejlepší léta zažila. Čerpací stanice samotná nemohla mít víc než padesát metrů čtverečných. Stály před ní jenom dva oprýskané čerpací stojany. Když jsem natankoval do nádrže i do prázdného kanystru, odskočila si Nyja na záchod, který měl přístup ze zadní části pumpy, a já vešel dovnitř.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem, ale odpovědi jsem se nedočkal. Byl tu jediný člověk. Vyhublý chlapík s brýlemi, černou patkou, čtyřicítkou na krku a výškou nepřesahující metr šedesát. Seděl za prodejním pultem a se zájmem sledoval televizi. Podle záběrů zrovna kdesi probíhaly nějaké pouliční nepokoje.

Zabrousil jsem mezi regály a vybral dvě minerálky, pár müsli tyčinek a zapalovač. Prodavač mě nevnímal, tak jsem zrakem zabloudil dolů k policím s novinami. Na titulní stránce Blesku bylo vyfoceno hejno běsů letících po obloze. „NEBEZPEČNÉ GENETICKÉ MANIPULACE NEBO PŘÍŠERY Z PEKLA?“ stálo na titulní stránce. Podobné fotky byly kupodivu i na titulních stránkách seriózních novin. Jen Mladá fronta DNES prodávala dnešní vydání poutákem: „Nepokoje v Praze. Kdo může za chaos?“

Položil jsem vybrané zboží na pult a zároveň s tím i jednu stoeurovku. „Dejte mi ještě troje camelky, prosím.“

Chlapík konečně zareagoval, vstal a pomalu začal brát zboží kus po kusu a přejížděl ho čtečkou čárových kódů.

„To je mazec v tý Praze, co?“ zeptal se a posunkem ukázal k televizní obrazovce. Teprve teď mi došlo, že ty dramatické záběry na ČT 24 jsou z našeho hlavního města.

„Bohužel nevím, co se děje. Přijeli jsme teď s přítelkyní z dlouhé návštěvy Německa,“ odpověděl jsem v podstatě po pravdě.

„Lidi utíkají z Prahy. Nějaký gangy tam vymlátily pár policejních stanic a mnozí tvrděj, že tam viděli ty lítací příšery. V Německu o tom taky museli něco vysílat, ne?“

„Byli jsme v lesích mimo signál televize i internetu, ideální dovolená,“ zatvářil jsem se nevinně.

„To vám závidím. Tady je to v posledních dnech fakt strašný. Četl jsem na internetu, že za to můžou Židi. Přimíchávaj něco do pitný vody, aby v lidech vyvolali homosexualitu, a nějak se jim to zvrhlo,“ vysvětloval chlapík a vypadal, že tomu i věří.

„No,“ pokrčil jsem rameny, „jestli to psali na internetu, tak to musí být pravda,“ neodporoval jsem mu. Ten člověk byl schopný najít židovské spiknutí i na dně kelímku od vlašáku, bylo zbytečné s ním ztrácet čas.

„Že jo!“ zvolal vítězně a shrábl z pultu stoeurovku.

Podíval jsem se na televizi a překvapením otevřel ústa. V Praze se vážně děly věci. Na záběrech jsem zahlédl několik víl, jak někam ženou desítky lidí, kteří je bez odporu poslouchají. Na ulicích hořela policejní auta a převrácené tramvaje. Po skončení reportáže se v televizním studiu objevil nějaký zamračený kněz a něco vykládal blonďaté moderátorce, za níž se střídaly záběry ruin desítek pražských kostelů. Co nebylo rozbořené, to hořelo.

„Chors si vyřizuje staré účty,“ pošeptala Nyja, která mezitím dorazila ze záchodu.

Pumpař mi vrátil drobné a na rozloučenou ještě poskytl další střípek svého světonázoru: „Svině židovský, nic jim není svatý. Hitler je měl zavčas všechny povraždit.“

Další pumpařova moudra získaná z internetu jsem už neslyšel. Zabouchl jsem za sebou dveře a vyrazili jsme znovu na cestu.

* * *

Čím blíže jsme se nacházeli našemu cíli, tím horší bylo počasí. Nebe se zatáhlo a vzduch se ochladil na neletních patnáct stupňů. Spíš méně. Když jsme dorazili k prvním stromům lesa, začalo drobně mrholit. Zastavil jsem motorku na odpočívadle pod vzrostlými modříny a vylovil z kapsy krabičku camelek.

„Magie,“ otřepala se Nyja a pozorně se rozhlédla po okolí. Kupodivu jsem to cítil stejně jako ona. Ve vzduchu rezonovala dávná magie, která se po staletích skrývání konečně vydrala na povrch, a teď si užívala svobody.

Zapálil jsem si cigaretu a podal balíček Nyje. Odmítla ho, seskočila z motorky a pomalu šla hlouběji do lesa. Měla zase ten svůj pohled surikaty větřící stádo slonů. Pro jistotu jsem ze sajdkáry vytáhl pistoli v zašlém koženém pouzdře (o tom, že ho naposledy nosil nějaký důstojník wehrmachtu, jsem nepochyboval), sundal jsem si bundu a pouzdro si navlékl pod levé podpaží. Pak jsem si bundu zase oblékl, byla vážně zima.

Nyja se za chvíli vynořila zpoza stromů a prstem mi naznačila, abych byl potichu a následoval ji. Vzal jsem pro jistotu Jarilův meč a podal jí ho. Popošli jsme sotva padesát metrů, když jsme na lesní cestě uviděli skupinu sedmi postav. Byli to samí muži. Seděli kolem cesty, mlčeli a sledovali, jestli se po ní někdo neblíží. Podle vzhledu tvořili dost zvláštní kombinaci. Dva chlapíci měli na sobě poměrně drahá saka a kravaty, jeden vypadal jako typický hipster se šálou kolem krku a další muž měl na sobě montérky. Zbývající trojice měla běžné civilní oblečení pro tuto roční dobu – kalhoty a tričko. Jeden měl košili s krátkým rukávem. Jedno ale měli společné – každý měl v ruce klacek a na krku malý přívěsek se stříbrným kolečkem.

„Co to je za klauny?“ zeptal jsem se Nyji.

„Chorsini vyznavači.“

„To musela být rychlá konverze,“ zamyslel jsem se.

„Ovládla je magií. Nejspíš někde hluboko v hlavách pořád přemýšlejí, co tu vlastně dělají, a pochybují, ale už jí slouží a budou sloužit ještě oddaněji, pokud dostane Černobogovu hůl,“ odvětila. „Řekla bych, že všude tady okolo se jich budou potulovat stovky,“ dodala zachmuřeně.

„Po té cestě musíme projet, potřebujeme je zpacifikovat.“

„To znamená zabít? Můžu je zabít, ale nebude to vůbec zábava,“ pokrčila rameny divoženka a natáhla ruku pro meč.

„Jenom to ne, puso. Stačilo by jim zlámat ručičky a nožičky, abychom mohli projet.“

Nyja chápavě pokývala hlavou a začala se svlékat.

„Co to?“ vykoktal jsem ze sebe.

„Když je nesmím zabít, bude to trošku těžší. Když mi budou koukat na frndu, bude to zase lehčí,“ usmála se, a když si zula boty a svlékla kalhotky, vyšla směrem k sedmičce mužů.

* * *

„Stůj. Ve jménu vládkyně Chors!“ zadeklamoval hipster.

„Měsíční bohyně mě k vám posílá, abyste se odreagovali. Byla jsem zlobivá holka. Moc zlobivá a za trest vám mám být po vůli,“ zašeptala Nyja a zatvářila se při tom, jako by hrála hlavní roli v nejprofláklejším pornoscénáři všech dob. Chlapíky evidentně překvapila. Vypadali, jako by hráli dětskou hru na sochy – zkameněli a ani se nepohli. Jen tak civěli na Nyju, jak se k nim pomalu blíží a přitom se jí pohupují prsa. Došla až k hipsterovi, který měl pořád otevřenou pusu.

„Tak už ho vyndej, budlíku,“ našpulila rty a naznačila pusou orální sex. Hipster skutečně položil klacek na zem, nevěřícně si sáhl na zip u kalhot a začal jej cukavě rozepínat.

Ale nerozepnul. Nyja ho kopla mezi nohy. Hipster spadl na zem a srdceryvně kňučel. Další šel k zemi kravaťák. Ten dopadl hůř. Nyja mu prokopla koleno. Křuplo a on ztratil stabilitu. Druhý kravaťák se po Nyje ohnal klackem, ale nebylo mu to nic platné, protože ho divoženka chytla za pravou ruku a zlomila mu ji.

To už se k ní ale hnali další čtyři chlápci. Jenže co je pár klacků proti meči. Do rvačky jsem se totiž přidal já. Dělníkovi v montérkách jsem švihem rozsekl jeho kyj vejpůl a pak ho sekl do levého stehna. Ne moc hluboko, ale i tak s kňučením padl na zem. Zbývající trojice si další útok na mě velmi rychle rozmyslela. Ale nebylo jim to k ničemu. Nyja prvního vyřadila úderem do ledvin a další dva skončili během pár sekund s prokopnutými koleny. Nebyl to zrovna nejpříjemnější osud, ale čekal i ty, kterým se zatím vyhnul. Vždycky jsem chlapíka chytnul zezadu za ústa, aby nevykřikl, divoženka mu dala jednu nohu na pařez a pak prostě dupla. Za chvíli se na zemi válelo sedm vyděšených kňučících mužů se slzami v očích.

„Chors! Pokloňte se Chors!“ rozeřvalo se vzduchem.

* * *

Uskočil jsem ke kmeni nejbližšího stromu, abych se schoval pohledu z oblohy. Myslí jsem se spojil s magií talismanu a rozprostřel kolem sebe magický štít proti slídivému magickému zraku běsa. Nyja také někde zmizela.

„Chors! Přidejte se k vládkyni Chors!“ vyřvával běs a letěl dál. Nejspíš měl jasně daný cíl. Kdyby si dal trochu práce a sledoval, co se děje pod ním, musel by ty svíjející se čerstvé mrzáky velmi rychle odhalit.

Poté, co běs zmizel v dáli, vynořila se ze své skrýše Nyja. Trochu se třásla zimou, ale i tak vypadala překrásně. Když spatřila můj zamilovaně nadržený lehce dementní úsměv, oplatila mi ho a rychle se zase oblékla.

Za chvíli už jsme okolo znehybněných strážných projížděli na motorce.

* * *

O deset kilometrů dál se cesta začala pomalu ztrácet. Už dlouho na ní nebyly vidět vyjeté koleje traktorů. Tak hluboko do lesa už lesáci ani těžaři s technikou nejezdili a stará cesta zmizela v terénu. S každým metrem blíž k místu, které mi Perunův kámen označil jako Černobogův úkryt, se počasí horšilo. Mrholení se změnilo v jemný déšť a teplota klesla určitě k deseti stupňům. Oblohu zahalily opravdu husté temné mraky.

Schoval jsem motorku do shluku malých smrčků a zamaskoval ji několika větvemi. Potom jsme si dali poslední cigaretu v krytu pod mohutným kaštanem a připravili se na boj. Navlékli jsme si osvědčené neprůstřelné vesty. Nyja si na záda připásala pochvu s Jarilovým mečem a přes záda si dala policejní lékárničku. Byly v ní plynové masky a osm dýmovnic. Já jsem oproti ní vypadal jako vánoční stromeček. Za pasem se mi v pochvě houpala Zmijina dýka a v podpaží, stejně jako na kotnících, dvě pouzdra s čezetami pětasedmdesát. Ty ale byly schované pod kalhotami. Přes záda mi ještě visel jeden škorpion. Jeho brášku jsem nechal na statku. Vyndal jsem z něho akorát zásobník. Díky tomu jsem měl po kapsách tři zásobníky do samopalu a čtyři do pistolí.

Dohromady to nebylo ani dvě stě nábojů. S tím bych nejspíš nedostal ani samotnou Chors, natož celou její armádu, o jejímž rozsahu jsem neměl ponětí. Dvakrát jsem zkontroloval, jestli je všechno dobře upevněné, nic nevypadává ani nevydává nežádoucí zvuky, a vyrazili jsme do hloubi neprostupného šumavského hvozdu.

* * *

Neušli jsme ale ani půl kilometru a narazili jsme na místo, které na první pohled vypadalo jako polom po vichřici. Jenže na jeho okraji se nacházel převrácený nákladní automobil značky Faun. Daba s Nikou sem přijeli z druhé strany. Vedla tady další lesní cesta pro traktory. V tomto místě je ale někdo zastavil a musela se strhnout strašná mela. Ty polámané stromy, to nebyl žádný polom. Některé kmeny byly přeseknuté sekyrou, jiné zpřelámala magie. Úplně to z nich sálalo. Na místě se také nacházelo několik mrtvých těl. Většinou běsů a víl, ale i nějakých bytostí, které vypadaly jako lidé. Okolí bylo mrtvol plné. Mohlo jich tu být tak dvacet a jen málokteré tělo se zachovalo celé. Občas prostě někde ležela jen ruka nebo zase samostatná hlava. Opatrně jsme opuštěným bojištěm, které vypadalo, jako by ho vytvořil šílený avantgardní umělec, postupovali dál, když tu…

„Pane Bože,“ zašeptal jsem. Z koruny mohutného dubu visela dvě zohyzděná lidská těla. Byla nahá, s hlubokými sečnými ranami. Jednomu chyběly obě ruce, druhé mělo v hrudníku obrovskou spálenou díru.

„Legie renegátů,“ řekla Nyja. Měla pravdu. Ta těla patřila démonovi a dryádě. Musel to být skutečně strašlivý boj a moji učitelé ho prohráli.

„Sundáme je,“ prohlásil jsem rozhodně, ale divoženka mě pevně chytla za ruku a rozhodně zavrtěla hlavou. Zároveň mě za tu ruku stáhla dolů k zemi.

„Co se děje?“ zašeptal jsem.

„Je tam hlídka, podívej,“ ukázala prstem několik metrů za strom, kde se ve slabém větru houpala těla Daby a Niky. Nic jsem neviděl, takže jsem jenom bezradně pokrčil rameny.

„Někdo se tam velmi dobře schovává. Ta těla jsou past na každého, kdo přijde. Možná dokonce ví i o nás, nebo jen číhají na jakékoliv posily pro Černoboga. Prostě musíme být opatrní.“

Pokýval jsem hlavou, že divožence věřím, a pak jsem do trávy prstem namaloval imaginární obrázek. Měl jednoduché sdělení: Ona obejde bojiště z pravé strany, já z levé a zkusíme tu tajemnou hlídku překvapit. Chvíli vrtěním hlavy protestovala, protože to znamenalo, že půjde mnohem delší trasou, a k nepříteli se tak dostane později než já, ale to byl přesně můj záměr, takže jsem byl neoblomný. Nakonec rezignovaně pokývala hlavou a zmizela mezi stromy. Já se záhy vydal svým směrem. Uvědomil jsem si, jak moc mi chybí Markéta se svou odstřelovačkou, aby mi kryla záda. Doufal jsem, že alespoň oni dva s Liborem jsou v pořádku.

* * *

Při přesunu k úkrytu neznámého pozorovatele jsem v duchu přepnul na dávno zautomatizovaný naučený pohyb nepřátelským terénem. Moje mysl totiž byla rozbouřená a musel jsem použít všechny mentální triky, abych se uklidnil. Nebylo to jednoduché. Dabu s Nikou jsem znal pár dní a démon mi sice zpočátku kvůli svému chování k divožence nepadl zrovna do oka, ale časem mi oba docela přirostli k srdci. Jejich konec mě vytáčel. Byl jsem nervózní, naštvaný a vyhozený z duševní rovnováhy, kterou v sobě musí nastolit každý voják v akci. Na chvíli jsem se skryl pod ochranu širokého kmene smrku, abych se dal dohromady. Přesně jak mě to dryáda učila, jsem mentálně nasál sílu z talismanu a nechal ji proudit svým tělem a myslí. Někde v hlavě se sice ozval ztracený výkřik „Nejsi vyvolený!“, ale spojení s Perunovým kamenem mě jinak uklidnilo. Navíc jsem cítil, jak mým tělem pulzuje prastará magie spojená se samotným Perunem. Padl jsem k zemi a pokračoval plížením vpřed. Podařilo se mi udělat o něco větší oblouk, než jsem původně zamýšlel, a k místu, kde Nyja zachytila nějaký pohyb, jsem přišel zezadu. Divoženka se nemýlila. Čekal tam na nás nepřítel. A ne ledajaký.

* * *

„Jarilo,“ vyslovil jsem v duchu jméno božského parchanta, kterého jsem už párkrát málem dostal, ale vždycky se mu podařilo uniknout. Ležel v trávě a sledoval okolí houpajících se dvou těl posledních členů Legie renegátů. A nebyl sám. Vedle něj ležel Porevít. Zatajil jsem dech, abych nezavýsknul radostí. Měl jsem toho parchanta na zemi a nic netušícího o tom, že mu stojím v zádech.

Rozhlédl jsem se důkladně kolem, jestli někde nečíhá ještě někdo v záloze. Bylo to těžké, protože i když nemohlo být víc než šest hodin odpoledne, byla venku podivná šedivá tma. Navíc déšť ještě o něco zhoustl. To mi ale nevadilo. Naopak. Zvuky, které vydávaly dopadající kapky deště, mi ulehčily situaci.

Vytáhl jsem z pochvy nůž, kterým jsem zabil Jastaricu, a čekal, kdy se objeví Nyja. Jenže ani po dobrých deseti minutách jsem ji nikde nezahlédl. Nejspíš byla opatrná a dávala si pozor, aby nevyrušila oba bohy. Přestal jsem tedy otálet a vylezl z úkrytu. Dešťové kapky mě zkrápěly o něco víc. Opatrně jsem našlapoval do trávy, abych nestoupl na nějakou větvičku, která by mě křupnutím mohla prozradit. Už jsem stál nad oběma bohy a v tu chvíli mě čekalo nejstrašnější rozhodování v životě: Koho z těch dvou hajzlů zabít jako prvního?

* * *

Odrazil jsem se a skočil na Porevíta. Koleno jsem mu vrazil do ledvin a nůž jsem mu až po rukojeť zarazil z boku do krku. Ostří mu vylezlo na druhé straně. Ani nestačil zachroptět.

* * *

Jarilo se otočil a vytřeštil na mě překvapením oči.

* * *

Vytrhl jsem nůž z Porevítova hrdla a přitom mu uřízl další kus krku. Jarilo se po mně ohnal pěstí.

* * *

Uhnul jsem a levačkou hrábl po škorpionu, který mi ležel na koženém pásku na zádech. „Ratatata!“ tak dlouho jsem mačkal spoušť samopalu, až jsem mu všech dvacet nábojů vystřílel do ksichtu. Jarilo do víru kulek automaticky nastavil ruce a pak se odvalil co nejdál ode mě. Nůž jsem vrazil Porevítovi zpátky do krku. Konečně trochu zachroptěl.

Zbavil jsem se prázdného zásobníku a vylovil z kapsy kalhot jeden plný. Porevít se zkusil nadzdvihnout a shodit mě ze sebe. Vzhledem k tomu, kolik krve mu vytékalo z krku, to byl úctyhodný výkon.

Zaklapl jsem zásobník do škorpionu, takže jsem měl zase volnou pravačku. Znovu jsem pevně chytnul nůž a začal řezat.

„Jari…!“ zkusil bůh svůj oblíbený pokřik. V ruce držel meč, který předtím nejspíš ležel někde vedle něj, a zvedal se ze země. Jenže já měl nabito.

Levačkou jsem v krátkých dávkách střílel do Jarilova ksichtu a pravačkou rychlými tahy porcoval Porevíta. Než jsem vyprázdnil zásobník, byla Porevítova hlava oddělena od těla. Mráz a temnotu, která ohlásila smrt dalšího ze slovanských bohů, jsem už očekával. Tentokrát jsem ale cítil něco víc. Vnímal jsem magii opouštějící jeho tělo a jako gejzír lávy, který po letech uvěznění v útrobách země konečně našel cestu ven, prýštící nekontrolovaně do okolí.

* * *

Škorpion dostal další náhradní zásobník. Otřesený Jarilo zíral chvílemi na mě a chvílemi na mrtvého Porevíta, se kterým ještě před malou chvílí sdílel nudu na hlídce. Dlužno dodat, že těch dvacet kulí, které jsem po něm vystřelil, nemělo moc velký efekt. Měl potrhané oblečení a po obličeji mu stékala krev, jak mu déšť zatékal do drobných ranek po kulkách, ale jinak nevypadal, že by se měl za chvíli odporoučet do stejných míst jako jeho parťák.

Pevně stiskl meč a udělal dva opatrné kroky ke mně.

„Přišel sis pro smrt?“ zeptal se.

„Ano, pro tvoji, ty kuřbuřte,“ řekl jsem a vyrazil do útoku.

Důležitou roli v něm hrál samopal. Když Jarilo dostával do obličeje olověné včeličky, měl problém dobře bojovat svým mečem. Proto jsem po něm střílel a zároveň se pokoušel dostat se mu co nejblíž k tělu, abych jej mohl bodnout meteoritickým železem ukutým kněžími v Perunově svatyni. Dešťové kapky dopadaly na rozžhavěnou hlaveň škorpionu a při dopadu zmučeně syčely. Držel jsem samopal střílející v malých dávkách za sebou jako zapálenou pochodeň před divokým zvířetem a doufal, že se ochromené zvíře nebude moc bránit.

Jenže Jarilo si sice jednou rukou kryl oči, aby nedopadl jako tenkrát v Sakartvelu, ale druhou, ve které držel meč, se bránil silnými seky kolem sebe. Ten chlap prostě nebyl žádný amatér.

„Cvak,“ škorpion ohlásil, že zásobník je prázdný. Jarilo pochopil, co to znamená a v mžiku přešel do protiútoku. První ranou mi sekl po samopalu. Ostří narazilo do hlavně. Pustil jsem zbraň a odražený škorpion mě praštil do zad. Wehrmachťácký řemínek skoro osmdesát let po bitvě u Stalingradu vypověděl poslušnost a samopal spadl někam do trávy.

Nevnímal jsem to. Využil jsem toho, že Jarilův meč je skloněný, a zaútočil jsem na něj nožem. Ostří se mu zabodlo do břicha. Sklonil jsem hlavu a nabral přitom boha levým ramenem do brady. Jarilovi se podlomily nohy a spadl do mokré trávy. Přitom mě stačil seknout mečem do hrudi. Jenže ostří se nedostalo přes neprůstřelnou vestu.

Bůh ležel s rozhozenýma rukama na zádech. Vytrhl jsem mu z břicha nůž a nohama mu přibil ruce k zemi. Měl jsem ho na lopatkách.

„Jsi mrtvej, kámo,“ řekl jsem mu a přiložil špičku nože k jeho krku.

„Myslíš?“ usmál se Jarilo. Nedíval se na mě, ale někam za mě, jako by tam stál někdo, kdo mu vykouzlil úsměv na tváři. Byla to stará finta a já se na ni nehodlal nechat nachytat.

* * *

Teda finta by to byla v případě, že by tam ve skutečnosti nikdo nestál. Jenže…

* * *

Někdo mě strašlivou silou kopnul zezadu do hlavy. Před očima mi zatancovalo pár desítek malinkatých hvězdiček, které se pak slily v jednu velkou mléčnou dráhu. Další kop mi zamířil rovnou do břicha. Odletěl jsem z Jarila na zem.

Automaticky jsem levou rukou tasil z pouzdra pistoli. Odjistil jsem, a když mléčná dráha zmizela, zjistil jsem, že bůh měl vážně spoustu důvodů k úsměvu. Konkrétně deset. Ten první byl podsaditý, plešatý a oblečený ve světle hnědém koženém baloňáku. Dalších devět stálo za ním a po jejich blanitých křídlech stékal déšť.

„Vás už jsem neviděl ani nepamatuji, pane Fridrichu,“ usmál se Dažbog.

Místo odpovědi jsem mu namířil hlaveň ráže devět milimetrů do pravého oka.

„Pokud ta pistolka, co držíte v ruce, nemá tak deset tisíc nábojů, tak se se střílením ani neobtěžujte. Nemá to cenu,“ zakroutil hlavou Dažbog.

Vedle něj se postavil Jarilo. V pravačce svíral meč a levou rukou se držel za pořád ještě trochu krvácející ránu na břiše. Vypadal pěkně naštvaně. A nejen vypadal. Z fleku by mohl stát modelem k obrazu s názvem „Nejnasranější chlápek světa“.

„Jdeme ho mučit,“ zavrčel Jarilo.

„Po dvou ho chyťte za jednu končetinu. Já ho začnu pomalu kuchat. Hlavu pak doneseme Chors,“ zařval na běsy své rozkazy. Běsové zamávali křídli a vznesli se kousíček nade mě, aby ty rozkazy vykonali.

„Stůjte,“ řekl klidným, ale rozhodným hlasem Dažbog. „Ten chlap si vytrpěl svoje a zaslouží si čestnou smrt,“ dodal.

„Cože?“ vyhrkli jsme skoro současně s Jarilem. Já překvapeně, on naštvaně.

„Pan Fridrich schová tu svou střílející hračku a bude bojovat svým nožem, který, pokud se nepletu, dostal od Chorsiny neoblíbené dcery. Pokud vytáhne jinou zbraň nebo se pokusí utéct, běsové ho roztrhají. Ty, Jarilo, máš převahu zbraně i zkušenosti, což zase bude kompenzovat tu neprůstřelnou vestičku, co má náš renegát na sobě. Neměl by pro tebe být problém se s tím člověkem konečně vypořádat,“ domluvil Dažbog. Déšť mu bubnoval na pleš a kapky mu stékaly po dlouhém baloňáku. Tenhle bůh byl vážně zvláštní. Byl to zabiják, který plnil Chorsiny příkazy, ale vždycky si našel cestu, jak to udělat s grácií. Jenže výsledek byl pro mě pořád stejný. Bez pomoci bouchaček a momentu překvapení mě Jarilo rozseká jako piňatu. Akorát ze mě nebudou padat bonbony, ale vnitřnosti.

* * *

Déšť zesílil. Zajistil jsem pistoli, vrátil ji do pouzdra v podpaží a vstal jsem ze země. Podíval jsem se na Jarila, který se pomalu uklidňoval a vyzývavě na mě mířil mečem. Nůž v mé ruce byl oproti němu o dvě třetiny kratší. Otřel jsem si z očí a čela dešťové kapky, znovu se v mysli spojil s talismanem a nasál z něho magickou energii. Pár desítek metrů od nás se na stromě houpala mrtvola mého posledního učitele boje s chladnými zbraněmi. Byl jedním z mnoha a jemu ani nikomu z mých armádních instruktorů jsem nehodlal udělat ostudu.

„Tak pojď, ty sráči. Zabil jsem tvého zrůdičkovského synka, zabiju i tebe,“ řekl jsem Jarilovi, a vysloužil si tak ostrý výpad.

* * *

A ne jediný. Jarilo útočil zběsile, jako by mi nechtěl dát nejmenší příležitost zapřemýšlet nad tím, jak bych ho mohl porazit. Výpad střídal výpad. Sek následovalo bodnutí. Meč v jeho rukou kmital zběsile přede mnou a mně nezbylo než držet si co největší odstup. Párkrát jsem mu na poslední chvíli dýkou vykryl úder mečem. Železa o sebe narazila s hromovým třesknutím a pak ze mě Jarilo zase zkoušel udělat puzzle. Ten chlap byl vážně naštvaný, hodně naštvaný a chtěl to se mnou skoncovat za každou cenu.

* * *

Hráli jsme si jako kočka s myší dobrých pět minut a já přestával rozeznávat, co z té vody, co mi teče po celém těle, je déšť a co pot. Bylo to horší než deset kol v ringu. Tady nebyl žádný rozhodčí, který nařídí přestávku, ani trenér, co v nejhorším hodí mezi nás ručník. Párkrát se mi povedlo se dostat k Jarilovi blíž, abych se pokusil ho bodnout nebo říznout, ale bůh pokaždé elegantně uhnul a hned se po mně ohnal svým mečem.

Moc jsem si nevšímal okolí, ale v jednu chvíli, kdy jsem odběhl dál od Jarila a mohl si dovolit letmý pohled kolem sebe, jsem zjistil, že diváků přibylo. K Dažbogovi a běsům se přidalo i několik víl a taky pár chlápků, které jsem v životě neviděl. Všichni měli v rukou meče, nebo dokonce kopí. Postupně okolo nás vytvořili velký kruh. To byla špatná zpráva. Zmenšil se mi manévrovací prostor.

„Tak přestaň utíkat a smiř se se svou smrtí. Podříznu tě jako prase, dřív nebo později,“ zavrčel Jarilo a vrhl se do dalšího zběsilého útoku.

Seknutí po hlavě jsem uhnul. Jarilo stočil svůj meč a zkusil mě bodnout do míst pod neprůstřelnou vestou. Využil jsem toho. Sklonil jsem se a tělem narazil do meče. Ostří prořízlo látku neprůstřelné vesty. Rychlým přískokem jsem se dostal až k Jarilovi. Pochopil, že musí ustoupit, ale nestihl to včas. Tentokrát jsem sekl já a byl jsem úspěšný. Nůž mu přeťal tepny a šlachy pravé ruky. Vystříkl z ní proud krve a meč mu vypadl z ruky. Než se diváci stačili vzpamatovat a souboj zastavit, podkopl jsem mu nohy. Bůh spadl na zem a já po něm skočil s vystrčeným loktem levé ruky. Jarilo se zkusil bránit funkční rukou a nohama, ale moje padající tělo bylo silnější. Loktem jsem ho praštil do obličeje a zlomil mu nos. Nůž v pravačce se zabodl do jeho břicha až po okraj. Už jsem ho nevyndával.

Řezal jsem a kuchal, seč mi síly stačily. Z otevřených vnitřností se začalo kouřit, jak se teplo z jeho břicha setkalo se stále studenějším vzduchem. Diváci okolo začali bručet, ozvalo se pár zděšených výkřiků, ale zatím nikdo nezasáhl. Musel jsem toho využít. Pravačkou jsem pokračoval v kuchání božích vnitřností a přitom jsem zvedl levou ruku, namířil na Jarila ukazováček a prostředníček a jedním rychlým švihem mu je vrazil do očí.

Lesem se rozletěl ohlušující řev boha. Jarilo kvičel jako umírající pes.

„Zastavte ho!“

„Zachraňte Jarila!“ vykřikly nějaké dívčí hlasy. Periferním zrakem jsem spatřil, jak se dva běsové vznesli do vzduchu a zamířili ke mně.

Pokračoval jsem v řezání ze všech sil. Zem pod námi byla plná Jarilovy krve. Z jeho střev se kouřilo ještě víc a část vnitřností už ležela rozházená mým zběsilým řezáním kolem nás. Nějaká střeva se mi omotala kolem prstů svírajících nůž.

„Stop! Chyťte toho člověka!“ nevydržel to s nervy Dažbog. Nejspíš mu došlo, že Chors nebude ráda, když nechá Jarila naporcovat mou maličkostí za přihlížení všech ostatních.

A v tu chvíli se stalo několik věcí naráz.

* * *

„Nýjáááááááá!“ rozlehl se lesem divoženčin ječivý hlas. Byl neuvěřitelně silný, doslova ohlušující. Úplně mě z něj rozbolely sluchovody. Zároveň s tím doprostřed kruhu, který se zmenšoval, jak se ostatní vydali Jarilovi na pomoc, dopadly dvě hlavy. Lidské.

Všichni okolo mě se zastavili a pohlédli směrem, z něhož hlavy přilétly. Tahle chvíle mi stačila, abych dokončil porcování vraha svých přátel. Nožem jsem mu přesekl páteř, a změnil tak boha na dva polobohy. Jarilův život skončil. Znovu jsem ucítil výtrysk magie. Byl neuvěřitelně silný. Zvedl se strašlivý vítr. Kapky vody dopadající z oblohy se změnily na nemilosrdně letící projektily, které bičovaly každého, na něhož dopadly. Celý prostor zahalila temnota.

A když začala ustupovat, změnil se svět v neprostupnou bílou mlhu. Takovou mlhu, jakou umí jenom dýmový granát RDG-2 s rozptylem dvacet až pětadvacet metrů. A rozhodně nebyl jediný.

„Nýjááááá!“ zařvala znovu divoženka.

Vložil jsem nůž do pochvy a vytáhl a odjistil dvě pistole. Bylo na čase odsud zmizet.

* * *

Dýmová clona vyvolala mezi Chorsinými pohůnky chaos. Nyja znovu zařvala. Šlo o geniální tah. Rozzuření běsové, víly i další mytická stvoření se nejspíš poženou za zvukem jejího hlasu a to jsem potřeboval.

Jenže všichni samozřejmě nebyli tak hloupí, aby na mě zapomněli.

* * *

„Prásk! Prásk! Prásk!“ vystřílel jsem několik nábojů do běsa, který se ke mně snesl z oblohy a pařáty zaútočil na můj obličej. Za letu naštěstí nemají takovou stabilitu. Spadl na zem a než se stačil vzpamatovat, zmizel jsem mu z dohledu.

Kouř z dýmovnice sice nebyl takové dráždidlo jako regulérní slzák, ale i tak dokázal pěkně polechtat sliznice. Zadržoval jsem dech a vnímal kolem sebe kašlání a hekání.

„Bum,“ dopadl jsem na zem, hlavou přímo na nějakou větev. Ten běs, o kterém jsem si myslel, že jsem se mu ztratil, mě dohnal a naletěl na mě zezadu. Jeho drápy se naštěstí zaťaly do mé neprůstřelné vesty. Nebýt jí, vylezly by mi z druhé strany. Otočil jsem se a uviděl běsa, jak si povyletěl nade mě a zase se snesl dolů, aby zaútočil na můj obličej a krk. Pustil jsem pistole a nastavil mu ruce. Jenže ne proto, abych se bránil. Takovou chybu jsem nehodlal udělat. Já jsem útočil.

První uspěla levačka. Stiskl jsem běsa za přední pařát. Nebylo to bez oběti. Měl jsem od něj ruku dost podrápanou. Pravačkou jsem ho chytl za druhý přední pařát a praštil s ním o zem. Naštěstí stvůra nevážila moc.

Jenže jeho nohy byly volné. Kopal jimi okolo sebe a škrábal. Nezbylo mi než na něj nalehnout neprůstřelnou vestou, a tím ho alespoň částečně paralyzovat. Rychle jsem přitom dýchal, takže jsem měl brzy ústa plná dýmu. Dusil jsem se, kašlal a měl pocit, že brzy běsa pozvracím.

Díky zalehnutí jsem si konečně uvolnil jednu ruku. Levačkou jsem šátral kolem sebe do míst, kde jsem upustil pistole. Byly tam. Drapl jsem první čezetu, kterou jsem nahmatal, a narval ji běsovy do pusy osvědčeným způsobem. Zbytek práce dokončily výstřely. Z otevřených úst vyletěly tisíce kapek krve, slin, žaludečních šťáv a kousků mozku a podstatná část z toho se mi rozcákla po ksichtě.

Pustil jsem umírající zrůdu, nechal jí bouchačku ve zbytku obličeje, vyskočil zpátky na nohy a zběsile se odsud rozběhl dřív, než ostatní běsy nebo, nedej Bože, Dažboga přiláká moje střelba.

* * *

Vyběhl jsem z umělé mlhy a neohlížel se ani nazpět ani okolo sebe. Myslí jsem jen hmátl po moci talismanu, abych se stal nevystopovatelným magickému zraku. Naštěstí šumavské hvozdy byly stále husté a neprostupné. Běžel jsem jako králík. Kličkoval jsem, měnil směr, vybíral si ty nejhustší části lesa, vše proto, abych se ztratil případným pronásledovatelům. Asi po dvaceti minutách už jsem musel být nejmíň čtyři kilometry od místa, kde jsem zabil Jarila. Teprve potom jsem zpomalil a rozhlížel se okolo sebe. Nikoho jsem nezahlédl. Propátral jsem i oblohu nad sebou, ale moc toho nebylo vidět. Pokud nějací běsi vyletěli nad stromy, nemohli by mě najít, leda by jim snad Chors koupila v armádním výprodeji infrahledy.

Zalehl jsem do rozlehlé kolonie vysokých kapradin. Nejdřív jsem vytáhl záložní pistole z pouzder na noze a dal si je do pouzder podpažních. Nějak rychle jsem ztrácel zbraně. Neměl jsem z toho moc dobrý pocit. Sundal jsem si z krku talisman od Rožanice a pomyslel na Nyju. Kamínek se sice ne moc ochotně, ale nakonec přece jen rozhoupal. Znovu jsem zkontroloval, jestli mi za tu chvilku nepřibyl v okolí nějaký nepřítel, a zase jsem se postavil na nohy.

„Vzhůru za divoženkou,“ zašeptal jsem.

* * *

Hledání trvalo dobrou hodinu. Nyja byla totiž pořád v pohybu. Neustále měnila směr, přesouvala se a rozhodně dělala všechno proto, aby ji nikdo neobjevil. Navíc les se mezitím definitivně zahalil tmou. Déšť se sice opět proměnil v mrholení, ale lepší viditelnosti už to nepomohlo. Dorazil jsem až na okraj malé skály pokryté mokrým mechem. Vzal jsem zase do ruky talisman a podle toho, jak zběsile se kýval, jsem usoudil, že divoženka je někde za rohem.

„Bejby,“ zašeptal jsem.

Les mlčel. Jen občasné kapky spadlé ze stromu na listí maliníků a kapradin vydávaly nějaký zvuk.

„Bejby,“ zašeptal jsem znovu a podíval se na talisman. Nyja změnila směr. Teď mi byla v zádech.

„Pšt,“ ozval se za mnou její hlas.

Otočil jsem se a spatřil, jak leží kousek ode mě. Srdce se mi rozbušilo radostí. Měl jsem co dělat, abych se uklidnil. Opatrně jsem zkontroloval okolí, nasadil si zpátky talisman, schoval jej za neprůstřelnou vestu a doplazil se k ní. Byla celá špinavá od rozbahněné hlíny, ale to mi nevadilo. Dal jsem jí pusu.

Usmála se a znovu naznačila, abych mlčel.

„Kousek od nás jsou nějací Chorsini bohové. Cítím Roda a Pohvizda. Dřív sloužili Svarogovi, ale teď se i s ním přidali k té čubce,“ zašeptala.

Pokýval jsem hlavou, že rozumím. Chtěl jsem zároveň převzít iniciativu a pokračovat v našem hledání Černoboga, ale Nyja mě předběhla. Prostě se pomaličku zvedla ze země a mávla rukou, abych ji následoval.

Vrátili jsme se ke skále. Divoženka v ní objevila úzkou štěrbinu, kterou se protáhla dovnitř. Měl jsem co dělat, abych se jí proplazil. Bylo tu plno vody, kluzkého mechu a samozřejmě bláta. Ještěže jsem měl schované pistole v kožených pouzdrech. Čezety toho sice vydrží hodně, ale voják je na své zbraně vždycky opatrný. Cesta končila asi po sedmi metrech souvislou skálou.

„Tady se chceš schovat?“ zašeptal jsem.

Nyja mlčela. Bylo vážně špatně vidět, ale zahlédl jsem, jak rukama ohmatává skálu před sebou a něco mumlá. Po pár minutách jsem ucítil magii. Skála sice zůstala na svém místě, ale najednou jako by zprůhledněla.

„Co to je?“ vydechl jsem. Divoženka pokračovala v mlčení a prolezla skrz skálu dál. Za chvíli se mi úplně ztratila.

„Ups,“ polknul jsem na sucho a dolezl k místu, kde ještě před chvílí ležela. Natáhl jsem skrz zprůhledněný kámen ruku. Studilo to, ale nic víc. „To má být nějaká zkurvená Stargate, tohleto?“ Skrz kámen najednou vylezla Nyjina hlava.

„Tak pojď už, ty posero,“ zasmála se a zase zmizela. Nezbylo mi než ji následovat.

* * *

Prolezl jsem dovnitř velmi opatrně. Dlužno dodat, že se mi to skutečně vyplatilo. Rozdíl mezi povrchem venku a tady uvnitř byl tak metr a půl. Byli jsme v nějakém podzemí a vládla tu tma. Nebýt kousku světla zvenčí, který sem pronikal přes zprůhlednělou skálu, byla by to tma absolutní. Hrábl jsem do jedné z kapes a vytáhl zapalovač z benzinky. Párkrát jsem škrtl, než se objevil malý plamínek. Byli jsme v jeskyni. Vypadala ale jinak než ta pod statkem v Rehefeld-Zaunhausu. Základní rozdíl spočíval v tom, že tahle byla umělá. Někdo tenhle průchod vytesal do dřív souvislé skály.

„Tady jsou!“ ohlásila nadšeně Nyja a odněkud přinesla dvě pochodně. Byly navlhlé. Stálo mě to dvě popáleniny na prstu od rozžhaveného zapalovače a deset minut vztekání, než chytla první. Druhá už byla hračka. Velký plamen první pochodně udělal svoje. Divoženka se vrátila ke kameni a za chvíli byl průchod ven uzavřen. Vytáhl jsem z kapsy kalhot pomačkaný balíček camelek. Naštěstí ještě nebyly otevřené, takže neměly šanci zvlhnout. Vyndal jsem jednu a zapálil ji od pochodně. Krabičku jsem nabídl Nyje. Zavrtěla hlavou.

„Pojďme. Musíme najít Černoboga,“ řekla a vyrazila chodbou do temnoty.

Jenže já jsem zůstal stát na místě a kouřit. Po chvíli jí došlo, že se nehýbu a vrátila se za mnou.

„Co se děje?“

„Zapomněla jsi mi říct, co se stalo v tom lese a jak to, že znáš cestu do tohoto podzemí.“

Nyja po mně zase vrhla ten svůj vyplašený pohled typu „nejsemňamka“.

„Nevěříš mi?“

„Věřím ti. Jako nikomu jinému. Jen chci znát odpovědi, bejby,“ odvětil jsem. Nelhal jsem. Vážně jsem to tak cítil.

„V lese mi vlezli do cesty dva chlápci. Než jsem si s nimi poradila, bojoval jsi s Jarilem. Čekala jsem, jak se to vyvine, abych zasáhla v pravý čas…“

„Ty jejich hlavy, cos tam hodila, to bylo vážně efektní,“ pokýval jsem uznale hlavou.

„No a tohle…,“ pokrčila rameny a rozhlédla se po okolí, „… tady to znám, protože jsem se tu narodila. Jsem z klanu vlčího boha, ale jak víš, divoženkám příslušnost ke komukoliv dlouho nevydrží. Je to Černobogova skalní pevnost. Místo, kam se ukrývá, když mu teče do bot. Tohle je místo, které jsi celou dobu cítil. Sem jsme směřovali.“

„Hm,“ zamyslel jsem se. „Měla jsi mi to říct dřív, ale hlavně že jsme tady.“

A tím to bylo vyřízené. Nechtěl jsem to rozpitvávat. Nebyl na to ani čas ani chuť. Dal jsem Nyje pusu, abych zpečetil, že jí věřím. Krátce mě objala a pak jsme konečně vyrazili chodbou dál. Netrvalo to ale dlouho, protože nám někdo zastoupil cestu.

* * *

Prvním varováním bylo vrčení. Oba jsme se zastavili. Přendal jsem si pochodeň do levé ruky a do pravé vzal pistoli. Nyja tasila z pochvy na zádech meč. Následovalo další zavrčení. A krátce za ním další.

Divoženka svou pochodeň hodila daleko před sebe. Dopadla na podlahu a kutálela se několik metrů, přičemž za sebou zanechávala ohnivou stopu uhlíků. V ohni jsem spatřil postavu vlkodlaka. Namířil jsem do chodby pistoli, odjistil ji…

„Nestřílej,“ řekla Nyja. Meč ale pořád svírala v ruce připravený k boji.

Chodbou se rozlehlo vlčí vytí. Nebylo ojedinělé. Jako synchronizovaná ozvěna mu záhy odpovědělo další vytí a po něm ještě mnoho vlčích hlasů odněkud v dálce. Vlkodlaci na stráži nejspíš předávali vzkaz o vetřelcích dál.

„Hééééj, jsem Nyja, dcera Černobogova. Přivedla jsem Boji zasvěceného!“ zařvala do hloubi uměle vytvořené jeskyně. Myslím, že tím překvapila nejen mě, ale hlavně vlkodlaky před námi. Byl evidentně čas na další cigáro.

* * *

Trvalo dobrých patnáct minut vyplněných naším nervózním čekáním, během něhož jsme nepromluvili jediné slovo, než se v chodbě před námi zase někdo objevil. A kupodivu to byla další stará známá. Z temnoty chodby vyšla mladá dívka se slámovými vlasy. Už jsem se s ní potkal. Jela se mou a Černobogem autem, když mě vezl na letohrádek Hvězda, aby mi dal nabídku, která se neodmítá a kterou jsem vlivem Chorsina kouzla odmítl. Tentokrát jsem se ale nemohl kochat pohledem na její poprsí. Měla totiž na sobě kroužkové brnění, které jak známo není vyráběno ve verzi s výstřihem.

„Nyjo?“ řekla opatrně, jako by si snad nebyla jistá.

„Sestro,“ odpověděla stejně nejistě divoženka.

* * *

Černobogova podzemní pevnost byla skutečným labyrintem. Procházeli jsme různými zákoutími, odbočkami a zúženími vybudovanými pro případ boje. Jeden nebo dva muži tu mohli na dlouhý čas zastavit mnohem větší přesilu nepřátel. Jako každý labyrint i tenhle měl svůj střed. A čím blíže ke středu podzemního labyrintu, tím více vlkodlaků a různých bytostí, které vypadaly jako lidé, jsme potkávali. Někteří z nich měli na sobě brnění, v ruce štíty a samozřejmě meče, sekyry a také kuše a luky. Pár z nich bylo těžce zraněných. Prošli jsme okolo dlouhé místnosti, kde na slamnících na zemi leželi lidé s usekanými končetinami a popálenými částmi těla. Kousek za rohem pak leželi ti, co už žádnou péči nepotřebovali. Byly jich desítky.

Nakonec jsme dorazili k obrovským dřevěným vratům pobitým železnými pláty. Blondýnka je otevřela a my vešli dovnitř.

* * *

Na to, že šlo o plochu sotva šedesáti metrů čtverečných, vypadalo místo docela velkolepě. Na stěně visel obrovský lustr s desítkami zapálených svíček. Několik svícnů stálo i ve výklencích okolo celé místnosti. V jejím středu stál dlouhý železný stůl, okolo kterého bylo rozestavěno dobrých dvacet židlí. Po místnosti bylo také rozeseto několik dřevěných křesel. V jedné z nich seděl Černobog. Vypadal úplně stejně, jako jsem si ho pamatoval – tělo vysportovaného čtyřicátníka, husté černé vlasy sepnuté stříbrnou sponou do culíku, mohutné obočí, vysoké čelo a pronikavý pohled havraních očí, prostě vizáž sňatkového podvodníka. V ruce držel svou leštěnou dřevěnou hůl. Artefakt, ve kterém byla ukryta pětina moci dávného boha, kterého on s Perunem, Velesem, Mokoší a Svantovítem zabili a získali ji pro sebe. Dokonce měl přes záda přehozený i ten samý dlouhý černý plášť, jaký měl, když mě pozval na procházku parkem. Jenom byl teď trochu potrhaný a špinavý. Pořád to ale nebylo nic proti tomu, jak špinaví jsme byli my dva s Nyjou.

Černobog vstal a na chvíli se zarazil, jak přemýšlel, komu z nás dvou se věnovat. Nakonec rozhodlo jeho srdce. Rychlou chůzí se vydal k Nyje, rozevřel ruce a objal ji. Divoženka se nebránila, ale také nevypadala, že ji ta intimní pozornost zrovna těší.

„Tati?“ řekla s plachým pohledem v očích.

„Nyjo,“ zašeptal Černobog. Své sevření nehodlal povolit. Divoženka nakonec podlehla. Její křeč povolila a složila mu hlavu na rameno.

V tichém objetí tak setrvali několik minut. Zapálil jsem si cigaretu, posadil se do jednoho z křesel a fascinovaně hleděl na to srdceryvné shledání otce s dcerou hodné románu Rosamundy Pilcherové.

Černobog konečně Nyju pustil a pokynul jí, aby se posadila. Ta si vzala jedno z křesel, poponesla ho blíž ke mně, a když se usadila, konečně si vzala cigaretu. Bylo vidět, že toho má dnes za sebou víc než dost.

Černobog se už neposadil. Opřel se o dubový stůl a s ustaraným pohledem na mě konečně promluvil: „Nečekal jsem, že se ještě potkáme, pane Fridrichu. Myslel jsem, že máte nějaký konkrétní plán, který se mě netýká.“

Musel jsem se rozesmát. „Mezi vámi bohy se nic neutají, že?“

Černobog zavrtěl hlavou: „Ti, kdo ovládají magii, mají spoustu tajemství, ale většina z nich brzy vyjde najevo. Vím o Perunově dceři, která stále doufá, že se její otec vrátí a nastolí mír, a tak předává ten talisman, co máte na krku, z legionáře na legionáře podle dávného proroctví a svých vizí a doufá, že se to někomu už konečně povede.“

Uf. Ten chlap měl vážně dobré informace. Vlastně mnohem lepší než já, protože teprve teď mi došlo, že jsem celou dobu neviděl jednu zatraceně podstatnou věc.

„Jsem to ale blbeček z Blbova v okrese Blbákov,“ plácl jsem se do čela. „Vždy, když Perun toho vojáka zabije, tak Rožanici talisman nějakým způsobem vrátí. Je to vražedné perpetuum mobile.“

Černobog se nad mou definicí rozpačitě ošil. „Dá se to tak říct, ale pokud by ti vojáci neměli šanci Peruna přivést z jeho dobrovolného vyhnanství, Rožanice by je za ním neposílala. Je v tom nějaký háček, který ale nikdo nedokáže rozlousknout. Perun byl, krátce předtím než zmizel, hodně divný. Některé jeho nocležnice dokonce tvrdily, že se dal na křesťanství. Bylo to šílené. Ale tak šílený, aby nechal svou milovanou dceru posílat k němu lidské muže jen proto, aby je zabil, být nemohl. Proč ti muži umírají, nikdo netuší, stejně jako nikdo kromě nositelů talismanu netuší, kde se Perun se svou sekyrou skrývají.“

„Já to vím,“ potvrdil jsem jeho slova. Skutečně jsem to věděl. Po tom, jak dlouho jsem ten talisman nosil, mi stačilo pomyslet na Peruna a přesně jsem viděl místo, kde se nachází. Ten parchant se schovával Chors přímo pod nosem.

„Tak to hlavně neříkejte té mrše, co se mě snaží už pět dní vykouřit z mé pevnosti.“

„Kdyby vás chtěla jenom vykouřit, byl by to ten lepší scénář,“ usmál jsem se.

Černobog se na mě nechápavě zamračil. Úplně jsem zapomněl, že ten chlap má smysl pro humor asi jako Adolf Hitler.

„S Chors rozhodně nemám v plánu komunikovat jinak než střelbou,“ vrátil jsem se rychle k podstatě rozhovoru.

„Když vás neovládá její kouzlo, je s vámi docela rozumná řeč, pane Fridrichu,“ zareagoval Černobog. „Bohužel zrovna tohle byla informace, kterou jsem se dozvěděl velmi pozdě. Mohl jsem vám pomoci, ale bylo to velmi dobré kouzlo. Prakticky neodhalitelné. Obalamutila mě i Velese. Chudák, přišel o svou moc a teď ho i zabila. Prý to byla moc hezká rituální vražda. Trocha mučení a pak společné pití jeho krve,“ pokrčil smutně rameny. Zdá se, že ve skutečnosti jemu i Velesovi ta studená válka vyhovovala. Chors ovšem přišla změnit pravidla.

„Každopádně, pokud byste mě teď omluvil, rád bych mluvil o samotě se svou dcerou. Neviděli jsme se od bitvy u Wogastiburgu, a pokud jste ve škole dával pozor, je vám jasné, že to bylo, jak byste řekl, kurevsky dávno,“ zašklebil se potutelně Černobog.

„Už mohu umřít, slyšel jsem jednoho z nejmocnějších slovanských bohů říct slovo kurevsky!“ ocenil jsem jeho bonmot.

„Lada vám ukáže mé poslední útočiště,“ pokynul blondýnce, aby mě odvedla pryč.

Na odchodu jsem se ohlédl po Nyje. Vyslala ke mně další z těch svých smutných pohledů. „Nejsemňamka?“ zašeptala a otočila se k Černobogovi.

* * *

Už v okamžiku, kdy Lada zavřela dveře a my se ocitli mimo dosah Černobogovy síně, jsem ucítil, že se něco děje. Většina lidí, kteří se potulovali okolo, zmizela. V dálce se ozývalo vlčí vytí. Lada se do něj zaposlouchala a pak vytáhla z pochvy zahnutou šavli.

„Děje se něco?“

„Podařil se jim další průlom. Musíme je zastavit. Počkejte tady. Černobog si vás zavolá, až s Nyjou skončí.“

„A to prr!“ ohradil jsem se. „Já jsem si sem nepřišel honit ptáka, ale bojovat. Jdu s vámi.“

Lada pokrčila rameny a vyrazila vpřed. Měl jsem co dělat, abych jí stačil.

* * *

Běželi jsme podzemím a velmi brzy jsme narazili na další vojáky, které svolávalo vlčí vytí. Posily se sem sbíhaly z různých koutů podzemního labyrintu. Většina z nich běžela po čtyřech. Po pár minutách jsme narazili na nepřítele. A nebyl to ledajaký nepřítel.

* * *

Průlom se Chorsině vojsku povedl skutečně elegantní. Probili se totiž do jakéhosi velkého sálu o rozměru nejmíň sto padesáti metrů čtverečných. Něco tak velkého jsem v téhle podzemní pevnosti ještě nespatřil. Vběhli jsme do něj z jedné vzdálené chodby a spatřili něco neuvěřitelného. Skála, hlína, stromy, prostě cokoliv, co se nad jeskyní nacházelo, zmizelo. Chorsina magie to zkrátka vytrhla a odhodila kdoví kam. Dírou dovnitř padal drobný déšť. Na podlahu jeskyně ale dopadl jen málokdy, protože předtím se vypařil. Většinu plochy totiž okupoval oheň. A nebyl to jen tak nějaký oheň. Magie z něj přímo sálala. Bylo jasné, jaký je jeho původ. Měsíční bohyně si vlastnictví Velesova artefaktu vražedně užívala.

Kolem ohňů probíhali vlci a další bytosti a bojovali muž proti muži, zrůda proti zrůdě s běsy a jinými Chorsinými poddanými. Víly stály na okraji nově vzniklé propasti a střílely dovnitř šípy. Tohle nevypadalo pro Černobogovu armádu zrovna nejnadějněji.

„Ládááááááá!“ vykřikla blondýna a s tasenou šavlí se pustila na pomoc vlkodlakům. Přeskočila umírajícího vlka, který měl v sobě tolik šípů, že vypadal jako chlupatý dikobraz, a sekla šavlí po jednom z trojice běsů, kteří drápy útočili na vysokého muže se sekyrou v ruce. Přesekla mu křídlo a malá zrůdička se ve vývrtce skácela na zem.

Vytáhl jsem pistole, opřel se o skálu a zamířil na vílu, která po Ladě právě vystřelila šíp.

„Prásk, prásk!“ dva výstřely jí skončily v noze. Zavrávorala a další čtyři rány jsem jí poslal do hlavy. Luk jí vypadl z ruky a ona přepadla přes okraj propasti. Trošku si při letu zamávala rukama, trochu toho srdceryvného řevu také zvládla a pak spadla přímo do jednoho z ohňů. Teď už řvala skutečně impozantně. Brzy ale její hlas zeslábl a ztratil se v bitevní vřavě. Z toho ohně už holka nevylezla.

Na chvíli jsem se zamyslel, kolik víl jsem už připravil o život, ale když jsem se dostal přes desítku, vzdal jsem to a vyhlídl si další mrchu střílející dolů jeden šíp za druhým.

* * *

„Kdybyste byly jako víla Amálka, nechal bych vás na pokoji, vy mrchy,“ zašeptal jsem a vystřílel do svého dalšího terče oba zásobníky. Lučištnici jsem sice vyřadil z boje, ale nespadla dolů, jen ji někdo odtáhl pryč.

Vyměnil jsem zásobníky v čezetách. Zbývaly mi už jen dva náhradní. K dispozici jsem tak měl posledních čtyřikrát šestnáct nábojů. To nebyla úplně nejlepší zpráva. Přesto jsem se zaměřil na další lučištnici. Šetřil jsem náboji a kropil ji jenom do obličeje. Výsledek nebyl špatný. Po salvě deseti výstřelů ztratila balanc a následovala svou předchůdkyni v letu dolů a následném pádu až na dno.

Jenže pak jsem upoutal pozornost chlapíka, který se skupinou ostatních zrovna slezl po laně dolů do propasti. V ruce držel kopí a rozběhl se proti mně.

„Turupíííít!“ představil se bojovým výkřikem.

„Fridrich. Martin Fridrich, ty sráči,“ řekl jsem, a když už se nacházel sotva tři metry přede mnou, vpálil jsem mu oba zásobníky do těla. Podařilo se mi vystřelit mu jedno oko a jeho hrudník také nevypadal, že palbu ustál bez ztráty kytičky. Jenže olovo z čezety na něj nemělo takový účinek, v jaký jsem doufal. Turupit se jen zakymácel, a když mi došly náboje, znovu se proti mně rozběhl. V tu chvíli už jsem měl prázdné pistole zpátky v pouzdrech a v ruce držel nůž.

Při výcviku boje proti kopí s Dabou mi to šlo velmi dobře. A proti chlápkovi s čerstvě vystřeleným okem a krvácející hrudí mi to šlo ještě líp. Vyhnul jsem se prvnímu, druhému i třetímu bodnutí a napočtvrté se mi podařilo levačkou kopí zachytit. Trhnul jsem s ním a pak ho rychle pustil a udělal riskantní zběsilou otočku podél kopí, abych se dostal co nejblíž rozzuřenému bohovi. Posílen kinetickou energií otočky jsem mu zabodl nůž do ramene. Turupit zařval a pustil kopí. Vyndal jsem nůž a bodl mu jej do břicha. A znovu. A znovu. Bodal jsem, jako by to byl Caesar a do mě se vtělily duše všech pučistů, kteří se v senátu rozhodli jej odstranit z cesty. Bůh se zběsile bránil rukama, ale akorát přitom přišel o tři prsty.

Kopem jsem mu zlomil koleno, a když se kácel k zemi, vrazil jsem mu nůž do druhého zdravého oka.

Pak už nebyl problém ho porcováním dorazit.

* * *

Zrovna jsem si čistil zakrvácený nůž do kalhot Turupitovy mrtvoly, když jsem slíznul první šíp do zad. Za chvíli ho následoval další. Oba se ale odrazily od neprůstřelné vesty. Vrhl jsem se k zemi a následně se převalil až ke stěně jeskyně. Tady měly víly špatný úhel střelby, a šípy mě tak přestaly obtěžovat. Vstal jsem, vrazil poslední dva plné zásobníky do čezet a zkontroloval bojiště. Chors vyhrávala na celé čáře.

* * *

Jádro útoku teď tvořil Dažbog. Jeho baloňák byl celý od krve. Svými pěstmi proměňoval vlkodlaky v krvavou hromadu chlupů a vnitřností. Okolo něj bojovalo s meči a sekyrami v rukou několik dalších mužů a záda a boky jim kryly desítky běsů. Nepřátel jim houfně ubývalo. Spatřil jsem Ladu ležící na zemi. Byla celá od krve. Její kroužkové brnění bylo na mnoha místech roztržené. Srdnatě se bránila dvěma běsům, kteří se nad ní vznášeli a útočili na ni drápy, ale dlouho to nemohla vydržet. Vrátil jsem nůž zpátky do pochvy a rozběhl se zpět po svých stopách. Tady už mohl pomoci jen Černobog. Musel jsem mu říct, co se tu děje.

* * *

Ale vládce vlků už to věděl. Narazil jsem na něj sotva sto metrů od bojiště. Neměl na sobě svůj černý kabát, ale regulérní plátové brnění. V pravé ruce držel snad metr a půl dlouhý meč a v levé svou dřevěnou hůl. Po jeho boku kráčeli dva statní muži, i oni měli brnění a v rukou svírali halapartny, a také Nyja. Meč, který jsem ukradl nebožtíku Jarilovi, měla obnažený.

„Jak vypadá situace, pane Fridrichu?“ zeptal se Černobog. Jako vždy se zdálo, že je zcela nad věcí.

„Špatně. Dažbog a jeho parta mají situaci pod kontrolou. Vaše síly slábnou. Z vrchu vše kontrolují víly. Musíme se všichni stáhnout do chodeb. Tady nebudou mít takovou výhodu přečíslení. Kdybych měl trochu dynamitu, tak bych vstupní chodby do toho prolomeného místa zavalil. Magie by taky nebyla k zahození…“

„Pšt,“ přerušil mě Černobog. „Vidím, že jste skutečně velký válečník, ale toto není váš boj, ale můj,“ odvětil a jeho hlas jasně říkal, že tady a teď to bude rozhodně po jeho.

„Jasný, chápu, vy jste tu šéf,“ pokrčil jsem rameny a vytáhl z podpaží bouchačky. „Myslím, že jednoho frajera ještě dostanu,“ usmál jsem se.

„Ne!“

Jeho hlas měl najednou sílu, že by zastavil rotaci Země. Málem mi z toho spadlo srdce do kalhot.

„Mluvil jsem o vás se svou dcerou a je jasné, že jste vyvolený k tomu, abyste přivedl Peruna,“ prohlásil Černobog a než jsem stačil začít protestovat, pokračoval: „Musíte to alespoň zkusit. Běžte a řekněte mu, že Černobog je mrtev a on je poslední, kdo může zastavit Chors. Tady máte důkaz, aby vám věřil. Má hůl jí nesmí padnout do spárů.“

A pak Černobog udělal něco neuvěřitelného. Strčil mi svou hůl, jeden z pěti nejmocnějších artefaktů, do ruky. Mým tělem projela vlna neuvěřitelně silné magie. Měl jsem pocit, že zároveň shořím i se proměním v ledovou sochu. Měl jsem co dělat, abych z toho neomdlel. Mou myslí se míhaly neuvěřitelné obrazy z minulosti. Cítil jsem se součástí prastaré mocné magie. Najednou jsem věděl, jak ji obsáhnout, načerpat, nechat sebou proudit a využít. Úplně jsem se z toho rozklepal a po celém těle mi vyrazil pot. A nejen to. Někde hluboko uvnitř jsem cítil, jak se magie hole spojila s něčím, co ve mně bylo už dávno. Jako by nějaká moje malá součást poznala cosi, co dávno ztratila.

Oběma Černobogovým tělesným strážcům z toho málem vypadly oči z důlků, ale bůh samotný se tvářil, jako by mi dal tak maximálně čokoládu od cesty.

Probral jsem se, až když ke mně přistoupila Nyja.

„Je mi to líto,“ řekla.

„Co?“ vyjekl jsem nechápavě. Pořád mnou lomcovala magie.

„Když jsem ti řekla, že chutnáš po smrti a zániku, myslela jsem tím svou smrt. Cítila jsem ji z tebe. Věděla jsem, že mě k ní přivedeš. A teď je to tady.“

„Nyjo…,“ napadaly mě tisíce slov, která jsem mohl říct, ale nějak jsem se zasekl. Nebyl jsem schopný víc než vyslovit její jméno.

„Běž a najdi Peruna. Je to tvůj osud. Můj osud je umřít se svým otcem,“ řekla Nyja a naposledy mě políbila.

„Jděte už s tím osudem všichni do prdele,“ zaklel jsem zoufale, ale na Černoboga ani Nyju to nemělo patřičný efekt.

„Je čas,“ prohlásil Černobog a za doprovodu svých tělesných strážců vyrazil vpřed. Nyja jej rozhodným krokem následovala. Ani jednou se za mnou neohlédla.

* * *

„Nýjáááááááááá!“ rozlehl se chodbou její jekot.

„Černobóóóóóóóóg!“ zařval vlčí bůh a země se otřásla.

* * *

Pár sekund jsem stál na místě a zíral chodbou k místu, kde zmizeli. Vytáhl jsem si cigáro a zběsile si prohmatával kapsy a hledal, kam jsem zastrčil zapalovač. Nemohl jsem ho najít. Byl jsem zoufalý. Těch pár šluků jsem vážně potřeboval. A najednou cigareta vzplála. Lekl jsem se a málem ji upustil na zem. Takový kousek mi naposledy předvedla Chors. Rozhlédl jsem se vyplašeně okolo sebe, ale pak mi došlo, že tu camelku jsem si zapálil sám.

„No to mě poser,“ zaklel jsem a se slzami v očích vyrazil směrem do tajné chodby, kterou jsme sem s Nyjou přišli.

Dostal jsem se tam asi po dvaceti minutách. Cestou jsem nepotkal jediného boha ani vlkodlaka. Všichni se vypravili do boje za svým vládcem. Došel jsem až na místo, kde divoženka proměnila kámen v prostupnou hmotu. Díky vlastnictví Černobogovy hole mi stačilo jenom pomyslet na to, aby se kámen znovu proměnil, a stalo se tak. Jenže než jsem jím mohl prolézt, země se otřásla. A nejen to. Tma jako by byla ještě temnější a z kamene okolo mě vystoupil chlad tak silný, že se stěny potáhly jinovatkou. Udělalo se mi špatně, zamotala se mi hlava a já se svezl na mrazivou zem a omdlel.

* * *

Černobog padl.

* * *

Probíral jsem se postupně. Ze všeho nejdřív jsem ucítil vlkodlaky. Bylo jich devět. Šest bylo zraněných. Stáhli se hluboko do jeskyní a lízali si rány. Další tři zůstali na stráži u raněných božích potomků. Naše vědomí se spojila.

„Je konec, Černobog zemřel,“ řekl jsem jim v mysli.

Slyšeli mě.

„Není konec. Vždyť ty jsi Černobog,“ odpověděl mi jeden ze zraněných vlků.

„A kurva,“ řekl jsem a úplně nabral vědomí.

* * *

Věděl jsem jistě dvě věci: že to nebyl sen a že tím, že jsem přijal Černobogovu hůl a on zemřel, získal jsem i celou jeho moc. Nyní jsem vládcem posledních žijících vlkodlaků. Mohl jsem jim přikázat cokoliv a oni by to splnili, od sebevražedného útoku na Chors až po to, aby si začali všichni lízat kulky. Tedy čtyři by to nesplnili, protože to byly ženy, ale v podstatě jsem se stal vlčím bohem. To znamenalo, že jsem jim mohl nejen poroučet, ale nesl jsem za ně i zodpovědnost.

„Stáhněte se. Tento boj skončil. Schovejte se hluboko do jeskyní. Utečte daleko do lesa. Uzdravte se. Až vás budu potřebovat, zavolám vás,“ vyslal jsem vlkodlakům příkazy, vstal a odešel z jeskynní pevnosti. Bylo mi jasné, že tady bude brzy asi hodně veselo, až Chors zjistí, že sice zabila Černoboga, ale jeho hůl jí ufrknla. To byla myšlenka, která mě držela nad vodou. Myšlenka, která mi dala dost sil, abych se proplazil úzkým průchodem a pak běžel temným lesem co nejdál odtud. Jiné myšlenky jsem do své hlavy nechtěl pouštět a zaobírat se jimi. Například tu, že pokud zahynul Černobog, tak Nyja už musí být také…

„Nasrat,“ zašeptal jsem a soustředil své úvahy na něco jiného. Na něco, na co jsem měl myslet už dávno – na pomstu. Chors musí za všechno zaplatit.

* * *

Čím dále od jeskynního komplexu jsem byl, tím bylo počasí lepší. Přestalo pršet, mraky se protrhaly a místy dokonce byly vidět hvězdy. Výrazně se také oteplilo. Doběhl jsem pár stovek metrů od schované motorky a konečně se zastavil. Prohlédl jsem okolí, jestli se někde někdo neskrývá a zapálil si cigaretu. Vůlí. Les byl tichý a všude kolem panovala poklidná letní noc. Nebýt té hole v ruce a vědomí neuvěřitelné magické moci, která je s ní spojená, mohl bych propadnout dojmu, že to všechno, co se dnes stalo – od houpajících se těl Daby a Niky na větvi až po smrt Černoboga –, byl jenom sen.

Típnul jsem cigaretu do mokré hlíny a vyrazil k motorce. Pár metrů od ní jsem ale zpozorněl. Někdo tam čekal. Ale nevypadalo to na přepadové komando, které mě mělo sejmout ze zálohy. Přepadové komando si totiž nepíská Sag mir, wo die Blumen sind.

* * *

„Jak si tu motorku našla?“ zeptal jsem se, když jsem se jí doplížil dva metry za záda.

Nelekla se. Jen se v klidu otočila.

„Jsem napojená na toho, kdo nosí talisman. Cítím jeho pocity, někdy mohu vnímat jeho myšlenky a vždy vím, kde jej najdu. Cítila jsem, že tohle místo je pro tebe teď důležité,“ odpověděla.

Aniž bych pátral po tom, jestli je tu sama, sedl jsem si vedle ní a vytáhl další cigaretu. Jen co jsem si ji vložil do úst, vzplála.

„Černobogova hůl,“ řekla.

Zabodl jsem hůl před sebe do země a pokýval souhlasně hlavou. „Černobog byl moudrý chlápek. Vzdal se toho nejmocnějšího, co měl, jen aby to nedostala Chors. Škoda že jsem mu nedal ten Mokošin kámen.“

„Nemohl jsi jinak,“ zavrtěla soucitně hlavou.

„Jaký to bylo, cítit všechny ty chlapy, který jsi poslala na smrt?“ zeptal jsem se, jako by se nechumelilo. Rožanice se zarazila a i v té tmě bylo vidět, že zbledla. Zasáhl jsem ji na citlivém místě.

„Je mi to líto, ale nečekala jsem to. Nerozumím tomu. Vím, že každý z těch mužů ho mohl přivést, ale nikdo to nedokázal. Nevím proč,“ měla slzy na krajíčku.

„To je na bednu,“ ohrnul jsem dolní ret a zašklebil se na první Perunovu dceru.

„Bylo předpovězeno, že jenom voják, který bojoval v cizině, jej může přivést. A ty jsi takový voják. Viděla jsem tě ve snu, máš šanci…,“ trvala urputně na svém.

„Jako ti mrtvouni přede mnou?“ přerušil jsem ji.

Neodpověděla. Jen pokývala hlavou.

Vstal jsem a vytáhl motorku z úkrytu. Na hlavu jsem si nasadil helmu, a když jsem spatřil tu druhou, kterou měla na hlavě Nyja, bodlo mě u srdce.

„Nevíš, jestli divoženka…“

Rožanice sklopila zrak do země a jenom pokrčila rameny.

„Nasrat, kurva, nasrat!“ zaklel jsem. „Jedu za tvým fotříkem a vykopu ho z toho jeho úkrytu, ať to stojí cokoliv. Ale jestli tu kundu Chors neroztrhne jak žábu, vyřídím si to s tebou.“

* * *

A tím bylo řečeno vše, co mělo. Nastartoval jsem motorku a vyrazil do Prahy za Perunem. Konkrétně jsem mířil na Břevnov. Do kláštera. Ty povídačky, které zmiňoval Černobog, totiž byly pravdivé. Nejvyšší ze slovanských bohů se dal na křesťanství.

 Perun

Čím blíže k Praze jsem byl, tím byl provoz na cestách řidší a ne jenom kvůli tomu, že mohly být dvě, možná tři hodiny ráno. Přijížděl jsem do Prahy od Plzně a dobrých třicet kilometrů před okrajem hlavního města jsem už nenarazil na jediné auto. Tedy s výjimkou dvou policejních dodávek, které přehrazovaly cestu, a tvořily tak policejní zátaras. Stáli u něj dva ospalí policajti. Další nejspíš chrněli v autě. Zastavil jsem sotva pět metrů od nich a sundal si helmu.

„Kampak?“ zeptal se mě první z nich otráveně a posvítil mi do obličeje baterkou.

„Do Prahy,“ odvětil jsem.

„To bohužel nejde. Nekoukáte na televizi, člověče?“ zeptal se ten druhý otráveně, v ruce žmoulal nezapálenou cigaretu a zaujatě sledoval můj bahenní outfit. Byl jsem celý od zaschlého bláta, které ze mě sice opadalo, ale zanechalo po sobě viditelné stopy. Tedy až na oblast hrudníku, břicha a zad, kde mě chránila neprůstřelná vesta, která teď odpočívala na dně sajdkáry.

„Televize je zlo. Vysaje člověku duši. Můžou za to Židi. Psali to na internetu,“ odvětil jsem v duchu klatovského pumpaře.

„To je sice možné, ale otočte toho svýho veterána a vraťte se. V Praze řádí nějaká epidemie, co dělá s lidmi divný věci,“ domlouval mi policajt s baterkou. Hoši v uniformách museli být vážně zatraceně unavení a psychicky vyčerpaní. Po klasické policejní aroganci a buzeraci divných týpků nebyla ani stopa. Proto jsem se rozhodl být na ně hodný. Vzal jsem do ruky dubovou hůl a ucítil mocnou magii artefaktu, z níž jsem jen promile poslal k oběma mužům.

„Jsem agent armádní rozvědky a musím do Prahy kvůli informacím. Ty mi dej svoje cigáro a ty popojeď s tou károu, ať vás nemusím objíždět. A šup, šup, výzvědy nepočkaj.“

Policajtům se rozšířily zorničky, chvíli sváděli jakýsi vnitřní boj se svými rozkazy, vědomím a s tím, co s nimi provedla magie, a pak se prostě postavili do pozoru, zasalutovali a splnili rozkaz. Zatímco jsem kouřil policistovu spartu, druhý skutečně nasedl do auta a začal popojíždět, aby uvolnil cestu pro motorku se sajdkou.

„Víte, co se v Praze opravdu děje?“ zeptal jsem se policajta, který si po mém předchozím příkazu také zapálil.

„Nesmíme o tom mluvit, ale kluci z URNY, co tam byli, tvrdí, že ti parchanti, co tam nejdřív dělali výtržnosti, prý nakazili lidi nějakým virem a oni se teď chovají strašně agresivně. Útočí na všechny okolo sebe. Evakuovalo se kvůli tomu celé centrum – Starý město, Nový město, Žižkov, Břevnov, Dejvice, Vinohrady, Smíchov, Bubeneč a Vyšehrad. Z ostatních čtvrtí většinou lidi utekli sami. Nikdo moc nechápe, co se stalo. Povolali armádu a všechny policajty, aby nikoho nepustili dovnitř, ani ven, ale…“

„Ale policajtů je málo a z armády toho už moc nezbylo, takže je to uzavření města děravý jak cedník na špagety,“ řekl jsem místo něj.

„Přesně tak,“ pokýval hlavou. „Navíc se furt do Prahy snažej dostat vyznavači nějakýho novýho pohanskýho kultu, co o něm dřív nikdo neslyšel.“

„Nechte mě hádat, jde o kult měsíční bohyně Chors?“

„Jo,“ pokýval hlavou policajt a hned iniciativně pokračoval: „Velení má jediný zájem, aby se toho nedomákla média. Zatím si všichni myslí, že jde jenom o anarchistický výtržnosti, a doufaj, že se to uklidní a ten virus nějak zmizí. My s klukama na to ale moc nesázíme.“

Mocně potáhl z cigarety a pokračoval: „A nejhorší ze všeho jsou ty lítací potvory. Urňáci říkali, že do jednoho vypálili dávku ze samopalu a nic se mu nestalo. Ani na ně nereagoval a letěl dál.“

Magie chlápka docela rozmluvila. Myslím, že tohle všechno by střízlivý neřekl ani vlastní manželce.

„Pokud na vás náhodou budou útočit, tak jediná šance je střílet jim do pusy. Jinak jsou chránění kožním pancířem. Ale pokud můžete, nebojujte s nimi a zdrhejte. To je rozkaz, hoši,“ řekl jsem. Tihle policajti byli vážně fajn, byla by škoda, aby umřeli.

Protože už byla cesta volná, hodil jsem nedopalek na zem a vrátil se k motorce. Za chvíli jsem nechal očarované muže zákona za sebou. Až magie vyprchá, nejspíš budou dost zmatení, ale historka o tom, že pustili do Prahy armádního agenta, by jim nemusela v hlavě nadělat až takový zmatek.

Každopádně z toho, co řekli, mi běhal mráz po zádech. Ti lidé nebyli nakažení žádným virem. Bylo to horší. Mnohem horší. Chors všechny, které jsem viděl v televizi, jak je víly někam nahánějí, buď magií přeměnila na své vyznavače, nebo je nechala zabít a pak je oživila Mokošiným kamenem. Udělala si z nich vlastní zombie soldatesku, která ji poslouchá na slovo. Muselo to být strašný. Všichni ti byznysmeni, úředníci studenti, yuppíci a hipsteři z centra proměnění na krvežíznivou armádu ve službách pohanské bohyně. Bylo na čase s tím něco udělat.

Přidal jsem plyn. Břevnov se blížil a já měl své poslání.

* * *

Motorku jsem zastavil před hlavní vstupní bránou do kláštera. Byla pečlivě uzamčena. Celé okolí kláštera vypadalo velmi poklidně a bezpečně. Přitom všude okolo hořely kostely a toulaly se zombie. Cítil jsem ale, jak z místa vyzařuje magie, která toto místo ochránila před osudem jiných církevních budov v Praze. Magie velmi stará, velmi silná a zatraceně nenápadná. Ucítil jsem ji až v okamžiku, když jsem zabušil dubovou holí na dřevěná vrata. Nevyvolalo to žádnou reakci. Bušil jsem znovu a znovu. Mlátil jsem do nich dobrých patnáct minut, než se otevřelo malé kukátko v bráně.

„Přišel jsem za Perunem,“ řekl jsem a snažil jsem se přitom vypadat co nejrozhodněji. Musel jsem se vážně snažit, protože mi začínalo docházet, že brzy budu nejspíš mrtvý. Nešlo ale jen o mou představivost. Cítil jsem, jak talisman na mém krku vibruje, jak magie v něm obsažená ožívá a sílí.

Kukátko se zase zacvaklo a dalších dvacet minut se nic nedělo. Potom jsem konečně uslyšel rychlé kroky a kukátko se znovu otevřelo.

„Jste sám?“ zeptal se hlas za vraty. Patřil starému muži.

„Ano,“ odvětil jsem.

„Proč jste tady?“

„Přišel jsem za Perunem,“ řekl jsem.

„Kde jste bojoval?“ zeptal se hlas.

„V Afghánistánu.“

Muž za dveřmi chvíli váhal, ale nakonec se otevřela jedna z veřejí brány. Chytil jsem BMW R-12 za řidítka a dotlačil jej do areálu. Muž bránu zase okamžitě zavřel pevnou závorou. Věk jsem odhadl dobře. Určitě měl hodně přes sedmdesát. Byl to velmi hubený muž, což šlo poznat i přes volnou mnišskou kutnu. Jeho tvář vyzařovala jistý duševní klid a pohodu. Měl krátké, stříbrné vlasy a okolo úst vrásky od permanentního úsměvu.

„Očekával jsem, že přijdete, když se venku dějí takové věci,“ řekl a podíval se mi zkoumavě do tváře.

Také jsem ho zvědavě pozoroval. Měl jsem na něj tisíc otázek. Proč se Perun schovává právě tady, co si o tom všem tihle mniši vůbec myslí a co hlavně říkají na to, že jim sem jednou za čas přijde bývalý voják, který už neodejde, protože chytne ošklivou nemoc zvanou sekyra v hlavě.

„Celý život jsem se na vás připravoval. Když přišel poslední vyzyvatel, nebyl jsem ještě členem řádu,“ řekl mnich a tvářil se přitom dychtivě, jako by měl přijet papež.

„Vyzyvatel?“

„To přece jste, ne? Tak vám podle tradice říkají,“ odvětil.

„Jo jo, vyzyvatel,“ odkývl jsem mu a vylovil z kapsy krabičku camelek. Věci se mi pomaličku začínaly dávat dohromady.

„Až dokouříte, zavedu vás za bratrem Petrem,“ dodal stařík.

* * *

Zašlápl jsem kouřící špaček do země a vyrazil za bezejmenným mnichem. V ruce jsem držel hůl a nechal jsem si i všechny své zbraně – obě pistole a také nůž od Zmiji. Prošli jsme ztemnělým klášterem. Na cestu si mnich svítil dlouhou bílou svíčkou. Elektřina totiž už několik dní nefungovala.

Na konci kláštera jsme sešli do podzemí. Nic jiného jsem ani nečekal. Kde jinde než pod povrchem by se po staletí mohl někdo jako Perun skrývat? Navíc k tomu tenhle druh bohů měl evidentně sklony. Nebožtík Veles tu svou jeskyňku také miloval.

Po nějakých patnácti minutách jsme došli až ke zdi z velkých kamenů, kde naše cesta končila. Tedy na první pohled. Mnich vytáhl jeden velký železný klíč a poklekl. Teprve pak jsem si všiml, že ve zdi je malý otvor krytý mříží s visacím zámkem. Ten otvor neměl víc než metr čtverečný. Akorát na to, aby se jím protáhl dospělý člověk.

„Dál už musíte sám. Na konci cesty najdete bratra Petra.“

„Ale já jsem přišel za Perunem,“ řekl jsem překvapeně.

„Tak už se nejmenuje,“ zakroutil spokojeně hlavou mnich.

* * *

Díra ve zdi měla dobrého půl metru. Prolezl jsem jí dovnitř a uslyšel, jak stařík zase uzamkl mříž visacím zámkem.

Světlo na konci otvoru zmizelo, takže mnich nejspíš zase odešel. Docela mě to překvapilo. Čekal bych, že bude zvědavý, co se stane, a bude poslouchat za stěnou, ale možná jen sfoukl svíčku a teď stojí tiše a napjatě. Postavil jsem se a zkusil nechat oči přivyknout temnotě, ale nešlo to. Tma v místnosti byla absolutní bez jakéhokoliv zbytkového světla.

„Skláním se před tvou odvahou sem přijít,“ ozval se pár metrů ode mě hlas. Zněl, jako by patřil nejlepšímu shakespearovskému herci všech dob. Byl zvučný, silný a bylo v něm něco, kvůli čemu by prostý člověk šel za majitelem tohohle hlasu na konec světa i s vidinou toho, že se tam nechá zabít.

„Kdyby venku neřádila Chors jako děvka posedlá ďábelskými filckami, nikdy bych sem nepřišel,“ odvětil jsem a zapálil si myšlenkou cigaretu. Malý ohýnek na opačném konci camelky se stal docela příjemným světlem v temnotách.

Možná díky němu mě pak neoslepilo to náhlé světlo, když se naráz rozžalo pět pochodní na stěně místnosti. Přesto jsem na chvíli přivřel oči, a když si přivykly světlu, spatřil jsem naproti sobě sedět chlápka, kterého jsem už viděl ve své vizi způsobené tím zeleným sajrajtem. Teprve teď mi došlo, že to oblečení, které má na sobě, je mnišská kutna benediktýnů. Stejná jako měl mnich, který mě sem přivedl. Pravda, ta Perunova vypadala mnohem starší a sešlejší. V ruce držel zlatou sekyru.

Perun se na mě překvapeně podíval. Já se na něj podíval ještě překvapeněji, protože ve výklenku za ním se povalovala hromada vybělených kostí. Lidských. Nebyl problém uhodnout, komu patří. Duše jejich původních majitelů na mě s oblibou pokřikovaly: „Nejsi vyvolený!“

* * *

„Asi máš hodně otázek. Chceš-li, zodpovím ti je,“ řekl klidným hlasem Perun.

„To je fér nabídka, bratře Petře,“ řekl jsem a vyrazil blíž k nejvyššímu ze slovanských bohů.

Perun seděl na kamenném kvádru. Vedle něj bylo dost místa, tak jsem si prostě přisedl.

„Cigáro?“ nabídl jsem mu.

Bůh jen roztržitě zavrtěl hlavou.

„Tak jo, šéfe, spousta věcí už mi došla. Nemoderuji zprávy na Nově, nejsem tudíž až takový blbec, ale stejně – co to má všechno, kurvadrát, u všech ostravských buzerantů znamenat?“

* * *

Nebyla to asi nejlepší výzva k rozmluvě, ale Perun začal vyprávět. Většinu z toho, o čem mluvil, jsem už znal. Vzpomínal na vzpouru proti jejich otci, prvnímu bohu, kterého jich pět připravilo o život a jehož moc si rozdělili. Mluvil o tom, jak tu magickou sílu nedokázali zvládnout, a proto jí většinu uložili do pěti artefaktů. No a po čase míru se začali nudit a z nudy vznikly hádky, rozbroje a války.

„Už jsem nemohl dál. Boj o moc mě unavil. Začal jsem pochybovat o tom, kdo doopravdy jsme. Jsme skutečně bohové, nebo jen potomci uzurpátora, který našel způsob, jak ovládnout stvořitelovu moc? A proč naše síla zeslábla, když se v Judeji objevil ukřižovaný? Po smrti Svantovíta a Mokoše jsem odešel do Egypta. Potkal jsem tam koptské mnichy a uvěřil jsem v Krista. My nejsme bohové, vojáku, my jsme jen divná mocná stvoření. Bůh je jinde…“

„No, to mi ho vyhul,“ vypísknul jsem a vylovil z kapsy už sedmé cigáro. Myšlenkou jsem ho zapálil a dal si pár pořádných prásků. To tu ještě nebylo. Bůh, který uvěřil v Boha.

* * *

„Černobog měl pravdu. Vy jste se dal na křesťanství. Proto vám říkají Petr, nosíte kutnu a schováváte se v klášteře. Ale, do háje zelenýho, tam venku řádí Chors, která získala sílu Svantovíta, Mokoše i Velese, vypaluje kostely, zabíjí lidi a proměňuje je v zombie. Musíte odsud vylézt a nakopat ji do prdele.“

Perun smutně pokýval hlavou. „Nemohu. Dal jsem svatý slib, že neopustím tuto celu do konce svého života a budu se kát ze svých hříchů.“

„Ale co ti frajeři, jejichž vybělené kosti vidím támhle? Proč je za vámi Rožanice posílala, když jste nikdy neměl chuť odsud odejít?“

Dost jsem zuřil. Ten chlapík mě neskutečně vytáčel.

„To jsou vyzyvatelé. Já nemohu zemřít a jako křesťan se nesmím ani zabít. Oni přicházejí, aby mě zahubili, a přivlastnili si tak tuto sekyru,“ pohlédl významně na svou zlatou zbraň.

„Ale já se jim musím bránit. Kdybych se nechal zabít, bylo by to stejné jako sebevražda,“ vysvětloval. „Rožanice tomu nerozumí. Nechápe to. Předal jsem jí tu věštbu, že musí přijít válečník, který bojoval v dalekých zemích a přivede zpět mou moc, ale ona si myslí, že má přivést mě samotného. Jenže já už nechci bojovat s jinými bohy o nadvládu. Já už nechci žádné vyznavače. Chci jen zemřít.“

Málem jsem šokem spolknul dohořívající cigaretu. Takže takhle to je. Ten pokryteckej křesťanskej parchant se rozhodl, že ho nebaví život, a hledá někoho, kdo jej zabije, aby konečně zjistil pravdu, jestli ti koptští mniši, co jej pokřtili, a na jejichž památky teď chčijou musulmani, měli pravdu. A kvůli tomu zemřely desítky chlapů. Začínal jsem být pěkně vzteklej. Myslím, že Perun, tedy vlastně Petr, mi to viděl ve tváři. Čuměli jsme na sebe jak dva nachmelení chlápci v baru, co se touží dostat pod sukni stejné barmance a ani jeden nehodlá ustoupit.

„Vidím, že máte za pasem nůž. Já mám také svou zbraň připravenou. Budeme bojovat vojáku. Čestný souboj na život a na smrt,“ řekl po chvíli společného mlčení Perun a vstal.

* * *

A já v jedné jediné setině sekundy uslyšel v hlavě Dabův hlas: „Nemáš se dostat do situace, kdy bys mohl potkat chlapa se sekyrou a měl jenom nůž.“

* * *

Dokud byl ke mně ještě Perun zády, vytáhl jsem pravačkou z pochvy Zmijin nůž a s veškerou svou silou podpořenou Černobogovou magií ji Perunovi vrazil zezadu do ledvin.

* * *

„Eh!“ vyletěl z Peruna vzduch a než se stačil otočit, vyrval jsem mu nůž z ledvin a vrazil mu ho znovu kousek vedle.

Pořád jsem ještě seděl, když jsem mu nohou zezadu kopl do levého kolene, a složil tak boha na zem. Pak jsem na něj naskočil celou svou váhou, vytáhl nůž z ledvin a bodl mu ho do krku.

„Na čestný souboj ti seru, kámo. Moje holka mi řekla, že osud se má přechytračit a já tě musel přechytračit, protože jinak by se brzy moje kosti přidaly ke kostem těch chlápků ve výklenku.“

A zatímco jsem mluvil, řezal jsem Perunovi hrdlo. Snažil se bránit, ale díky mému zákeřnému útoku na to neměl dost sil. A já? Já už jsem byl v uřezávání hlav profík. Navíc jsem ovládal Černobogovu sílu. Byla to hračka. Krev nejdřív stříkala všude okolo a pak už jenom tekla. Proudem. Během pár sekund jsem udělal poslední řez.

A země se zatřásla.

* * *

Bylo to regulérní zemětřesení, jaké Praha ještě nikdy nezažila. Země se kolíbala jako opilec a z Perunovy mrtvoly se vyvalila tsunami syrové magie. Naplnila místnost a pak udeřila do mého těla. Celý svět okolo mě zahalila temnota a mráz. Omdlel jsem.

* * *

„On je vyvolený!“ uslyšel jsem desítky hlasů mrtvých vojáků, kteří mi ještě před pár dny tvrdili opak. Měl jsem zase vizi. A v té vizi jsem znovu seděl s Perunem na kameni a okolo nás stáli muži v různých uniformách za posledních víc než tisíc let.

„Nebyl to čestný souboj,“ řekl Perun. Nehněval se. Jen to konstatoval.

„V čestném souboji bych tě nikdy neporazil. Musím zastavit Chors. Musím to zkusit. Má tři artefakty, já dva, ale třeba ji nějak ochčiju. Jako tebe. Já tu kurvu dostanu,“ řekl jsem Perunovi a on jenom zakroutil hlavou.

„Ona je sice mocnější, ale ty máš mou sekyru. Kdo má mou sekyru, ten je proti jiným artefaktům odolný jako skála. Proto jsem byl prvním z bohů. Má moc dokázala porazit každého z nich. Dokud budeš mít v rukou mou sekyru, Chors ti svou magií neublíží,“ řekl Perun.

„Ty krávo!“ zaklel jsem navzdory tomu, že tohle slovo se tak úplně nehodilo do vize, ve které hrál hlavní roli před chvílí mou vlastní rukou zavražděný nejvyšší bůh všech Slovanů a desítky mrtvých vojáků. Ale to už se má vize stejně ztrácela. Postavy vojáků i Peruna začínaly blednout.

Perun se na mě zaujatě podíval a pak se pokřižoval. Tenhle obrázek by nejspíš dojal i samotného papeže. Ale já nebyl papež. Chtělo se mi čůrat.

* * *

Probral jsem se a stále přitom ležel na vychládající Perunově mrtvole. Otočil jsem ji na záda a vzal do ruky zlatou sekyru. Díky tomu, co se stalo, když jsem získal Černobogovu hůl, už jsem byl připravený, ale i tak to byla neuvěřitelná síla. Lomcovala mnou neskutečná energie. A nejen energie. Nasával jsem vědomosti mrtvého Peruna. Stal jsem se částečně jím, stejně jako jsem byl částečně Černobogem. Chvílemi jsem měl pocit, že to nevydržím, že se z toho všeho regulérně zblázním, ale pak jsem si strčil do pusy cigaretu a zapálil ji.

„No tak jsi teď dvojitej bůh, kámo, se z toho neposer,“ zamumlal jsem sám k sobě a konečně se vymočil.

* * *

A pak jsem několika údery rukou prorazil zeď, která mě dělila od cesty na svobodu.

Po cestě ze sklepa jsem narazil na mnicha, který mě sem přivedl. Seděl na schodech, v ruce držel růženec a modlil se. To zemětřesení jej muselo slušně vyděsit. A nejen jeho. Za ním se tlačilo několik rozespalých benediktýnů.

„Bratr Petr?“ zeptal se.

„Jeho duše nalezla pokoje,“ odvětil jsem a vyrazil pryč. Co víc bych tak mohl mnichovi vykládat? Že jsem mu vrazil nůž, který byl ukutý pohanskými kněžími v jeho vlastní svatyni, aby zraňoval bohy a jejich potomky, zezadu do ledvin a pak jsem mu proříznul hrdlo? Na to nejspíš přijde brzo sám, až půjde okouknout jeho mrtvolu. Neměl jsem čas. Musel jsem povolat svou vlastní armádu a rozdat si to s Chors. Ale tentokrát ne v posteli.

* * *

Bránu jsem si otevřel sám. Vytlačil jsem motorku a než jsem ji stačil nastartovat, spatřil jsem na obloze párek běsů. Nejspíš je přilákaly efekty, které vyvolala smrt bratra Petra.

„Perun se vrátil, vy zmrdi! Řekněte to Chors. Přijdu si pro ni. Nejdřív ji ošukám a pak zabiju. Nebo naopak. Ještě uvidím, dle situace!“ zavolal jsem na ně a pohrozil jim sekyrou a holí.

Běsi udělali oblouček vysoko nad mou hlavou a po chvíli se rozhodli letět pryč podat hlášení.

„Ááááááááá!“ zařval jsem za nimi a bezmračnou oblohu proťaly blesky.

Perunův návrat

Krátce před výjezdem z Prahy jsem zastavil u benzinové pumpy. Dveře byly otevřené, ale nikoho jsem v ní nenašel. Kupodivu ale nebyla vybrakovaná a čerpací stojany fungovaly. Doplnil jsem si nádrž až po okraj, přivlastnil si nějaké cigarety a spořádal dvě šunkové bagety, které ještě vypadaly poživatelně. Tedy jestli se to tak vůbec dá říct o jakýchkoliv bagetách z pumpy. Ze stojanu jsem si vzal mapu České republiky a podržel nad ní Perunův kámen. Libor s Markétou nebyli daleko. Ukryli se někde v Hostivici. Takže prakticky za rohem.

Nakonec jsem si sedl na prodejní pult a do ruky vzal Černobogovu hůl. Spojil jsem se jenom se sedmi vlkodlaky. Dva nestačili z jeskynní pevnosti včas utéct. Šesti z nich jsem přikázal, aby se stáhli k letohrádku Hvězda, kde jsem se kdysi sešel s Černobogem. Chtěl jsem je mít co nejblíž Praze. Sedmou vlkodlačici jsem poslal na nejtěžší misi.

„Musíš proklouznout Prahou do kanalizace a najít Zmiju, vyřiď jí, aby svolala každého, kdo je proti Chors a ještě žije. Perun se vrátil a za tři dny na Chors zaútočí.“

„Ano, můj vládce,“ potvrdila vlkodlačice, a tím jsem spojení přerušil. Byl jsem docela rád, že těch vlkodlaků nezbylo tolik. Neumím si představit, jak s nimi všemi mohl Černobog komunikovat a ovládat je, když jich měl ještě desítky, možná stovky. Ale nejspíš na to měl slušný tisíciletý trénink.

Po cestě z pumpy jsem si vzal ještě čokoládovou tyčinku a vybral kasu.

Zvyk je železná košile.

* * *

Cesta mi trvala o něco déle, protože jsem se cestou musel vyhnout třem policejním zátarasům. Do Hostivice jsem tak dorazil za svítání. Mohlo být něco mezi pátou a šestou hodinou. Liborův úkryt se nacházel na strategicky skvělém místě. Šlo o prvorepublikovou vilku na mírném kopečku dál od ostatní zástavby v oblasti. Díky tomu mohl mít kdokoliv uvnitř slušný přehled o tom, kdo se k domu blíží, případně jej sleduje, a navíc se vyhnout slídivým zrakům sousedů, kteří by třeba náhodou mohli zahlédnout něco, co by neměli. Dojel jsem až k laťkovému plotu. Desky už v něm musely stát slušných pár desetiletí. Prohledal jsem branku i nedalekou bránu, ale nikde jsem nenašel zvonek, kterým by se dali lidé v domě probudit. Vypnul jsem tedy motor své wehrmachťácké rachotiny, vzal do levé ruky hůl a sekyru a pustil se do přelézání plotu. Přesně když jsem byl na jeho vrcholku, všiml jsem si nějakého červeného světýlka. Jen se mihlo, ale bylo jasné, že to není klam. Dal jsem si opatrně ruku před obličej, natočil ji a uviděl světlo laserového zaměřovače. Podíval jsem se směrem, odkud přicházelo, a spatřil v okně Markétu. Nepoznala mě kvůli té pitomé helmě na hlavě. Volnou rukou jsem ji opatrně sundal dolů a zamával do okna. Silueta okamžitě zmizela, stejně jako ta červená tečka.

* * *

Při běhu z prvního patra ke vchodovým dveřím musela Markéta překonat rychlost světla. Jen co jsem seskočil z plotu, dveře se rozrazily a Pouštní růže vyběhla ze dveří s otevřenou náručí. Málem mě rozmačkala.

„Teda holka, vypadáš úchvatně, ty jsi za těch pár týdnů zhubla hezkých pár kilo,“ zalichotil jsem jí. Oprávněně. Do své původní postavy měla nadporučice ve výslužbě ještě daleko, ale změnila se. Nejspíš ty dny, co se tu s Liborem skrývali, trénovala, co to šlo.

Markéta se po mé pokloně trošku zarděla, ale po chvilce váhání začala řešit praktické problémy. Schovali jsme motorku do dvora a vešli dovnitř domu. Vila zůstala vybavena prvorepublikovým nábytkem. A dlužno dodat, že velmi skromně. Jediné, co tu bylo nové, byly hromady dřevěných beden. Jejich obsah jsem nezkoumal, ale nejspíš šlo o zásilky týkající se Liborova byznysu.

„Kde je?“ zeptal jsem se, když za námi Markéta zamknula vchodové dveře.

„Ještě spí. Do večera sedí u televize a internetu a sleduje ten chaos, co se děje v Praze. Předpokládám, že ty o tom víš víc než CNN, která si na přímý přenos zapůjčila od NASA satelit,“ odvětila.

„To si piš, brouku, a všechno ti řeknu, ale mám za sebou těžký den, respektive měsíc. Zabil jsem víc lidí než průměrný puberťák posedlý počítačovými střílečkami. Potřebuju se umýt a vyspat.

* * *

Můžete souložit Perunovu dceru nebo šílenou vášnivou divoženku, můžete si přivlastnit i veškerou magii dvou nejmocnějších slovanských bohů, ale nakonec to jediné, po čem toužíte, je splachovací záchod a sprcha s teplou vodou. A vana, samozřejmě že vana. Nejdřív jsem se osprchoval a pak si napustil vanu plnou horké vody. Vzbudil jsem se v ní, až když byla naprosto studená a třásla mnou Markéta, aby mě probudila. Něco jsem zamumlal, osušil se a nechal se odvést do postele. Tam jsem strávil následujících deset hodin spánku.

Probudil jsem se, až když slunce zapadalo. Na posteli jsem našel nachystané čisté oblečení. Bylo tam všechno – od trenýrek až po džíny a mikinu. Oblékl jsem se a vyrazil po schodech dolů do přízemí. V obýváku seděli oba. Nemohl jsem si pomoci, ale když jsem uviděl toho kripla na vozíku, skočil jsem k němu a obejmul ho stejně nadšeně jako ráno Markéta mě. Byl jsem doma. Došlo mi to vlastně až teď. Mí dva staří vojenští parťáci byli moje rodina.

Libor na mě sice naléhal, abych začal okamžitě s vysvětlováním, co se dělo od okamžiku, kdy jsme se rozešli, ale Markéta ho přerušila s tím, že bych se měl nejdřív najíst, což jsem učinil. A pak jsem si zapálil cigáro, napil se kafe, které jsem neměl nejmíň století, a začal vyprávět. Tentokrát jsem jim řekl všechno. Naprosto všechno.

* * *

Ráno po probuzení jsme se všichni tři sešli u televize. České stanice jen dokola opakovaly oficiální tvrzení policie, že v Praze vypukla válka gangů, kterou nemůže policie zkrotit kvůli zatím neznámé virové epidemii, která napadla tisíce lidí a nejenže jim poškodila tkáně, ale učinila je více agresivními. Většina Prahy byla vyhlášena zakázanou zónou.

Zajímavější byly zprávy na CNN, která měla unikátní záběry z vesmíru. Ukazovaly nejen míru škod na kostelích a dalších budovách v centru Prahy, ale také pohyby mas lidí po Praze. Od včerejška se všichni přesunuli na Staré město. Vypadalo to, že živí Chorsini vyznavači a zombie utvořili kruh obrany okolo Archivu vodohospodářského a zeměměřičského, pod nímž se nachází Velesova jeskyně. Tedy nejspíš by se teď mělo říkat Chorsina jeskyně.

Spojil jsem se s vlčicí, kterou jsem vyslal ke Zmije. Díky tomu jsem mohl dostávat zprávy přímo z centra dění. Zmija totiž měla čerstvé informace od Rožanice, která oficiálně zůstávala věrnou následovnicí měsíční bohyně. A ty informace měly cenu zlata.

Chors zuřila. Běsové své vládkyni přinesli zprávu o tom, že jsem si přivlastnil Perunovu sekyru i Černobogovu hůl a slibuju jí pomstu. Proto to stahování svých sil. Chors čekala můj útok a prostě se stejně jako nedávno Černobog opevnila a čekala, že mě se svou armádou musí nevyhnutelně porazit. Aby ne. Všechny trumfy byly na její straně. Měla za sebou desítky bohů a jejich potomků. Sloužili jí běsové a také tisíce lidských vyznavačů a zombií. Stačilo jí počkat, až si naběhnu s rozběhem na vidle a nechám se rozdrtit její silou.

Jenže to jsem neměl v plánu. Měl jsem k dispozici dva zkušené zelené mozky a můj byl ten třetí. Celý den jsme s Liborem a Markétou vymýšleli strategii, jak se Chors dostat na kobylku. Nebylo to vlastně nic jiného než vymyslet plán, jak se probít do opevněné vesnice plné Tálibánců a odkrouhnout velitele schovaného uprostřed ní. Takových akcí jsme pár dělali a o mnoha podobných se bavili s Amíky během hraní pokeru.

* * *

A navíc se tu ten parchant Libor vůbec neflákal. Shromažďoval zbraně. Opravdu hodně zbraní.

Zatraceně moc zbraní.

* * *

Večer jsme si je šli prohlédnout. Libor měl připravené samopaly AK 47 a osvědčené pistole Five-seveN. Vedle nich se válelo několik beden s granáty RPG-7 a spoustou náhradních granátů do nich. A potom náboje. Spousta nábojů. Kromě nábojů pro kalašnikovy a pistole Five-seveN, tu ležely bedny plné nábojů ráže 5,56 a 7,62. Když jsem se zeptal, k čemu to, zamrkal na mě Libor spiklenecky a odjel na svém kolečkovém křesle do garáže. Tam stálo něco neuvěřitelného. Volkswagen Amarok Canyon v červené barvě, oblíbený pick-up lesníků, obchodníků s kytkami a zbohatlíků s malými penisy, měl na korbě přidělaný kulomet M60D. Tuhle hračku dávali Američané do vrtulníků. Kulomet měl ráži 7,62 a kadenci pět set padesát ran za minutu. Používal se do něj pětisetranný pásový zásobník.

Vedle auta stálo ještě něco.

„Nový Sherman?“ usmál jsem se.

„Kdepak. Sherman je minulost, kámo, tohle je Abrams. Má elektrický motor a vespod dvě M16A1 s rozšířenými zásobníky,“ odvětil Libor a já jen zůstal zírat. V zásadě ta věc sice vypadala jako kolečkové křeslo, ale bylo to tak třikrát větší a nejmíň o polovinu širší.

„Nevýhoda je, že to váží padesát kilo, ale pořád lepší než normální kriplkára, no ne?“ zakřenil se Libor a přeskočil z běžného vozíku do Abramse, aby mi ukázal, jak se mu ovládá. Sedl jsem si na podlahu garáže, zapálil si cigaretu a fascinovaně hleděl na to, jak je šťastný jako malý kluk. Napadlo mě, že až to s Chors skončí, tedy pokud to s Chors někdy skončí, měl bych vyzkoušet, co udělá magie hole a sekyry s tím jeho zraněním. Možná že jednou by ten chlápek mohl mít tenhle vozík jenom pro radost a zase chodit po svých.

* * *

V noci jsem se znovu spojil s vlkodlaky. V našem plánu jsme totiž potřebovali jednoho člověka navíc. A to vlkodlak po své proměně je. Vybral jsem si zase ženu. Nemohl jsem si pomoci. Byl jsem na ně prostě vysazený. Zbytek skupiny od letohrádku jsem pak poslal, aby se pod rouškou noci přidal ke Zmije do kanálu. Myslím, že tolik společnosti tam ještě neměla.

Vlkodlačice dorazila krátce před půlnocí. Čekal jsem na ni venku. Otevřel jsem jí dveře i branku a teprve, když byla v obýváku, proměnila se do lidské podoby.

„Pěkná fenka,“ pokýval uznale hlavou Libor.

Také jsem se tím pohledem pokochal. Na rozdíl od Markéty, která v okamžiku, kdy se vlčice proměnila na vysokou černovlasou třicítku s velkými prsy a útlým pasem, zmizela ve svém pokoji. Brzy se z něj ale vrátila s hromadou oblečení, které nahotince vrazila do ruky, čímž nám zkazila veškerou zábavu.

Ona Černobogova vlčí dcera se jmenovala hezky česky Jana a uměla řídit, což byl důvod, proč jsem ji vybral. Poslal jsem ji spát do jedné z volných postelí, za což se málem uděkovala k smrti.

„Měl jsi ji poslat spát do mojí postele, když už jsi její velkej šéf,“ zabručel naoko naštvaně Libor.

„Ty bys měl taky odpočívat. Zítra nás čeká velká akce a bude to z velké části na tobě. Až to skončí, pošlu ti do postele všechny svoje vlčice.“

„Jsi kámoš,“ zasmál se Libor. Dali jsme si placáka, vypili jednoho panáka tulamorky na dobré sny a šli spát.

* * *

Těch dobrých snů jsem moc neměl, ale k ránu jsem naštěstí alespoň na chvíli usnul. Zdálo se mi o Nyje. Kupodivu to byl moc pěkný sen. Byla nahá a koupali jsme se spolu v jezeře. Chyběla mi. Zatraceně moc mi chyběla. Když jsem se vzbudil, věděl jsem, že jestli dnes za něco Chors zaplatí, tak spíš než za pokus o mou vraždu to bude za smrt divoženky.

* * *

Vstali jsme krátce před svítáním a posnídali. Všichni jsme mlčeli. Byla to rituální snídaně před bitvou. Dali jsme si kafe a oblékli se do boje. Já jsem si navlékl svou starou neprůstřelnou vestu. Do podpažních pouzder jsem dal dvě pistole Five-seveN a do kapes pět náhradních zásobníků. Víc jsem toho nepotřeboval. Měl jsem za pasem Zmijin nůž a také dubovou hůl a zlatou sekyru. Oboje mělo tu výhodu, že jsem je také mohl zasunout za opasek, takže jsem v případě potřeby mohl střílet obouruč.

Libor s Markétou se vybavili lépe. Oba měli nové americké vojenské neprůstřelné vesty a také kevlarové helmy z výbavy Bundeswehru. Markéta si přes záda přehodila AK 47 a do ruky vzala své staré dobré Sako vylepšené laserovým zaměřovačem. Na opasku měla pouzdra s náhradními zásobníky do samopalu i odstřelovačky. Do pouzdra na kotníku si schovala jednu Five-seveN. Libor si dal dvě Five-seveN do podpažních pouzder. Za pomoci Jany jsme pak na korbu canyonu natahali desítky beden se zásobníky do kulometu i dalších zbraní a samozřejmě granátomety. Nakonec jsme přidali ještě dvě bedýnky s ruskými ručními obrannými granáty. Člověk nikdy neví.

* * *

Vypadalo to, že Chors moc dobře věděla, kde jsme, a poslala nám naproti zvědy. Prvního zombíka odstřelila Markéta krátce za Hostivicí. Šlo zhruba o padesátiletého chlapíka v kravatě, saku a s masivními rolexkami na rukou. V pravačce svíral mobilní telefon blackberry. Nejspíš ho teď používal místo k okrádání klientů rovnou na zabíjení lidí. Šel nám cestou naproti jako uvítací výbor. Obličej měl pokrytý zaschlou krví a z kravaty mu zbyl jen uzel.

„Prásk!“ Markéta ho sundala odstřelovačkou přímo do mozku. Zombíkova hlava se rozprskla a tělo dopadlo na chodník.

„První rána kapitána,“ konstatoval potěšeně Libor a spiklenecky na Markétu mrknul.

Všichni tři jsme jeli na korbě canyonu. Bývalý rotmistr seděl na Abramsovi, na rukou měl kožené rukavice a s láskou se dotýkal kulometu M60D.

Vlkodlačice mrtvolu objela, ale po pár metrech se zastavila. Tam, kde jsem před třemi dny míjel policejní zátaras, teď stála přímo barikáda. Němá. Tvořili ji samí zombíci.

Přes cestu ležela převrácená policejní dodávka s rozbitými okny a okolo ní další tři policejní auta. Hmátl jsem po jednom ze tří triedrů a zaostřil.

„Nějací policajti tam pořád jsou, ale podle trhavých pohybů soudím, že už to mají za sebou a prožívají druhý život,“ ohlásil jsem.

„Je jich okolo stovky celkem a někteří působí dost sešle. Řekl bych, že na pražských hřbitovech to teď bude vypadat jak po invazi zmutovaných obřích krtků,“ dodal Libor a potěšeně polaskal kulomet.

„Zadrž. Na plýtvání střelivem času dost. Tohle je jenom předsunutá hlídka. Chors chce vidět, s čím na ni jdeme, podívej,“ chytnul jsem ho lehce za bradu a nasměroval ji směrem vzhůru. Nad námi se vznášeli dva běsové. Ne snad, že bych zapomněl na magickou ochranu, ale měsíční bohyně měla nejspíš hlídky na všech příjezdových cestách. Teď už jsme těžko mohli projít nepozorovaně. Ani jsme to ale neměli v plánu.

„Héj, Jani, dokážeš ten zátaras objet?“ zavolal jsem na vlkodlačici. Měla otevřená obě okna, aby nás lépe slyšela. I když vlci zrovna tohle nepotřebují, stejně jako to, abych na ně řval. Sluch měli brilantní i v lidské podobě.

„Není problém. Po té louce to zvládnu,“ odvětila a znovu šlápla na plyn.

„Ty jsi vždycky posral každou zábavu,“ zklamaně zakroutil hlavou Mátl, a když jsme míjeli zombíky širokým obloukem, alespoň je pokropil kalašnikovem, aby si spravil náladu. Zpíval přitom „Kávu si osladím o trochu víc…“

* * *

Za chvíli jsme už byli zpátky na normální cestě. Zapálili jsme si s Liborem cigaretu a nervózně čekali, co přijde dál. Potřebovali jsme se dostat alespoň k areálu Pražského hradu, kde jsme se kdysi rozloučili se Zmijou a kde mě teď čekala skrytá v kanalizaci. Jenže Chors měla jiné plány.

* * *

Volná cesta až do Prahy mě znervózňovala. Zatraceně znervózňovala. Triedr jsem v podstatě nepustil z ruky, ale kromě několika běsů, kteří nás z bezpečné vzdálenosti sledovali už od Hostivice, se na nás nikdo nepokusil zaútočit. Všude panovalo ticho a klid. Mrtvolné ticho a klid, děsivé, strašidelné mrtvo.

Projeli jsme cestou okolo opuštěných domů a cestou narazili jen na pár mrzáckých zombií. Většinou šlo o hodně staré exempláře, které měly třeba jen jednu nohu nebo ruku a zbytky tkání potažené na kostech. Nemohly proto operativně poslouchat příkazy Chors a plazily se ulicemi tam, kam jim magie velela, ovšem slimáčím tempem. Většinou jsem takovým kouskům dával samopalem ránu z milosti.

Přijeli jsme na dohled břevnovského kláštera. Magie, která jej chránila, zmizela. Jeho budovy už dávno nepůsobily tak důstojně jako dřív. Důvodem bylo hlavně to, že z nich zůstaly jen obvodové, kouřem očouzené zdi. Zbytek lehl popelem. Oheň tady zuřil dlouho a nepochybuji o tom, že jeho podstata byla magická. Měsíční bohyně si rozhodně nebrala servítky. Triedrem jsem si za jízdy prohlížel trosky. Mezi nimi bloudilo několik mnichů v kutnách. Podle trhavých pohybů bych si teď už se žádným z nich asi moc nepokecal.

* * *

„A je to tady,“ prohlásil klidným hlasem Libor a poklepal na korbu pick-upu.

Auto zastavilo a my se s Markétou podívali dopředu, kam mířil rotmistrův triedr. Za klášterem začínaly zátarasy všech příjezdových cest do Prahy. Patočkova ulice byla přehrazena několika kamiony a zpoza nich na nás vykukovaly zombie. Hromady zombií. Stejné to bylo i na Bělohorské, kousek za legendárním hostincem U Kaštanu. Tady posloužily k výrobě zátarasu tři tramvajové vozy.

„Jinde to nejspíš nebude lepší,“ zakroutil hlavou rotmistr. V ruce držel tablet a na něm běželo internetové vysílání CNN. Ze satelitu vypadala Praha jako během Květnového povstání. Zombíci přehradili všechny komunikace, které vedly ke Starému městu. Okolo budovy Archivu vodohospodářské a zeměměřičského pak byly barikády ještě hustší. V podstatě si tam Chors nechala vybudovat souvislou hradbu bez jediného vstupu. Hemžilo se to tam tisíci lidmi v různém stádiu rozkladu. Tudy jsme projít nemohli a ani jsme to neměli v plánu. Přes první obrannou linii jsem se ale dostat musel.

„Tak kudy?“ zeptala se Markéta.

„Vezmeme to přes Bělohorskou,“ navrhl jsem a než stačili ostatní něco namítnout, vlkodlačice dupla na plyn a rozjela se udaným směrem.

„Rozkaz zněl jasně,“ pokrčil jsem omluvně rameny.

* * *

Když jsme se přiblížili k barikádě, zjistili jsme, že na ní nejsou jenom zombíci, ale i lidé. Ostatní to nijak nepřekvapilo. Vyprávěl jsem jim o tom, jak se na Chorsinu stranu přidávají vyznavači, jejichž vzorek jsme s Nyjou zpacifikovali na Šumavě. Problém spočíval v tom, že se jim podařilo se ozbrojit. A ne ledasčím.

„Prásk!“ ozval se první výstřel, když jsme byli asi tři sta metrů od barikády.

„Prásk! Prásk! Prásk!“ následovala ho zběsilá palba z dalších zbraní.

„Couvej, sakra, couvej!“ zavelel jsem, když se první kulka zaryla do boku auta. Vlkodlačice na nic nečekala a zařadila zpátečku. Trochu to s námi cuklo, ale za chvíli jsme se dostali na bezpečnou vzdálenost a vyznavači měsíční bohyně přestali střílet.

„Sundej je,“ poplácal jsem Markétu po rameni a zapálil si cigaretu. Markéta se usmála a seskočila z korby na silnici. Ihned zalehla a začala střílet po nepřátelích na barikádě. Ten seskok i následné zalehnutí jí šly velmi dobře. Po valící se a funící Halině Pawlovské ani stopa. Měli jsme zpátky naši mrštnou válečnici. Pravda, pořád ještě s trochu přebytečným objemem v oblasti pasu, boků a zadnice.

* * *

Sako si mezi barikádníky vybralo krvavou daň. Bylo fascinující pozorovat, jak lidé se zbraněmi padají pod zásahy kulek a po chvíli zase vstávají. Tentokrát už ale byly jejich pohyby mnohem více trhavé, a pokud jim v rukou zůstaly pistole, už je nedokázali správně používat.

„Pojďme na to, než se sem stáhnou posily,“ zavolal jsem na Markétu asi po deseti minutách vytrvalé střelby. Naskočila na korbu a místo odstřelovačky si vzala samopal.

„Tak jipijipijou, jedeme do války!“ zaječel nadšeně Libor a canyon se rozjel vstříc barikádě.

* * *

Někteří z přeživších lidí znovu zahájili palbu. Ta ale brzy zanikla v ohlušující střelbě kulometu M60D. Kulky ráže 7,62 kropily zátaras před námi a každého, kdo se jim postavil do cesty, ať to byl člověk nebo zombie, nemilosrdně srazily k zemi.

Jana popojela s pick-upem na sto metrů k barikádě a zatímco Libor s Markétou měnili zásobník, vytáhl jsem granát a poslal ho do středu barikády.

„Buch!“ exploze vypařila kus tramvajového vozu a jeho zbytek posunula o dobrý metr. Další dva granáty vypálené z erpégéčka v podstatě poslaly překážku před námi do minulosti.

Zamířili jsme s autem přímo do mezery, kterou jsem vytvořil. Volkswagen si na rozbombardované cestě vedl docela dobře. Aby ne. Vlkodlačice měla na jízdu klid, protože jsme jí palbou z kalašnikovů drželi přeživší zombie z cesty. Jenže každá pohoda jednou skončí.

„No to mě poser,“ řekl Libor a ukázal rukou na oblohu.

Byla posetá běsy. Desítkami běsů.

„Chors! Chors! Chors!“ skřehotali a letěli přímo na nás.

* * *

„Střílejte! Vším, co máte!“ zařval jsem a narval do kalašnikova nový zásobník.

„Ratatatatatatatatatata!“ kulomet se rozeřval vytrvalou palbou do hejna běsů. S Markétou jsme se palbou ze samopalů přidali.

Nevím jak AK 47, ale americký kulomet ty slovanské stvůry kosil jako hejno vran. Jejich pancéřová kůže měla své limity. Létající zrůdičky po zásazích padaly ve vývrtkách dolů jako zralé hrušky. Bylo to jako lov na kachny. Chyběly nám jen zelené kamizolky. Jenže nábojový pás nebyl nekonečný a stvůrných kachen bylo příliš mnoho. První střelbu jich přežilo nejmíň třicet. A byly sotva pár metrů od nás.

* * *

„Jeď. Nezastavuj. Jeď, kam máš!“ zařval jsem na vlkodlačici, když začalo auto zpomalovat. Jana dupla na plyn a díky tomu jsme se vyhnuli prvnímu běsovi, který proletěl těsně nad námi a skončil v asfaltu. Další už ale stačili svůj nálet korigovat.

První vletěl Liborovi na záda. Rotmistr zrovna měnil zásobník v kulometu. Praštil jsem stvůru pažbou samopalu, ale mělo to na ni pramalý efekt. Zrůda nedbala mé rány a zaťala Liborovi pařát do ruky.

„Ratatatatata!“ Markéta stačila přebít samopal a soustředěnou palbou sundala běsa z rotmistrových ramen. Libor krvácel, ale podle toho, jak urputně se znovu vrhl do zasouvání plného zásobníku do kulometu, si ze zranění těžkou hlavu nedělal.

„Martííííííín!“ zařval jsem a vytáhl zpoza pasu zlatou sekyru. Prvního běsa, který zkusil zaútočit na Markétu, jsem rozsekl vejpůl.

A pak začala být situace kapku nepřehledná.

* * *

V jednom okamžiku byla běsů plná korba. Viděl jsem Libora, jak po nich střílí z Five-seveN, ale brzy jej shodili i s Abramsem na podlahu. Stejně tak zasypali Markétu. Ta se ale jen tak nedala. Samopal začala používat jako kyj a údery si ty bestie držela co nejdál od obličeje. Přesto se jí oblečení brzy zbarvilo krví. Její.

Proměnil jsem se v bersekra. Krátkými úkroky jsem šel po korbě jedoucího auta a rychlými úspornými seky čistil své okolí od běsů. Nepotřeboval jsem je zabíjet, stačilo mi vyřadit je z boje. Sekal jsem do trupů, do hlav, do předních i zadních pařátů a nakonec i do křídel. Stříkala z nich krev, kusy těl odpadávaly na podlahu, kde se mrskaly v posledním tangu. Povrch podlahy se záhy změnil v něco rudého a mazlavého, na čem se svíjely kousky stvůr.

Podařilo se mi dostat se nad Libora, který ve zkrvavené ruce držel Five-seveN a cvakal s ní na prázdno.

„Sek. Švih. Křup,“ sekyra vykonávala svou práci přesně, jak mě Daba naučil. Tělní pancíře běsů pro ni nepředstavovaly žádnou překážku. Perunova magie na ně byla příliš silná. Jako bych vtrhl do kurníku a rozhodl se spáchat tu velkou kuřecí genocidu. Pravda, slepice neměly tak ostré drápy.

„Jsi v pohodě?!“ zařval jsem na Libora.

Ten jenom zarputile stiskl ret a pokýval hlavou.

Volnou rukou jsem chytl jeho bojovou kriplkáru a postavil ji na obě kola. Chvíli nepozornosti jsem odnesl drápem, který se mi zabodl do stehna. Kupodivu to vůbec nebolelo. Ohlédl jsem se a uviděl běsa, který do mě byl zaseknutý a nemohl svůj pařát vyndat ven.

„Nejde to, viď? To proto, že jsem bůh, ty šmejde!“ zařval jsem a rozťal mu sekyrou hlavu vejpůl.

Pak jsem několika přískoky doběhl k Markétě. Ležela na korbě a dva běsové ji bodali do nohou. Krev z ní cákala na všechny strany.

Jeden se naklonil tlamou k pravému stehnu, aby ho ukousl.

Dostal jsem je oba jedním mohutným sekem.

Jenže pak se na nás snesla dobrá desítka těch potvor.

„K zemi!“ zařval Libor.

Když řve Mátl k zemi, jenom idiot by jej neposlechl. Bez ohledu na třepotání křídel okolo jsem skočil na Markétu, abych ji chránil vlastním tělem. A v tu chvíli se rozeřval znovu nabitý kulomet.

* * *

Kulomet štěkal jako hárající fena a na hlavu nám začali pršet běsové.

* * *

Otočil jsem se a spatřil fascinující divadlo. Libor pevně držel spoušť zbraně a točil s ní dokola nad naše hlavy, aby eliminoval co nejvíc běsů. Dařilo se mu to dobrou půlminutu, než několik příšer zmizelo pod podvozkem. Ty mrchy vůbec nebyly hloupé. Když jim nevyšel přímý útok, zkusily to jinak.

„Co to…?“ vyjekl Libor, když se auto naklonilo na jednu stranu a pak ho běsové prostě převalili na bok i s námi.

Kulomet přestal střílet a my se i s mrtvými a umírajícími příšerami všichni vyklopili na jednu hromadu.

* * *

Vyskočil jsem na nohy jako první. Se sekyrou v jedné ruce, holí v druhé a pěnou u úst jsem oběhl auto, kde šest běsů pokračovalo ve své destruktivní práci. Porcovali na malé kousky pneumatiky a snažili se nejspíš dostat i do útrob vozu. Vtrhl jsem mezi ně. Prvnímu jsem rozpoltil lebku úderem Černobogovy hole. Druhému jsem udělal Perunovou sekyrou v břiše díru ve tvaru Austrálie. Zbývající čtyři zanechali své práce a vrhli se na mě. Neměli ale sebemenší šanci. Jeden přišel o hlavu. Oddělil jsem mu ji jediným ladným sekem od těla. Už dávno se válela v prachu cesty, když jeho křídla ještě stále chvíli mávala a držela zbytek těla ve vzduchu. Teprve pak to okřídlené torzo běsa vzdalo a spadlo na asfalt.

Se zbývající trojicí mi pomohla vlkodlačice. Ani nevím, jak se vysoukala z převráceného auta a kdy se přeměnila do vlčí podoby, ale odněkud mi vyskočila na pomoc a jednu ze stvůr chytla zespodu do mordy. Ostatní to překvapilo. Otočili se po zápasící dvojici, takže jsem jim oběma snadno přeťal páteř. Nakonec jsem přiskočil na pomoc Janě. Musel jsem zasáhnout opatrně, protože vlčice a běs vytvořili na zemi bojující zmatenou kouli plnou chlupů, křídel, tesáků a pařátů. Nakonec jsem ale našel vhodný okamžik a zabodl do běsa sekyru. Zůstal na ní uvězněný a vytrvale se po mně oháněl drápy a mával křídly. Rozmáchl jsem se a švihem ho odhodil někam do popelnic na tříděný odpad.

* * *

Jak na tom byla vlkodlačice, jsem neřešil. Přátelé měli přednost. Oběhl jsem auto, a když jsem zjistil, že okolo ani nad námi není nikdo, kdo by nás chtěl přepadnout, sklonil jsem hlavu k Liborovi. Byl při vědomí. Měl potrhané kalhoty i maskovací vestu a z mnoha míst na jeho těle tekla krev. Markéta na tom byla hůř. Velmi silně krvácela z ran na nohou i rukou.

„Tak jo, magie, magie, magie, magie,“ opakoval jsem jako buddhista mantru a nabral vědomím sílu ze sekyry, talismanu i hole. Vzduch okolo mě zajiskřil, trochu se ochladilo a pak se na konci hole zkoncentrovalo světlemodré světlo. Část ho pronikla Liborovi do hrudi a zbytek jsem poslal k Markétě.

Oba se rozkašlali a šokem posadili.

„Ach, ach,“ lapala po dechu Markéta. Nejspíš jsem to s tou magií kapku přehnal.

„Jste v pohodě?“ zeptal jsem se.

„To se mě zeptej, až mi skončí ten orgasmus,“ odvětila Pouštní růže a zmateně koukala okolo sebe.

„Tomu říkám vedlejší účinky,“ rozesmál jsem se úlevou, vstal a vydal se dobít zraněné běsy všude okolo. Libor si dobil pistole a vyrazil mi na Abramsovi na pomoc. Vypadal, že ho to moc baví.

* * *

Auto bylo na odpis. Převrátit jej zpátky nepředstavovalo žádný problém, ale běsové rozcupovali pneumatiky jak filmový recenzent komedii Zdeňka Trošky. Naštěstí všichni byli v pořádku, včetně vlkodlačice. Ta už zůstala proměněná, a tudíž se mnou mohla komunikovat jen telepaticky.

„Stahují se k nám mrtví. Jsou jich tisíce,“ objevila se mi v hlavě její slova, zrovna když jsem usekl hlavu poslednímu běsovi, co projevoval ještě nějaký život. Vytrvale bušil do asfaltu jedním křídlem a snažil se zmizet z našeho dosahu. Sekyra jeho snažení definitivně utnula.

Vytáhl jsem z kapsy pomačkaný balíček cigaret a myšlenkou jsem si jednu zapálil. Schoval jsem sekyru i hůl zpátky za opasek a se žvárem v puse začal sbírat vše, co jsme mohli pobrat. Naštěstí jsme měli Abramse. Liborovi jsem do ruky vrazil nabité RPG a na kolena položil bednu s pěti náhradními granáty. Po chvíli váhání jsem do úchytu ve vozíku nakonec strčil ještě bedýnku s ručními granáty. Markéta si vzala odstřelovačku a kalašnikov a doplnila plné zásobníky. Já jsem si vzal také ákáčko a narval kapsy zásobníky.

Mohli jsme vyrazit.

* * *

„Na Bělehrad, paní Müllerová, na Bělehrad!“ zvolal Libor, když jsem se opřel do Abramse a tlačil jej před sebou. Raději jsem mu dal do pusy cigaretu, aby se trošku uklidnil a z adrenalinu, který mu pumpoval v žilách, nezačal náhodou zase zpívat.

Náš plán měl první velkou trhlinu. Původně jsme chtěli dojet s autem až ke kanálu u Královského letohrádku, kde bychom se s Markétou vypařili do podzemí a Libor s Janou by na sebe střelbou a objížděním Prahy vázali pozornost a síly nepřítele. Teď jsme museli do kanálu všichni.

Nacházel se nepříjemně daleko. Měli jsme před sebou dobrý kilometr cesty.

A také pár tisíc zombií.

* * *

Vypadalo to jako prvomájový průvod bez lampionů. Zombie šly spořádaně v desetistupech po cestě proti nám směrem od Hradu.

„Musíme je obejít nějakou postranní cestou,“ obrátil jsem se v myšlenkách na vlčici.

Ta jenom zamítavě zakroutila hlavou.

„Stahují se okolo nás. Každá obchůzka bude nakonec horší, protože jich přibude. Míří sem z celé Prahy už od začátku boje s běsy. Čím dříve se probijeme, tím lépe.“

„Proměň se zpátky,“ přikázal jsem jí.

Vlkodlačice tak učinila. Během pár sekund jí zmizela srst. Přední tlapy se přeměnily na ruce, zadní tlapy na nohy a za chvíli tu stála v celé své nahotě krásná třicítka.

Jen to Markéta zahlédla, hned si začala sundávat vojenskou bundu, aby zakryla její nahotu.

„Na to se vyprdni. V týhle partě se na stud nehraje,“ zastavil jsem ji.

„Je to tak,“ usmála se na šokovanou Markétu Jana.

Předal jsem jí Abramse s Liborem a chytnul do ruky kalašnikova. Vozík samotný měl sice instalovaný malý elektromotor, ale pohon lidské síly je přece jenom rychlejší.

„Musíme se probít co nejrychleji. Zombieposily jsou na cestě,“ oznámil jsem ostatním a instinktivně se ohlédl za sebe. Vlkodlačice měla pravdu. Na obzoru se vynořily první mátožné postavy.

* * *

Našemu útoku předcházela osvědčená dělostřelecká příprava. Tedy v tomto případě šlo sice jenom o RPG granáty, ale i tak mělo těch šest výbuchů neskutečné následky. Zombie padaly jako kuželky. S rozběhem jsme se vrhli do průlomu, který výbuchy způsobily.

„Ratatatatatata!“ rozeřvaly se kalašnikovy v našich rukou, a pokračovaly tak v díle zkázy, který započal Mátl prostřednictvím RPG.

Běželi jsme po chodníku co nejdál od hlavního proudu zombiepochodu. Mrtvoly se na nás sápaly s veškerou rychlostí, které byly schopny. Vzhledem k tomu, že jich byly opravdu stovky až tisíce, dařilo se jim velmi rychle nahrazovat ztráty čerstvými těly. Tedy dá-li se v souvislosti s oživlými mrtvolami použít slovo čerstvý.

Měnili jsme jeden zásobník za druhým a kropili mrtvoly oživené Mokošiným kamenem. Mířili jsme na hlavy. Jak jinak. V podstatě stačil jeden, maximálně tři zásahy, aby se zombie odporoučela zpět do věčných lovišť. Na všechny strany z nich stříkal odporný mrtvolný sajrajt a z hromady chodících i eliminovaných mrtvol se vznášel nad celým okolím strašlivý puch. Naštěstí jsme si pomáhali voňavkou ze spáleného střelného prachu, která ve srovnání se zombieodérem voněla jako pole čerstvě rozkvetlých kosatců.

* * *

Ocitli jsme se hluboko v moři zombií a museli jsme zpomalit. Palbu bylo naopak potřeba zrychlit. Hlavně samopalů byly rozpálené jako pedofil na dětském hřišti, ale ani tak to nestačilo. Kruh nepřátel se zužoval. A náboje docházely.

„Uhněte, amatéři,“ zavrčel Mátl a popohnal svůj nahý motor, aby se dostal před nás.

„Až ti řeknu, pomalu mnou otáčej, prcino,“ zasmál se a spustil palbu z Abramse. Vím, že vevnitř měl zabudované dvě em šestnáctky, ale musel něco udělat s nabíjením, protože tam rozhodně neměl obyčejné zásobníky.

Zpod Liborových nohou vylétalo smrtící olovo a vytvářelo nám něco jako dálnici. Pro jistotu jsem ale předal Markétě své tři zbývající zásobníky a vrátil se k chladným zbraním. Sekat zombiím rozpadající se hlavy s prázdnými důlky místo očí bylo sice namáhavé, ale proti boji s běsy to byla vlastně legrace.

Nutná legrace, protože po necelé minutě došly v Abramsovi náboje. Nebylo ale proč propadat panice, protože jsme byli u cíle. Tedy nad kanálem, kde jsme měli sraz se Zmijou.

Údery sekyry jsem nám udržoval nepřátele od těl. Nejdřív dolů slezla Markéta, pak jí Jana podala Libora a nakonec tam skočila sama. Já jsem jedním sekem poslal zpět do říše mrtvých tři zombíky v uniformě městské policie a pak se sám nasoukal do kanálu. Jediné, co zombiím na povrchu zbylo, byl Abrams. Podíval jsem se otvorem nahoru a viděl, jak se na něj vrhly desítky zombierukou.

* * *

„Ahoj, krasavče, já věděla, že si přijdeš pro nášup.“

Ten hlas mohl patřit jedině hadoženě. Otočil jsem se a spatřil, jak se ve stínu majestátně tyčí tělo Chorsiny dcery.

Zmija si na zdůraznění svých slov smyslně olízla rty, levou rukou se pohladila na pravém prsu a spiklenecky na mě mrkla.

„Ty jsi neskutečný! To jsi ojel i tuhle?“ podívala se na mě překvapeně Markéta.

„Dost jsem se bránila, ale byl přesvědčivý a neodbytný,“ pokrčila rameny Zmija.

Raději jsem to nekomentoval. Pořád lepší být za úchyla, který to strčí všude, než za chudáka, co se nechá znásilnit v kanále stvůrou, co je ženská jenom napůl.

„Měli bychom sebou hejbnout. Chors není blbá. Může jí velmi rychle dojít, co máme v plánu,“ přerušil jsem další možné vtípky na svou adresu.

Zmija kupodivu souhlasně pokývala hlavou.

„Čeká nás dlouhá cesta,“ řekla.

„Co s Liborem? Nemůžeme ho nést tak daleko,“ zeptala se Markéta.

Zmija se ale na Mátla podívala, beze slova jej drapla v podpaží a posadila si ho na záda: „Takovýho fešáka unesu jako malinu, žádný problém.“

Myslím, že na tuhle jízdu Libor do konce života nezapomene. Chytil se totiž Zmiji kolem pasu těsně pod jejími prsy a jel kanálem jako Váňa Velkou pardubickou. Jen s vypětím všech sil jsme jim stačili.

* * *

Ostatní na nás čekali skoro až na konci cesty, v klenuté místnosti, která tady byla nejspíš už od dob Rakouska-Uherska. Bytostí, které se nepřidaly k Chors a zároveň přežily její řádění posledních týdnů, nebylo moc. Byli tu všichni vlkodlaci, tři zamračení muži s dlouhými vousy a v omšelých zimních kabátech, kteří v rukou svírali masivní dřevěné kyje, dva holohlaví chlápci, co vypadali jako dvojčata a měřili sotva metr šedesát, s meči skoro tak velkými jako oni sami, a pět žen s nápadně nazelenalou pokožkou a kordy za pasem. V hlavě se mi objevil intenzivní pocit, že jsou to dryády, nějaké vzdálené příbuzné Niky. Největší skupina mých nových spojenců se ale těsnala okolo Trebora. Bylo jich šestnáct. I oni měli zbraně – nože, meče, obušky, a dokonce sekyry. Poznal jsem pár jeho potomků, které jsem považoval za mrtvé. Myslel jsem si, že jsem je zabil osobně.

„Předpokládám, že jste překvapený tím, že nás zde vidíte,“ podíval se na mě vodní démon.

„To jsem. Skoro tak překvapený, jako že vaši synové žijí. Myslel jsem, že jsem je poslal do věčných lovišť.“

„Zabít vodního démona je velmi složité. Předpokládám, že je vám jasné, že vám neposkytnu návod,“ usmál se Trebor.

„To rozhodně. Každopádně děkuji, že jste přišli.“

„Staré křivdy zapomenuty?“ zeptal se Trebor.

„Nezapomenuty, ale odpuštěny.“

Vodní démon spokojeně pokýval hlavou. „Udělal jsem spoustu chyb, ale dnes jsem je přišel napravit. Náš klan chce svobodu. Když zvítězíte, dáte nám ji?“ zeptal se už poněkud ostrým tónem.

„To můžu odpřisáhnout na tuhle sekyru,“ řekl jsem a zpoza pasu vytáhl zbraň, o kterou jsem připravil původního nositele.

Když všichni spatřili zlatou zbraň v mé pravačce, poklekli přede mnou. Všichni. Dokonce i Zmija.

„Perun se vrátil,“ zašeptala jedna z dryád a všichni z pokleku praštili hlavou o zem na výraz nejvyšší úcty.

„Tak jo, abychom se z toho neposrali. Vstávejte. Čeká nás boj,“ zavrčel jsem a strčil si cigaretu do pusy. Ještě pár takových projevů servility a začne mi v hlavě hrabat jako Velesovi. Žádný takový.

Sekyra proti kameni

Posledních asi pět set metrů k místu určení jsme šli tiše. Vepředu Zmija s Liborem na ocase, za nimi já s Markétou a pak ostatní. Trebor a jeho parta procesí uzavírali. Vlkodlaci se mi drželi u nohou. Nejspíš vrozený instinkt.

Zmija zastavila a my s ní. V kanále byla tma, ale na její zrak se dalo spolehnout. Koneckonců, žila tu stovky let. Naznačila mi rukou, abych k ní přišel blíž.

„Ano?“ zašeptal jsem.

„Myslím, že tě tu čeká někdo, s kým by sis měl promluvit,“ řekla.

Popošel jsem dopředu a uviděl ji.

„Rožanice,“ zašeptal jsem.

První dcera Peruna a smrtelné ženy stála u žebříku, který vedl nahoru na povrch, a nervózně do něj ťukala rukou. Jenom mě uviděla se zlatou sekyrou v ruce, otevřela ústa dokořán. Popošel jsem až k ní a naprosto netušil, co jí mám říct. Pravdu? To ani náhodou.

„Už nechtěl žít, natož se vrátit zpátky. Chtěl bojovat. Bojovat a zemřít,“ řekl jsem jí, a tím bylo vlastně řečeno vše, co mělo. Že jsem mu přitom vrazil kudlu zezadu do ledvin, byl zbytečný detail, který by stejně nikoho nezajímal.

Rožanice na mě vytřeštila oči.

„To je konec,“ špitla.

„To není konec. Jdu zabít Chors. Teprve potom bude konec. Jdeš s námi?“ zeptal jsem se jí.

Chvíli na mě zírala, ale pak jen opatrně pokývala hlavou. Zpoza opasku jsem vyndal Zmijin nůž a strčil jí ho do pravé ruky. Byla to zbraň, která zabila jejího otce, ale i to byl detail, který nepotřebovala vědět.

„Jak to nahoře vypadá?“ zeptal jsem se.

„Je v jeskyni spolu s Dažbogem a Svarogem. Jsou tam i nějaké víly. Zbytek armády po vás pátrá po celé Praze,“ odvětila.

„Fajn. Tak jdeme na to,“ zavelel jsem.

„Jdu první,“ řekla Rožanice a mrštně začala šplhat nahoru po žebříku, který vedl do dvora Archivu vodohospodářského a zeměměřičského. To byl celou dobu náš plán – zmizet na okraji Prahy a vynořit se Chors přímo pod nosem. Perunova dcera byla jeho klíčovou součástí. Bohužel, dost nevyzpytatelnou.

* * *

Lezl jsem nahoru kousek za ní. Venku měl být stále ještě krásný letní den, ale když Rožanice odstrčila víko kanálu, bylo tam nějak moc pošmourno. Nejspíš se během naší cesty podzemím zhoršilo počasí. Dívka vyskočila nahoru a zmizela mi z dohledu.

„Pojď rychle, dokud tu nikdo není,“ sykla na mě nervózně.

Vylezl jsem tedy za ní nahoru, postavil se a nejvhodnější slova, která jsem mohl vypustit z úst, a také jsem do udělal, byla: „Do piči.“

Byla to past.

* * *

Postavil jsem se a rozhlédl se okolo sebe. Byla tam celá Chorsina armáda. Tedy ta její nejméně hřbitovem páchnoucí část. Dvůr skrytý pod zamračenou oblohou byl plný víl s napnutými luky, žen a mužů ve zbroji a s meči v rukou a nejblíž ke mně stáli Dažbog se Svarogem. Dažbog jako vždy v baloňáku beze zbraně, Svarog držel v rukou dva dlouhé štíhlé nože. Za nimi stála Chors. Na sobě černé šaty, na krku pověšený stříbrný řetízek s mohutným kalichem, který kdysi patřil Svantovítovi, takže vypadala trochu jako zfetovaný raper, který ztratil ponětí o tom, co je ještě cool a co už přes čáru, a v rukou svírala kameny. O tom, jaké jsou to šutry, jsem nepochyboval.

„Kavka,“ vyštěkl jsem tlumeně, abych varoval ostatní v kanále.

* * *

„Zabil jsi ho. Měl jsi ho přivést, ale tys ho zabil,“ řekla Rožanice. V třesoucí se ruce měla proti mně namířený Zmijin nůž. Už už to vypadalo, že na mě zaútočí, ale nakonec jenom pomalu ustupovala co nejdál ode mě.

„Ty jsi fakt kráva. On už nechtěl žít, nechápeš to?“ podíval jsem se na ni a zakroutil zoufale hlavou. Dobře to na nás zahrála. Že je Perun mrtvý, se nejspíš dozvěděla už před třemi dny. Měla tedy dost času vymyslet pomstu. A jejím nástrojem se stala Chors. Měsíční bohyně zatím jen pobaveně sledovala Rožanici, které se z očí draly drobounké slzy, a vychutnávala si, že po všech těch nezdarech mě má konečně na lopatě.

Vytáhl jsem si levačkou z kapsy cigaretu a vůlí si ji připálil. Odsouzenec na smrt má přece právo na poslední cigáro, no ne?

„Vsadila jsi na špatného koně, holka. Jak znám Chors, tak si svou pomstu nevychutnáš. Řekl bych, že se bude moc bavit tím, že tě sejme dřív než mě. Koneckonců byla jsi to ty, kvůli komu jsem teď tady a nehniju v řece. Byla jsi to ty, kdo ji celou dobu špehoval a plánoval jí za zády, jak dostat Peruna zpátky a hrdou měsíční bohyni srazit na kolena,“ zadeklamoval jsem a podíval se Chors do tváře. V tu chvíli mezi námi nastalo zvláštní porozumění. Neznal jsem tu potvoru dlouho, ale měl jsem ji přečtenou stejně dokonale jak náctiletá tlusťoška Stmívání.

Chors se zasmála svým typickým zvonivým smíchem a Rožanice začala hořet. Vzplála jasným plamenem. Vykřikla a spadla na zem. Otočila se na záda, mlátila sebou o dlažbu na dvoře, jako by snad chtěla ty plameny uhasit, ale nemělo to smysl. Za chvíli zůstala na zemi ležet jenom její ohořelá kostra.

* * *

A pak se stalo něco strašného. Spálené tělo Perunovy dcery se trhavě postavilo. Stala se z ní zombie.

* * *

„Tak to zase prr,“ řekl jsem a dřív, než stačil kdokoliv zareagovat, vytáhl jsem levačkou z pouzdra Five-seveN a prostřelil jí mozek. Sice mě zradila, ale bylo mi jí líto. Ta holka za to nemohla. Tak se upnula na Perunův návrat, že po jeho smrti nedokázala racionálně přemýšlet. Nevyčítal jsem jí to. To poslední, co jsem pro ni mohl udělat, bylo zabránit tomu, aby Chors dál sloužila jako oživlá mrtvola.

„Jeden z důvodů, proč jsem si tě nenechala, byl, že jsi moc útlocitný. Tváříš se jako drsňák, ale jsi takový skautík,“ promluvila konečně Chors. Opatrně přitom postoupila dopředu, blíž ke mně. I tak nás dělilo dobrých deset metrů.

„Blablabla… budeme žvanit, nebo se vraždit navzájem?“ řekl jsem a vypálil jí do obličeje z Five-seveN. První kulka ji sice zasáhla přímo do čela, ale nevypadalo to, že by ji přímý zásah olovem nějak rozhodil. Záhy na to skočil před Chors Svarog, aby ji chránil. Bylo to hezké gesto, ale nevyplatilo se mu.

Šedovlasý chlápek odnesl zbývajících osmnáct výstřelů. Slovo odnesl bylo na místě. Five-seveN nebyla ledasjaká zbraň. Bouchačka oprávněně srovnávaná s Desert Eaglem mu v ksichtě nadělala několik slušných děr. Vystřelil jsem mu obě oči. Svarog padl na zem a zmateně začal běhat naslepo po čtyřech, zatímco mu z hlavy vytékala krev smíšená s kousky mozku.

Chors ke mně vztáhla pravačku a kolem mě se rozhořel oheň. Viděl jsem, jak mě olizují plameny, jak všechno okolo mě žhne natolik, že tím žárem pukají kachličky pode mnou, ale na mě samotného to nemělo sebemenší vliv.

Zahodil jsem prázdnou pistoli a do volné levačky uchopil dubovou hůl.

„Na něj. Zabijte ho!“ zavelela Chors, ale v tu samou chvíli začaly ve dvoře bouchat obranné granáty. Markéta vycítila svou příležitost a vycítila ji v pravý okamžik. Na Pouštní růži byl vždycky spoleh.

* * *

Rozeběhl jsem se proti Chors. Do cesty se mi postavil Dažbog. Jeho nervy bych vážně chtěl mít, vrhat se proti Perunově sekeře a Černobogově holi s prázdnýma rukama. Ale na druhou stranu, byl to zatraceně rychlý parchant. Prvnímu seku uhnul a stejně neúspěšně skončil i můj pokus praštit ho holí po hlavě. Ráně nastavil rameno a elegantně tak hůl vykryl. Zároveň mi máchl po obličeji. To jsem ale uhnul já. Sice o pár centimetrů, ale uhnul.

Další seknutí sekyrou vyšlo opět naprázdno. Bůh v baloňáku mi s mrštností hada na poslední chvíli ucuknul a stejně tak dalším dvěma úderům. A znovu a znovu. Perunova sekyra se nezastavila. Její ostří svištělo vzduchem, ale tam, kde bylo broušené zlato plné prastaré magie, nebyl Dažbog.

* * *

Mezitím se dvůr proměnil v bojiště. Z jeho středu vycházela palba ze samopalu a pistolí Five-seveN. Nevím, jak se Libor dostal nahoru, ale teď chlapec úřadoval ve své královské disciplíně – střelbě. Do toho se ozvalo vlčí vytí a vrčení a také další výbuchy granátů. Byl jsem zatraceně rád, že jsme se s tou ruskou bednou tahali.

Dažbog přešel na chvíli do útoku. Vyhnul se jednomu příliš rozmáchlému seku a zkusil mi podkopnout nohy. Včas jsem uskočil a nejen to, konečně jsem ho praštil holí po hlavě. Nebyla to nijak tvrdá rána, ale magie vykonala své. Bohovi praskla lebka, vytekla mu z ní trocha krve a zapotácel se. Stačilo jedno seknutí a přišel o svou levou ruku. Tentokrát krev začala stříkat. Další sek a jeho levá noha se konečně osamostatnila. Dažbog padl na zem do kaluže vlastní krve, která se začala zvětšovat.

Přeskočil jsem ho a rozběhl se za Chors.

* * *

Měsíční čubka se skrývala za obrannou hradbou čtyř vílích lučištnic a zrovna nataženou rukou škvařila mé dva vlkodlaky v magickém ohni.

„Všpunk! Všpunk! Všpunk! Všpunk!“ vyletěly proti mně čtyři šípy. Jeden jsem odrazil sekyrou, dva skončily v neprůstřelné vestě a jeden se mi zabodl do stehna. Tedy zabodl. Dál než pět centimetrů pod kůži se nedostal. Začínal jsem oceňovat, že díky těm dvěma artefaktům jsem jen těžce zranitelný bůh.

Během pár sekund jsem se dostal vílám na dosah. Rozmáchl jsem se a udeřil. První se snažila bránit se lukem, ale bylo to stejné, jako by zkoušela párátkem potopit ponorku. Přeťal jsem dřevo a ostří sekyry prošlo její klíční kostí až do srdce. Další víle jsem rozpáral břicho a přitom zabodl ostří do stehna té, která k ní stála nejblíž.

Čtvrtá víla prostě utekla.

Chors stála nedaleko. Rozběhl jsem se tu vzdálenost ještě zkrátit.

* * *

Měsíční bohyně se snažila schovat se za dvojici mužů s meči, ale jejich pokus mě zastavit trval sotva deset sekund. Úderem sekyry jsem jejich zbraně rozsekl vejpůl a pak jsem proti nim prostě vyslal proud magie z hole a odhodil je na stěnu největšího z domů areálu. U té stěny jsem pak konečně stanul tváří v tvář Chors.

Už nevypadala tak sebejistě, jako když jsem vylezl z kanálu. Pravou rukou držela Svantovítův pohár na krku jako amulet.

„Nemůžeš mě zabít. Mám tři artefakty. Jsem mocnější, jsem silnější, jsem Chors!“ zařvala na mě, až se zdi domů okolo dvora otřásly a z oken se vysypalo sklo. Na chvíli to dokonce utlumilo zvuk střelby a zvuky boje mezi našimi následovníky.

Podíval jsem se jí do tváře. Vypadala jinak, než jsem si ji pamatoval. Měla šílenější oči. Mnohem šílenější. Ještě víc než Veles. Moc tří artefaktů evidentně nezvládala.

„Mýlíš se, buchťárno. Jako vždycky se mýlíš. Klíčem ke všemu byla vždy sekyra. Ona je imunní vůči síle artefaktů. Nemůžeš mi ublížit žádnou magií, která vychází z jejich síly. Měla sis na mě vzít erpégéčko, ty káčo pitomá,“ řekl jsem a zaťal jí do lebky sekyru. Vytáhl jsem ji a pak ťal znovu. A znovu. A znovu.

* * *

Chors vážně vydržela hodně. Síla, kterou ovládala, se ji snažila chránit. Magie, která jí pulzovala v těle, bránila svou nositelku, ale proti Perunově sekeře neměla šanci. Za chvíli ležela na zemi a z její hlavy zbyly jen kousky lebky a cáry kůže.

Země se zahalila temnotou. Vše okolo se třáslo, jako by se celá planeta měla každou chvíli rozpůlit ve dví. Z budov okolo nás padaly tašky a vypadávaly kusy cihel. Zvedl se obrovský uragán, který všechny smetl na zem. Všechny kromě mě.

* * *

Sklonil jsem se k mrtvole měsíční bohyně, strhl jí z krku Svantovítův pohár a ze ztuhlých prstů vypáčil Mokošin a Velesův kámen. Moc pěti slovanských bohů se ve mně spojila.

* * *

Bylo to neuvěřitelné. V jednu jedinou chvíli jsem viděl do duše každého boha a jejich potomka, každé stvůry, která kdy vznikla jejich spojením. Ucítil jsem i všechny zombie. Byly jich skutečně tisíce. Byl jsem pánem světa. Tedy mohl bych jím být, když na tom trošku zapracuji. A já neviděl důvod, proč na tom nezapracovat. Cítil jsem, že mám absolutní moc. Absolutní. Na tomto světě nebyl nikdo, kdo se mi mohl postavit. Najednou jsem chápal Chors a její snahu. Rozuměl jsem jí. Na moci a jejím využití přece není nic špatného. Zasmál jsem se. Smál jsem se dlouho a strašlivě. Věděl jsem, že každého, kdo se na mě jenom křivě podívá, mohu nechat shodit do šachty, která končí tam dole, v jeskyni, a jeho kosti vybělí čas.

* * *

Měnil jsem se. Ta prastará síla mě ovládala a přetvářela k obrazu svému.

Jenže pak jsem ucítil ještě jednu existenci, kterou jsem v tom opojení pradávnou magií málem přehlédl. Byla slabá a skrývala se daleko, ale žila.

„Nyja?“ řekl jsem a cítil, jak temnota, která mě ovládala slábne.

Rychle jsem zaměřil svou mysl na zombie, stáhl moc, která je ovládala, a nechal je zase zemřít. Stejně tak jsem vzal všechnu magii, kterou Chors použila, aby přilákala tisíce uctívačů, a otevřel jsem jim oči.

„Je konec!“ zařval jsem a věděl, že každý, kdo je tady, mě poslechne.

„Je konec,“ řekl jsem klidným hlasem a podíval se okolo sebe. Všichni, až na Markétu, leželi na zemi tváří k zemi.

Jasně že Markéta neležela. Ta by si nenechala od nikoho nic líbit, ani kdybych celé lidstvo proměnil v zombie a poslal je proti ní.

„Chytej,“ řekl jsem a hodil jí Mokošin kámen. Pouštní růže ho skutečně chytla a pěkně to s ní zamávalo. Moc dobře jsem věděl, co prožívá.

* * *

Něco ve mně se proti tomu bouřilo. Stará magie chtěla být zase kompletní, ale já jsem jí to nehodlal dovolit. Už jenom kvůli sobě samotnému. Nechtěl jsem skončit v té jeskyni dole, s absolutní mocí na krku a náhrdelníkem z lebek okolo něj.

„Libore,“ řekl jsem a popošel k rotmistrovi, který v rukou unaveně svíral pistole Five-seveN.

„Děkuji ti, příteli, děkuji za vše,“ řekl jsem a podal mu Černobogovu hůl.

Temnota v mé hlavě byla zase o něco slabší.

* * *

Kousek od Libora stála nervózně Zmija. Tělo měla plné šípů, bodných ran a pokryté zaschlou krví, ale nevypadala, že by ji to nějak moc rozhodilo. Vzal jsem Svantovítův pohár a podal jí ho.

„Ta jeskyně tam dole je tvoje. Myslím, že najdeš způsob, jak si tam vodit chlapy, kterým nebudeš muset vyhrožovat smrtí. Akorát potřebuje trochu vyčistit, na můj vkus je tam moc kostí,“ usmál jsem se na ni a Zmija mi úsměv opětovala. Pořád byl pěkně strašidelný.

* * *

Poslední, ke komu jsem za udiveného zírání všech okolo přistoupil, byl Dažbog. Ležel na zemi v kaluži své krve, ale žil. Co pro něj byla jedna useknutá ruka a noha! Věděl jsem to, protože když jsem ovládl všech pět artefaktů, viděl jsem do nitra každé z božských bytostí. Stejně tak jsem věděl, že během pár dnů mu obě končetiny dorostou.

„Tohle je tvoje,“ ukázal jsem na Velesův kámen ve své ruce.

„Ale?“ řekl překvapeně. To bylo tak jediné, na co se zmohl.

„Vždyť jsme Češi, ne? Padouch nebo hrdina, my jsme jedna rodina,“ zašklebil jsem se na něj.

„Ale,“ zopakoval Dažbog

„Ještě jednou řekneš ale a zabiju tě. Tentokrát už doopravdy. Moc těch artefaktů je strašná. Věř mi, poznal jsem ji. S tím, kdo jí neodolá, dokáže strašné věci. Jsi jeden z mála, u kterých mám jistotu, že až mi díky vlastnictví té sekyry rupne v kouli jako Velesovi nebo Chors a budu chtít ty artefakty zpátky, tak to nebude žádná sranda ho z tebe dostat. Vem si nějakou vílu, ať máš co šukat – pokud teda po mém řádění ještě nějaká zbyla –, a zmiz třeba do Číny. Už nikdy tě nechci vidět a věřím, že ty máš dost rozumu na to, aby ses nepokoušel zase vidět mě. Kapišto?“

Nebyl to úplně nejlepší proslov, ale zato byl upřímný.

„Kapišto,“ řekl Dažbog a natáhl ruce po Velesovu kameni.

* * *

Temnota zmizela. Měl jsem jenom jeden artefakt – Perunovu sekyru. Strčil jsem si ji za pas a vyrazil ze dvora do prostoru, kde bylo něco jako vrátnice. Víly tam měly ukryté motorky, mezi nimi dokonce několik harleyů. Vzal jsem si toho prvního a odjel tichou Prahou do Německa.

Rehefeld-Zaunhaus

Na zemědělskou usedlost, která patřila Legii renegátů, jsem dorazil se západem slunce. Slepice si vesele běhaly po dvoře a ignorovaly jak příjezd burácejícího harleye, tak mě samotného. Nejspíš jim bylo naprosto fuk, že dnes po poledni jsem byl nejmocnějším bohem za posledních pár tisíc let.

Otevřel jsem dveře a ucítil vůni vařené divočiny. Z kamen sálalo teplo a na nich ležely hrnce s brambory a zelím.

Prošel jsem do místnosti s krbem. Změnila se. Na každé dřevěné židli teď ležela nějaká zbraň. Z Legie renegátů nezůstal jediný, který by si potřeboval někam sednout. Bylo mi jasné, kdo sem ty zbraně dal. Teď už jsem nešel, ale běžel. Rozrazil jsem dveře na chodbu a pak vletěl do ložnice, kterou jsme s Nyjou obývali. Byla tam. Ležela na posteli. Nahá. Nahá a krásná, přestože její tělo bylo poseto hlubokými jizvami, které nevypadaly, že se ještě někdy zahojí. Když jsem ovládal moc pěti artefaktů, cítil jsem, že byla na pokraji smrti, viděl jsem do minulosti, spatřil jsem ji, jak leží pod svým mrtvým otcem s tělem posekaným meči a probodnutým šípy, ale nezemřela. Pila krev svého mrtvého otce, a tak získala dost síly, aby se nakonec zvedla a získala další krev. A další, až byla schopna pochovat Dabu s Nikou a dopravit se sem, kde se uzdravovala.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá,“ řekl jsem.

„Měla jsem být mrtvá. Byl to můj osud,“ odpověděla.

„Ale občas je třeba osud přechytračit,“ usmál jsem se.

„Vymrdat s ním, řekl bys ty,“ oplatila mi úsměv.

„No, když už jsi použila to slovo…“

Poznámka autora

Chtěl bych poděkovat za konzultace Juraji Červenákovi, který mě utvrdil v přesvědčení, že na slovanské mytologii je nejlepší ta skutečnost, že o ní prakticky nic nevíme, prameny se rozcházejí, a tak si ji může každý uchopit po svém. Třeba Chors je podle mnohých vědců zabývajících slovanskou mytologií mužské božstvo, jenže: „Měsíční božstvo a chlap? Co je to za nesmysl. Měsíční cyklus? Měsíčky? Jedině ženská!“ pravil mistr Červenák a mně nezbylo než souhlasit. Ostatně on sám už v jednom svém románu Chors použil jako bohyni a někteří odborníci mu v tom dávají za pravdu.

Podobné je to s Rožanicí. Podle některých autorů jde o jednu bytost přisuzující lidem jejich osud, podle jiných je takových bytostí víc, takže si stačí vybrat dle libosti, která podoba se nejvíc hodí. Některé bytosti a jejich jména jsem si vymyslel kompletně. Třeba Zmiju. Tu jsem ve slovanské mytologii nenašel. Ale když jsem chtěl svému hrdinovi dopřát trochu toho mezidruhového sexu, potřeboval jsem prostě nějakou podobnou postavu vytvořit.

U většiny slovanských bohů jsem se ale snažil zachovat alespoň základní atributy, které jim byly kdysi přisouzeny. Pravda, v rámci příběhu a jeho vývoje jsem s nimi zacházel dost svévolně. Ale tak už to v beletrii chodí.

Také bych chtěl poděkovat všem přátelům a fanouškům, jejichž nadšení pomáhá táhnout kotletovskou káru dál. Pokud se mezi ně chcete přidat a mít přehled o novinkách okolo další tvorby, klikněte si na Facebooku na stránku František Kotleta.

Velké díky patří také Pavlu Koutskému z elektronického nakladatelství freetim(e)publishing a Filipu Švehlovi z Gun-connection.cz za zbraňové konzultace a Robertu Hladilovi, který trval na tom, že vodníci jsou úžasná stvoření, která jsou fantasy literaturou neprávem opomíjena a je třeba to napravit.

František Kotleta,

Acapulco 27. 1. 2014

Poznámka nakladatele

S Františkem Kotletou je to vskutku neuvěřitelná jízda. Od vydání jeho prvního románu Hustej nářez neuplynuly ani čtyři roky a na světě už je pět knih s jeho autorským podpisem. Pravda, zapadají jen do dvou sérií. V rámci Bratrstva krve je to trilogie Hustej nářez, Fakt hustej nářez a Mega hustej nářez a pak dvoudílná Perunova krev. Před letošními Vánoci navíc František slibuje ještě Příliš dlouhou swingersparty. Půjde o román v povídkách, respektive novelách. Tou úvodní bude právě Příliš dlouhá swingersparty, která vzbudila obrovské emoce, když před lety vyšla ve sbírce dark fantasy Temné časy.

To ovšem není všechno. Od loňského podzimu pracuje skupina nadšenců na vytvoření audioknihy Bratrstvo krve – Hustej nářez. Doufáme, že by mohla světlo světa spatřit někdy na přelomu června a července. Občas mrkněte na náš web www. epocha.cz, kde o tom budeme zavčas informovat.

A pak? Pak autor možná konečně podlehne nátlaku čtenářů a napíše slibované pokračování Bratrstva krve. Nebo možná Perunovy krve. Anebo něco úplně jiného. U Františka člověk nikdy neví.

Zdeněk Pobuda, nakladatel

František Kotleta
Perunova krev II.

Ilustrace na obálce Piotr Cieśliński.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Odpovědná a jazyková redaktorka Pavlína Kajnarová.

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o.,

Kaprova 12, 110 00 Praha 1,

v roce 2014 jako svou 425. publikaci

Edice Fantastická Epocha, sv. 33.

Vydáno ve spolupráci s vydavatelstvím freetim(e)publishing s.r.o.

v roce 2014 jako svou 30. publikaci

První elektronické vydání

Sazbu provedl Petr Teichmann.

ISBN:

ePub: 978-80-7425-988-3 (Epocha)

Mobi: 978-80-7425-989-0 (Epocha)

PDF: 978-80-7425-990-6 (Epocha)

ePub: 978-80-87758-32-8 (freetim(e)publishing)

Mobi: 978-80-87758-33-5 (freetim(e)publishing)

PDF: 978-80-87758-34-2 (freetim(e)publishing)

PDF pro čtečky: 978-80-87758-35-9 (freetim(e)publishing)

Knihy nakladatelství Epocha můžete zakoupit na portálu www.palmknihy.cz.

Knihy nakladatelství freetim(e)publishing můžete zakoupit na portálu www.palmknihy.cz. Více informací najdete na www.freetimepublishing.cz nebo na www.facebook.com/freetimepublishing

Trilogii Bratrstvo krve, můžete zakoupit na www.palmknihy.cz a iBookstore.

A teď klasika – šířit celé dílo nebo jeho části bez souhlasu autora a nakladatelství je zakázáno. Když na to přijdeme, dostanete přes prsty :) . Snažíme se podporovat elektronický trh tím, že vydáváme takové publikace, které jinak než elektronicky neseženete, tak nám to nekazte. Zase tak drahé nejsou.

Copyright © František Koteleta, 2014

Cover © Piotr Cieśliński, 2014

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2014

Czech elektronic edition © freetim(e)publishing, s.r.o, Praha 2014

www.freetimepublishing.cz

Další knihy z nakladatelství freetim(e)publishing najdete na stránce

http://www.palmknihy.cz/web/c?pbsid=282