Temné časy

František Kotleta a spol.

(2012)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Hrdinové následujících příběhů jsou obvykle rádi, když se jim podaří přežít další den bez toho, že by je někdo bodl do zad či zavedl do smrtící pasti. A aby se to nestalo, musí být pořádně tvrdí a drsní nejen k sobě, ale hlavně k ostatním. Podobně jsem musel být tvrdý a drsný já, když jsem dával dohromady tuto antologii. Původně jsem si do této antologie představoval příběhy ve stylu Stevena Eriksona, Glena Cooka, Toma Lloyda či Joea Abercrombieho, tedy jakousi kombinaci drsných hrdinů, žoldnéřských jednotek, temné magie, krvavých obětí a spoutaného sexu. Když mi ale začaly chodit první nápady autorů, uvědomil jsem si, že temná fantasy může být mnohem rozmanitější, než jsem si vůbec dokázal představit. Že je to slečna velice přizpůsobivá a ohebná, které nečiní problémy „pomuchlovat se“ i s jinými žánry. A právě to bych rád ukázal v Temných časech – jak se z temné fantasy stala temná fantastika.

antologie Martina Fajkuse v nakladatelství

FANTOM Print

Legie nesmrtelných

Temné časy

EDITOR

MARTIN

FAJKUS

Temné

Časy

WILLIAM KING

MARTIN D. ANTONÍN

LUCIE LUKAVIČOVÁ

PETRA LUKAVIČOVÁ

RASTISLAV WEBER

PETR SCHINK

JAN GALETA

MÍLA LINC

FRANTIŠEK KOTLETA

FANTOM Print

2012

„Graveyard Night“ by William King. Copyright ©2010 by William King. Printed with permission of the author.

„Na půdě“ by Petr Schink. Copyright © 2010 by Petr Schink. Printed with permission of the author.

„Jazyk ohně, srdce ledu“ by Lucie Lukačovičová. Copyright © 2010 by Lucie Lukačovičová. Printed with permission of the author. „Pěšáci Boží“ by Martin D. Antonin. Copyright © 2011 by Martin D. Antonin. Printed with permission of the author „Až do krve, až na kost“ by Rastislav Weber. Copyright © 2011 by Rastislav Weber. Printed with permission of the author.

„Ztracená jména“ by Míla Line. Copyright © 2011 by Mila Line. Printed with permission of the author.

„Lovci slávy“ by Jan Galeta. Copyright © 2011 by Jan Galeta. Printed with permission of the author.

„Trny v očích“ by Petra Lukačovičová. Copyright © 2011 by Petra Lukačovičová. Printed with permission of the author.

„Příliš dlouhá swingers party“ by František Kotleta. Copyright © 2011 by František Kotleta. Printed with permission of the author.

Copyright © 2012 by Martin Fajkus Copyright

© 2012 for Czech edition by FANTOM Print Copyright

© 2012 for Czech translation by Kateřina Niklová Copyright

© 2012 for Cover by Adam Dragon

ISBN 978-80-7398-172-3

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint.cz

PŘEDMLUVA EDITORA

Spanilé čtenářky a šlechetní čtenáři,

dovolte mi, abych vás přivítal v Temných časech. A když říkám temných, mám na mysli skutečně TEMNÝCH. Už otevřením této knihy jste prokázali slušnou dávku odvahy, takže vás nebudu zbytečně děsit. Ale jednu věc si musíme ujasnit hned na začátku. Toto je temná fantastika. Takže nečekejte žádné udatné rytíře v zářících zbrojích, kteří zachraňují panny v nesnázích jen pro pocit z dobře vykonané práce. A už vůbec ne něco jako happyend. Hrdinové následujících příběhů jsou obvykle rádi, když se jim podaří přežít další den bez toho, že by je někdo bodl do zad či zavedl do smrtící pasti. A aby se to nestalo, musí být pořádně tvrdí a drsní nejen k sobě, ale hlavně k ostatním. Podobně jsem musel být tvrdý a drsný já, když jsem dával dohromady tuto antologii.

Možná si myslíte, že přeháním. Ale to asi neznáte dost dobře spisovatele. Někteří z nich dokáží být pořádně umanutí. Neustále by své texty jen vylepšovali, upravovali, přepisovali a pilovali, přičemž termíny pro ně nic neznamenají. Obzvláště když se dostanou do tvůrčí krize a existenciální deprese. Naštěstí je tu však schopný editor, který metodou cukru a biče s téměř machiavelistickou obratností posílí ochabující sebevědomí, či několika správně volenými výhrůžkami oživí vysychající pramen fantazie a výrazně tak zvýší rychlost tvorby. Občas sice padne kosa na kámen a přes veškeré úsilí se editorovi nepodaří z nějakého nešťastníka povídku vymámit, ovšem to už je riziko této práce. Nikdo prostě není dokonalý a většinou na tom prodělá právě onen liknavý spisovatel.

Ale to ještě není všechno, s čím se musí editor vyrovnat. Autoři totiž, místo aby realizovali jeho nápady a představy, většinou přicházejí s vlastními vizemi a ideami. Mnohdy dokonce lepšími, než jsou ty, které měl jejich chlebodárce. To se bohužel stalo i v mém případě. Původně jsem si do této antologie představoval příběhy ve stylu Stevena Eriksona, Glena Cooka, Toma Lloyda či Joea Abercrombieho, tedy jakouši kombinaci drsných hrdinů, žoldnéřských jednotek, temné magie, krvavých obětí a spoutaného sexu.

Když mi ale začaly chodit první nápady autorů, uvědomil jsem si, že temná fantasy může být mnohem rozmanitější, než jsem si vůbec dokázal představit. Že je to slečna velice přizpůsobivá a ohebná, které nečiní problémy „pomuchlovat se“ i s jinými žánry. A právě to bych rád ukázal v Temných časech, jak se z temné fantasy stala temná fantastika. Nicméně mnohem podstatnější bude, jestli vás příběh pobaví. Pokud ano, budu spokojen, a se mnou určitě i všichni autoři, kteří jsou v této knize zastoupeni. (Dokonce i samorost Kotleta.)

Na závěr bych chtěl výslovně poděkovat všem, kteří si Temné časy koupí nebo už koupili. Pokud se vás najde dost, možná si za pár let budu moci splnit sen a udělat další antologii. Třeba erotické fantasy…

Martin „Felčar“ Fajkus

P.S.: Odvolávám vše, co jsem výše pronesl o milých a drahých spisovatelích, kteří jsou zastoupeni v této antologii. Nic z toho samozřejmě nebylo směřováno proti vám, přátelé, protože naše spolupráce byla naprosto skvělá a téměř ideální. (Chápejte, drazí čtenáři, ve hře je ta antologie erotické fantasy!)

P.P.S.: Jestli jste dočetli až sem, blahopřeji vám k výdrži. Ale zároveň vám musí oznámit, že pravděpodobně trpíte jistou formou předmluvofílie. Abyste tuto úchylku kompenzovali, doporučuji, abyste okamžitě otočili na další stránku a začali číst první povídku.

WILLIAM KING

Možná někoho překvapí, že antologii převážně domácích autorů otevírá povídka skotského spisovatele. Má to hned několik důvodů. Bill King žije v Praze, navíc si vzal za ženu Češku, takže si na něj můžeme dělat téměř stejný nárok jako jeho rodná země. A co je ještě důležitější, temná fantasy je jeho „šálek čaje“, což už mnohokrát dokázal. Nejinak je tomu i v příběhu Noc na hřbitově, kde se ukazuje, že vykrádání hrobek je práce poměrně velmi riziková a nebezpečná, obzvláště když narazíte na krásnou a inteligentní ženu…

NOC NA HŘBITOVĚ

„Musíš mi pomoct, Strakere,“ řekl vykradač hrobů Gunther.

Jeho hlas zněl zoufale, a zoufalstvím byl dokonce i cítit. Nemyl se už několik dní a zápach pančovaného alkoholu a hřbitova se na něj nalepil jako levná coura v putykách, ve kterých tak rád vysedával. Vzhlédl jsem od stolu, změřil si ho a jako obvykle se mi nelíbilo, co vidím. Byl vysoký, hubený a vypadal, jako by ho stravovaly souchotiny, byl ale dost zdravý na to, aby vyšel jako vítěz z většiny bitek na nože, do kterých se dostal. Obličej mu hyzdilo několik jizev, díky nimž nevypadal o nic méně jako zlořád.

„Proč bych ti musel pomáhat?“ zeptal jsem se. „Nejsem tvůj bratr. Nejsem tvůj přítel. Jsem prostě hlupák, kterému občas zaplatíš za to, aby tě vyléčil. A zrovna teď nevidím žádné rány, a už vůbec ne peníze.“

„Jsem v průšvihu,“ řekl. „Ve fakt velkém průšvihu.“

„Tak se nenech praštit dveřmi, až odsud budeš odcházet“ řekl jsem. „Maléry, které se ti věší na paty, nepotřebuju. Mám dost vlastních problémů i bez toho, abych vzbudil zájem smírčího soudce.“

„Se zákonem problémy nemám. Soudce podplácím jako všichni ostatní.“

„Pleteš si mě s někým, koho to zajímá. Vypadni!“

„Musíš mi pomoct. Potřebuju pomoc čaroděje a vím, že jsi jediný, kdo to udělá.“

Sepnul jsem prsty do stříšky, lokty položil na horoskop, který jsem připravoval pro jednu bohatou starou vdovu, a upřel na něj svůj nejchladnější profesionální pohled. „Vím, že budu litovat, ale na co přesně potřebuješ čaroděje?“

„Pokud mi nepomůžeš, zemřu tím nejstrašlivějším způsobem, jaký si umíš představit.“

„Pravděpodobně si nic jiného nezasloužíš,“ řekl jsem. Nejsem nejsoucitnější ani ve svých nejlepších okamžicích a s nejlepšími lidmi. Gunther k nim měl tak daleko, jak jen to šlo, aniž by byl v pekle.

„Nikdo si nezaslouží skončit tak, jak skončím já.“ Vypadal jako vyděšené dítě, které se probudilo z noční můry. Nepovažoval bych to za možné, kdybych to neviděl na vlastní oči. Gunther by plivl do tváře ďáblovi, kdyby ho princ temnoty urazil. Nenechal se snadno vylekat. Vlastně bych býval řekl, že se vůbec vylekat nedá. Byl příliš pitomý a chamtivý.

Naklonil jsem hlavu na stranu a pokynul mu, aby se posadil na židli před stolem. „Pokud ti pomůžu, jak mi zaplatíš?“

Zpoza tuniky vytáhl měšec a vysypal jeho obsah na stůl. Zlaté a stříbrné mince se rozkutálely po stole až k okraji a já musel jednu chytit. Zvedl jsem ji a kousl do ní. Byla pravá a to, že přede mě Gunther vysypal patrně celoživotní úspory, mě přesvědčilo o tom, že to myslí vážně. Nerozhazoval by peníze, kdyby se opravdu zoufale nebál o svůj život, mrtvému jsou ale peníze k ničemu.

„Pověz mi, jaký máš problém. Vezmi to od začátku. A nic nevynechej.“

Dlouze vydechl, svezl se na židli, objal si kolena pažemi a schoulil se jako mrtvý pavouk. „Dneska večer jsem byl v nekropoli. Lady Elezu právě pochovali v rodinném mauzoleu. Od jednoho ze sluhů jsem se dozvěděl, že onemocněla, a zjistil jsem, kdy bude pohřeb.“

„A tak ses rozhodl místo jejího posledního odpočinku navštívit,“ řekl jsem.

„Byla to fakt krásná ženská. Zemřela na nějakou divnou chorobu a zůstala po ní fakt krásná mrtvola. Znám spoustu osamělých starých nekromantů, kteří by za podobné tělo dali majlant.“

Upřel jsem pohled na strop, podrbal se v šedivějící bradce a donutil se soustředit na to, co říká, a nesoudit své stárnoucí kolegy v cechu.

„Takže jsi zašel do nekropole,“ řekl jsem.

„Zašel, a teď toho fakt lituju.“

„A pročpak?“

„Protože lady Eleza nebyla mrtvá, ne tak, jak by lidi měli být.“

„Co tím myslíš?“

„Přesně to, co říkám. Nebyla mrtvá. Ale nebyla ani živá.“

„Pověz mi, co přesně jsi viděl.“

„Udělal bych to, kdybys mě pořád nepřerušoval.“

„Promiň, myslel jsem, že jsi mi chtěl vyprávět o sexuálních úchylkách stárnoucích čarodějů.“

„Dotklo se tě to, co?“ řekl s náznakem obvyklé hrubosti, ale pak si uvědomil, že by si mohl znepřátelit jediného muže, který by mu mohl pomoct, proto pokračoval: „Zapomeň na to, nemyslel jsem to tak. Potřebuju tvoji pomoc, Strakere, a potřebuju ji fakt nutně.“

Já si mezitím uvědomil něco, co mi mělo dojít už dřív.

„Proč jsi nezašel za některým z nekromantů?“

Zatvářil se zahanbeně a trochu mdle. „Zašel.“

„A?“

„Poslechli si moji historku a vyhodili mě tak rychle, až mě to vyděsilo. Když jsem odcházel, slyšel jsem, jak za mnou zamkli dveře a začali odříkávat ochranná zaklínadla.“

„Začínám si myslet, že bych měl udělat to samé.“ Pro jednou jsem byl zcela upřímný. Pokud Guntherova historka vylekala čaroděje schopné oživit mrtvolu, měl jsem všechny důvody dělat si taky starosti. Věděl jsem, že bych ho měl okamžitě vyhodit, a k čertu s penězi, ale jsem prokletý neukojitelnou zvědavostí stejně jako nadprůměrným lakomstvím.

„Ne! Jsi moje jediná naděje. Pomoz mi.“ Působil zoufaleji než žebráci na Zlatníkově náměstí. Vybídl jsem ho, aby pokračoval. Jak jsem říkal, byl jsem zvědavý a chtěl jsem vědět, co viděl, i kdybych se mu nakonec rozhodl nepomoct. Vědění je v mé profesi užitečné.

„Zašel jsem do nekropole a namířil si to rovnou k Elezině hrobce. Byla to taková ta noc, kdy jsem měl tušit, že se něco pokazí, protože se do pohybu daly zlé síly. Nelétaly žádné sovy ani netopýři. Na nebi nebyl vidět měsíc. Panovalo takové to ticho, které by člověk čekal nad hrobem…“

„Možná to mělo co dělat s tím, že jsi byl na hřbitově,“ řekl jsem. „Přeskoč atmosféru a pověz mi, co se stalo.“

Zavrtěl hlavou. „Mohlo by to být důležité. Panovalo takové to ticho, které by člověk čekal nad hrobem, ze kterého se chystá povstat mrtvý proti živým, ticho, které nastane, když šavlozubec vyděsí všechna zvířata v okolí tak, že přijdou o hlas. Chci říct, neslyšel jsem žádné zvuky – nic, co bys očekával v noci na hřbitově, a věř mi, já moc dobře vím, co tam můžeš slyšet.“

Vypadal jako muž, který napíná svůj intelekt a slovník do krajnosti, aby popsal něco, co nedokáže vysvětlit. Něco v jeho mysli probudilo ty nejtemnější obavy. Něco primitivního a děsivého ovládlo jeho představivost, a už to samo o sobě vypovídalo, že se stalo něco mimořádného, protože muži jako Gunther obvykle mají asi tolik představivosti jako svědomí. K jejich práci se ani jedno nehodí.

„Cítil jsem nutkání ohlédnout se, otočit a dát se na útěk, ale vynadal jsem si do hlupáků. Za jednu noc bych mohl vydělat dost peněz na to, abych si žil rok a den jako pán. Měl jsem svoje tušení poslechnout, ale neudělal jsem to. Takový jsem byl hlupák.

Před kryptou nestály žádné stráže, a to mělo být další varování. Slyšel jsi někdy o bohaté rodině, která by v noc první vigilie nepostavila stráže?“

„Proč ses vůbec obtěžoval tam jít, když sis myslel, že narazíš na stráže?“ zeptal jsem se.

„Věděl jsem, že tam nebudou. Řekl mi to můj zdroj.“

„A to se ti nezdálo divné? Mně teda jo.“

„U bohatých jeden nikdy neví. Někdy šetří tam, kde bychom to ty a já nedělali. Jindy je prostě majetek nezajímá.“

„Netušil jsem, že jsi tak náročný, Gunthere.“

„No, myslel by sis, že když mají tolik peněz, udělají všechno, jak se patří, ne?“

„Ale rodina lady Elezy to neudělala.“

„Neměla velkou rodinu. Prý byla poslední svého rodu. Nikdy se nevdala.“

„Měla ráda ženy?“

„To nevím. Měla milence, to jsem aspoň slyšel, ale vdavky ji nikdy nezajímaly, zdědila dost peněz na to, aby se vdávat nemusela. Předci jí nechali tolik peněz, že si mohla dělat, co chtěla.“

Po hospodách jsem slyšel podobné drby. Jméno lady Elezy se ozývalo na všech místech, kde se scházeli knihomolové a čarodějové. Říkalo se, že zdědila rozsáhlou sbírku historických a okultních svitků a knih.

Během let sbírku značně rozšířila a nikdy nic neprodala. Guntherova historka ve mně začala vyvolávat vzpomínky. Proslýchalo se, že se zajímá o temnější stránky našeho umění.

„Pověz mi, co se stalo v hrobce.“

„Tak zaprvé nebyla zamčená.“

„A tobě to pořád nepřipadalo podezřelé?“

„Trochu. Ale šlo o tolik peněz, že jsem to překonal. Taky bys to udělal, kdybych ti řekl, jakou hodnotu měly jej i šperky mít.“

„Šokuj mě!“

„Měla u sebe náhrdelník s víc než tuctem thazíanských měsíčních diamantů zasazených do stříbra. Tři sady prstenů s ohnivými opály a runou thun. Náušnice z průsvitných perel z Moře netvorů. Její…“

„Chápu. Vešel jsi do hrobky…“

„Šmátral jsem potmě a hledal komoru, do které ji uložili. Měl jsem u sebe mapu, ale chvíli trvalo, než jsem rozsvítil lucernu. Zdálo se mi, jako by se něco snažilo zachovat tmu a zabránit tomu, aby tam někdo rozsvítil.“

Zachvěl jsem se. Za podobné věci někdy můžou dozvuky po temných rituálech. Když někdo pracuje s magií, může překroutit skutečnost. Lucerny, které odmítají vzplát, jsou jen jednou z věcí, k nimž může dojít. Jistěže to mohlo být tím, že Gunther byl opilý a prostě nešikovný, ale za těchto okolností jsem nebyl připravený na to vsadit.

„Ale nakonec se ti podařilo zapálit ji, ne?“

Kývl. „Vešel jsem do vigilní komory a uviděl tělo. Bylo formálně vystaveno v otevřeném sarkofágu, což je neobvyklé. Vypadala, jako by jenom spala.“

„Mrtvoly tak někdy vypadají,“ řekl jsem, protože jsem si vzpomněl na jiná takto vystavená těla. Kdysi jsem měl manželku a děti, než mě o ně připravila morová rána seslaná jiným čarodějem.

„Ale nespala. Sáhl jsem na ni a byla studená jako kus ledu. Neměla tep. Položil jsem jí ruku na hruď. Její srdce netlouklo.

Na její kůži ale bylo něco divného. Pokrývaly ji jemné stříbrné šupiny…“

„Jako u hada?“ Začínal jsem tušit, kam příběh povede, a vůbec se mi to nelíbilo.

„Ano. Začal jsem jí sundávat z prstů prsteny. Přinesl jsem si olivový olej a namazal jí prsty.“

„Fascinující,“ řekl jsem. „Budu si to pamatovat, až půjdu příště vykrádat hroby.“

Chvíli na mě hleděl, jako by vážně věřil, že mu chci konkurovat, ale nakonec si uvědomil, že žertuju, a pokračoval: „Pak jsem se pokusil sundat jí náhrdelník a… a… zvedla ruku a chytila mě za zápěstí. Skoro se mi zastavilo srdce. Podělal jsem se.“

„Říkal jsem si, že smrdíš víc než obvykle.“

Zašklebil se. „Otevřela oči a divně zasyčela. Už nikdy se jí nechci znovu podívat do očí. Měl jsem pocit, jako bych se díval do nejhlubší pekelné jámy a zíral z ní na mě hladový démon. Usmála se a její zuby byly špičaté jako hadí.“

„Proměnila se?“

„Byla upír. Vstala z mrtvých. Byla hladová.“

„Nemyslím, že byla upír,“ řekl jsem. „Kdyby se ve městě objevili upíři, všichni bychom o tom věděli. Spíše byla lamie.“

„Nevím a nezajímá mě to. Vím jenom, že byla silná jako medvěd. Vší silou jsem se snažil vykroutit, ale nedokázal jsem to.“

„A přesto jsi tady…“

„Měl jsem štěstí. Vzal jsem si s sebou amulet.“

„Ten se znamením Totha?“ Měl chránit před nemrtvými. Oblíbili si ho kněží, vykradači hrobů a noční hlídači.

„Je na něm obrázek hada a sovy, pokud myslíš tohle.“

„Ano, přesně ten jsem měl na mysli. Amulet tě ochránil?“

„Jo. Pokusila se mě drapnout a náhodou chytila amulet. Ozvalo se syčení a ucítil jsem škvařící se maso. Zavyla a chytila se za spálenou ruku. Vyškubl jsem se jí, otočil se a co nejrychleji odtamtud vypadl. Jak jsem pelášil pryč, slyšel jsem, jak za mnou vřeští, jak řve hrozby a kletby. Přísahala, že mě dostane a donutí mě zaplatit za to, co jsem provedl. Jenom mě to donutilo utíkat rychleji.“

„Hádám, že jsi potom navštívil nekromanty.“

„Napřed jsem zašel domů a sebral prachy. Věděl jsem, že mě úplně vyždímají, pokud se mi rozhodnou pomoct. Vy čarodějové jste už takoví.“

„Načež jsi zjistil, že si pomoc nemůžeš koupit za žádné peníze.“

„Přesně. Chystal jsem se naskočit na koně a opustit město, ale napadlo mě, že by mohla být tam venku a hledat mě, a tak jsem začal přemýšlet, kde bych byl v bezpečí.“

„Proč jsi nezašel do chrámu?“ zajímal jsem se.

„Ty, které by někoho, jako jsem já, pustily dovnitř, jsou v noci zamčené. Zkusil jsem zajít za nekromanty, ale víš, jak to dopadlo…“

„A tak jsi přišel sem. Děkuju pěkně.“

„Nic jiného mě nenapadlo. Nevím o nikom jiném, kdo by mě před ní dokázal ochránit. Ty máš s podobnými věcmi zkušenosti. Všichni to vědí. Všichni vědí, že když se U Slepého prasete opiješ, rád vyprávíš o tom, co jsi dělal za války.“

Nesedl jsem mu na lep. Když se opiju, nepouštím si pusu na špacír. Dokonce mi ani nesplývají slova. Aspoň ne moc.

„A dokonce i ostatní čarodějové se tě bojí,“ řekl. V hlase měl pochyby, jako by cítil, že i on by se měl někoho jako já bát. „Proč by tě jinak nechali praktikovat, když nepatříš k cechu?“

„Mohl jsi zajít za hlídkou. Strčila by tě do hezké, bezpečné cely.“

„A zítra by mě pověsili. Za vyloupení hrobu neskončíš jenom na pranýři.“

„Oprátka by mohla být lepší než to, co ti provede lady Eleza, jestli tě dostane do rukou.“

„Co by mi mohla provést?“

„Mohla by sežrat duši a navěky zotročit tvoje tělo.“

„Ale to nedopustíš, že ne?“

„Možná tomu nedokážu zabránit.“

„Ale zkusíš to?“

„Nemám moc na vybranou, že? Pokud tě sem přijde hledat, mohla by se rozhodnout dát si mě jako zákusek.“ Přiznávám, že mě v tu chvíli napadlo, že bych mohl Gunthera vyhodit na ulici, ale je to velký, zoufalý chlap a umí to s nožem. A i když je to neřád, trochu jsem s ním přece jenom soucítil. Nikdo si nezaslouží takovou smrt, jaká by čekala jeho, kdyby padl Eleze do rukou. V tom měl pravdu.

„Tak co uděláš?“

„Zaprvé musím zjistit všechno o tom, co se vlastně stalo. Musím zjistit, jak se proměnila nebo jestli to udělala sama. Posaď se a mlč. Musím se poradit s knihami.“

Vypadalo to, jako by chtěl něco namítnout, ale nakonec se zhroutil na židli. Tušil jsem, že by se rád prospal, ale strach mu to nedovolil. Neustále sebou trhal a zvedal ke mně oči. Znal jsem ten pohled. Během války jsem ho měl v očích sám. A od té doby ještě několikrát. Moje práce může být ošklivá.

Vstal jsem, zašel k poslední knihovně u okna, vystoupal nahoru po malých schůdkách a sundal z horní police kopii Fraterova díla Liber Monstrorum. Vážilo tolik jako železný štít a v případě potřeby bych s ním asi mohl zastavit úder meče. Byl to jeden z těch masivních, v kůži vázaných svazků, které rádi plnili staří učenci k nudě budoucích generací. Položil jsem ho na pultík a nalistoval část týkající se lamií.

Většinu z toho, co v knize stálo, jsem si pamatoval. Na počátku studia jsem byl nezdravě posedlý díly, jako bylo Fraterovo. Několikrát jsem si ho přečetl od začátku do konce. Počítal jsem s tím, že jako čaroděj dobrodruh zcestuju celý svět, a byl jsem odhodlaný připravit se na všechno. Skutečnost, že kniha obsahovala mnoho pornografických obrázků prostopášných sukub oddávajících se svému řemeslu, můj zájem taky nezmenšila.

Lamie jsou vždy ženského pohlaví, nesvatí kříženci démona a nemrtvého. Obvykle vznikají tím, že ženu někdo zakleje nebo si vezme život, protože ji opustil milenec. Na nezdravé emoci neopětované lásky je něco, co dokáže podobnou proměnu vyvolat, když se ocitnete na špatném místě nebo pod špatnou kombinací hvězd. Lamie jsou neuvěřitelně silné, rychlé, lstivé a svůdné, a protože už jsou mrtvé, je dost těžké se jich trvale zbavit. Mají sklony mutovat, takže se z nich může časem stát napůl žena, napůl had, a to včetně stočené dolní poloviny těla. Rády pijí krev a kradou dech, živí se jimi.

Zatím to neznělo moc dobře.

Samozřejmě existovaly rituály, které jim bránily vstoupit na určité místo, což mě uklidnilo, protože jsem svůj domov ověsil všemi možnými amulety, které mě napadly. Muž mojí profese nemůže být nikdy dost opatrný, hlavně když žije na stinnější straně zákona.

Lamiím může ublížit stříbro, stejně jako většině magických tvorů, a samozřejmě jim vadí i znamení Totha, o čemž se přesvědčil Gunther. Za jasného slunečního svitu nevychází, protože je pálí víc než pouštní slunce albínského eunucha. V noci jsou silnější. Tak už to u podobných stvoření chodí.

Všechny mají magické schopnosti. Většina lamií bývala před proměnou čarodějkami nebo se aspoň okrajově zabývala magií. Jsou jedním z důvodů, proč lidi mé profese čeká po smrti tolik divných pohřebních rituálů.

„Našel jsi něco?“ zeptal se Gunther.

„Čtu teprve pět minut.“

„Jsi čaroděj. Nemají čarodějové podobné věci vědět?“

„Vím toho hodně,“ řekl jsem a ukázal na řady knih lemující pracovnu. „A když něco nevím, vím, kde informace najít. Ale potřebuju k tomu klid.“

Znovu jsem se pustil do čtení. Lamie vstávají z mrtvých vždy na hřbitově. Na takových místech je něco nezdravého, co k tomu přímo vybízí. Hranice mezi světy živých a mrtvých je na takovém místě nejtenčí. Silně na ně působily určité zaklínadla a amulety, které jsem měl naštěstí pro sebe i pro Gunthera všude okolo.

Něco mě napadlo a najednou jsem věděl, co mám dělat. Přistoupil jsem k zamčeným zásuvkám, ve kterých jsem schovával amulety, a pověsil si ty, které kniha doporučovala, na krk. Z hrobníčku jsem upletl věneček a i ten jsem si tam pověsil. Vytáhl jsem stříbrnou runovou čepel, kterou jsem získal za války, a zamumlal potřebná zaklínání. Pak jsem se vydal ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptal se Gunther.

„Do nekropole a ty půjdeš se mnou.“

„Nepůjdu.“

„Tady nezůstaneš. Nenechám ve svém bytě o samotě vykradače hrobů.“

„Proč chceš jít do nekropole?“

„Vyřešit tvůj problém.“

Chvíli o tom uvažoval.

„Takže jsi v knihách něco našel.“

„Našel. Teď si seber věci. Pojď se mnou, nebo ne, ale tady nezůstaneš. Radil bych ti, abys mě doprovodil a ukázal mi, kde najdu Elezinu hrobku, abych mohl tu věc vyřídit.“

Velmi pomalu a velmi neochotně mě následoval na ulici. Venku panovalo ticho. Skoro nic se nehýbalo. Kolem pobíhalo jen několik koček a krys, které v noci vyrazily na lov. V dálce se ozývalo pochybně chlácholivé cvakání řehtačky, jak se strážník vydal na obchůzku. Nad hlavami se nám tyčily vysoké nájemní domy Mlžné čtvrti. Na stěnách visely chrliče, připravené prskat dešťovou vodu z okapů z trubek chytře schovaných v tlamách.

Jako dva stíny jsme prošli Knižní ulicí a přes Kosterní náměstí do Uličky smrti lemované stromy. Gunther nedělal o nic větší hluk než já. Určitě tuto dovednost získal při své profesi nebo když se učil na pouličního zlodějíčka.

Nekropole nevypadala o nic vlídněji, než jsem si pamatoval. Díky mlze a měsíčnímu svitu působila obzvláště strašidelně. Samozřejmě byl úplněk. Zlé věci vždy povstanou za úplňku.

Minuli jsme masové hroby žebráků a ocitli se v říši bohatších zesnulých. Bylo tu hodně mauzoleí, některá velká jako domy, jiná jako sídla. Ve městě tak starém, jako bylo Jahoroque, bylo nevyhnutelné, že se hřbitov rozrostl. Bránu střežila ochranná zaklínadla a já poznal, že byly vykonány všechny potřebné obřady k zajištění jeho hranic. Mág podobné věci cítí. Runy nakapané krví na některé kamenné sloupy byly samozřejmě taky dobrou nápovědou.

„Klíč,“ řekl jsem, když jsme se zastavili před velkou železnou bránou. Gunther se snažil tvářit nevinně, ale já věděl, že buďto má klíč, nebo zná tajnou cestu dovnitř. Nakonec mi podal těžký olověný klíč, který očividně okopíroval podle toho, který u sebe nosí strážci hrobek.

Brána se otevřela se skřípotem připomínajícím chřestění řetězů ducha, zůstali jsme ale stát, protože se ani jednomu z nás nechtělo jít dál. Tasil jsem meč se stříbrnou čepelí a vykročil. Gunther zaváhal, očividně se nedokázal rozhodnout, co je horší, doprovodit mě, nebo zůstat na opuštěném místě sám. Po dvaceti úderech srdce dospěl k názoru, že společnost potřebuje, a následoval mě.

Nekropole byla přesně tak tichá, jak tvrdil, a já vycítil, že je něco v nepořádku. K čertu, cítil to i Gunther, a moje magické instinkty byly tisíckrát lepší než ty jeho. Hřbitov působil nenormálně, divněji než obvykle.

V nekropoli není čaroději nikdy příjemně a toto místo bylo zvlášť odporné. Ve vzduchu byly cítit zvláštní poryvy moci. Nad celým místem se vznášelo děsivé ticho. Vyvolávalo dojem, že byste měli slyšet i nejslabší zašustění nejmenšího plaza, ale zároveň říkalo, že nic neuslyšíte, dokud nebude příliš pozdě.

„Ukaž mi Elezinu hrobku,“ řekl jsem. Gunther s každým krokem zpomaloval. Jak jsme se blížili k cíli, viditelně se zdráhal jít dál. Ztrácel jsem s jeho nervozitou trpělivost. „Nemáme celou noc,“ řekl jsem.

„Mohli bychom se vrátit ve dne,“ navrhl docela rozumně.

„To tu bude spousta lidí. Nepozorovaně bychom se do hrobky nedostali. Nemám v úmyslu nechat se zatknout za znesvěcení hrobu. Pokud chceš moji pomoc, budeš mi to místo muset ukázat hned teď. Jinak jsi na to sám.“

O Guntherovi se dá říct spousta věcí, ale zbabělec není. Ve stříbřitém světle měsíce jsem viděl, jak spolu na jeho tváři bojují strach a odhodlání. Odhodlání nakonec zvítězilo. „Dobrá,“ řekl. „Pojď za mnou.“

Šel prkenně jako vězeň mířící na popravu. Ne poprvé tu noc mě napadlo, jestli dělám dobře.

Lady Elezu uložili k poslednímu odpočinku do hrobky z bílého mramoru, velké a nevkusné, přesně jak byste očekávali. Střechu tvořila měděná kupole a vchod střežili dva plačící andělé. Rysy měli zvětralé, takže působili ještě truchlivěji. Přemýšlel jsem, kvůli čemu by asi andělé brečeli? Kněží tvrdili, že oplakávají hříchy smrtelníků, ale žádný z andělů, se kterými jsem kdy mluvil, se o naše hříchy dvakrát nestaral. Víc je zajímala jejich svatá válka.

„Není zamčeno,“ řekl Gunther a ukázal na masivní kovovou mříž před námi. Zatáhl jsem za ni a zjistil jsem, že má pravdu. Zapálil jsem lucernu, vešel dovnitř a zamířil po schodech dolů. Gunther mě zdráhavě následoval, i když jsem netušil proč. Možná byl zvědavý. Možná prostě nedokázal snést představu, že by měl zůstat v noci na hřbitově sám. V jedné ruce jsem držel lucernu, v druhé runovou čepel. Mrazilo mě mezi lopatkami a zkušenost mě nabádala, abych ten pocit neignoroval. Bylo snadné uhádnout, která komora patřila Eleze. Vchody do ostatních byly opředené pavučinami a po zaprášené podlaze k ní vedla zlověstná cestička.

Rodina lady Elezy byla stará a její mauzoleum rozlehlé. Podzemní prostory byly patrně větší než obytný blok, kde jsem bydlel, a nepůsobily o nic lákavěji. Páchly pižmovým kadidlem a konzervačními alchymickými prostředky. Ve vzduchu ale bylo cítit i něco jiného, něco, co mělo být mrtvé, ale nebylo.

Zepředu k nám doléhaly slabé zvuky. Snažil jsem se přesvědčit sám sebe, že se jedná o krysy, ale věděl jsem, že tomu tak není. Na chvíli jsem se zastavil a s nestranností, na kterou můžu být právem pyšný, jsem si všiml, že se mi třese ruka. Přes křišťál lucerny jsem viděl, jak se olej uvnitř vlní a plamínek tančí. Za sebou jsem uslyšel slabé sténání. Gunthera znovu popadl strach. Příliš hlasitě jsem polkl a pak jsem se donutil sebevědomě vejít do komory.

Na mramorovém kvádru tam stál sarkofág a na něm seděla lady Eleza. Po smrti byla stejně krásná jako za života, možná krásnější, protože působila nadpřirozeně. Gunther měl pravdu. Její pleť byla šupinatá, ale mnohem jemnější, než by označení napovídalo. Vypadalo to, jako by ji pokrývala síťka s malinkými drahokamy.

„Ahoj,“ řekla nemístně, když jsem vešel. Její hlas byl vzrušující.

Přízvuk patricijský. Chování nedbalé. Živé nebo mrtvé, všechny šlechtičny byly stejné.

„Ahoj,“ odpověděl jsem, protože nic rozumnějšího mě nenapadlo.

„Kdo jsi?“

„Jmenuju se Straker. Jsem čaroděj.“

„To jméno znám. Lidé o tobě mluví,“ řekla. „Máš docela špatnou pověst.“ Stejně dobře mohla mluvit o sprostém obchodníkovi, který šidí na váze.

„Nemyslím, že jsi v postavení, abys o mně mohla mluvit takovým způsobem.“

„Mohla bych o tobě mluvit ještě hůř jako o žoldákovi, nájemném vrahovi a zabijákovi vlastních lidí.“

„Nejsem tu proto, abych se bavil o svých zálibách,“ řekl jsem a doufal, že jí Gunther nevěnuje moc pozornosti, věděl jsem ale, že je to marná naděje.

„Proč jsi tady?“

„Proč myslíš?“

„No, je s tebou ten podlý zlodějíček, který mě popálil na ruce, když jsem ho nachytala, jak se mi snaží ukrást šperky, takže si asi k tobě přišel pro pomoc.“

„Velmi chytré.“

„A taky vidím, že v ruce držíš corwinskou runovou čepel, takže jsi asi přišel, aby ses mě pokusil zabít.“

„Opět správně. I když se cítím povinován upozornit tě, že už jsi mrtvá.“

„Proč? Proč mě chceš zabít? Jak jsem ti ublížila?“

Musím přiznat, že mě docela překvapilo, jakým směrem náš rozhovor ubíral. „Pokusila ses zabít mého klienta.“

„Ty bys udělal to samé, kdyby ses probudil a našel ho, jak tě osahává a snaží se ti ukrást šperky.“

V tom měla pravdu. Musel jsem to přiznat. Gunther zasténal, když mě slyšel.

„Tak proč mě chceš zabít?“

„Protože mi za to zaplatil. A ty jsi mu řekla, že ho zabiješ. Pohrozila jsi mu.“

„Vlastně ho zabít nechci. Když jsem se probudila, byla jsem vyvedená z míry a on mi ublížil. Jinak pro mě nic neznamená.“

„Jsi lamie. Piješ krev a požíráš duše. Když to nebude on, bude to někdo jiný.“

„A komu by ublížilo, kdyby to byl on? Komu bych ublížila, kdybych ho zabila? Připadá ti jako někdo, kdo si zaslouží žít?“

Byly to podezřele rozumné námitky. Připomněl jsem si, že lamie prý dokáží díky své auře působit velmi přesvědčivě, což jim pomáhá svádět na smrt jinak naprosto příčetné muže. Čepel jsem držel před sebou pro případ, že by zaútočila. Lamie jsou nejen silné, nýbrž i rychlé. Nejsou to hloupá, plíživá nemrtvá monstra. Zdálo se, že vycítila můj neklid, protože se pousmála.

„Nerozhoduju o tom já,“ řekl jsem.

„Já se cítím způsobilá“

„Stejně jako se liška cítí způsobilá rozhodovat o tom, jestli má být sežrána slepice.“

„Takový už je svět, ve kterém žijeme.“

„Ty nežiješ. Už ne.“

„Já to tak necítím.“

Přiznám se, že jsem byl zvědavý. Jaký to je pocit zemřít a vstát z mrtvých? Už si nedělat hlavu se stářím, nemocemi nebo hrůzami smrti?

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se. Mířil jsem jí mečem na hruď. Kdyby po mně skočila, nabodla by se. Svůdně se blížila. Na jejích pohybech, na tom, jak se kolébala v bocích, už bylo něco hadího. Aura, připomněl jsem si.

„Jinak. Barvy jsou méně jasné a stejně tak i pocity. Některé smysly mám ostřejší. Cítím tvoji krev. Slyším tvé srdce. Proč?“

„Je to následek proměny. Některé věci získáš, jiné ztratíš.“

„Za válek jsi byl členem jednotky Stříbrná čepel, že? O podobných věcech asi něco víš.“

„Vím. Bylo mojí prací zabíjet věci, jako jsi ty.“

„Nejsem věc. Jsem osoba.“

„To je diskutabilní.“

„Opravdu si myslíš, že mě můžeš zabít? Vypadáš starý a pomalý. Já jsem teď velmi rychlá.“

To byla sice pravda, ale čím víc času jí poskytnu na to, aby se přizpůsobila proměně, tím bude silnější. „Taky jsem čaroděj,“ řekl jsem, aby měla o čem přemýšlet, a připomněl jsem to tak i sám sobě. Možná jsem byl starý a pomalý, ale taky jsem byl čaroděj. To lidi obvykle nutí přemýšlet. Zapůsobil jsem i na ni, i když ne tak, jak jsem očekával.

„Já vím. Můj milenec byl taky čaroděj. To on mě proměnil.“

„Cože?“ povytáhl jsem obočí. „Tvůj milenec? Podvedl tě? Tak lamie vznikají, že?“

„Kéž by to bylo tak prosté. Měla jsem milence, básníka Jahana. Opustil mě kvůli mé sokyni, lady Ele, ale to mě neproměnilo.“ Zhroutila se na rakev a najednou vypadala smutná a slabá. Obezřetně jsem couvl a opřel se zády o stěnu.

Očekával jsem nějaký trik. Zdálo se, že si chce jen promluvit, ale u podobných tvorů si jeden nemohl být nikdy jistý. Spousta mužů zemřela, protože si před tvory, jako byla Eleza, přestali dávat pozor. Několik jsem jich znal. Ale prozatím se zdálo, že si chce opravdu jenom popovídat, že potřebuje někoho, kdo by poslouchal, a proto mluvila. „Použila jsem čáry lásky, aby se do mě zamiloval. Nosil ale amulet. Kouzlo se obrátilo proti mně a pohltilo mě. Nemohla jsem jíst, pít ani spát. Chřadla jsem z neopětované lásky. Z lásky k muži, kterého jsem vlastně ani nechtěla, dokud mě neovládlo moje vlastní kouzlo.“

„Máš v úmyslu ho zabít, že?“

„Vidím, že tě nemůžu obelhat. Přiznávám, že je teď pro mě jednodušší uvažovat tímto způsobem.“

„Pomalu tě požírá démon v tobě.“

„To si myslíš?“

„Vím to. Co myslíš, že proměnu způsobuje? Proč myslíš, že lamie jsou vždycky zlé? Pomalu tě posedává démon. Vysaje ti duši. Tak už to u podobných proměn chodí.“

„Ty jsi odborník.“

„A to znamená, že nemůžeš dovolit, abychom s Guntherem přežili.“

„Popravdě bych s radostí přijala slib, že o celé věci pomlčíš. Jsi mág. Vím, že přísahy tě svazují. A myslím, že jsi zajímavý muž. Tolik bychom toho mohli jeden druhého naučit.“

I když to zní divně, a přestože jsem věděl, proč se mnou flirtuje, její tón mě zaujal. Asi to hodně říká o svůdnosti jejího druhu. A samozřejmě jsem klamal sám sebe, protože zatímco se mnou mluvila, instinktivně spřádala pavučinu magie, což ji bezpochyby naučil démon, kterého v sobě vyvolala.

„Vykradač hrobů je ale něco jiného. Byla bych ti vděčná, kdybys ho pro mě zabil.“

Ukazuje to, jakou mocí už vládla, že jsem se navzdory výcviku, ochranným kouzlům a amuletům pootočil s úmyslem uposlechnout, než na to moje mysl zareagovala. Využila okamžiku mé slabosti a vrhla se na mě tak rychle, že jsem ji skoro neviděl.

Možná jsem starší a pomalejší než dřív, ale šermování je z velké části věcí cviku a reflexů. Runová čepel proťala v oblouku vzduch a usekla jí hlavu. Pleskla sebou o zem, tělo se pořád hýbalo a drápalo po podlaze, oči měla vytřeštěné překvapením a ústa doširoka otevřená ve výkřiku, nevydala ale ani hlásku. Než se mohlo stát něco dalšího, hodil jsem na tělo lucernu a pronesl ohnivé zaklínadlo. Olej vzplál jasněji než slunce a rázem její tělo spálil. Plameny vyšlehly ke stropu a přeskočily na závěsy a čalouny. Během několika okamžiků naplnil komoru kouř.

„Strakere, kde jsi?“ zeptal se Gunther. Něco v jeho hlase mě nabádalo zůstat zticha. Slyšel jsem v něm děs, ale ještě něco jiného. „Jsi pořád tady? Dostala tě? Je mrtvá?“

Napadlo mě, že jsem slyšel klouzat ocel ven z pochvy, a vzpomněl jsem si, jak dobře umí Gunther zacházet s nožem. Byl přesně ten typ darebáka, který by se nechtěl dělit o Eleziny šperky, a potěšilo by ho, kdyby mě mohl připravit i o moji odměnu. A co bylo ještě horší, kouzlo, které jsem použil, mě vyčerpalo. Rychlá, okázalá magie je nejtěžší. Kouzlo, které jsem právě použil, vyčerpalo tělo jako desetimílový běh následovaný lítou bitvou.

Postavil jsem se mu na čistém místě uprostřed oblaků kouře. Přemýšlivě se na mě zadíval a já bez problémů uhádl, na co myslí, jako bych uměl číst myšlenky. V ruce držel nůž.

Zvedl jsem před sebe čepel a pomalu s ní mávl ze strany na stranu. „Ať tě to ani nenapadne,“ řekl jsem. Pokrčil rameny, jako by ho za potenciálního vraha považovali každý den a nebral si to osobně. Schoulil ramena a pootočil se. Nevím, co ho prozradilo, ale už tak jsem ho podezříval, a on mě nezklamal.

Nečekaně mávl rukou a mým směrem bleskurychle vylétl nůž. Spíše díky štěstí než rozvaze se mi podařilo odrazit ho mečem, načež jsem udělal tři rychlé kroky vpřed a bodl ho stříbrnou čepelí. Hrot měla stejně nabroušený jako ostří a lehce mu pronikl do hrudi. Zatvářil se překvapeně, otevřel ústa a vyhrnula se mu z nich krev. Vytrhl jsem meč z rány a proklopýtal kolem něj ven z hořící komory. Myslím, že pořád žil, když ho dostaly plameny. Rozhodně hlasitě křičel.

Šel jsem rychle, protože jsem nechtěl zůstat uvězněný v podzemí, kde zuřil požár. Kolem se nacházela spousta starých mrtvol, které budou hořet jako dříví, a oheň brzy vysaje z komory všechen vzduch. Nutil jsem se zůstat v pohybu a klást jednu nohu před druhou. Měl jsem pocit, jako bych se brodil jezerem tekutého kamene.

Nakonec jsem se ocitl na chladném nočním vzduchu a svalil se na náhrobní kámen. Do noci unikl zvláštní štiplavý zápach. Měsíc shlížel z nebe jako studené oko odsuzujícího boha. Vzpomněl jsem si na Eleziny šperky, které zůstaly v hrobce. Jen ať si je nechá a na věčnost odejde spolu s Guntherem. Chvíli jsem o tom ale přemýšlel, pak jsem se rozhodl počkat, dokud oheň nedohoří, a vrátit se pro ně. Zdálo se mi fér dostat za noční práci zaplaceno.

WILLIAM KING

(1959)

Přestože Bill King pochází ze skotského Stranraeru, s jistou dávkou flexibility ho lze pokládat za téměř domácího autora. Žije totiž v Praze, má českou manželku a jeho syn mluví stejně dobře anglicky jako česky. Mimo to Bill nenosí kilt!

Počátky Kingovy kariéry jsou spojeny s britskou firmou Games Workshop a hrami Warhammer a Warhammer 40 000, které mu přinesly popularitu a umožnily zařadit se mezi profesionální spisovatele. To všechno by se ovšem nestalo, kdyby při studiu na univerzitě nepoznal Dungeons & Dragons, tedy hry na hrdiny. Právě díky nim začal spolupracovat s GW. Od roku 1989 pro ně začal psát, později se stal herním návrhářem a nakonec i autorem knih ze světa Warhammeru a Warhammeru 40 000.

Jako autor debutoval povídkou Green Troops (čas. Dream, 1988). O rok později upoutal pozornost sci-fi textem Visiting the Dead (čas. Interzone, 1989, č. Návštěva u mrtvého, Ikarie 08/1997). Na výsluní přízně čtenářů se však dostal až cyklem povídek, jejichž hlavními hrdiny byli trolobijce Gotrek a jeho přítel Felix Jaeger. Poprvé je představil v textu Geheimnisnacht (ant. Ignorant Armies, 1989). V následujících letech se ke Gotrekovi a Felixovi často vracel v povídkách i románech. Prvním z nich byl povídkový Trolls layer (1999, č. Zabíječ trolů, 2000), vzápětí následovaly Skavenslayer (1999, č. Zabíječ skavenů, 2000) a Daemonslayer (1999, č. Zabíječ démonů, 2001). Celkově King putoval s Gotrekem za dobrodružstvím v sedmi románech, naposledy v knize Giantslayer (2003, č. Zabíječ obrů, 2003). Tento plodný autor se aktivně se zapojil i do světa Warhammeru 40 000. Zde vzbudil příznivé ohlasy jeho cyklus Space Wolf (1999-2003, č. Hvězdný vlk, 2002-2004), v němž přivedl na scénu Ragnara, i samostatný román Farseer (2002).

Na počátku třetího tisíciletí se však cesty Williama Kinga a Game Workshop rozešly. Kingovy cykly převzali jiní autoři a on sám začal pracovat na vlastních projektech. Tak se zrodil Terraršský cyklus, jehož děj se odehrává v drsném světě Terrarchů, kde se magie potkává se střelným prachem. Otevřela ho kniha Death’s Angels (2005, č. Andělé smrti, 2005), a zatím má čtyři části. Kromě tohoto cyklu představil ve vynikající temné fantasy Guardian of the Dawn (2005, č. Strážce úsvitu, Pevnost 07/2005) zcela nového hrdinu Kormaka, s nímž má dalekosáhlé plány. Ke klasice se vrátil povídkou Servants of the Dark Master (2005, č. Sluhové temného pána, Legie nesmrtelných, 2006). Že mu nejsou cizí ani hororové či viktoriánské motivy, dokázal texty Carp (2010, č. Kapr, Pevnost 01/2010) či Inquiry Agent (2011). Svéráznou poctu dílu E. R. Burroughse pak složil románem Sky Pirates (2012).

Návratem do světa Warhammeru je pak Blood of Aenarion (2011), první díl trilogie Tyrion & Teclis, v němž ve velkém stylu zpracovává jeden z legendárních příbéhů Warhammeru. Dokonce natolik poutavě, že se jeho kniha dostala mezi pět kandidátů na cenu Legend Davida Gemmella.

PETR SCHINK

Od téměř klasické temné fantasy se nyní přesuneme do světa steampunku, kde se Petr Schink cítí jako doma. Stejně jako jeho drsnější alter ego Fastynger van Hauten, ostřílený bijec, který si na živobytí vydělává jako pistolník a dobrodruh. Je proto zvyklý, že jeho chlebodárci mají roztodivné problémy. Hrabě Justin von Kreuznach je však v tomto ohledu poněkud extrémní případ, přičemž pomoci mu snad může jen jistý svitek, který je ukrytý někde v jeho starém sídle. Má to jen jeden háček, zámek je jaksi prokletý. A nikdo z poslů, které tam vyslali, se nevrátil. Hádejte, kdo bude dalším dobrovolníkem?

NA PŮDĚ

Schody pokrývala neporušená vrstva prachu. Každým krokem stoupala od podrážek těžká dusivá oblaka, prach šimral v chřípí, lepil se na zpocené čelo, jemně se snášel na okna a ve světle zapadajícího slunce těžkl zlatem. Mělce jsem se nadechl a pokrčil nos, abych potlačil kýchnutí. Smrad začínal být nesnesitelný.

Venku za vysokými popraskanými okny se šíralo, ale ještě bylo vidět. Rukávem jsem přejel po zašlém skle a vyhlédl ven.

Kdysi jistě výpravný a pěstěný zámecký park chátral. Cizokrajné stromy opadaly a krčily se nad živým plotem jako umrlci, hubené hnědé prsty natažené k nebi. Altány a zastaveníčka pro panstvo prorostly býlím, bílé natřené dřevo oprýskalo a na ozdobných stříškách se zelenala tlustá vrstva mechu. Hluboko pode mnou se rozpadala okrouhlá kovová konstrukce. V rezatém ocelovém krajkoví se ještě sem tam leskly střepy – pozůstatek staré zimní zahrady, v jejímž středu strážili mramoroví amorci zelenou hladinu fontánky.

Schody krátce vrzly a já se polekaně napřímil. Ne! Ne polekaně, ale ostražitě! opravil jsem se a bezděky si uvědomil, že mi po páteři kloužou kapky potu. Tady těsně pod střechou zapadající slunce peklo do černých keramických tašek a každý pohyb se stával těžkopádným ponouknutím ke spánku. Malátně jsem plaval v horkém zaprášeném ovzduší a smrad byl čím dál horší. Pach něčeho věkovitého, masitého a zároveň vyschlého na troud.

Udělal jsem ještě krok a pod botou mi zašustila křehká květinová girlanda. Kdysi musely podobné viset i z vyřezávaného zábradlí – těžké trsy květin bohatě naaranžované na podkrovním trámoví, lístky růží vystlaná zem tlumila každý krůček vybrané společnosti. Teď jen šustily a chřestily jako krovky mrtvého hmyzu. Podvědomě jsem se při té představě otřásl a pravačkou odhrnul cár pavučiny zakrývající dveře na konci schodiště. Byly z tlustých dubových fošen, pláty kalené oceli zpevňovaly hrany a křižovaly střed. Někdo musel mít sakra dobrý důvod vytvořit tak bytelnou překážku.

Ale radši měl být ještě důkladnější. Prsty jsem přejel po prasklinách ve dřevě, po oceli vypouklé údery někoho nebo něčeho zevnitř a šroubech vysunutých o dobrého půl palce. Najednou jsem měl silné nutkání sáhnout do kapsy a zbavit se snad kilového kovaného klíče, který mi stahoval kalhoty. Spolknout by asi nešel, ale mohl bych ho prohodit oknem a navždy utopit v kašně. Ale ne, za to mě neplatili.

Levačkou jsem zajel pod klopu kabátu a sevřel sterlingerku. Ještě nenastal její čas, ale chladný dotek rybinové pažby mě uklidňoval. Klíč v zámku třikrát klapl a já vstoupil do jiného světa.

Vzduch se chvěl jako v horkém letním odpoledni. Nedokázal jsem zaostřit, hlavou mi projížděly coulové hřeby bolesti, ale jen jsem se zdvořile usmíval a lehce kynul hlavou. Nepokazím přeci dobře rozjetý večírek.

„Děkuji, to je od vás moc milé!“ rozzářil jsem se, když mi číšník v bělostné livreji podal sklenku šumivého vína.

To jistě zažene ten zvláštní pocit, že sem vlastně nepatřím. Trochu se líznu a zábava se rozjede. Přiložil jsem sklenku ke rtům a ucukl. Řezalo to jako střepy! Ale víno bylo tak svůdné… Zhluboka jsem se napil a rozkuckal se. Prach! Jako bych si do úst nasypal plnou hrst prachu. Teď už bylo mnohem obtížnější udržet blazeovaný výraz. Kašlal jsem a kašlal a od úst mi létaly husté hleny. Takový trapas!

Osušil jsem si rty kapesníčkem a pak ho zase pečlivě složil a zastrčil do náprsní kapsičky Tak, aby vytvořil bělostnou krajkovou růžičku přesně dle poslední módy. Teprve po důkladné revizi garderoby jsem se obrátil na dívku, která mé konání pozorovala s pobavenými jiskřičkami v očích.

„Nezdá se vám to víno poněkud suché?“

Mladinká slečna v široké nabírané sukni a těsně utaženém živůtku na mě zamávala řasami. Nejspíš nerozuměla nebo nechtěla rozumět. Skryla úsměv za vějířem z pavích per a něžné rty přiložila ke své sklenici. Jí očividně chutnalo. Ani si nevšimla, že si o okraj číše malinko nařízla koutek a po broušeném skle stéká jediná drobná krůpěj krve.

„Omluvíte mě, madam!“ vysekl jsem jí ukázkovou poklonu a otočil se se sklenkou v ruce do sálu.

Druhou ruku jsem měl kdoví proč schovanou v záňadří strohého, leč špičkově ušitého tvídového žaketu. Něco tvrdého jsem svíral, až mě do prstů brala křeč.

Ten sál byl něčím zvláštní a mně chvíli trvalo, než jsem na to přišel. Byli jsme na půdě! Jak rozkošný nápad. Rozlehlý prostor nedělila jediná příčka, jen v pravidelných intervalech vyrůstaly z hustého rudého koberce podpůrné sloupky, jimž zručný řezbář propůjčil podobu starověkých krasavic. Ovšemže v nudných učebnicích historie bývaly krásky dávnověku obvykle více upejpavé a své vnady halily alespoň do nějaké plachetky. Stěny se v úctyhodné výšce nad našimi hlavami sbíhaly do ostrého úhlu střechy, nicméně jinak nic nenasvědčovalo tomu, že bychom se snad nevynacházeli v nejlepší císařské tančímě či jiném módním salónu vyhledávaném současnou společenskou špičkou.

Venku za hříšně drahým a nestoudně velikým mozaikovým oknem už panovala hluboká noc a v pestrobarevných fasetách se leskla a odrážela jen a jen tato místnost. Rozpustile jsem připil vlastnímu odrazu a zhodnotil švihácké šosy i tříčtvrteční kalhoty a sněhobílé punčocháče. Jen tu tvář jsem jaksi nepoznával. Byla příliš hladce oholená, vlasy husté a načesané do efektní vlny. Spíš jsem čekal přepadlý obličej a oči s těžkými váčky. Sem tam vybledlá stará jizva, ostrůvky řídkého strniště a vysoké čelo, které už vzdalo boj s počínající pleší. Ale to bylo přeci absurdní!

Zasmál jsem se sám sobě a pokračoval v obhlídce hodovního sálu. Do cesty se mi připletl napůl spadlý květinový řetěz a já ho roztržitě hodil zpět na vyřezávaný trám. Ozdobné girlandy byly obtočené kolem každého kusu nábytku. Měly skrýt elektrické kabely, ale tak docela se to nezdařilo. Nicméně právě díky elektrickému osvětlení se rozlehlý půdní prostor koupal v živém světle a látkové tapety na stěnách zářily, jako by do nich někdo vetkal zlaté nitky. A ani bych se nedivil, kdyby tomu tak skutečně bylo. Náš hostitel byl svou extravagancí a na odiv vystavovaným bohatstvím proslulý.

Kolem korzovaly do sebe zavěšené páry, hloučky přátel vyzbrojených kratičkými dýmkami a jantarovými náustky na cigarety se družily v rozhovoru a vytvářely hutné ostrůvky voňavého dýmu. Sál šuměl smíchem, cinkotem sklenic a něžnými tóny smyčcového tria kdesi v pozadí.

Ve středu místnosti stála na mohutném dubovém stole, jen částečně zkultivovaném hedvábným ubrusem, vysoká stříbrná fontána. Pro konstrukci takové váhy byl ovšem zapotřebí patřičně bytelný podstavec. Z amorkova rohu hojnosti prýštila omamně vonící temně hnědá čokoláda smíchaná s koňakem. Přepadala do celé soustavy stříbrných a zlacených misek tepaných do podoby mušlí a krabích krunýřů, zurčela a pěnila křišťálovými koryty, až nakonec skončila v mramorovém příkopu kolem fontány. Vybraná společnost čeřila hustou tekutinu skleněnými sběračkami a lovila z nevábně vypadající, ale úžasně voňavé a chutné tekutiny pravé mořské perly skryté u dna.

Na strategickém místě u paty čokoládového zřídla se na měkkém divanu protahovaly dvě krásky. Lehké hedvábné košilky klouzaly po hladkých ramenou a sem tam pod tenoučkou tkaninou prosvitla tu křivka boku, tu růžová bobulka bradavky nebo temná houština klínu.

Podle opálené pleti a vlasů vyšisovaných sluncem šlo o služky, pasované pro tento večer do role bakchantek a podněcovatelek vášní. Sklonil jsem se ke kypré tmavovlásce a sebral jí ústy velikou jahodu namočenou v čokoládě. Zrovna ji smyslně žmoulala plnými rty, a tak se naše ústa setkala. Opět jsem se musel ovládnout, abych se nerozkuckal. Dnes všechno chutnalo po prachu a suché vydělané kůži. Musím být nemocný. Tentokrát mě to však neodradilo. Jazykem jsem pronikl mezi její zoubky a chtivě jí z úst vysál už napůl rozžvýkané ovoce. Očima jsem se vpíjel do těch jejích. Zářily zeleně jako dva vybroušené safíry, ale kdesi hluboko pod tím tvrdým hladkým povrchem planula světla, která mě hrozila pohltit.

Nedokázal jsem se odtrhnout, naše jazyky spolu zápasily a vlhké měkké rty se nechaly ochotně drtit mými zuby. Pak jsem na vnitřní straně stehna ucítil něčí ruku. Druhá krasavice se mi neomaleně dobývala do poklopce.

Rázně jsem se napřímil a o dva kroky ustoupil. Ne že bych nebyl vzrušený, ale byli jsme přeci na veřejnosti! Krev ve spáncích mi tepala a hřeby bolesti se vrátily. Snad si té trapné mezihry nikdo nevšiml.

„Nikdo ať si tuto noc neodpírá žádnou rozkoš!“

Hovor postupně ztichl, halasné přípitky i distingovaný šepot ustaly. Hluboký chraplavý hlas našeho hostitele si sám zjednal respekt.

„Byli jste sem dnes pozváni ne pro své postavení, majetek a zásluhy.“ Davem projela mírná vlna šeptaných protestů. „Nic z toho tu dnes nemá cenu větší než inkoust, kterým si každý zbohatlický měšťan může přikreslit pár šlechtických větviček do svého grošem páchnoucího rodokmenu.“

Tentokrát byl šum ještě hlasitější. Do popředí se prodral nějaký nabubřelý panák s dvojicí zlatých cibulí s masivními řetězy okázale zkříženými přes pupek. Něco rozhořčeně kňučel o vykleštěných degenerátech a hrozil pěstí.

„Uklidněte se, prosím,“ kynul nám hostitel na trůně ve tvaru ležícího kozla.

Mahagonové zvíře poulilo moudré oči, jako by cítilo váhu, která mu spočívala na neživém hřbetě. A že ta váha opravdu nebyla malá. Hrabě Justin von Kreuznach byl nepominutelná osobnost zvíci nejméně čtvrt tuny. Roztékal se ve vyřezávaném sedle na všechny strany, každičký tučný fald roubený bohatou krajkou, trojitá brada uvězněná v nákrčníku ze zlatých lístků. Bez této speciálně vyztužené součásti garderóby by mu těžká laločnatá hlava nejspíše rozdrtila průdušnici.

„Nemínil jsem to jako urážku! Jen jsem chtěl dnes v tuto zvláštní noc ocenit vaše daleko cennější přednosti. Tělesnou krásu!“ vykřikl a pozvedl až po okraj plný křišťálový pohár. „Smyslnost!“ rudé krůpěje dopadly na vypouklý teřich uvězněný v bílých kamaších s dvojřadým zapínáním. „A samozřejmě náruživost! To všechno jsou hodnoty, které nelze vyvážit zlatem ani starobylostí rodu. To by von Kreuznachové měli vědět nejlépe. A toho všeho se vám dostává v míře větší než vrchovaté.“

Musel jsem uznat, že v tomto bodě má hrabě pravdu. Nikdo na tomto večírku nebyl starší třiceti let. Většina žen se pyšnila zdravě zaoblenými tvary, těch několik boubelatějších či naopak vychrtlých jen dodávalo celému podniku na různorodosti. Vždyť přeci chutě jsou tak rozličné, a to je na nich právě krásné. A mužské osazenstvo? No nemohl jsem se v tomto pasovat do role arbitra elegance, ale nezahlédl jsem jediného mrzáka, otylce, zakrslíka nebo plešouna. A to, co se týče mužské krásy, většinou stačí.

Hrabě samotný se samozřejmě zcela vymykal těmto měřítkům. Rozvaloval se na svém kozlím trůně mezi poduškami jako mlsný tlustý kocour a skoro se zdálo, že ho potutelné šuškání, nejapné vtípky na jeho figuru i tlumený smích těší.

Jistě, jeho tělo byl překrmený, neforemný žok páchnoucí potem, ale to všechno končilo nad tučným krkem. Tvář měl hrabě Justin krásnou, jako by ji ukradl jednomu z cherubů na kašně… kde já vlastně tu otlučenou kašnu viděl? No to je jedno.

Jemná, ostrá brada holá jako kolínko mladičké dívky, plné a smyslné rty věčně pokřivené úšklebkem a potřísněné hustou omáčkou nebo vínem, rovný, silný nos, který poněkud rozbíjel celkovou zženštilost tváře a modré oči, jež by mu pro změnu mohla závidět kdekterá panna.

„Můj dům byl vždy proslavený svými výstřelky, to nepopírám. Rád jsem se bavil, pil a jedl,“ pohladil se von Kreuznach po oblém břiše a sám pro sebe se usmál. „A rád jsem oblažil zrak pohledem na krásnou dívku. Bohužel jen pohledem,“ povzdychl si a rezignovaně zakroužil drobnou dlaní obsypanou šperky.

„Můžete mi říct, o čem to náš hostitel mluví?“ obrátil jsem se šeptem na muže po mé pravici.

Vysoký plavovlasý mladík si mě změřil přezíravým pohledem, který člověku dává jen jistota staletého rodokmenu a tlustý balík císařských obligací v rodinném sejfu. Zvažoval, zda jsem hoden jeho odpovědi. Nakonec se mu vrásky na alabastrovém čele vyhladily a vycenil na mě koňské zuby v nápodobě úsměvu.

„Justin von Kreuznach pochází z mocného a starobylého rodu.“ Chlapík prskal. O krůček jsem ustoupil, ale hned se na mě zase nalepil. „Slavného, bohatého a bohužel také zatíženého jistým vzácným postižením. Málokterý z mužských potomků je…“ zamával prsty, jako by se chystal vytáhnout z nařaseného rukávu králíka, ale vytasil jen kapesníček a strojeně se vysmrkal. „Jaksi schopen rozšířit rodové řady. Říká se, že von Kreuznachové jsou do jednoho levobočci.“

„Pak ovšem nechápu…“

„Jistě, jistě, krev by se tím měla ozdravit, ovšem nestalo se tak. Na tom rodu spočívá kletba. Kterákoliv Kreuznachovna by se mohla spustit třeba s plemenným býkem, a přece by plod tohoto spojení byl opět jalový jako uschlý kořen,“ zachichotal se a dloubl do mě. „Politováníhodné. Pan hrabě si tento nedostatek vynahrazuje opulentními hostinami. Jednu životní rozkoš zaměňuje za druhou.“

Mládenci hořel obličej, jak se při té pikantní historce posilňoval vínem. Chytil mě za loket a snažil se mi špitat do ucha, ale jeho dech páchl něčím zkaženým a ucho mi zavlažily kapénky slin. Odtáhl jsem se, to ho však neodradilo. Popadl mě o něco pevněji a pokusil se ke mně přitisknout.

„Možná jste si náš důvěrný hovor vyložil trochu jinak než já,“ ohradil jsem se rázně, „ale můžu vás ujistit, že o tento druh intimností nemám zájem.“

Snažil jsem se ho setřást, ale docílil jsem jen toho, že jsem mu z ruky vyrazil pohár.

„Další sladkou neřestí pana hraběte je… pozorování…“ horečně mlel mládenec a nalehl na mě celou svou vahou, až jsme se málem oba poroučeli k zemi. „A je mu celkem jedno, zda jde o děvčata nebo hezké mládence.“

Etiketa velela nezávazně se usmívat a přátelsky pokyvovat okolostojícím, jako by se nic nedělo. Etiketa může jít k čertu.

Rázně jsem si toho nadržence narazil na koleno. Trefa přímo do kulečníku. Zaskučel a vůčihledně povadl. Lehkým střevícem s ozdobnou mašlí jsem mu ještě pro jistotu šlápl na nárt. Zvláštní bylo, že to křuplo přinejmenším, jako bych na něj dupl okovaným bagančetem.

„Tady mladý pán to trochu přehnal s pitím,“ zářivě jsem se usmál do davu nehybných tváří.

Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Etiketa budiž požehnána.

Popadl jsem mládence v podpaždí a překulil ho mezi dvě služebné v hedvábných košilkách. Zrovna se jim nikdo nevěnoval, a tak se o sebe třely jako mrouskavé kočky a vydávaly při tom i podobné zvuky.

„Ano, ano,“ vykládal zatím von Kreuznach. „Dnešní večer se nebudu jen dívat, a to díky tomuto požehnanému svitku.“

V ruce se mu objevil oškubaný plesnivý kus kůže, podle všeho vytržený z nějaké knihy. Nastavil ho záři žárovek a na zašlém povrchu vyvstaly pokroucené znaky. Jako když se dítě dostane k inkoustovému peru a nesmyslně si čmárá, jenže tyhle znaky měly přeci jen určitý systém. Běhaly po řádcích nahoru a dolů a mizely pod tmavými skvrnami, které vypadaly, jako by pergamen pocákalo rudé víno nebo možná něco jiného.

Hrabě Justin von Kreuznach přivolal lokaje se zrcadlově vyleštěným zlaceným tácem. Na hedvábném prostírání tam ležela dlouhá ostrá jehlice s rohovinovou rukojetí – lékařský nástroj na otevírání vředů. Hrabě ji obřadně uchopil do tučné ručky a otočil s ní, aby na ostré špičce zachytil odlesk měsíčního světla pronikajícího dovnitř rosetovým oknem. V jeho chování jsem nezaznamenal ani stín zaváhání. Prostě si jehlici zabodl do předloktí a rázně s nástrojem zakroutil. Ven se vyvalila tmavá žilní krev a několik velkých kapek dopadlo na pergamen. Záhada skvrn tím byla objasněna.

Vtom klikyháky zazářily tak jasně, až se mi jejich pokroucený obraz vpálil do mozku. Na kratičkou chvilku dávaly dokonalý smysl.

Zablesklo se, žárovky zaprskaly a z květinového řetězu se vyvalil čmoud. Půdní prostor utonul ve tmě, brzy však přispěchali lokajové se stříbrnými svícny. Voskové svíce tlusté jako stehno by se dle mého hodily spíše k pohřebnímu katafalku než na hostinu, ale taktně jsem o tom pomlčel.

V hlavě mi hlodal červík myšlenky. Ty prasklé žárovky něco znamenaly a já bych měl vědět co. Ale není to vlastně jedno? Raději jsem se přidal k potlesku, který vyvolal von Kreuznachův povedený žert.

Jaký žert? Asi mi unikl, ale přesto jsem se nedokázal přestat smát.

V podbřišku mě šimralo a zároveň s tím jsem si uvědomil, že jsem silně vzrušený. To bylo nepatřičné, jenže když jsem se rozhlédl kolem sebe, ani zbytek hostí si rozhodně nebral servítky. Jako by se nás všech zmocnilo jakési pudové šílenství.

Šlechtická buznička se hladově sápala na rozdováděné služky. Rvala z nich šaty a skučela jako divoká šelma. To když jedna z žen popadla do pěsti jeho šourek a silně stiskla, zatímco druhá ho chytila za vlasy a vmáčkla si jeho tvář mezi stehna. Zuby rvaly jemnou kůži i sliznici, nikomu z nich to však nevadilo. Váleli se po sobě, zraňovali se a zjevně si to užívali.

Skupinka mladíků si vyhlídla za cíl svých choutek dívku s dlouhými copy vypletenými šňůrou perel. Během chvilky byly perly jejím jediným oděvem. Zatímco jí jeden muž držel zezadu za paže a třel se rozkrokem o její vystouplý zadek, zbylí dva jí mrskali ňadra opasky. Chroptěli přitom jako říjní kanci.

Potácel jsem se tímto vzrušujícím a přitom odpudivým snem. V hlavě mi tepalo bolestí, až jsem se musel opřít o stůl naložený po okraj vybranými lahůdkami. Když jsem zvedl hlavu, mezerou mezi mísou s nakládanými telecími brzlíky a třípatrovým slaným dortem se slavičími jazýčky v aspiku se na mě dívala drobná dívka. Černé vlasy jí spadaly přes nahá ňadra a z jejího rafinovaného korzetu zbyly cucky. Sukni z ní právě rval nějaký chlap, ale ohnala se po něm ostrými nehty a muž odskočil. Kvičel přitom jako čokl, kterého odmítla čuba s rodokmenem. Její pohled v sobě ukrýval divokost a příslib rozkoše, ale také zlobu vydrážděné šelmy.

Rázně jsem popadl cíp ubrusu a jediným škubnutím sklidil ze stolu. Kusy jemného porcelánu se tříštily o podlahu, lahůdky skončily rozpatlané po nahých tělech. Na desku stolu jsme skočili oba zároveň a vrhli se po sobě. Spíš to vypadalo jako příprava ke rvačce než milostné hrátky, ale právě tak se mi to zrovna teď líbilo.

Dívka škrábala, kousala a odstrkovala mé ruce, zároveň však ze mě rvala košili, a když jsem na chvilku povolil, začala mi nevybíravě sát a hryzat bradavky. Brzy se k nám přidali další hosté. Proud těl mě strhl na jednu hromadu páchnoucí pižmem a smyslností. Nahá zpocená kůže se mi otírala o tvář a já sám jako v horečce laskal, hladil a drtil oblé křivky. Něco mě však nutilo držet se na uzdě. Tolik nahého masa sténajícího rozkoší a tolik bolesti i chtíče spojených do jediného nerozpletitelného uzlu působilo odpudivě.

A nad tím vším hrabě Justin von Kreuznach, pochechtávající se a vykřikující nejhorší oplzlosti, mával pergamenem jako bojovou zástavou a čeřil kolem sebe vlny milostného šílenství.

Vytrhl jsem ruku z vlhkého sevření, zapnul si poklopec a spíše silou vůle než těla se vymanil z hromadného objetí. Nechtěli mě pustit, škubali ze mě šaty i kůži, ale bolest mě vzpamatovala dost na to, abych se dal dohromady. Jedinou dosud obutou nohou jsem se ohnal za sebe a dívka s ňadry označkovanými stopami zubů vykřikla a chytla se za roztržené čelo. Rázem měla kolem sebe dost ctitelů, kteří jí polibky osušili krev, a já se mohl postavit.

Opět jsem rukou zabloudil do záňadří a nahmatal něco tvrdého. Placatka dobrého koňaku, nabídl mi mozek rychlé vysvětlení. Ne, to není ono! Brzy na to přijdeš, ale ani za nic z toho nepouštěj ruku.

Hrabě potácivě vstal. Opíral se o vyřezávané kozlí rohy a nohy se mu pod strašlivou tíhou třásly. Pokynul a ze stínů se vynořili dva lokajové, bělostné livreje dopnuté až k ohryzkům, přestože všichni ostatní už na sobě měli nejvýše cáry oblečení. Začali svého pána pomalu a obřadně svlékat. Pocintaná kazajka, košile se skvrnami potu v podpaží, korzet posílený ocelovým okružím, které stejně nedokázalo zkrotit tučné faldy, a konečně kalhoty, zařezávající se bolestně do špeků.

Nakonec stál hrabě nad davem svých ctitelů a ctitelek zcela nahý, špekatá ňadra vrásčitá a svěšená, břicho rozlité z břehů a maličký úd nejspíš poprvé v životě nesměle vykukující ze záhybů opruzeného sádla.

S pozvednutými pažemi a samolibým úsměvem přijímal ovace, vytleskávané stehny o stehna, klínem o klín. Rozkolébal se, aby si také vybral družku k bohapustému páření, a brzy ji našel. Mrkací panna, kterou jsem potkal hned po příchodu na večírek.

Co bylo vlastně předtím? Nevěděl jsem, ale beztak jsem měl plné ruce práce, abych zvládl své pudy. Byl jsem vzrušený na nejvyšší míru, ale přitom mi bylo strašně zle. Žaludek se mi bouřil, a to nejen z netradičních sexuálních praktik, jichž jsem byl svědkem i účastníkem. Vzduch houstl pachem zkaženého masa a já měl při tom všem pocit, že snad vyletím z kůže. Teď už jsem věděl zcela jistě, že sem nepatřím.

Hrabě zafuněl a převalil se na svou vyvolenou. V mihotavém světle svící zanikly detaily a těla splynula do prosté hry světla, stínu a vzdechů. To podstatné však šlo přesto rozeznat. Dívka rozevřela stehna, aby přijala svého ctitele, zároveň do něj bušila pěstmi, nehty mu vrážela do obličeje a hryzala ho do tučné šíje. Dusila se. Von Kreuznachova strašlivá hmota ji zamáčkla do sofa, nutila ji lapat po dechu a bezhlesně křičet. Opačná síla ji naopak vedla k tomu vyrážet pánví proti von Kreuznachovu údu jako háravá fena. To nemohla vydržet dlouho.

A taky ne. Pod masou sádla dívka zvláčněla, přestala se bránit. Hraběti se ve tváři chvíli zračilo blažené naplnění, brzy se však dostavila hrůza. To když pochopil, co se právě stalo, že jeho milenka je mrtvá. Přesto nedokázal vstát ani přestat. Stále přirážel a po lících se mu koulely slzy.

Dění v půdním sále postupně nabývalo na bizarnosti. Souložící dvojice i skupinky na sebe dorážely jako vzteklí psi, drásali se do krve a pak své hluboké krvácející rány vysávali po upířím způsobu. Vyvrcholení pro žádného z nich nepřineslo úlevu a spočinutí, ponoukalo jen k dalším krajnostem.

Bolestné ječení získalo navrch nad steny rozkoše. A mně se pomalu, ale jistě čistila hlava. Místnost ztrácela na lesku. Tapety se loupaly před očima a odhalovaly plesnivé dřevo, sklenice se na tácech tříštily ve střepy a víno vysychalo, jako by ho někdo neviditelný chlemtavě upíjel.

Hladká a pružná kůže mladých šlechticů a jejich milenek zvrásněla, přitom ožila zcela jiným pohybem. Pod tenkou slupkou kůže se cosi hemžilo. Nahlas jsem polkl a ucouvl před tou hrůzou, pod nohou se mi překotil servírovací stolek a já šlápl do střepů. Už ne střevícem z jemné kozlečiny, ale těžkým bagančetem s okovanou špičkou.

Hlavy mrtvolně vychrtlých milenců se po mně naráz otočily jako jedna. Vyschlé jazyky chrastily v ústech a olizovaly žluté pozurážené zuby. Tasil jsem naráz obě pistole s dlouhými hlavněmi a zády se přitiskl ke zdi.

Starý hrabě von Kreuznach se rozvaloval v otlučené porcelánové vaně. Mírně chroptěl a po zarostlé bradě mu nerušeně stékala slina. Vypadalo to, že si mě zpod hustého bílého obočí prohlíží, ale v jeho očích jsem nečetl žádnou myšlenku. Pak zamrkal a na hladině s mastnými oky prasklo několik bublin. Diskrétně jsem přešel nastalý puch.

Když mě jeho sekretář Ditters vyhledal, dostalo se mi varování, abych na pana hraběte příliš okatě nezíral. Pokud možno jsem měl „držet hubu zavřenou a netřeštit oči jako vejr“, tak znělo doslovné doporučení. Nic mě však nemohlo připravit na tohle.

Hrabě Justin von Kreuznach musel být kdysi velmi, velmi tlustý. Dodnes si zachoval něco z bývalé tělnatosti, většina však byla nenávratně pryč. Zbyly rozlehlé plochy převislé kůže, plandající laloky stažené hedvábnými šňůrami. Tyto kožnaté vaky barvy zkyslého tvarohu kdysi vyplňovalo sádlo a svaly, teď je na kostech držely jen umně zašněrované tkanice, jinak by se do nich mohl pan hrabě snadno zamotat.

Jako když vytáhnete kostru z normálně rostlého těla a zašijete ji do prasečí kůže, napadlo mě. Hrabě se ve vaně nepatrně převalil a něco zablemcal. Ne že by to znělo jako slova, spíš mlaskání a srkání, nicméně sekretář Jeho milosti diskrétně naklonil hlavu a chvíli naslouchal. Pak si ulízl černou patku, která se leskla brilantinou jako nová lakýrka a jal se překládat.

„Pan hrabě vám děkuje za to, že jste se dostavil.“

Mlčky jsem přikývl a uvědomil si, že pořád ještě zírám s otevřenou pusou. Přesně jak mě varoval. Zavřel jsem ústa, až mi cvakly zuby, a nasadil výraz profesionálního zaujetí. Nebo tak něco. Rozhodl jsem se, že v mém zájmu bude raději si prohlížet místnost než hraběte.

A hlavně ne jeho pulsující nateklou erekci, kterou nedokázaly utajit ani hory pěny do koupele.

„Ehm, mám takový pocit, že jdu nevhod. Pan hrabě bude možná potřebovat pár minut o samotě… nebo s lazebnicí?“ nadhodil jsem a opět nenápadně mrkl. Pořád tam byla.

„To je součást onoho delikátního problému, ba nezdráhal bych se použít slovního spojení společenského faux pas, kvůli jehož diskrétnímu zahlazení by si vás pan hrabě rád najal,“ odvětil tajemník. Jeho řeč se táhla jako zcukematělý med. Měl jsem pocit, že slyším těžké sladké kapky dopadat na prošlapané dlaždice lázně.

„Přesto trvám na tom, že ‚problém‘ pana hraběte by spíše vyřešila pořádně studená sprcha a pak tření froté ručníky. A ne, já vám froté ručník rozhodně dělat nebudu!“ prskl jsem. „Už si mě tedy najímali na ledacos, pane Dittersi, ale musel jste být pěkně mázlý, když vás napadlo, že bych mohl tady panu hraběti podržet cukrový špalek.“

Byl jsem naštvaný, ale přesto jsem nezvyšoval hlas. Von Kreuznach nebo spíš ten jeho uhlazený poskok byli koneckonců zákazníci, ať už jakkoliv podivní, a já chtěl dostat zaplaceno aspoň těch pár stříbrných zálohy, kterou mi slíbili za vyslechnutí pracovní nabídky.

Tajemník byl vlastně ještě mladíček. Po jeho hladce oholené tváři se mihl nechápavý výraz. Ihned jej však vystřídal záchvěv úsměvu. Zamnul si ruce v černých rukavičkách, které dobře ladily s jeho černým sametovým sáčkem, černými sametovými kalhotami a černými, pro změnu koženými střevíci na módně vysokých podpatcích.

„To jste pochopil zcela špatně, milý pane… pane…“ zakoktal se.

„Van Hauten. Fastynger van Hauten.“

„Ale jistě, jak jen jsem mohl zapomenout. Proslulý pistolník a dobrodruh, že?“ zamrkal pobaveně. „To víte, starost o potřeby pana hraběte je vyčerpávající čtyřiadvacetihodinová činnost a člověk se někdy nevyhne jisté… roztržitosti. Ano, tak bych to formuloval – roztržitosti. Což ovšem v žádném případě není omluva pro můj alarmující nedostatek dobrého vychování!“ vyjekl náhle a zamával odmítavě dlaněmi.

„Mohu vám nabídnout alespoň skleničku dobrého sherry? Nebo něco na posilněnou? Cítím až sem, že kuchařka si dnes s obědem dala opravdu záležet. Pečená holoubátka nadívaná lanýžovým pyré jsou její specialita!“

Slaboučký závan pečeně pronikl odérem mýdla a voňavek a můj žaludek se nedočkavě ozval. Ale pořád jsem si nebyl jistý, proč mě sem vlastně pozvali, a nehodlal jsem riskovat, že mi ten žvanil něco nasype do jídla. I když, kvalitní jed nebo uspávací prostředek něco stojí a vybavení hraběcí lázně ani zbytku jeho letního sídla nenapovídalo, že by měl von Kreuznach na rozhazování. Vybledlá místa na zdech, kde kdysi visely cenné obrazy, které musely do dražby, obitý a poškrábaný nábytek z éry druhé dynastie pokrytý mastným filmem špíny i popraskané dlaždice na obřích parních kamnech, to vše svědčilo o vysychající pokladnici.

„Tak abychom to zbytečně neprotahovali,“ opřel jsem se dlaněmi o stehna a napůl vstal. „Zinkasoval bych zálohu a možná vám dám typ na jeden podnik, kde by dokázali ukojit ty tolik naléhavé, tepající a zbytnělé potřeby pana hraběte.“

„Ujišťuji vás, že v tomto směru by pan hrabě mohl radit vám. Ale ne, o to nejde. Věřte, že chceme plně využít jen a pouze vaše schopnosti střelce, industriála a člověka znalého světa i jeho odvrácené, temnější strany. A abych neplýtval vaším drahocenným časem bohapustým plácáním, dovolte, abych vaši nervozitu uklidnil menším závdavkem.“

Ditters měl sice ve zvyku vypotřebovat na sdělení, které bych já odbyl holou větou, tři svazky v kůži vázaného Slovníku obecné řeči kontinentálního císařství, nicméně dokud se mince sypaly, hodlal jsem to tolerovat.

Natáhl jsem se nad vanou s von Kreuznachem a převzal kožený váček ozdobený rodovým znakem hraběte – zlatem vyšitá těžební věž a nad ní zkřížené patrony dynamitu. Podle váhy v něm mohlo být tak deset stříbrných penízků. To bude mě a Abeliovi stačit sotva na pár dní živobytí. Kluk je ve vývinu a nemůže být pořád živ jen o chlebu a hrachové kaši… Nutně jsem potřeboval větší zakázku. Obrnil jsem se tedy trpělivostí.

„Poslouchám.“

„Okamžik,“ tajemník se zarazil a ponořil ruku pod hladinu vody ve vaně. Pak nespokojeně sykl. „Antje! Kde se flákáš s tím dřívím!? Voda v lázni je už sotva vlažná.“

Přispěchal asi patnáctiletý chlapec v děravé pytlovité košili a krátkých spodkách a začal spěšně přikládat do kamen. Během chvilky bylo v lázni horko k zalknutí a z vody stoupal kouř.

„Dost!“ vyťal tajemník klukovi pohlavek, až mu dlouhé vlasy spadly do obličeje. „Chceš pana hraběte uvařit?!“

Kluk se s ublíženým výrazem na pihaté tváři stáhl. Jako výraz vzdoru za sebou nezavřel dveře.

„Abyste rozuměl, můj pán si vzhledem ke svému podlomenému zdraví rád dopřává horkou lázeň s bylinkami tlumícími jeho…“

„Nadrženost?“

„Tak. Ano. Ne že by to moc pomáhalo. Možná se k vám donesly pomlouvačně řeči o stavu Jeho jasnosti. Nuže mohu vás ujistit, že jsou do posledního písmene pravdivé,“ pokrčil nad tím rezignovaně rameny a přilil do vany další olej. „Vlivem kletby, která von Kreuznachy postihla v jedné z metafysických válek, byl celý rod postižen na místě pro muže tak choulostivém. Prostě a jednoduše nejsou schopni výkonu. Všichni von Kreuznachové do jednoho jsou levobočci, ovšem díky zásluhám o trůn císařským ediktem uznaní jako dědicové rodového jména a majetku.“

„Majetku, který ovšem v současnosti není v nejlepší kondici.“

Ditters pokýval hlavou.

„Když se před dvaceti lety současný potomek von Kreuznauchů, můj pán Justin toho jména třetí, pokusil svůj nedostatek vyřešit pomocí jistého metafysického artefaktu, skončila celá věc tímto…“ bezradně ukázal na trčící hraběcí úd, „neštěstím.“

Hrabě zaplácal rukama v horké vodě a opět si ubzdil.

„Jeho chtíč je neukojitelný. Pan hrabě byl vždy poněkud silnější postavy, ovšem dnes, jak vidíte, vlivem náročných tělesných výkonů a odlivu důležitých šťáv povážlivě zchátral a naživu jej drží jen má obětavá péče.“

Nepovažoval jsem za vhodné ptát se, proč proboha drží tuhle kreaturu naživu a radši jí neulehčí odchod na onen svět. Napadlo mě hned několik možností. Z nich prosté a humánní podržení hlavy pod hladinou těsně zvítězilo nad ubitím otopovým polínkem, která tu nechal rozkutálená posluha Antje.

„Ani po stránce finanční, jak jste správně uvedl, nezůstal hrabě ušetřen. Jeho doly zarůstají býlím. Návštěvy veřejných domů, bizarní a často nezákonné rozkoše, a hlavně naprostý nedostatek zájmu o jinou činnost, to vše vyčerpalo pokladnu kdysi slavného rodu na kritickou hranici.“

„A po mně chcete přesně co? Nejsem metafysik. Jako industriál si nedovedu s prokletími, uřknutími nebo zlým okem nic počít, to jistě víte. Já dokážu jen střílet z pistolí po upírech a ghoulech a za to mě taky platí,“ poplácal jsem se po podpažních pouzdrech naditých naolejovanou ocelí. „Na váš problém si najměte někoho z lughoské university.“

„To jsem také udělal…“ povzdechl si tajemník. „Poslal jsem je na pánovo rodové sídlo, aby našli a přinesli svitek, který za tím vším stojí. Nikdo z nich se nevrátil. Mám podezření, že jejich mysl narušená tajnými znalostmi podlehla tamním vlivům. Zkrátka a dobře, to místo je prokleté – zemřelo tam mnoho lidí, a to ne právě lehce. Pan Justin se tam od té události neodvážil a sluhové, kteří se o sídlo starali, postupně jeden po druhém… fjúúú,“ hvízdl a rozhodil rukama do prázdna, „… zmizeli. Někdo utekl sám, jednoho našli roztrhaného na kusy v zamčeném pokoji. Kuchařka porodila v hrozných bolestech černého kohouta, který jí vykloval oči a zmizel do noci. Prostě samé výdaje a starosti,“ pousmál se vyčerpaně. „Ze zámku se stala ruina. Jako zázrakem zůstaly zachovány jen půdní prostory, kde se odehrával onen zlořečený večírek s překvapením.“

„Takže akce najdi a přines? To bych mohl zvládnout, pane Dittersi, i když každý styk s metafysickým artefaktem mě jako industriála může stát kejhák. Říká vám něco slovní spojení rizikový příplatek?“

Zářivě jsem se usmál a natáhl k černému tajemníkovi ruku.

Jeho jasnost hrabě Justin von Kreuznach III. nám k tomu vesele plácal laloky prověšené kůže, když si zrovna tento okamžik vybral k ukojení svého nikdy neukojitelného chtíče.

Těch pět zlatek navíc mi najednou vůbec nepřišlo jako adekvátní ohodnocení.

„Kchchchchch…“ zachroptěla mrtvola, které se do holého vrásčitého temene zarýval stříbrný diadém. Výrazná rudá rtěnka na popraskaných rtech budila dojem, že mrtvá žena neustále přežvykuje kus masa.

S ohavným chrupáním se nemrtvá odpoutala od milence. Z klína jí padaly kusy zaschlé tkáně.

Koutkem oka jsem zachytil nějaký pohyb. Vláčné protažení pružného mladého těla lesklého potem. Zvoucí úsměv…

Spár s přerostlými nehty mi chňapl po obličeji. Jen tak tak jsem se zaklonil a drápy zaskřípaly o límec mého kožeňáku. Vrazil jsem ženě hlaveň sterlingerky do úst, zuby se rozletěly po podlaze jako roztržený perlový náhrdelník.

BLAM.

Kulka urvala ženě polovinu hlavy, přerazila jí páteř a zaryla se do dřevěného trámku. Nic z toho mrtvolu nezastavilo. Dál po mně natahovala ruce, seschlé jako větvičky, ale vybavené ghoulími drápy. Podle rozdrásaného pláště musely být taky pěkně ostré. Rázně jsem ji přes ně praštil druhou pistolí. Tříkilový kus oceli udělal svou práci. Klouby zachrupaly a předloktí zůstala viset vyvrácená z loktů.

Kdyby tak ta ženská byla můj jediný problém… Celé početné osazenstvo půdy klapalo čelistmi a lezlo mým směrem – po dvou, po čtyřech nebo prostě jen přítahy kostnatých paží. Podle toho, jak hluboko se zub času zahryzl do jejich těl.

Večírek skončil a spolu s ním se rozpadala poutací iluze. Nepochyboval jsem, že nebozí meťáci, kteří se sem dostali přede mnou, neměli takové štěstí. Skončili roztrhaní na kusy už během krutých orgií, nebo se možná přidali k místní roztomilé společnosti. Odplivl jsem si, když mi došlo, že i já se před pár minutami nechal zatáhnout do víru uměle vyvolané vášně. Vnitřek úst mě bolel, celý sedřený vyschlým jazykem mé milenky, stopy zubů se bolestivě hlásily na hrudi i jinde. Ale probral jsem se včas a teď nezbývalo než bojovat.

Přesto jsem stále vnímal rezidua iluze, a to mě mátlo. Klátivé postavy nemrtvých se mísily se smyslnými pohyby souložících dvojic. Rázně jsem zatřepal hlavou – musím vnímat jen skutečnost! Protože pouze ta se mi dokáže tesáky zarýt do tváře, strhnout mě k zemi a švihnutím drápů připravit o střeva.

Odlepil jsem se od stěny a začal se pomalu sunout ke dveřím, ženu mávající pažemi stále navléknutou na hlavni jako živý – nebo vlastně mrtvý – štít.

Jeden z lezavců se dostal příliš blízko. Chytil mě za neobutou nohu a zuby zaryl do kotníku. Zařval jsem a sklonil druhou sterlingerku. Moc blízko nohy, uvědomil jsem si a povolil prst na spoušti.

Se zafuněním jsem přidupl, pod patou mi zapraskaly drobné kůstky prstů. V nemrtvém to štěrchalo jako v dětském chrastítku, přesto mě stále držel a přes punčochu zarýval zuby do masa.

„Ty šmejde zkurvený!“

Ze všech sil jsem vykopl před sebe. Vysušené lehoučké torzo odletělo jako vystřelené z praku. Sklouzlo po podlaze a připletlo se do cesty mátožné postupující hordě nemrtvých.

Punčocha mi ztěžkla krví a vzhůru po lýtku se do nohy šířila necitlivost. Lepší než bolest, ale i ta přijde, to jsem věděl.

Žena na hlavni cupitavě couvala. Tlačil jsem ji před sebou, až zády narazila na tápající ruce svých druhů. Jejich nehty jí z holých zad loupaly pruhy kůže, dokud se nezarazily o křehká žlutá žebra.

Hned v první řadě mrtvol se na mě šklebil můj známý teploušek. Nevím, jak jsem ho poznal, snad podle nařasených rukávců, které jediné zbyly z jeho honosného oděvu.

BLAM.

Odskočil dozadu, hlava se mu klinkala na tenkém pruhu kůže, ale sotva nabyl rovnováhy, už zase natahoval pracky. Z díry v prostřelném krku vycházelo sípavé pištění.

Druhá pistole mi teď byla k ničemu. Schoval jsem ji a obouruč zapáčil proti neživému štítu. Žena chrčela vzteky, nebo to možná byl zvuk zubů skřípajících o hlaveň. Paže mě pálily námahou, ale nakonec o kousek ukročila.

Díra, kterou jsem vytvořil v její lebeční kosti, rámovala potácivý taneček dalšího pána na holení. Usadil jsem mušku a…

BLAM.

Energie kulky smýkla nemrtvým jako rána palicí. Překotil se na záda, v hrudi kouřící díru. Ne že by mu to vadilo. Trhaně a s vrzáním prastarých šlach se opět postavil a šel po mně.

První hnáty zaškrábaly po tlusté kůži kabátu. Musel jsem ustoupit.

Další zapáčení.

BLAM.

Všechno špatně. Zabělal se ramenní kloub rozbitý na střepy, ale oddělená končetina se s pomocí prstů šinula vpřed, i bez očí bezchybně naváděna mou životní energií.

Asi jsem krapet zpanikařil. Mačkal jsem spoušť jako šílenec, žena navlečená na sterlingerce mi pokaždé sjela až k prstům a pokusila se je prokousnout, při zpětném nárazu se zarazila rozbitým temenem o mušku. Těla kolem se kácela, jen aby se po krátké chvilce opět stavěla na nohy.

BLAM.

Lebka se odklopila jako kus vaječné skořápky. Uvnitř prach a hniloba.

BLAM.

Kulka udeřila nemrtvého do propadlého břicha. Jen se z něj zaprášilo.

BLAM.

Jedna tabulka zázračně zachovalého mozaikového okna se vysypala.

To bychom měli první pistoli. Opřel jsem se zkrvaveným chodidlem ženě do klína a zatlačil. Sklouzla z hlavně a ihned mi skočila po krku. Bez spodní čelisti mě nedokázala pokousat, ale stáhla mě k zemi.

Bušil jsem do toho vyschlého pytle kostí, až se v povětří vznášela oblaka prachu. Okovaná pažba pistole trhala kůži a drtila maso scvrklé a nepoddajné jako sušené hovězí. Přesto když jsem vstal, žena sebou stále cukala a snažila se postavit na zpřelámané končetiny.

S definitivní platností jsem jí stoupl bagančetem na prsa a zatlačil. Hrudník se propadl jako shnilý koš na jablka a ven se vyvalila další mračna. Jako by si i ten prach vzal za cíl skoncovat s mou existencí. Ucpával mi nos, škrabal v krku a řezal v očích. S takovým protivníkem jsem neměl šanci vyhrát.

Napůl slepý a už pořádně vyděšený jsem se rozběhl, přeskočil nízký divan, na kterém se před chvilkou… před dvaceti lety rozvalovaly spoře oděné krásky, vyskočil na bytelný stůl a plnou vahou vrazil do rozměrné stříbrné fontánky na čokoládu. Zaschlé krápníky hnědé hmoty z ní visely v drolivých girlandách. Mnoho litrů čokolády ztuhlo i uvnitř přístroje a dodalo mu na hmotnosti.

Fontána zařinčela, jak se jednou hranou zakousla do desky stolu, zakymácela se a právě v té chvíli jsem do ní zatlačil podruhé. S hrozivým rachotem odpadávajících mističek a filigránsky broušených potrubí padla přímo do davu nemrtvých.

Kosti praskaly, lebky se rozpadaly na střepy a vyschlá křehká těla létala na všechny strany, věděl jsem však, že to je jen zdánlivé vítězství. Nejde vyhrát nad protivníkem, který bojuje, i když je dávno rozlámaný na jednotlivé údy a snaží se vás zabít, i kdyby vás měl udusit vyschlými kožními šupinkami poletujícími vzduchem.

Zhluboka jsem se nadechl a skočil dolů.

Prodíral jsem se davem, ostré pařáty mě chytaly za plášť a už jsem ani nedokázal rozpoznat, zda dýchavičné supění vydávám já, nebo mrtvoly. Někdo mi utrhl rukáv a do lokte se mi zaryl řídký chrup. Hlaveň pistole vyrazila nemrtvému oko scvrklé jako rozinka a odtlačila mu hlavu dozadu. Chňapal mi po prstech, dokud…

BLAM.

Klamný pocit zadostiučinění.

Těla byla sice vysušená a lehoučká, ale viselo jich na mně aspoň tucet a síly mi docházely. Někdo mě svíral kolem ramen a bezzubými dásněmi mi ožužlával krk. Na nohách mi viseli aspoň tři umrlci a vyráběli z mých kalhot trhance.

„ÁÁAíííí!“ zapištěl jsem a zvrátil hlavu. Někdo mě popadl za vlasy a rázným škubnutím mi jich vyrval celou hrst. Instinktivně jsem si sáhl na hlavu a nahmatal jen horkou tepající lysinu.

Konečně jsem prorazil na druhou stranu. Z kapsy kabátu jsem vytřepal něčí ruku podobnou hnědé vrásčité větvičce a snažil se nevnímat hluboké drápance všude po těle. Krev ze mě kapala, jako bych proběhl houštím s ocelovými trny, a hlouček nemrtvých se právě šoupavě otáčel, aby mě dohnal na opačné straně místnosti.

Teď jen rychle ke… dveřím?

Tam, kde měly být masivní dubové dveře, stála zeď. Pečlivě vybudovaná příčka z kamení a malty, kterou dal von Kreuznach postavit po oné osudné noci. Dveře, kterými jsem prošel, fungovaly jen jednostranně, byly součástí iluze, bohužel v tomto případě až příliš přesvědčivé.

Zvedl jsem zbývající pistoli a zamířil proti šouravě postupujícímu davu. Ne, to nemělo smysl. Ale víc než těch šest kousků olova jsem na skladě neměl. Vlastně pět, poslední si musím schovat.

Koutkem oka jsem opět spatřil něco znepokojivého. Škubl jsem hlavou, ale nikde nic. Jen kanape s vyrudlým potahem, z něhož trčely pružiny a sypaly se koňské žíně.

Pomalu a trhaně kráčející nemrtví mě postupně zatlačili k mahagonovému kozlovi, který tu taky zbyl. Skrčil jsem se za dřevěným zvířetem a pořádně si prokřupal krk. Sterlingerku jsem měl pevně v dlaních. Mastný chladný kov byl příjemně těžký a dodával mi jistotu. Palcem jsem natáhl kohoutek, opřel zápěstí o šroubovité rohy zvířete a mušku usadil na nejbližší nemrtvé palici.

BLAM.

Hlava se rozprskla, jako když lopatou plácnete do melounu.

BLAM.

BLAM.

Na dvou místech přeražená páteř. Bezhlavá mrtvola se zlomila v pase, ale vychrtlé nohy před sebou trup tlačily dál.

BLAM.

Jedno koleno.

BLAM.

Druhé.

Konečně se nemrtvý poskládal k zemi, ale zmrzačené torzo se dál kroutilo a napínalo. Sunulo se jako píďalka, ačkoliv díky rozbité páteři nedokázalo udržet směr.

A celou tu dobu mi na okraji zorného pole tančí úplně jiný obraz:

Hrabě Justin kvičí a chrochtá hrůzou. Těžce se svalí ze své milenky a rozplácne se jako mrtvé sele na vzácném koberci skvrnitém krví a jinými šťávami. Šílenství vrcholí. Lidé se drásají na kusy holýma rukama, do podbřišků si vrážejí zubaté střepy. Těla ochotně nastavují smrtícím úderům, ve tvářích výraz blaženosti a odevzdání.

Von Kreuznach namáhavě vstává. Jeho ohromná masa se zvedá jen pomalu a slyším dýchavičné supění a lupání přetížených kloubů. Třese se po celém těle. Vlhký a lesklý potem míří k mozaikovému oknu. Cár pergamenu za sebou táhne jako zástavu poraženého vojska. Bez zájmu překračuje těla s vyhřezlými střevy, šlápne na oko vyrvané z důlku a ani si nevšimne, když se mu rozprskne pod palcem.

Bylo obtížné zamířit na terč, který vidíte jen v oparu, a to ještě koutkem oka. Kdykoliv jsem se pokusil podívat přímo, scéna se změnila v ruiny opulentní hostiny, jimiž se ploužili mí mrtvolní přátelé.

1 tak jsem to zkusil. Hlava mi třeštila, jak jsem poulil oči a snažil se najít nejvhodnější úhel. Hrabě byl naštěstí velký jako vrata od stodoly a minout ho by bylo umění. Konečně jsem zamířil, ukazovákem lehce namáčkl spoušť a…

Na hlavu se mi sesypala hromada kostí zabalená v praskajícím hnědém pergamenu. Ohnal jsem se pažbou a prorazil mrtvole lebku křehkou jako vypálená váza. Na oplátku se mi do zápěstí zahryzly olámané zuby. Prokously maso až na kost a donutily mě pustit zbraň.

Řval jsem, bušil kolem sebe a dusil se prachem. Nemrtvý visel na mé ruce pevně zahryznutý a další se blížili. Před očima mi běhaly mžitky a krve válem ubíhalo. Řinula se z rozkousaného zápěstí, kanula mezi žlutými tesáky mrtvoly a svlažovala jí hrdlo.

S obtížemi jsem vstal. Ztráta krve byla vyčerpávající, poutací iluze nabyla na síle. Nemrtví se opět přeměnili na podmanivě svůdné krásky a výkvět mužné síly císařství. To však nic neměnilo na jejich vražednosti. A naštěstí ani na zanedbatelné váze. Popadl jsem nemrtvého za rozkrok a druhou, stále ještě ohryzávanou rukou pod krkem. Ve spáncích mě bodalo, jako by mi někdo do ucha tlačil pletací jehlici a srdce jsem cítil až v krku. Můj protivník se velice neochotně odlepil od země. Kopal kolem sebe a u úst a nosu se mu dělaly krvavé bubliny, jak bezhlesně s tesáky v mém mase protestoval. Dostal jsem jeho vyschlé tělo nad hlavu a pak ho pustil.

Chruplo to a mrtvola zůstala viset skrz naskrz prošpikovaná tvrdými rohy mahagonového kozla. Chroptěla a prskala krvavé sliny, ale už na mě nedosáhla. V hubě jí ještě visel pěkný flák mého masa.

Omámené jsem se sehnul pro pistoli a dal se do běhu. No, spíše do škobrtání a kličkování mezi nemrtvými. Hrabě Justin dokráčel k mozaikovému oknu. Ruku měl opřenou o chladné sklo, sledoval srpek měsíce pomalu plujícího oblohou a otřásal se vzlyky. Já nebyl v sentimentální náladě. Namířil jsem a vypálil mu do zad.

Von Kreuznach hekl a nalehl na okno. Po tabulkách barevného skla se začaly šířit praskliny. Hrabě sáhl za sebe, co ho to štíplo. Mezi závějemi bledého sádla stékala tenoučká rudá stružka. Proti té ohavně přebujelé hmotě působil průstřel až směšně, ale já věděl, že dobře umístěná kulka skolí i válečného trola. Ani jsem v poklusu nepřibrzdil a narazil von Kreuznachovi do zad.

Překvapeně zasupěl a celé ohromné, přes čtyři metry vysoké okno se s řinčením skla a praskotem lámaného dřeva vyvalilo do noci.

Ještě když mě do tváře udeřil první závan chladného větru, pod rukama se mi vlnil von Kreuznachův špekatý zátylek. Pád na zastřešenou pergolu utlumilo jeho čtvrt tuny živé váhy. Pak najednou zmizel. Kutálel jsem se po příkré stříšce, kolem pršely barevné střepy a tašky praskaly, jak jsem do nich třískal hlavou a koleny. Snažil jsem se zabrzdit, ale jen jsem si pod tělem přetočil paži a zařval vztekem, bolestí a strachy.

Na okraji střechy jsem nadskočil a chvíli letěl. Náraz, který mi vyrazil dech, polámal žebra a rozmáčkl plíce na kaši. Tvrdý a přesný jako úder ocelovou tyčí. Nejspíš proto, že taky o ocelovou tyč šlo. Visel jsem přelomený vedví na prastaré konstrukci zimní zahrady a v temnotě pode mnou se leskla hladina fontánky zanesené marastem. Černá prorezlá tyč se mi ostře obtiskovala do hrudníku, zmasakrované ruce odmítaly poslouchat. Zamával jsem nohama a nahmátl další tyč. Zimní zahradu tvořila velkoryse klenutá konstrukce z oceli a skla. To už naštěstí chybělo, jen sem tam trčel lesklý zub střepu.

Vlastně ani nevím, jak jsem se dostal dolů. Musel jsem nějak přeručkovat k bohatě zdobené prolamované části a pak slézt po ornamentálním kování jako po žebříku. Znělo to lehce, ale s tělem rozbitým na bolavé útržky a s krví neustále kapající mezi zaťatými prsty to žádná legrace nebyla. Vlastně jsem přišel k sobě až vleže na mramorových dlaždicích. Kruhová konstrukce altánu nade mnou se nejasně rýsovala proti obloze. Svítalo.

Zafuněl jsem a plácl se přes náprsní kapsu. Váček s tabákem i cigaretové papírky byly na svém místě. Dal bych půl království za čvaňháka, ale s rukama ulepenýma krví bych ubalil leda velké kulové. No nic…

Vytáhl jsem se na kolena, opřel se o fontánku a nakonec se po nekonečně dlouhé době i postavil. Pak jsem se ohnul přes kamenné hrazení a ponořil hlavu pod hladinu zarostlou řasami. Voda páchla a chutnala jako vývar z měsíc starých spodků, ale já ji chlemtal a prskal u toho jako hřebec.

Když jsem se opět narovnal, hlava se mi točila a já se cítil lehce a bezstarostně. Přesně jak se patřilo na muže, který právě unikl ze spárů smrti. Zachechtal jsem se a pohodil hlavou, ale hned jsem toho nechal. Můj smích zněl, jako když se havran dáví chcíplou krysou, a ztuhlé plotýnky mi připomněly, že doba her a malin nezralých pro mě už skončila.

Skoro jsem zapomněl, že pořád ještě povážlivě krvácím. Zle pokousaná paže trnula a svaly co chvíli projel nervový záškub. Vypotácel jsem se na trávník před pavilónem. Honem do města, za nějakým pořádným ranhojičem, a pak se vyspat z téhle noční můry. Ditters si bude muset najít jiného blázna, aby se pro něj a jeho pohlavně zdatného pána nechal zabít.

Za bandalírem mě šimral nějaký kus hadru. Kdo ví, kde jsem k němu přišel, nejspíš šlo o zbytek oblečení, které na sobě měl nějaký nemrtvý. Už už jsem si s ním chtěl zafačovat zápěstí, když jsem si všiml něčeho, co mě přimělo rychle s tím přestat. Teď jsem držel hadr daleko od sebe, jako když štítivá panička chytá za ocásek krysu. Lughovi díky za slunce, které právě nesměle vykouklo za hospodářskou budovou a pomalu se šplhalo do klece z holých korun stromů. Opatrně jsem nález smotal do ruličky a nacpal do jedné z brašniček rozvěšených na zbrojním bandalíru.

Antje se potloukal po Lughos Stadtu s bezstarostností dítěte ulice. Z velké proutěné nůše na jeho zádech trčelo zatím jen pár pórků a bochník chleba. Odbila devátá a na vyřizování pochůzek a nákupů měl chlapec spoustu času. Bloumal mezi zelinářskými stánky rozestavěnými po širokém dlážděném chodníku, zdravil známé obchodníky, ochutnával jejich zboží a sem tam si vyměnil nápaditou nadávku se skupinou přespolních kluků. Ti se táhli po opačné straně silnice jako hladoví psi a mlsně obhlíželi, co z bohatě prostřeného trhoveckého stolu by mohlo skončit v jejich kapsách.

Idylický šum ranního tržiště přehlušilo zasupění parního stroje a krátké ostré hvízdnutí píšťaly. Po hrbolaté dlažbě se blížilo něco, co podle kovového klapání a rachocení nedrželo příliš pevně pohromadě.

Přestal jsem předstírat, že si hodlám u pouličního prodavače objednat dva vagóny česneku, a přidal do kroku. Aby můj plán vyšel, musel jsem se rychle stáhnout z dohledu.

Kluk se rozběhl. Chvíli pelášil bok po boku s parním cyklomobilem. Na stroji křehké trubkové konstrukce se natřásali dva ctihodní vousáči celí zabalení do tlustých jezdeckých plášťů, kožených čapek s klapkami přes uši a s mosaznými okuláry přes půl obličeje. O záda jim při jejich spanilé jízdě pleskalo nahnilé ovoce a drobné kamínky. Chlapci z celého širého okolí vytvořili špalír, zasypávající jezdce posměšky i hmotnějšími doklady svého pohrdání. Průkopníci nových technologií jsou vždycky tak trochu mučedníci a tihle svůj úděl snášeli s trpným výrazem morálně povznesených.

„Hej, indoši!“ zařval jeden z kluků navlečený do postroje přístavního lovce nákladu. Byl to spíš už mládenec, ačkoliv kvůli oblině hrbu na zádech a krátkým křivým nohám se mezi mladšími kluky ztrácel. „Dejte si na můj účet! Až do dna!“

Na dlažbě těsně před úzkým okovaným kolesem cyklomobilu přistál rybí měchýř naplněný kolomazí. Jednoduchý parostroj zrovna vjížděl do proluky mezi dělnickými domky, a tak se kolomaz rozstříkla po sytě rudých cihlách, zaneřádila úzká okna do ulice, ale hlavně přiměla nestabilní vozidlo zběsile zakličkovat.

Jezdci jako na povel rozpažili a zůstali viset zapříčení mezi zdmi, zatímco pufající cyklomobil naježený ovládacími pákami jim odjel zpod zadků. Splašené vozidlo za sebou ještě asi dvacet metrů táhlo našedlý oblak dýmu a jisker, dokud jeho osamělou pouť neukončil valník s koksem.

Oba muži se pomalu a důstojně – hlavně kvůli kluzké dlažbě pod nohama – vydali sebrat své vozidlo a uklidnit hartusícího kočího. Těžká ocelová mašina mu totiž přerazila kolo a zůstala vězet pod vozem. Dvojice mírných strakatých valachů pozorovala celé divadlo s frkáním a pohazováním hlavami, jako by si vyměňovali moudra o té potřeštěné lidské pakáži.

Na pár chvil všechen rámus a shon ranní ulice přehlušil výbuch kolektivního veselí. Ctihodní industriálové je museli se schlíplými licousy snášet ještě hodný kus cesty, dokud se svým nešťastným vozidlem nezmizeli v podloubí.

„Hej! Hej, ty tam!“

Od zabedněného stánku na okraji tržiště se ozvalo syknutí. Drobnému mládenci s vlasy jako myší kožíšek a bystrýma pichlavýma očima se podařilo uvolnit spodní plachtu a už napůl vytáhl veliké, sotva načaté kolo žluťoučkého sýra.

„No tak, pojď sem a pomoz mi! Sám to nevytáhnu!“ zavolal chlapec o něco hlasitěji a Antje se konečně otočil.

V očích se mu zablesklo. Tohle byla příležitost dobře se nadlábnout, a hlavně prožít nějaké to dobrodružství. A tomu žádný kluk neodolá.

Přikrčil se a obezřetně přeběhl mezi loužemi na druhou stranu silnice.

„To je řáckej kus sejra, ti povím!“ zakřenil se na svého spiklence a natáhl ruku, aby mu pomohl.

Zpod plachty vystřelila má paže a chytila jeho zápěstí do kleští. Antje vypískl, ale to už ho můj svěřenec a spiklenec Abelio cpal do prázdného stánku, z dohledu zvědavců. Okraj nůše se zadrhl, a tak jsem kluka musel dovnitř vtáhnout trochu prudčeji, než jsem měl v plánu. Když se mi to povedlo, Abelio na druhé straně pečlivě srovnal cípy plachty a s hvízdáním odkráčel.

Antjemu chvíli trvalo, než se v přítmí zabedněného stánku rozkoukal. V hlavě si přitom nejspíš sumíroval všechny historky o záhadně ztracených kamarádech. Takových věcí se bohužel stávalo pořád víc než dost.

Vyhoupl jsem se na prázdný pult a pohodlně se posadil.

„Nebylo moc rozumné promenovat se s tou mašinkou před branami metafysické university,“ začal jsem úplně z jiného soudku.

Kluk na mě vykuleně hleděl. Dával si dohromady, odkud zná mou tvář a hlas. Pak se mu v očích mihl stín poznání. Škubl sebou, nohama v plátěných trepkách zabíral k úprku o život.

Popadl jsem ho za nůši a škubl. Chlapec ztratil rovnováhu a zůstal viset na popruzích svého zavazadla. Pár chvil se tak houpal, dokud jsem ho nečapl za krk jako králíka a nepostavil pevně na nohy. Ruku jsem z něj však už nespustil.

„Tihle lidi jsou na meťácích závislí, víš?“ pokračoval jsem nezávazným tónem. „Těžce nesou, když se tu naparuje nějaký industriál a tváří se přitom, že si listy metafysických foliantů vytírá prdel. Ani mě tu moc rádi nevidí. Proto jsem si k našemu rozhovoru vybral chráněné místo.“

„Jakej rozhovor?! Já nic nevím, ctěnej pane! Ani vás neznám, přísahám!“

Antje vyděšeně protestoval a rozhlížel se po nějaké únikové cestě.

„Klid, kluku!“ povolil jsem sevření. „Potřebuju jen znát nějaké podrobnosti o té povedené von Kreuznachovic famílii. A mám pro tebe něco, co by ti mohlo rozvázat jazyk.“

Ušklíbl jsem se a upustil mu do ušmudlané dlaně jeden zaručený přesvědčovací prostředek. Pak jsem mu dlaň zase zavřel.

Antje opatrně rozevřel prsty, aby si ten poklad prohlédl. Mosazný váleček s olověnou špičkou zachytil trochu světla pronikajícího zabedněnými okny a zaleskl se jako čerstvě vyražená mince.

„Rozumíme si?“ zářivě jsem se usmál.

Zaplatil jsem si drožku až k vilce Jeho hraběcí milosti na okraji Lughos Stadtu. Rozlehlý dům postavený ve starém stylu z čistě opracovaných kamenů bez omítky a s nízkou lomenou střechou se ztrácel v zeleni.

Vlastně s ní docela splýval. Přebujelé psí víno pohlcovalo zdi a drobnými výhonky nahlodávalo pevný kámen. Okna připomínala spíš jen kukaně zamřížované tlustými, ozdobně vykovanými mřížemi. V této starobylé a do značné míry starosvětské části města nebyly vítány módní výstřelky typu plynových lamp, a tak dům v rychle houstnoucím večerním šeru vypadal spíš jako zelená mohyla nějakého dávno padlého krále než lidské obydlí.

Antje mě s očima navrch hlavy pustil vchodem pro služebnictvo a pak se rychle ztratil. Nebylo by pro něj zdravé, kdyby se jeho pán dozvěděl o naší spolupráci, jakkoliv byla vynucená.

Zadní trakt domu snadno zpřístupňoval všechny pokoje. Sloužící museli mít ke svému pánovi přístup v kteroukoliv denní i noční hodinu. Pomalu a opatrně jsem postupoval potemnělou chodbou. Světlo sem pronikalo jen okýnky vysoko u stropu, a tak jsem si musel vypomáhat kolísavým paprskem vlastní elektrické lampy. Z tlustých šedých zdí vzlínalo zatuchlé vlhko. Kdysi dávno byly stěny nejspíš vybílené, teď je pokrývala šedá vrstva plísně a pavučin.

Něco jsem zaslechl. Rozhovor… ne, mluvil jen jeden člověk. Broukal a zpíval uklidňující melodii, ale pod klenutým stropem se každý zvuk rozléhal jako strašidelné mručení.

Rozrazil jsem první dveře. Nic, jen špižírna. Místnost s vysokým stropem obložená zaprášenými policemi. Uprostřed se na háku houpala velká šunková kýta ořezaná skoro až na kost.

Byl za druhými.

Tajemník Ditters ustrojený v noční košili se střapci a s vyšíváním se skláněl nad lůžkem hraběte von Kreuznach a roztřeseným hlasem zpíval nějakou hloupou ukolébavku. Masivní dubové lůžko z půlených kmenů vyztužených ocelí pocházelo z dob, kdy muselo snášet ohromnou čtvrttunovou váhu. Teď se hrabě na rozlehlé ploše mezi haldami podušek a peřin téměř ztrácel.

Když mě Ditters spatřil, odskočil od lůžka, ale polštář promáčený slinami a celý potrhaný od zubů nechal ležet na von Kreuznachově tváři. Hrabě cosi mumlal a házel rukama, takže se mu po chvíli povedlo podušku setřást. Ve tváři byl celý rudý a uslintaný. Supěl, jako by právě vyhrál boj se smrtí, což také skutečně vyhrál.

„Vy nejste mrtvý?!“ vyjekl Ditters objevnou tezi a celý ztuhl, když si uvědomil, co to pro něj znamená. „Co tady děláte?!“

V zarudlosti si se svým pánem v ničem nezadal a byl taky pěkně zmožený. V hraběti se muselo skrývat mnohem více síly a vůle k životu, než bylo na první pohled patrné.

„Právě zabraňuju otcovraždě, mám ten pocit!“

Významně jsem sáhl na pouzdro s pistolí. Ditters přestal couvat k nočnímu stolku, kde měl nejspíš schovanou nějakou kapslovku.

„Jak? Kdo vám to…“ zachroptěl tajemník a pak se zhroutil na prošlapaný skvrnitý koberec mezi hromadu oškubaných listin, které někdo zbůhdarma pokaňhal inkoustem a rozcupoval na kousíčky.

Zvedl jsem jednu z nich a začal nahlas předčítat:

„Já, hrabě Justin von Kreuznach III. tímto přísežně prohlašuji, že můj tajemník Ditters Ingram má být dle císařského privilegia uznán právoplatným…“

Zbytek textu překrývaly škrábance a místo na podpis úplně chybělo. Někdo je urval, podle otisků zuby.

„Nezdá se, že by vás pan hrabě toužil odměnit za věrné služby Tímhle lejstrem si… fuj!“ znechuceně jsem odhodil papír znečištěný něčím hnědým.

„Ten hnusný tlustý, oplzlý, starý bastard!“ vzlykl Ditters a zvedl ke mně zarudlé oči. „Celý ten jeho zkurvený rod pochází z levobočků. Každý Kreuznach musel nechat svoji ženu obdělat nějakým zahnojeným sedlákem nebo slouhou! A když se jednou za dvě stě let zadaří a von Kreuznach zplodí syna přirozenou cestou, nechce ho uznat dědicem! Chápete to?“

„Takže jste si řekl – dost! Vymlátím z papínka poslední vůli třeba násilím. Jenže on nepodepsal, jak vidím.“

Ditters usedl na okraj postele.

„Nechtěl. Možná už si umí jen honit klacek a nedokáže ani vzít násadku do ruky.“ Tajemník opět zrudl, tentokrát vzteky. „Jenže já už toho mám dost! Dělat mu opatrovníka, starat se o jeho odporné choutky a spokojit se s mizerným platem tajemníka, zatímco můj… MŮJ, po právu můj majetek propadá věřitelům!“

Ditters se otočil a vyťal otci políček. Plesklo to a Justinova hlava se zabořila do podušek, nicméně hrabě zareagoval jen tím, že zajel rukama pod pokrývku a začal se starat o své potřeby.

„Ale stejně nechápu, proč ta šaškárna s metafysickým artefaktem. Víte, co se tam na zámku skrývá?“

„Vím to moc dobře,“ ušklíbl se Ditters. „Zdroj otcovy dlouhověkosti. Dokud jsou jeho staré hříchy krmeny čerstvým masem, nemůže umřít. Takhle se ho snažím zbavit už půl roku, ale je to pokaždé stejné. Nejdřív ho prosím, žadoním, aby uznal své otcovství, pak… ale nemá to cenu. Ten mizerný bastard nejde utopit, umlátit ani udusit. Snad jen, kdybych dostal do rukou ten svitek. Máte ho?!“

V tajemníkovi se opět probudil život. Vyskočil z postele a vrhl se na mě. Nevím, zda chtěl jen hledat svitek, nebo mi skočit po krku. Každopádně jsem ukročil a nejmladší von Kreuznach proletěl kolem mě.

„Je tu ještě jeden způsob. Pokud nemůžete dostat svitek k hraběti, možná by…“ odmlčel jsem se a pomohl otřesenému muži na nohy. „Pokud vím, zbohatli von Kreuznachově těžbou rudy. Máte přístup k zásobám výbušnin z dolů?“

Ditters von Kreuznach, zatím vlastně jen Ditters Ingram, na mě vytřeštil oči.

A tak jsem znovu stál před dubovými dveřmi obitými ocelovým pásem a mezi prsty točil klíčem. Některé kšefty jsou jako noční můra a některé jsou noční můrou doopravdy. Aby tahle skončila, musel jsem opět otočit klíčem v zámku. Nechtělo se mi, ruka se mi trochu třásla, ale v kapse kabátu mě tížilo něco, co mi přeci jen dodávalo alespoň zdání jistoty.

Konečně jsem se trefil do zámku a dvakrát otočil. Skřípění zarezlého mechanismu mi znělo v uších jako to nejhlasitější volání: Vypadni! Vypadni, ty cvoku, ještě máš šanci!

Otočil jsem i potřetí a vstoupil.

Půda zela prázdnotou. Uplynulo sotva pár dní, ale rozbitým obřím oknem už sem nafoukalo spadané listí a prkna promočená deštěm se zkroutila jako vazba staré knihy.

Udělal jsem krok kupředu a ve spáncích mě bodlo. Neklamné znamení, že iluze se opět snaží zvítězit nad mými smysly. Asi jsem na půdu neměl tahat ten prokletý svitek, všechno jen umocňoval. Ale přišlo mi bezpečnější mít ho u sebe. Ditters nebude v takovém pokušení zradit mě. Ten mamlas si možná myslel, že stačí spálit cár starého pergamenu a všechno bude vyřešeno, já však měl s metafysickými manipulacemi podobného řádu jiné zkušenosti.

Další krok a tam, kde před okamžikem ležely jen cáry koberce, najednou cosi rudě pulzovalo. Šlápl jsem do závěje masa a vnitřností rozprostřené po olezlých prknech jako koberec. Někdo se zatraceně zvrhlým smyslem pro humor na něj naaranžoval usekaná mužská pohlaví vytvářející obrys usměvavého obličeje.

Žaludek se mi zhoupl, ale tíha v kapse kabátu mi dodala na rozhodnosti. Stiskl jsem tu půlkulatou chladnou věc a tupé ostny mi vykoukly mezi prsty.

Maso pulzovalo. Chvělo se a mlaskavě přesouvalo. Ucouvl jsem, až jsem zády narazil do vyřezávané dřevěné prsatice. Něco teplého mi káplo za límec. Na trámcích byla dnes místo květinových věnců docela jiná výzdoba. Z girland volně rozvěšených lidských střev odkapávala krev a hlen. Boulovité svazky vnitřností visely i ze šikmého stropu, z posekaných těl přibitých k prknům.

Zvedl jsem těžkou plechovou svítilnu, která mi visela přes rameno na řemeni, a zaměřil paprsek na zmučená lidská torza.

„Zkuste víno, snad dnes nebude tak suché,“ zářivě se na mě usmála mrkací panenka a zachichotala se, když se z klikaté rány táhnoucí se přes její břicho vyhrnuly smyčky střev. Ukročil jsem a vlhký náklad mi pleskl pod nohy.

Otřel jsem si zpocenou tvář. V uších mi hučelo a cosi temného se míhalo na okraji mého zorného pole. Musel jsem se soustředit. Hosté von Kreuznachovy hostiny už dávno nebyli nezávislé myslící bytosti. Poskytli svá těla, krev i kosti jako útočiště něčemu… odjinud. To něco využilo jejich základní pudy, aby z nich vysálo životní vůli i rozum. Teď si to hrálo s jejich masem jako rozpustilý spratek s bábovičkami. Musel jsem to donutit zhmotnit se na jednom místě a pak zničit. Jenže k tomu jsem potřeboval všechny účastníky hostiny.

„Můžete!“ zařval jsem. Někde venku zasyčela unikající pára.

Starý důlní zvedák se dal s rachotem a řinčením do díla. Dělníci z von Kreuznachova dolu ho montovali na zahradě zámku dobrého půl dne. Mašina ukotvená ocelovými tyčemi v rozmočeném trávníku sestávala vlastně jen ze starého parního stroje s mnohokrát posvařovaným kotlem, traverzové šachtice a veliké řetězové kladky, která kdysi vynášela z hlubin země tuny stříbronosné rudy.

Když se rozeznělo rachtání řetězu, mrtvoly se daly do příšerného křiku a lamentování. Na hlavu mi pršely nadávky spolu s litry krve a žluči, vytékajícími z rozchlípených ran. Jedno z těl se skřípáním sjelo ze skob zaražených hluboko do desek a žuchlo na zem.

Neváhal jsem ani vteřinu. Ještě než se oživlá mrtvola stačila zvednout, praštil jsem ji po hlavě pětikilovou svítilnou. Zachrchlala a odvalila se, ale to už jsem ji měl na mušce. Výstřel s ní hodil proti rozbitému oknu a doslova ji vyrazil ven.

Konečně se za oknem objevila těžká dubová postel. Ještě jedno zhoupnutí a lůžko narazilo do rámu. Částečně se vbořilo dovnitř a zůstalo vězet napůl venku, napůl uvnitř. Zpod tlusté vrstvy peřin omotaných provazy zaznívalo vystrašené skučení.

Rychle jsem přiskočil, dvěma tahy nože přeřízl provazy a ven se vykutálel hrabě Justin von Kreuznach – pomočený a pokálený děsem, s tvářemi rozhryzanými do krve.

Hrabě ještě pár vteřin potichoučku kňučel a těkal vystrašenýma očima. Jeho postoj se pomaličku měnil, poznával to tady. Pak se narovnal a podíval se mi zpříma do očí. Pod laloky prověšené kůže prosvítaly náhle docela jiné, nelidské rysy.

Justin von Kreuznach rozhodil rukama a těla přibitá na stěnách popadala jako lavina mrtvého masa. Oddělené končetiny, rozsekané trupy i rozpolcené hlavy se začaly stahovat k pevně rozkročenému hraběti. Kusy krvavé hmoty za sebou nechávaly vlhké cestičky. Děsivě mi tím připomínaly přecpané slimáky.

Brzy se von Kreuznachovo tělo ztratilo pod vrstvou cizího masa a vnitřností. Mrtvé hlavy naštosované v břiše bytosti se na mě nepřestávaly šklebit. Pomrkávaly a bezhlesně pronášely zdvořilostní fráze.

Právě stvořený homunkulus vykročil. Jeho ohromná hmota téměř nedokázala unést vlastní váhu. Těla rozlámaná, zmrzačená a stlačená na samotnou mez únosnosti se kroutila a vlhce, mlaskavě převalovala, jako by snad pociťovala nějakou zvrhlou nadzemskou rozkoš. Roztrhaná krvácející kůže pleskala o obnažené maso, z hroznů popraskaných ňader vytékala řídká krev a mlezivo skrápějící bledé boky homunkula.

Třaslavé, strašlivě páchnoucí monstrum se vztyčilo do plné výšky, až hřbetem rozrazilo hřeben střechy. O podlahu zabubnovaly tašky, vyděšení holubi hřadující na trámech zmateně poletovali kolem a plácali mě křídly.

Vystrašeně jsem couval, aby mě strašlivá kupa masa nezavalila. Pach hniloby a výkalů byl tak příšerný, že mi spálil čichové buňky a naplnil plíce jako mastná hustá polévka. Tohle jsem neměl v plánu. Ne tak moc, ne tak moc! Přetížený mozek protestoval proti tomu, co mu oči zprostředkovávaly. Bez sebe děsem jsem tasil své osvědčené zbraně. Pistole zaštěkaly a hned v několika čelech se objevily úhledné černé dírky. Ven se řinuly pramínky husté krve a rozmašírovaného mozku, homunkula to však nijak nepoznamenalo. Mávl pravicí a jedna z napůl rozdrcených hlav mě praštila do hrudníku. Zůstala mi viset na košili, cenila křivé zuby a koulela očima. Štítivě jsem ji ze sebe strhl a prošlápl lebku okovaným podpatkem.

Metafysik by teď nejspíš vytáhl prokletý svitek a odrecitoval nějaké to zaklínadlo pozpátku. Nebo by možná vykouzlil z rukávu netopýra a ukousl mu hlavu. Jenže já byl industriál.

Pevně jsem stiskl čelisti, abych ovládl nutkání zvracet. Teď jsem se nesměl položit. Ocelově lesklá polokoule naježená na zakulacené straně tupými ostny proletěla vzduchem. Táhla za sebou elektrický kabel. Mlasklo to a polokoule zmizela v břiše monstra. Ostny se zaťaly do kostí. Homunkulus si toho ani nevšiml, ohnal se paží spletenou z holého masa a rozbitých kostí a přerazil jeden z podpůrných trámů. Právě ten, který jsem měl ještě před chvílí za zády. Teď už jsem pelášil, co mi nohy stačily k oknu.

Skočil jsem na postel, ta se mou vahou uvolnila a vyklouzla z polámaných prken. Vyletěli jsme ven jako kyvadlo, zubaté střepy vitráže mě minuly snad o půl centimetru.

Zdivočelá postel na řetězu bušila do zdi a snažila se mě podle všeho úmyslně setřást. Bez dechu a se zuby zakousnutými do polštáře jsem svíral čelo lůžka, nohy zaháčené pod matrací. Elektrický kabel se za mnou vlnil jako had, střídavě napínaný a povolovaný pohybem rozkývaného kusu nábytku.

Jakmile se houpání trochu uklidnilo, posadil jsem se se zkříženýma nohama na posteli a otevřel boční stěnu elektrické svítilny. Pak už stačilo jen přiložit na její kontakty odizolovaný konec kabelu, zarumplovat nabíjecí klikou a…

Ostnatá polokoule původně sloužila k rozbíjení skály, a tak jsem tušil, že exploze bude silná. Tohle jsem přesto nečekal.

Odněkud z hlubin země, ze skály pod samotnými základy zámku, vyšlo temné zaburácení. Tlumené a duté, postupně však narůstalo, až rozechvělo řetěz kladkostroje a přimělo mě opět se pevně chytit.

Roztříštěné tašky vyletěly k oblakům provázené šlehajícími plameny. Dřevěná nadstavba zámku zmizela. Proměnila se v haldu třísek, které mi teď letěly vstříc. Síla výbuchu mi přimáčkla vnitřnosti na páteř, rachot mě připravil o sluch. Tlaková vlna zhoupla postel jako gondolu kolotoče, takže kusy cihel, tašky a úlomky trámů zabubnovaly o její masivní spodek. Rozbily těžký kus nábytku na části a já najednou zjistil, že letím povětřím a držím se ulomeného čela s vyřezávaným srdíčkem.

Klouzal jsem na zbytcích postele a všude kolem dopadaly hořící trosky. Na hraně střechy jsem se zoufale natáhl a podařilo se mi zachytit kladkostroje. Zůstal jsem tak viset zamotaný ve smyčkách řetězu, omráčený a téměř hluchý.

Otupěle jsem se houpal v nejistém závěsu a zámek zatím velmi rychle podléhal zkáze. Rozpukané staleté zdi sedaly na základy, vnitřní patra se podle rachotu a kotoučů prachu skládala jedno na druhé jako karty v balíčku.

Když už se zdálo, že exploze utichla, ačkoliv v mých zmučených uších se pořád ještě ve vlnách vracela, začaly kolem pleskat kusy masa. Do zátylku mě plácla urvaná ruka, křížem přes hruď jsem schytal zásah pajšlem a nebezpečně jsem se díky tomu rozkomíhal. Zkažené tkáně a zkapalnělý šlem pokryly široké okolí mastnou zapáchající vrstvou.

„To je… to je konec?“

Přes neustávající pištění v uších jsem Dittersův kuňkavý hlásek málem přeslechl. Tajemník toho času bez pána klečel s rukama přes hlavu a tiskl tvář do hroudy bláta.

Musel jsem uznat, že kuráž mu nescházela. Zůstal dole sám, dělníci dávno vzali do zaječích, takže na něj zbylo i ovládání důlní mašiny. Nejistě se chopil hlavní regulační páky a já na řetězu poskočil jako opice na špagátu.

„Pardon, pardon!“ zahalekal tajemník a jal se pronikat do tajů ovládacího pultu.

Dittersovy prsty se rozběhly po složité aparatuře připomínající vykuchané plechové varhany s několika přídavnými pákami a celou sadou šlapadel. Konečně jsem začal trhaně klesat. Točil jsem se přitom kolem své osy a bylo mi šoufl.

„Je po něm,“ otevřel jsem ústa a hned toho zalitoval. Strašlivý puch hniloby a otřesy kladkostroje udělaly své. Takhle hlavou dolů mi šlo zvracení náramně.

Ditters prudce přišlápl nouzovou brzdu a sestup se zastavil.

„Co se děje?“

„Musím vám poděkovat za cenné služby.“ V tajemníkově zablácené tváři se leskly bělostné zuby. „Zlikvidoval jste skvrnu na cti von Kreuznachů, zbavil mě otravného nesmrtelného otce a ten padělatel, kterého jste mi doporučil, je rovněž skvělý. Podpis Justina von Kreuznach zvládl hned napoprvé. Ale bohužel toho teď na mě víte příliš,“ lítostivě se pousmál. „Nebo mi snad můžete sdělit, čím ještě byste mohl posloužit hraběti Dittersovi von Kreuznach?“

Pomalu jsem se otáčel tam a zase zpět. Když jsem se opět ocitl tváří v tvář Dittersovi, tasil jsem sterlingerku. Krev se mi sice hrnula do hlavy, ale muška se na cíli ani nepohnula.

Ditters se bázlivě přikrčil, pokusil se schovat za ovládací pult kladkostroje.

BLAM.

Oživlá mrtvola za Dittersovými zády se přestala potácet a poslušně se složila na trávník. Tentokrát už definitivně.

Von Kreuznach se prudce nadechl a beze slova mě spustil na zem. Pomlácený, smradlavý a od krve jsem se pomalu stavěl na nohy. Nedokázal jsem se přitom zbavit iluze, že mi uvnitř hlavy roste druhá – mnohem větší a mnohem, mnohem bolavější než ta původní.

„Já…“

Ditters chtěl něco říct, ale nenechal jsem ho promluvit. Pěst v bezprsté kožené rukavici mu ucpala hubu a srazila ho k zemi.

„Sankce za porušení smlouvy,“ odplivl jsem si a vytáhl mu z kapsy kabátu váček naditý mincemi.

„Tohle,“ vykouzlil jsem z bandalíru špinavý potrhaný pergamen a držel ho opět jen špičkami prstů, aby se nedostal do kontaktu s krví, „zlikviduju za vás.“

Škrtl jsem zapalovačem. Plamínek hladově olízl rožek metafysického svitku a vzduch naplnila vůně ozónu.

„Ne! Ne, počkejte!“ zakvílel Ditters a převalil se na bok.

Teprve teď jsem si všiml, že mu z ramene trčí dlouhá tříska. Krev pod ním už vytvořila malé čvachtající jezírko.

„Víte, já…“ černovlasý muž se zkormouceně zašklebil a vytáhl z druhé kapsy kabátu roličku mincí. „Chtěl bych taky vlastního syna.“

PETR SCHINK

(1979)

Je zajímavé, kolik autorů z této antologie má či mělo něco společného s knihovnictvím či knihovnami. Jedním z nich je i Petr Schink, který pracuje v Knihovně města Ostravy. Ostatně právě Informační studia a knihovnictví vystudoval na Slezské univerzitě v Opavě. Nezbývá než si povzdechnout a tiše závidět. To se to někomu píše, když může každý pracovní den dýchat prach usedající na díla těch největších klasiků literatury! Nebude tedy žádným překvapením, když na něj prásknu, že jen co za sebou zavře dveře pracoviště, stává se z něj fantasta, snílek a dobrodruh cestující po imaginárních světech, který zažívá ta nejneuvěřitelnější dobrodružství.

Jako mnoho jiných i on byl vášnivým čtenářem už od dětství. A protože měl navíc bohatou fantazii, bavilo ho vymýšlet si vlastní příběhy. Když se ho zeptáte na literární vzory z oblasti fantastiky, sype z rukávu jména jako Zelazny, Moorcock, Gemmell, Effinger, Schweitzer či Sapkowski a Kulhánek, propadl však i detektivnímu žánru. Zde se snaží čerpat z Chandlera, Hammetta, Macdonalda či Parkera. Oba tyto žánry výrazně ovlivnily jeho styl, v němž se mísí prvky akční sci-fi či fantasy s noirovými motivy americké drsné školy.

Schinkovy první kroky na trnité cestě spisovatelské jsou spojeny s časopisem Nemesis, kde mu v roce 1996 vyšlo Velké prádlo (Nemesis 11-12/1996). Mnohem zásadnější však bylo umístění v soutěži Ikaros, které vyústilo v publikování povídky Bezvěrec (Ikarie 04/2002).

V Ikarii následně publikoval i povídku Čokl (Ikarie 10/2004), v níž se poprvé objevil tvrďák Charlie Parker z USA padesátých let, které rozložil nedostatek fosilních paliv. Na stránkách stejného časopisu představil o rok později i dalšího ze svých oblíbenců, pistolníka Fastyngera van Hautena, ve steampunkovém Rozhraní (Ikarie 04/2005). A tito dva hrdinové v následujících letech zuřivě bojují o Schinkovu pozornost. Nejprve se daří spíše Parkerovi, jehož příběhy vycházejí ve sbírce Špinavá práce (2006), o čtyři roky později Fastynger kontruje povídkovým románem Století páry (2010). To Charlie Parker nemůže nechat bez odezvy, takže rok poté vychází román Vylévání krve (2011).

Přestože je Petr Schink na roztrhání, nachází si čas i na psaní příběhů, v nichž ani jeden z jeho hlavních borců nevystupuje. V roce 2006 se zapojuje do projektu Agent JFK, kde v Kalibru .45 (2006) s úspěchem kombinuje akční sci-fi s westernem. V magazínu Pevnost publikuje texty Tlesknutí jedné dlaně (Pevnost 02/2007), Gnothi seauton (Pevnost 12/2007) či Muška jenom zlatá (Pevnost 01/2009) a chystá povídky hned do dvou dalších sborníků. Ten chlapec je prostě pilný jako včelička.

LUCIE LUKAČOVIČOVÁ

Starověké Japonsko se svým specifickým pojetím cti a věrnosti stejně jako kulturou, v níž se setkává poetika s krutostí, přímo svádí k napsání temné orientální fantasy plné hrdinství i tragiky. Takže není divu, že Lucka Lukačovičová tomuto vábení podlehla a napsala příběh, v němž se blýskají katany, stříká jasně rudá krev a zuří magie. Na Tsurugiho z rodu Tisíce jezer a jeho nejlepšího přítele Kenichiho teď čeká nejtěžší rozhodnutí v jejich dosavadním životě. Možná se jim podaří přežít…

JAZYK OHNĚ, SRDCE LEDU

PROLOG

I grasp at my heart that burns in my ches

It’s your precious art that makes my soul stresse

I run short of blood, light-headed I swoo

I wish I could breathe

– Abney Park: Breathe

Zahrada Vnějšího paláce byla tichá a naprosto temná, měsíc v novu.

Kenichi zaklel, když mu náhle zhasla svíce v papírovém lampiónu. Mladíka ani nenapadlo volat někoho ze služebnictva a hledal si cestu dál po paměti.

Ze tmy vyvstávaly nezřetelné obrysy větví a listů. Připomínaly rozplývající se obličeje s prázdnými očními důlky a ústy rozšklebenými nebo otevřenými v posledním výkřiku. Kenichimu se před očima roztančily mžitky, světlejší a tmavší skvrny, klamavé iluze tvarů, které se podobají něčemu povědomému, ale ve skutečnosti tam vůbec nejsou.

Důvěrně známé zákruty cesty jako by se najednou ztrácely nebo se svíjely opačným směrem než za dne.

Na okamžik měl Kenichi dojem, že ucítil závan větru. Ale v korunách sakur a na okrasných keřích nezašelestil ani lístek. Kenichi začínal litovat svého rozhodnutí pokračovat sám přes rozlehlé palácové pozemky. Ale nezastavoval se.

Tichem se nesly jen jeho kroky, nic víc. Protože bytost ukrytá v temnotě nevydávala ani ten nejmenší zvuk. Jen se neslyšně nahrbila. A skočila.

Kenichiho reakce byla rychlejší než myšlenka. Švihl předloktím před sebou, což mu zachránilo život. Stvůra zaprskala a zasyčela, drápy minuly krční tepnu. Bestie sekla oběti po očích, ale Kenichi včas trhl hlavou. Z rozdrásaných paží, ramen a tváře mu tekla krev. Měl pocit, že křičí, ale nebyl si jistý. Neměl zbraň, byl ještě příliš mladý, než aby směl nosit pár štíhlých mečů. Neměl zbraň, a tak se rval o život holýma rukama.

Upadl, strhl zrůdu pod sebe a bušil do ní. Čekal, že budou praskat kosti. Ale jemná srst podobná kočičí se mu pod rukama poddávala. Na okamžik měl pocit, že se dotýká lidského těla, rozpálené kůže, dlouhých vlasů. Kolem byla tma, nic než tma plná ostrých drápů. Do očí mu tekla krev, sípal a lapal po dechu. Nahmátl hrdlo té bytosti a stiskl.

Znovu ho sekla přes obličej, svíjela se a zraňovala ho… hřála a voněla po santalu a po krvi. Kenichi jí tiskl krk, tiskl, až ztrácel cit v rukou, tiskl, i když stvůra už znehybněla.

Zahradou se začala míhat světla, zazněly hlasy a kroky stráží i služebnictva.

Kenichi, nejmladší syn pána ze Železných skal, klečel na zemi, oděv od krve, obličej plný rozšklebených ran. A zpod rukou se mu vytrácel černočerný stín obrovské kočky, přelévající se v tenké pramínky temnoty.

I feel a chill deep in my bones

Nothing can heal the way my blood moans

Nothing can quench my bitter thirst

I wish I could breathe

– Abney Park: Breathe

Pád těla na zem. Silueta protivníka vykreslená proti světlu lamp.

Tsurugi se bleskurychle odkulil z místa, kam ho soupeř srazil. Jestli mě zaklekne, tak už se nezvednu, uvědomil si.

Tančící stíny zvýraznily mimořádně ohavné bludiště jizev na tváři útočníka. Sotva se protivník přiblížil na dosah, Tsurugi mu podmetl nohy. Vzápětí už se oba váleli po podlaze ve snaze nasadit tomu druhému páku na kloub a znehybnit ho.

„Bratříčku!“ pronikavé vyjeknutí přimělo zápasící strnout uprostřed pohybu.

Na prahu stála zrzavá Hikaru, holčička sotva desetiletá, v očích vyplašený pohled.

„Nelekej se, jenom s Tsurugim cvičíme,“ zasmál se zjizvený Kenichi a pustil soupeřovu ruku, kterou se mu právě pokoušel zkroutit za záda.

„Výděsili jste mě! Vypadalo to jako doopravdy!“ vytkla jim Hikaru tak smrtelně vážně, jak to dovedou jenom děti. „Neviděli jste někde mou panenku?“

Oba mladíci svorně zavrtěli hlavou. Pak se začali sbírat ze země, uvolňovali si podvázané rukávy a ohlíželi se po zbraních, které před zápasem odložili. Dva páry čepelí – dvě dlouhé katany a dvě kratší wakizashi – které vykoval Tsurugi vlastníma rukama.

„Jsi vážně dobrý. Ale zítra tě dostanu,“ sliboval Kenichi, zatímco se protahoval.

„To jsi říkal už minulý týden,“ pousmál se Tsurugi. Jeho tvář byla podstatně jemnější a světlejší, projevoval se mnohem úspornější mimikou než bezprostřední Kenichi. „Kdybys ses věnoval například kovářskému umění, možná bys byl nakonec silnější než já.“

„Síla není všechno. Abys mě porazil, musíš zvládnout víc než jen do mě mlátit jako do kusu železa,“ smál se Kenichi. Odsunul papírovou zástěnu a všichni tři se usadili na terase.

Tsurugi si rozpustil vlasy, aby mu spadaly volně na ramena jako černá záplava, po způsobu rodu Tisíce jezer. Na Kenichiho se sápala jeho malá sestřička, aby mu přečesala rozpadající se pevný uzel, jaký nosili příslušníci rodiny Železných skal.

„Vážně jste nenašli mou panenku?“ začala znovu Hikaru.

„Ne, vážně ne,“ odbyl ji Kenichi s přehledem o devět let staršího bratra. „Když ji najdeme, tak ti ji přineseme.“

„Ale já bez ní nemůžu spát!“ zakňouralo děvčátko.

„Neboj, podíváme se po ní,“ uzavřel debatu Tsurugi.

Hodina pokročila a ve Vnitřním paláci za vodním příkopem plálo bezpočet světel, jejichž jas se zrcadlil na hladině. I Hikaru zůstala na chvíli v tichosti hledět na tu nádheru. V jejích očích, rezavě hnědých, které spolu s barvou vlasů prozrazovaly dotek magie ohně, se vzdálené plameny odrážely podivně jasně a živě.

„Někdy si říkám, jaký je asi výhled odtamtud, z druhé strany,“ prohodil Tsurugi.

„Buďme rádi, že tam nejsme,“ ušklíbl se Kenichi. „Tady ve Vnějším paláci nám nic nechybí.“

„Máš nějaké zprávy od otce?“ zajímal se Tsurugi.

„Hm.“ Zjizvený se odvrátil od rozechvělých odlesků z Vnitřního paláce a zadíval se do stínů. „Severní pohraničí je čím dál neklidnější. Za otcem tam byli převeleni i všichni tři moji starší bratři. V zázemí jsme teď už jen já a Hikaru.“

„Včera odjela ta dívka ze Sto osmi vln. S celou družinou. Byla v plné zbroji a mířila na sever.“ Než to Tsurugi řekl nahlas, zdály se mu všechny znepokojivé zprávy nepředstavitelně vzdálené. Ale teď se najednou začaly stávat skutečnými.

Skoro jsem ji neznal. Vrátí se? Nebo padne? uvažoval. Zatím mám štěstí. Můj bratr i sestra jsou ještě pořád tady. A Kenichi… zatím… zatím. Bezmyšlenkovitě vytáhl porcelánovou dózičku, v níž nosil mast, díky které mu nečernala kůže od práce u výhně.

„Hej, ty o sebe dbáš víc než ona,“ neodpustil si Kenichi.

„Kdybys ty o sebe dbal jenom z poloviny tak…“ nenechal se Tsurugi vyvést z konceptu.

„S tímhle obličejem,“ přejel si Kenichi rukou přes jizvy, „ze mne žádný mastičkář v celém císařství neudělá sen dívčích srdcí.“

„Kdo kromě tebe se může chlubit, že holýma rukama zabil démonickou divokou kočku? A kolik ti tehdy bylo? Čtrnáct? Patnáct? Ty jizvy k tobě patří.“ Tsurugi si uvědomil, že mluví vážněji, než zamýšlel, a rychle se vrátil k lehčímu tónu. „Nemusel by ses nijak zvlášť snažit a přebral bys mi většinu těch děvčat, která prý samou touhou po mně nemohou spát.“

„Nepovídej. A co bych s nimi asi tak dělal?“

„Potřebuješ poradit?“ dobíral si ho Tsurugi. Vyměnili si upřené pohledy.

„Bratříčkuuu!“ ozvala se neodbytně Hikaru a tahala oba mladíky za rukáv. Když se nedočkala kýžené pozornosti, svázala jim cípy dlouhých zdobených rukávů k sobě a zatahala znovu. „Tsurugiii!“

Mladý kovář sklopil oči jako první.

„Ty nedáš pokoj, šídlo jedno,“ zamumlal na zrzčinu adresu a jal se rozvazovat uzel. Hikaru poskakovala kolem jako plamínek, očividně potěšena tím, že se konečně řeší něco, čemu rozumí. Zatímco její bratr a Tsurugi zápolili s důkladně utaženým hedvábím, děvčátko z rozmaru zhasilo a dýchnutím znovu zažehlo jednu z lamp.

„Jakže byla ta stará sútra?“ povzdechl si Kenichi. „Ani v jednom ze tři světů nám nelze dojít klidu, neboť žijeme v domě, který hoří?“

Oba se srdečně zasmáli a uzel konečně povolil.

„Promiňte…“ ozval se ode dveří sluha. Přišel tiše, jak to mělo služebnictvo ve zvyku.

„Ano?“ otočil se Tsurugi.

„Promiňte, vzácní pánové, že ruším,“ mumlal sluha rozpačitě.

„No tak, co se děje?“ pobídl ho Kenichi, kterému se právě Hikaru vesele pokoušela vyšplhat na záda. Ale sluha se obrátil k Tsurugimu:

„Mladý pane… Chce s vámi mluvit lord Tsuruhane, hlava rodu Tisíce jezer. Okamžitě.“

Tsuruhane seděl nehybně v zahradním pavilonu.

„Měsíc je dnes nadobyčej krásný,“ řekl tiše, když zaslechl, jak se odsunula papírová zástěna.

„Nepochybně, starší bratře,“ uklonil se Tsurugi, jakmile vstoupil.

„Pojď se posadit“ vyzval ho Tsuruhane, aniž se ohlédl. „A nalij mi víno.“ V měsíčním světle se jeho mladá tvář zdála ještě bělejší než obvykle. Stejně tak dlouhé bílé vlasy, jimiž povíval vítr.

Příchozí poslechl. Bělovlasý k němu konečně obrátil pohled svých mrazivě modrých očí, když si bral kalíšek s vínem. Hlava rodu Tisíce jezer byl sotva o pět let starší než Tsurugi. Jenomže se narodil se znamením magie ledu, které ho činilo ještě odtažitějším a nepřístupnějším než většinu šlechticů u dvora.

Chvíli seděli oba mlčky Tsuruhane upíjel víno, pak nalil mladšímu bratrovi. Znovu ticho. Přes tvář měsíce se začaly natahovat mlžné prsty mraků.

„Můj bratře, můj pane, proč jsi pro mne nechal poslat?“ Tsurugiho stálo hodně přemáhání, aby tu otázku položil klidně.

„Vím, jak pevný vztah tě poutá ke Kenichimu ze Železných skal,“ začal Tsuruhane chladně.

„Je na tom snad něco nevhodného?“

„Doposud nebylo.“

Měsíc na obloze zmizel za mraky.

„Při loňské Slavnosti světel ve Vnitřním paláci si tě všimla jistá mladá dáma. Jistá mladá dáma, která patří k jednomu ze šesti velkých rodů.

Dnes večer přišel list od jejího otce. Máš se stát manželem té dívky. Jak jistě víš, Tisíce jezer nemá způsob, jak takovou nabídku odmítnout. Se začátkem nového roku odejdeš do Vnitřního paláce.“

„Ale… já… nejsem hoden…“ Tsurugimu selhal hlas.

„Taky dobře víš, že naše sestra Yumetsuru se nijak zázračně nevdá,“ pokračoval nejstarší bratr neúprosně. „Leda by si ji nějaký vlivný pošetilec vzal z lásky, a na to nemůžeme spoléhat. Jsi v tuto chvíli největší nadějí na upevnění pozic našeho rodu.“

„Nejsem připraven… nemůžu…“

Tsuruhaneho chladný pohled se do něj zabodl jako dýka z ledu:

„Mám tě rád, bratře. Do konce roku jsi svobodný. Ale radím ti, drž se od Kenichiho dál.“

„Proč?!“ Tsurugi měl sto chutí sevřít oběma rukama bratrův štíhlý bílý krk a stisknout. „Proč bych měl? Jakmile se stanu součástí jednoho z velkých rodů, zavřou mě do té zlaté klece, co se jí říká Vnitřní palác! Už nikdy Kenichiho neuvidím! Nedostanu se k němu ani na délku paže!“

Tsurugi měl najednou pocit, že bratrovy oči podobné zamrzlým tůním zjemněly. Jako led, když se ho nakrátko dotkne slunce.

„Nepřikazuji. Nezapovídám. Jen radím,“ řekl tiše Tsuruhane. „Protože čím bližší si budete, tím víc vás to potom bude bolet. Oba. A jeho dost možná víc než tebe.“

Hikaru zavřískla bolestí a hrůzou, když jí černá vlákna ovinula kotníky. Něco ji stahovalo dolů, k sobě. Něco, co bylo ve tmě, ji pomalu požíralo. Beze spěchu, neodvratně. Zaživa.

Tloukla kolem sebe, šlehala ohněm. Zbytečně…

Hikaru se s výkřikem probrala ze sna. Zatápala po své dřevěné panence, ale marně. Chvíli široce otevřenýma očima zírala do tmavého pokoje. Roztřeseně hmátla po nejbližší lampě a dýchnutím ji rozsvítila. Jakmile se mohla rozhlédnout, mávnutím drobné ruky zažehla všechny ostatní.

Bratříček říkal, že mám jít spát, uvědomila si. Ale když já nemůžu! Vypila jsem ten odvar, jak po mně chtěli léčitelé. Jenže já se bojím spát! Co budeme dělat, jestli Tsurugi odejde? Nesmí odejít! Proč je ve snu vždycky taková tma?

+++

Tsurugi se několikrát pomalu nadechl a vydechl, aby zahnal vnitřní neklid. Hikaru i Yumetsuru nad tou zprávou plakaly a nebyly k utišení. Hikaru jsme nakonec museli dát léky, aby alespoň usnula. Yumetsuru se někam schoulila a schovala, jak to má ve zvyku.

A Kenichi mlčel a zatínal pěsti. Výheň žhnula v důvěrně známých odstínech. Práce mě přivede na jiné myšlenky, rozhodl se a přistoupil k měchům, aby rozdmýchal oheň.

Poprvé, podruhé, potřetí… počtvrté… V příští vteřině z výhně vyšlehl plamen, bledý jako světla na blatech a žhavý jako samo peklo. Šlehl rychleji, než Tsurugi mohl cokoli udělat.

Kovárnou se rozlehl hrozný výkřik bolesti.

Tsurugi okrajově vnímal, že leží na zemi. Cítil, jak se mu škvaří kůže, cítil pach vlastního spáleného masa. Instinktivně zvedl ruce před obličej, když ohnivý bič kmitl přes místnost podruhé.

Kovář křičel, co mu hrdlo stačilo, jako týrané zvíře, na němž vzplála srst.

„Tsurugi!“ Kenichi vtrhl do dveří a obratně sebou smýkl po podlaze, aniž ho ohnivé kouzlo mohlo zasáhnout. Vzápětí popadl vědro s vodou na kalení a chrstl ji do výhně.

Zasyčení, oblak páry. Vražedný plamen se vytratil.

Najednou nastalo ticho rušené jen Tsurugiho ochraptělým sténáním.

„Co…?“ vyrazil ze sebe Kenichi, když poklekl ke zraněnému.

Bolest, která Tsurugimu spalovala tvář a dlaně, jako by se prožírala do celého těla. Sotva se mu podařilo otevřít oči – a spatřil výraz zděšení v Kenichiho obličeji.

„Ne, ne… nedívej se na mě…“ zamumlal kovář téměř nesrozumitelně a ztratil vědomí.

„Kenichi…“ vypravil ze sebe Tsurugi téměř nesrozumitelně, sotva přišel k sobě. Snažil se rozpoznat postavu, která se nad ním skláněla.

„Nemluv, nevysiluj se zbytečně,“ dolehl k němu dívčí hlas. „Mistr Krvavá sakura říkal, že musíš hodně odpočívat.“

„Yumetsuru, sestřičko…“

„Počkej, dám ti napít.“

Nejmladší ze tří sourozenců z Tisíce jezer bylo sedmnáct let a nevynikala žádnou zvláštní krásou. Byli to oba její starší bratři, kdo se těšil pozornosti žen i mužů u dvora. Tsurugi se díval na její obličej, od narození neobvykle snědý.

Chvíli všichni doufali, že se u ní projeví magie země. Ale když se neukázala žádná znamení, žádné chvění krystalů v okolí dítěte, přestali se o ni zajímat… Náš otec byl po celý svůj život hodně necitelný muž. A matka zemřela, sotva Yumetsuru přišla na svět. Tsurugi automaticky natáhl k sestře ruku, myšlenky se mu rozbíhaly do všech stran. Naše tichá, starostlivá Yumetsuru… nezaslouží si žádné další trápení.

Dívka ho opatrně vzala za zápěstí, do tmavých očí jí vstoupily slzy. Tsurugi si uvědomil, že necítí vlastní prsty ani dlaně. A že je má důkladně ovázané. Neodvažoval se hádat, kolik prostředků proti bolesti na něj museli dvorští lékaři vyplýtvat.

Sestra mu podepřela hlavu a podržela mu u úst pohárek s vodou. Dlouhé černočerné vlasy – jediné, čím se Tsurugimu podobala – jí tu a tam padaly do čela. V týle měla sice několik pramenů přichycených sponou s jehlicí, ale ta byla pouze na okrasu, ne k praktickému užitku.

„Mám zavolat Kenichiho?“ zeptala se jemně. „Chtěl tady být, ale náš nejstarší bratr to nedovolil.“

„Zavolej ho, prosím… vlastně ne!“ vyhrkl Tsurugi tak prudce, až sebou Yumetsuru trhla. „Ne, nevolej ho… podej mi zrcadlo,“ dodal už tišeji. Zároveň začínal vnímat, že nemluví tak zřetelně, jak by si přál. Že ho pořádně neposlouchají svaly na obličeji.

Yumetsuru na okamžik zaváhala, ale pak udělala, co jí řekl. Dlaně, jimiž zrcadlo před bratrem držela, se zřetelně chvěly.

Tsurugi se dlouho díval na odraz tváře, kterou sotva poznával. Můžu být rád, že jsem nepřišel o oči.

„Co říkali lékaři? Co říkal Krvavá sakura?“ zeptal se přímo.

Uhnula pohledem.

„Ruce budeš mít v pořádku, vrátí se ti do nich síla i šikovnost. Ale popáleniny… zanechají stopy… a… a…“ hlas se jí zlomil.

Zasykly odsouvané dveře. Vstoupil Tsuruhane, provázený závanem chladného vzduchu.

Tsurugi se pokusil zvednout, aby se mohl hlavě rodiny náležitě uklonit, ale sestra ho přitiskla zpátky na lůžko.

Tsuruhane se dlouho mlčky díval na zraněného, dívce nevěnoval nejmenší pozornost. Pak odměřeným pohybem vytáhl z širokého rukávu svůj oblíbený modrý vějíř s malbou letících jeřábů. Zvuk, s nímž vějíř otevřel, se podobal prásknutí karabáče.

„Otázka, kterou nyní potřebujeme zodpovědět, zní,“ pronesl nejstarší ze sourozenců mrazivě, „proč se tě někdo pokusil zabít?“

„Odpověď je celkem nasnadě,“ mínil Kenichi. Ustaraně pozoroval Tsurugiho siluetu, což bylo jediné, co mohl spatřit přes hedvábný závěs. „Někdo z Vnitřního paláce tě tam nechce. Někdo má zálusk na děvče, které sis měl brát.“

„Mohl by to být i někdo z menších rodů,“ namítl kovář tlumeně. Zranění se hojila rychle, ale on z toho žádnou radost neměl.

„Pochybuji. Všichni jsou příliš zaměstnáni válkou na severu. Boje se tam rozhořely naplno. V tuhle chvíli se jim každý rozumný přímluvce ve Vnitřním paláci hodí. Kdokoli, kdo má alespoň nějakou představu, jak vypadá svět venku!“

„Ve skutečnosti si Tsuruhane myslí totéž co ty. Obávám se, že tohle je mimo naše síly. Velké rody mají k dispozici ty nejnadanější mágy A nejschopnější zabijáky, když už o tom mluvíme.“

„Co bude tvůj bratr dělat?“

„Poslal do Vnitřního paláce zprávu formulovanou tak, aby si to šest velkých vyřídilo mezi sebou.“ Tsurugi se pokusil o slabý úsměv. „V těchhle věcech dosáhl Tsuruhane mistrovství.“

Chvíli oba mlčeli.

Pak Kenichi prudce vstal a jediným pohybem strhl hedvábný závěs na podlahu.

„Ne…“ Tsurugi se pokusil odvrátit, ale Kenichi k němu přistoupil a silou ho obrátil zpátky k sobě.

„Chci se na tebe dívat,“ pronesl zjizvený.

„Ale já…“

„Ty popáleniny k tobě patří. Jsi to pořád ty.“

„Kenichi, zachránil jsi mi život… ale nemůžeš…“

„Nesnaž se mě poslat pryč, protože nikam nejdu. A ty ostatně taky ne.“

Kovář se nezmohl na odpověď.

„Oběma je nám jasné,“ navázal Kenichi, „že dáma z Vnitřního paláce se zahleděla do tvé bělostné tváře. Do několika dnů její rodina sama stáhne nabídku k sňatku. Teď už mi tě nikdo nevezme, Tsurugi. Nikdo, rozumíš?“

+++

Na pohřebiště malých rodů z Vnějšího paláce padla tma. Mezi kamennými oltáři předků, sochami strážných duchů a siluetami hrobek panovalo ticho. Ve vzduchu visela vůně santalu stoupající z doutnajících vonných tyčinek.

V temnotě noci se něco pohnulo, něco černějšího než tma, černějšího než slepota. Silueta připomínající divokou kočku se plížila přes svoje svrchované panství, lhostejná k výhružným výrazům a pozvednutým zbraním sošek ochranných bohů. Protáhla se ze hřbitova rodiny Tisíce jezer ke hrobům klanu Železných skal. Obcházela kolem, naprosto neslyšná a neustále hladová.

Náhle jako by si uvědomila přítomnost něčích slídivých očí, změnila se silueta v pramínky tmy, které se vytratily dřív, než zpoza potrhaných mraků vyšel měsíc.

„Není Hikaru nemocná?“ obrátila se Yumetsuru na mladého lékaře. Krvavá sakura na ni upřel pohled zpod stříbročerných řas, které byly jedním z projevů znamení luny, pod nímž se narodil.

„Stěžovala si, že nemůže spát, ale žádné další příznaky jsem neodhalil. Jen pořád naříká, že ztratila svou oblíbenou hračku.“ Zamyšleně si upravil čelenku s osmi trigramy, kterou nosil přichycené krátce střižené vlasy, černé jako noc, ale protkané výraznými prameny v barvě měsíčního stříbra. „Ale vás něco trápí,“ dodal po chvíli, když se snědá dívka neměla k odchodu.

Přikývla a popošla blíž.

„Zranila jsem se… na zahradě.“ Neochotně si vyhrnula široké rukávy.

„Jak se vám to stalo?“ podivil se lunární mág při pohledu na její poškrábaná předloktí.

„Prodírala jsem se křovinami.“ Yumetsuru uhnula pohledem.

Krvavá sakura se začal zabývat ošklivě vypadajícími šrámy. Jemně rány vyčistil a ovázal, dívka měla pocit, že se jí přitom téměř nedotýká. Ostatně, tak se chová vždycky. Vždycky jako by byl daleko, pomyslela si. Ani není urozeného původu, ale přesto je předmětem mnoha toužebných pohledů. Navzdory dobře známé pravdě, že lunární a ledoví mágové se žení jen z nezbytnosti a jako milenci prý nestojí za nic.

„Mně to nepřipadá jako od trní,“ řekl Krvavá sakura. „Spíš jako od nějakého zvířete…“

Prudce mu vytrhla ruku:

„Nesmysl!“

Čekala, že se léčitel ohradí, že se jí bude vyptávat. Ale nic z toho se nestalo. Krvavá sakura jen stál v pruhu měsíčního světla padajícího oknem dovnitř, díval se na ni a mlčel. Neudělal ani krok k ní, nepokusil se jí dotknout.

On… čeká, jestli mu něco řeknu sama, uvědomila si. Pomalu natáhla předloktí zpátky k němu.

„Nechtěla jsem,“ zamumlala nezřetelně.

„Kdo jsem já, abych slídil po vašich tajemstvích, Yumetsuru z Tisíce jezer,“ odvětil tiše, beze stopy uražené hrdosti. Vítr z potemnělé zahrady mu rozvlnil široké rukávy z černého hedvábí s vyšívanými stříbrnými sakurami. „Ale kdybych vám mohl nějak pomoci, kdybyste mě potřebovala… přijďte za mnou.“

Hodnou chvíli ani jeden z nich nepromluvil. Oba vážili ticho a naslouchali mu.

„Kde je vůbec Kenichi ze Železných skal?“ zeptala se najednou Yumetsuru, jako by procitla ze spánku. „Myslela jsem, že se ukáže v Tsurugiho pokojích…“

„Mladého pána Kenichiho odvolali do Síně soudců. V nepřítomnosti svého otce a bratrů patří mezi jeho povinnosti osobně soudit… určité případy.“

„Zabijte ho!“

„Smrt!“

„Odporná zrůda je to!“

Služebnictvo Vnějšího paláce se tísnilo podél stěn soudního sálu. Jakmile vstoupil Kenichi ze Železných skal, rázem nastalo ticho. Mladík se usadil na svém vyvýšeném místě a shlédl na provinilce, který se choulil tváří k zemi mezi dvěma vojáky

„Proč jste předvedli tohoto muže?“ zeptal se Kenichi stráží.

„Je to vykradač hrobů, pane! Chytili jsme ho po setmění na hřbitově, který náleží rodině Železných skal! Proto jsme ho ihned přivedli před vás!“ zněla odpověď.

„Zvedni hlavu, člověče,“ přikázal Kenichi zatčenému a snažil se skrýt pobouření, které v něm vřelo nad takovou opovážlivostí. „A mluv, máš-li k tomu co říct!“

Nešťastník poslechl. Byl to křehce vyhlížející stařec, vrásčitý a bělovlasý, oděný v obnošeném tmavomodrém oděvu typickém pro vzdělance.

„Pane, tato nehodná osoba se jmenuje Nakigara. Jsem lékař a učenec.“

„Zdali víš, jaký je trest za znesvěcování hrobů?!“ přerušil ho Kenichi.

„Ano, pane, vím. Roztrhání koňmi.“

„A přesto sis troufl spáchat něco takového?“

„Můj pane, nejsem vykradač hrobek. Pohleďte na mne. Jsem příliš starý a slabý. Mohl bych nanejvýš odnést květiny, svíce či vonné tyčinky, ale jak jistě nazřete, z těch bych měl pramalý užitek. Navíc by bylo snazší ukrást je z nějakého vesnického hřbitova, který není hlídaný.“

Kenichi si musel nerad přiznat, že na něj dělá dojem starcova rozvážná řeč tváří v tvář těžkému obvinění a hrozbě smrti.

„Tak cos dělal na pohřebišti Vnějšího paláce, starý muži?“ otázal se.

„Zabývám se studiem neobvyklých nemocí, léčením neobvyklých ran, snímáním kleteb a také tišením neklidných duší či nadpřirozených bytostí obecně.“

Dav pohoršeně zahučel.

„Šarlatán!“

„Rouhač!“

„Nechte ho trhat koňmi!“

Ale stačilo jediné Kenichiho gesto a opět bylo ticho.

„Nevypadáš jako mág,“ podotkl zjizvený mladík. Ať se dívám, jak se dívám… Vlasy sice má stříbrné, ale stářím, ne po způsobu ledových nebo lunárních mágů. A i zamlada je měl zřejmě černě. Ne plavé jako mágové slunce ani rudé jako má Hikaru… Oči tmavé jako my všichni smrtelníci nenadaní magickou mocí… Nenapadá mě žádný myslitelný talent, který by mohl mít.

„Nejsem obdařen vrozenou mocí,“ vysvětlil Nakigara vyrovnaně. „Ale celý život se jí zabývám teoreticky. Zamlada jsem byl na jihu proslulým vymítačem. Avšak všechna sláva polní tráva, nyní jsem chudý a zapomenutý.“

Kenichi si ho znovu pozorně prohlédl. Nesnaží se nijak hrát na city, nepokouší se vzbudit mou lítost. Jen popisuje věci, jak jsou.

„Tak cos pohledával v noci na hřbitově?“ uhodil na starce.

„Viděl jsem tam tančit stíny, můj pane,“ odvětil Nakigara prostě. „A protože dlouholetý zvyk se těžko přemáhá, šel jsem se podívat, zda tam skutečně straší, nebo už mě klamou moje staré oči.“

„Proč sis nevyžádal svolení?“

„A udělil byste mi ho, můj pane? Vyhnal byste mě, že jsem jen ubohý bláznivý dědek.“

Kenichi se zamračil a obrátil ke strážím:

„Vy jste nic zvláštního neviděli?“

Vojáci si vyměnili nejisté pohledy:

„No… ne, pane.“

Zjizvený se ušklíbl. Jistěže ne. Hlídka u hřbitova patří mezi ty nejméně oblíbené, často ji dostávají vyděšení nováčci. Většinou by si raději ruku ukousli, než aby se podívali přes zeď na hrobky a hroby. „A kde přesně jste ho chytili?“

„Když lezl ven přes zeď, pane!“

„A měl u sebe něco, co mu zřejmě nepatřilo?“ zajímal se Kenichi.

„On… tedy… ne, pane!“

„Tak to by byl hodně skromný zloděj,“ ucedil Kenichi. Ale myšlenkami už byl dál. Léčení neobvyklých ran, teorie magie… Tenhle stařec by mohl vědět ledacos, na co se jinak nemám koho zeptat! Ještě uvidíme, v čem má nebo nemá prsty!

„Slyšte moje rozhodnutí!“ prohlásil pevně. „Lékař a učenec Nakigara bude prozatím uvězněn, ale nikdo mu nesmí zkřivit ani vlas, dokud já sám neřeknu jinak! Soud je tímto u konce!“

Tsurugi zasykl, když mu popálenou kůží prošla tenká jehla. Nakigara jen přikývl:

„Hojí se to dobře, ale stopy zůstanou. S tím nic nezmohu, je mi líto.“ Odložil jehlu na stolek. „Rozhodně se jedná o dotek magického ohně stejně jako u věcí ožehnutých v kovárně.“

„Neříkáš nám nic nového, starče,“ zavrčel Kenichi, ale Tsuruhane ho umlčel mávnutím vějíře.

„Zřejmě neříkám. I když… jedna věc mi vrtá hlavou, vznešení pánové.“ Nakigara si zamyšleně propletl prsty. „Původce toho kouzla musel být buď slabý, nebo nezkušený. Nebo někdo jeho snahu dodatečně sabotoval, čemuž ovšem po prozkoumání výhně nic nenasvědčuje.“

„Ale to by přece…“ Tsurugi se odmlčel, protože mu Tsuruhaneho pohled zmrazil slova na rtech.

„Mágovi by nic nebránilo vrhnout proti oběti veškerý žár rozdmýchávaného ohně. A ten byl značný,“ nenechal se Nakigara vytrhnout z úvah. „Neztratil byste jen svou krásnou tvář, pane Tsurugi. První zášleh by vám spálil maso na kostech.“

Nastalo ticho.

„Co to znamená?“ prolomil nakonec mlčení Kenichi.

„Že víme příliš málo na to, abychom dělali ukvapené závěry,“ odpověděl za starce Tsuruhane. Pohled měl chladný a vzdálený, jako by pozoroval hvězdy za obzorem. „Mistře Nakigaro, děkuji za váš vhled do celé věci. Poskytneme vám pokoje vhodnější než podzemní žalář a vrátíme vám osobní věci, ale ještě nějakou chvíli vás budeme muset zadržet – než si prověříme, že jste doopravdy tím, za koho se vydáváte. Tato nepříjemnost nás mrzí, ale musíme být obezřetní, jistě to chápete.“

Starý muž se beze slova uklonil a Tsuruhane přivolal strážné, aby vrásčitého lékaře odvedli.

„Ale bratře, vůbec bys ho nepustil k vyšetřování, kdyby sis neprověřil, že je skutečně pravda, co o sobě říká,“ podotkl Tsurugi, když kroky odcházejících odezněly chodbou.

„Samozřejmě. A Nakigara ví, že už to vím.“ Tsuruhane lehce stáhl koutek úst, ale jinak jeho výraz zůstal nepohnutý. „Je příliš chytrý a pro nás v tuhle chvíli užitečný. Svou svobodu si bude muset zasloužit. Nemůžeme ho nevyužít. A nemůžeme ho nechat jen tak odejít s našimi tajemstvími.“

„Dávala ti jeho slova nějakým způsobem smysl?“ zeptal se Tsurugi tiše.

„Potvrzovala moje vlastní podezření“ lehce přivřel oči Tsuruhane. „Jsem ti velmi zavázán, Kenichi, že jsi mi předal Nakigarův případ. Získali jsme tak cenný zdroj.“

„Všichni víme, že pokud jsou v tom zapleteny velké rody, nemá v podstatě smysl cokoli vyšetřovat,“ obrátil se Tsurugi naléhavě na ledového mága. „Na co jsi přišel, bratře? Co si domýšlíš?“

„Je ještě příliš brzy, Tsurugi. Uvidíme, co se mi podaří v celé věci zjistit.“

+++

Měsíc byl v úplňku a Krvavá sakura se koupal v jeho světle.

Lunární mág se ponořil do jezírka vyhřívaného přírodním horkým pramenem. Na zčeřené hladině tančil odraz měsíce zčásti rozmlžený jemnou párou, která stoupala z vody do chladnějšího vzduchu.

Krvavá sakura se rád halil do složitého oděvu z vrstveného černého hedvábí. Teď mu ale k pocitu klidu stačila voda a pára všude kolem.

Zaklonil hlavu a díval se na cíp oblohy, který mohl pozorovat ze své soukromé uzavřené zahrady v nitru paláce.

Úplněk má vlastní tvář. Ale vždycky ji skrývá za maskou. Zavřel oči. Doopravdy je krásné jen to, co není zřejmé a zjevné. Proto jsou krásné hádanky, jinotaje a tajemství.

„Zdravím tě, léčiteli.“ Chladný hlas a závan studeného vzduchu rozptýlil mlžný opar nad hladinou. Krvavá sakura sebou trhl.

Na břehu jezírka stál Tsuruhane.

„Můj pane…“ zasípal lunární mág. Měl pocit, že mu tuhne krev v žilách. Co tady dělá? Služebnictvo mu určitě řeklo, že jsem v lázni! Což ho zjevně nezastavilo! Co mi chce? Nemohl mi dát vědět, že se mnou potřebuje mluvit? Tohle je… nepatřičné! Naprosto nepatřičné!

„Pane, pokud byste na mne mohl prosím počkat v mých pokojích, jen co se obléknu, hned…“ pokusil se zdvořile odpovědět a stálo ho nemalé úsilí, aby dokázal vyvolat alespoň slabé zdání klidu.

„Není potřeba,“ přerušil ho Tsuruhane mrazivě. „Potřebuji tvoje služby okamžitě.“

„Ale…“

„Potřebuji, abys pro mne provedl jedno velmi konkrétní kouzlo. Je známé pod názvem Měsíc na vodě.“

Tsuruhane upustil do jezírka hlubokou misku z rýžového porcelánu. Krvavá sakura ji instinktivně zachytil. Pak si uvědomil, co se po něm žádá.

„Můj pane, to není možné. To nemohu udělat,“ vypravil ze sebe polohlasně.

„Proč ne?“

Krvavá sakura cítil, jak horká voda kolem něj chladne.

„Takové kouzlo by mě stálo většinu sil. I teď, když je úplněk a moje moc je největší. Celý další měsíc bych… byl velmi slabý,“ řekl léčitel neochotně. Proč mám dojem, že on tohle všechno už stejně dobře ví, pomyslel si. Nebo přinejmenším tuší, jaká je cena za to, když někdo polapí Měsíc na vodě.

V Tsuruhaneho tváři se nehnul ani sval:

„Já vím.“

Je to tajemství! Jak se to vůbec dozvěděl? zasténal Krvavá sakura v duchu zoufale. Lunární mágové chytají Měsíc na vodě neradi a výjimečně, aby mohli v případě nouze za novoluní očarovanou vodu vypít a získat zpět část úplňkové moci. Jenže on chce moji sílu očividně pro sebe! Nedá mi nic zpátky.

„Tohle je lunární tajemství. Nemůžu to udělat,“ vzepřel se.

„Jsem tvůj pán. Můžeš to udělat a uděláš to. Prostě mě poslechneš. Nebo taky mohu na místě zmrazit vodu přímo kolem tebe.“

Tsuruhane nevyhrožoval. Nic takového neměl nikdy zapotřebí.

V měsíčním světle se zdálo, že se mu v bělostných vlasech začíná srážet jinovatka.

„Proč po mně vůbec chcete, abych lovil odraz luny na hladině?“ zamumlal léčitel. Roztřásla ho zima a náhlá únava.

„Do toho ti zhola nic není,“ odvětil pán Tisíce jezer.

„Dobrá, udělám, co ode mne požadujete,“ vzdal se Krvavá sakura. „Ale nestačilo pro mne poslat? Přišel bych.“

„Nestačilo, léčiteli.“ Tsuruhaneho ústa se stáhla a trochu to připomínalo vzdálený, chladný úsměv. „Nestačilo, protože chci mít jistotu, že voda, kterou očaruješ, bude z nejsilnějšího možného zdroje, a že kouzlo provedeš nejúčinnějším možným způsobem. Ve chvíli, kdy ses zahalil do vody na zemi a do vody ve vzduchu.“

Krvavá sakura rezignovaně nabral vodu z jezírka do misky a pozvedl ji tak, aby se měsíc odrážel na hladině v nádobce. Takže to nebyla náhoda. Nebyl to spěch a neodbytnost, co sem Tsuruhaneho přivedlo. Čekal na tuhle chvíli. Pečlivě si rozmyslel, kdy za mnou přijde.

Lunární mág přivřel oči. Černé a stříbrné pramínky zmáčených vlasů se mu lepily k obličeji. Stejně nemám úniku.

Mimoděk si vzpomněl, jak kdysi na severu viděl labutě zamrzlé v ledu, když nestačily včas odletět.

Nechal víčka klesnout úplně. Kolem rukou se mu zvolna rozlévalo bledé stříbřité světlo. Odraz luny v misce se zachvěl a pak se začal pomalu rozplývat. Zdánlivě to trvalo celé věky.

Nakonec léčitel podal misku Tsuruhanemu.

„Splnil jsem váš příkaz,“ zašeptal.

„Výbomě.“ Ledový mág vzal nádobku a odešel. Bez dalšího slova, bez ohlédnutí.

Krvavá sakura počkal, dokud kroky jeho pána neutichly kdesi uvnitř paláce. Pak teprve vylezl na břeh.

Rty i nehty měl promodralé a musel tisknout zuby k sobě, aby mu nedrkotaly. Roztřesenýma rukama se oblékl, aniž se pořádně osušil, a klopýtal do svých pokojů, k ohřívadlu. Možná jsem dnes v noci viděl smrt.

Tsuruhane se usadil ve svých komnatách a soustředěně rozlil očarovanou vodu do čtyř menších misek. Do každé hodil úlomek kamene. Nešťastný léčitel. Nechtěl jsem mu ublížit, v žádném slova smyslu. Ale nebylo vyhnutí.

Rozestavěl misky, každou do jednoho rohu místnosti. Teoretici magie, jako je Nakigara, jsou k nezaplacení. Necítí se vázaní žádnými tajemstvími. A úplně nejlepší z nich jsou ti, kteří už jsou dlouho mrtví a zanechali po sobě dostatek učených svitků.

Zamyšleně pozoroval svoje dílo. Co si Krvavá sakura neuvědomuje – protože tím ostatně sám žije – je vedlejší účinek lunární magie. Zahaluje, zamlžuje a skrývá. Například identitu toho, kdo provádí nějaké zcela nezávislé kouzlo.

Mrazivě se pousmál, jen koutkem úst. Uvidíme.

Pronikavý ženský výkřik proťal noční ticho, kolísavě stoupal a pak náhle ztichl.

Ve chvíli, kdy Tsurugi doběhl k pokojům staršího bratra, už tam byly stráže. U dveří stála komorná, zkamenělá hrůzou, obličej v dlaních, neschopná slova, neschopná pohybu. Strážní s tasenými meči prohledávali přilehlé místnosti, všude se rozléhal dupot nohou a křik.

„Zavřete bránu!“

„Najděte vraha!“

„Nesmí vám utéct!“

Tsuruhane, hlava rodu Tisíce jezer, ležel nehybně na zádech. Světle modrým hedvábným kabátcem mu na mnoha místech prosakovala krev. Pod tělem zvolna zasychala rudá kaluž, karmínové kapky se vpily do vzácných kaligrafií i prázdných papírů.

Tsurugi poklekl vedle bratra. Mrtvý měl široce otevřené modré oči upřené na věčnost a bledou tvář stejně chladnou a nečitelnou jako zaživa. Jen z koutku úst se táhla stopa po pramínku krve.

Kdo tohle udělal? Jaký vrah by dokázal přijít a bodnout Tsuruhaneho do hrudi? Ne bodnout, ale pobodat ho, zasadit bezpočet ran, aniž by oběť vykřikla? Kdo mohl zabít Tsuruhaneho, vynikajícího šermíře, tanečníka a mága Tsuruhaneho, vždycky tak obezřetného, tak pohotového? Odpověď se nabízela sama. Tsurugi klečel na zemi, měl pocit, jako by ho ruce i nohy přestaly poslouchat. Představoval si Vnitřní palác v plamenech. I s veškerou tou proradnou intrikánskou verbeží, která si osobuje vládu nad druhými na základě zásluh z minulých životů! Uvědomil si, že bezděčně skřípá zuby.

„Tsurugi! Tsurugi, prober se.“ Kenichi ho držel za ramena, Tsurugi ani nevnímal jeho příchod. „Vzchop se. Nemůžeš tady takhle zůstat.“

„Proč nemůžu?“ zasípal kovář.

„Protože teď jsi ty nejstarší v rodině Tisíce jezer.“

Yumetsuru seděla schoulená do sebe. Už odmala tak většinou sedávala, nikým nepovšimnuta. Chodbami Vnějšího paláce se nesly výkřiky a kroky mnoha nohou, které v dívce živily úzkost a zlou předtuchu.

„Paní Yumetsuru, paní Yumetsuru, tady jste!“ Služebná sotva popadala dech. „Nikde jsem vás nemohla najít!“

Celou dobu jsem tady. Kam jinam bych chodila? pomyslela si snědá dívka sklíčeně.

„Má paní,“ zajíkla se komorná. „Váš bratr…“

„Co?“ trhla sebou Yumetsuru. „Co se stalo Tsurugimu?“

„Ne, Tsurugimu ne,“ služka sklopila oči. „Vznešený pán Tsuruhane je mrtev. Zavražděn. Pobodán. Našla ho ta mladičká služebná Snítka.“

Komorná hleděla do země, a tak nemohla vidět, jak se s každým vyřčeným slovem křiví obličej její paní.

„Ne!“ zakvílela Yumetsuru nepříčetně. „Tomu nevěřím! To se nestalo!“

Zhroutila se na zem, tělem otřásaly křečovité vzlyky, jako když někdo pláče tak, až se dusí.

„Má paní!“ Komorná se k ní vrhla, snažila se křečovitě schoulenou dívku narovnat, přimět ji, aby se pořádně nadechla.

Z Yumetsuruina hrdla vycházely jen neartikulované skřeky a sípání.

„Pomozte!“ dala se do křiku služka. „Léčitele! Rychle! Léčitele!“

Někdo na chodbě musel volání uslyšet.

„Léčitele!“

Kroky z nitra paláce.

„Rychle!“

„Co se stalo?“

„Nevíme!“

„Spěchejte!“

Yumetsuru se chvěla, z očí jí tekly slzy a z rozkousaných rtů krev. Z obličeje se jí začala nepřirozeně vytrácet barva.

„Pro bohy!“ vydechl Krvavá sakura, když stanul na prahu.

„Pomozte jí!“ obrátila se k němu vyděšená komorná.

„Co se stalo?“ sykl lékař a rychle k dívce poklekl.

„Dozvěděla se o bratrově smrti,“ dostalo se mu odpovědi.

Krvavá sakura se už na nic dalšího neptal. Přiložil Yumetsuru dlaně na záda, od rukou se mu začalo šířit slabé měsíční světlo a chlad.

„Tiše, tiše, tiše,“ mumlal léčitel konejšivě. Yumetsuru se přestala choulit a zalapala po dechu, křeč povolila.

„Nic takového se nestalo!“ vykřikla dívka vzápětí a dala se znovu do pláče. Dýchala přerývaně, ale dýchala.

Rvala si vlasy a trhala si z předloktí obvazy. Znovu si otvírala šrámy na pažích a zmítala se na podlaze.

Krvavá sakura nepohnutě hleděl na výjev před sebou. Věděl, že není v jeho moci svou pacientku, pološílenou žalem, zadržet. Možná by ji neudrželi ani dva zdatnější muži, než jsem já. A určitě by ji to neutišilo ani by jí to nepomohlo.

„Podej mi vodu,“ přikázal komorné. Když poslechla, přihodil do misky trochu rozdrcených bylin.

„Yumetsuru,“ zašeptal. „Yumetsuru z Tisíce jezer.“

Kupodivu se za jeho hlasem obrátila. Natáhl k ní volnou ruku.

„Pojď sem,“ vyzval ji jemně. „A napij se.“

Podal jí misku z bílomodrého porcelánu a Yumetsuru se poslušně napila. Upřela na lékaře vyčerpané, vyděšené oči, zarudlé a oteklé od pláče.

„Všechno bude v pořádku,“ pokračoval léčitel polohlasně.

Mechanicky přikývla. Ruka jí poklesla, prázdná miska se vykutálela z ochablé dlaně. Yumetsuru se pokusila dovléct blíž ke svému zachránci, k jeho konejšivým chladným dlaním, ale už neměla sil. Lék působil rychle a ona se sesula na zem.

Usnula hlubokým spánkem beze snů.

„Uložte ji a nechte ji odpočívat. Pro jistotu u ní někoho nechte sedět, kdyby se probrala. Ale to potrvá hodiny. Uspávadlo, které jsem jí namíchal, je neobyčejně silné,“ řekl Krvavá sakura. Odtáhl se a vstal, aniž se spící dotkl.

Opatrně, snad jen konečky prstů, jí převázal ranky na předloktích.

„Dobře, že jste mě zavolali,“ otočil se na komornou. „Takovýhle záchvat ji mohl s trochou smůly stát život.“

A s tím opustil pokoj.

U lůžka bezvládné Yumetsuru nechali sedět starou chůvu. Unaveně pozorovala stíny vrhané důvěrně známými věcmi a rty se jí pohybovaly, jak se bezhlesně modlila ke všem ochranným bohům a k duchům předků.

Dívka z Tisíce jezer ležela naprosto nehybně. Hruď se jí zvedala pravidelně, ale sotva znatelně. Ani víčka se jí nezachvěla. Podobala se zapomenuté zašlé panence pohozené v bílých přikrývkách.

Venku přecházely zostřené hlídky a celý Vnější palác byl prosáklý strachem.

Jako by se strach otiskl do stěn, skříněk, stolků i prahů, do přikrývek, šatů i plamínků lamp. Do obličejů lidí ne, protože ho většinou dovedli skrýt. Ale do jejich očí a chůze.

Urození milují pocit bezpečí, i když vědí, nakolik je falešný, napadlo stařenu. Proto se mezi sebou mnohem raději zabíjejí mimo palác. Otřela si do dlouhého rukávu dvě osamělé slzy. Rod Tisíce jezer utrpěl těžkou ránu, ostatní se bojí, kdo bude další. A my, nehodní služebníci, my jsme propadli životem. Záleží jenom na tom, nakolik přesně se strach mocných změní ve vztek.

Nevšimla si, jak nepřirozeně rychle se kolem ní stmívá. Nebe sice bylo zatažené, ale snášející se šero každým okamžikem ještě víc houstlo.

Ustaraně se dívala na bílomodrou porcelánovou misku stojící opuštěně na stolku, pečlivě umytou a připravenou, kdyby Yumetsuru chtěla čaj. Vzor modrých letících jeřábů jako by bledl a vytrácel se, jak ubývalo světla. Chůva si povzdechla a promnula si staré oči. Už mi asi přestává sloužit zrak. Inu, nikdo tomu nakonec neujde.

A pak náhle zhasla lampa.

Stařena si jen znaveně podepřela čelo. Chvíli seděla potmě.

Že něco není v pořádku, si uvědomila, když zaregistrovala naprosté ticho všude kolem. Sluch měla výborný a věděla to o sobě.

Co se stalo? Že by všichni najednou přestali chodit a dýchat?

Opatrně zatápala po stolku a pokusila se znovu rozsvítit. Nepovedlo se jí to.

„Děvčata, přineste mi světlo!“ křikla, aby přivolala mladší služebné. Vlastní hlas jí zněl hluše. Ztrácel se, jako by jí ho něco kradlo těsně od úst.

Stará chůva byla už křehká a vetchá, ale uvažovat dokázala rychle. Někdo – nebo něco – chce ublížit Yumetsuru. Nějakými temnými kouzly.

Musím se dostat ven! Přivolat léčitele nebo vymítače! Sama odtud Yumetsuru nedostanu, blesklo jí hlavou. Ať se děje cokoli, snad se to děje jenom v téhle místnosti. Pokud je pohlcený celý palác, pak už je to stejně jedno. Ale to by musel být některý z pekelných soudců osobně, i s celou svou démonickou družinou, aby dokázal ochromit tolik lidí! Musím ven!

Nenamáhala se s dalším voláním a křikem.

Zvedla se a opatrně tápala přes pokoj. Věděla přesně, kde co je, ale celý prostor se najednou zdál cizí, nepřátelský, vzdálenosti deformované. Tam, kde čekala okraj malovaného paravánu, nebylo nic.

Když narazila na okraj stolku, přeběhl jí mráz po zádech. Tady je jenom jeden stolek! Nikam jsem nedošla. Obešla jsem místnost v kruhu!

Náhle měla dojem, že zaslechla v temnotě cosi, co se podobalo vzteklému kočičímu zasyčení.

Cítila ještě, jak padá, jak se převrhl stolek, slyšela, jak na podlahu dopadla bílomodrá miska se vzorem letících jeřábů.

Vzápětí ztratila stařena vědomí a propadla se do těžkého spánku plného nočních můr, z něhož se tak těžko probouzí. Někdy také vůbec.

Podzemím se rozléhaly skřeky, které snad ani nemohly vycházet z lidského hrdla.

Tsurugi se zastavil na schodech. Kenichi mu položil ruku na rameno. Chvíli tam nehybně stáli a naslouchali. Pak se kovář vzchopil a vykročil dolů.

Oba mladíci sestupovali do podzemních žalářů pod Vnějším palácem a ve slabém rozechvělém světle se sami podobali zohaveným přízrakům mrtvých zajatců.

Tsurugi zaťal zuby a uzamkl sluch před uši drásajícím řevem mučených. Tsuruhane… Mysli na Tsuruhaneho, zopakoval si v duchu. Na jeho tvář, chladnou a nepohnutou. Na jeho oči, mrazivé a nelítostné. Nedej znát žádnou slabost.

Kenichi kráčel vedle něj, beze slova, obrněn lhostejností hodnou kamene.

Minuli cely a vstoupili do mučírny. Kati měli napilno, dozírali na ně vrchní žalářník a sám velitel stráží Vnějšího paláce. Oba muži padli před nově příchozími na kolena a dotkli se čelem země. Navzdory tomu, že šlechtici byli ještě velmi mladí, původem a postavením dalece převyšovali všechny v místnosti.

Mučitelé na chvíli ustali v práci, aby se mohli také sklonit před svými svrchovanými pány. Nastalo ztýrané ticho, přerušované jen tlumeným sténáním vězňů.

Tsurugi všechny přelétl odtažitým pohledem.

„Vstaňte,“ přikázal suše. „A ty,“ ukázal na velitele stráží, „mluv. Co jste zjistili?“

„Můj pane,“ strážce paláce byl v obličeji bledý, vlasy – sčesané dozadu a stažené do uzlu – měl na spáncích zmáčené studeným potem, „můj pane, zatím se nám nepovedlo viníkovi rozvázat jazyk! Ale už brzy se tak stane! Dopřejte nám trochu času, snažně vás prosím! Jsme vám oddáni životy! Najdu zrádce a očistím svou čest!“

„Pokračujte“ mávl Tsurugi bratrovým vějířem s motivem letících jeřábů. Sám poodešel stranou a kývnutím naznačil Kenichimu, ať učiní totéž.

„Co si o tom myslíš?“ otázal se nový pán Tisíce jezer neutrálně.

„Že některý z těch vojáků, kterým se právě teď kati věnují, se už brzy přizná“ Kenichi se cynicky zašklebil, zjizvená tvář se ohavně zkřivila, „a to nejspíš nejen k tomu, že tvého bratra osobně zabil, ale i k tomu, že se za tímto účelem zaprodal všem démonům, na jejichž jména si bude v bolestech schopen vzpomenout.“

Tsurugi upřeně pozoroval protější holou zeď, když se zeptal:

„Myslíš, že některý z těchto lidí se na vraždě podílel? Že některý z nich nechal vědomě nebo z nedbalosti proniknout vraha do paláce?“

Kenichi zamyšleně mlčel a díval se přes jeho rameno do nitra mučírny. Tsurugi se neodvažoval pohlédnout mu do očí, aby v nich jako v pokrouceném zrcadle nespatřil, co se v místnosti děje. I když to vlastně věděl.

V poutech se svíjeli dva vojáci, kteří stáli v době vraždy na stráži v blízkosti Tsuruhaneho komnat. Prvnímu kati vráželi pod nehty dlouhé kovové jehly, které se právě navíc chystali rozžhavit. Druhému nasypali do otevřených ran na zbičovaných zádech sůl a jakýsi jemně mletý prášek.

Mučený, který vypadal, že už nebude schopen křičet, se zjevně překonal. Trhl sebou navíc tak zběsile, že si sám vykloubil rameno.

Kenichi se najednou prudce odvrátil.

Tsurugi se chystal neohlédnout. Zapřísahal se, že neudělá takovou hloupost. Že odejde, aniž by zavadil pohledem o to, co se odehrávalo kolem něj. Pak se ozval ženský výkřik a Tsurugi se otočil.

Mučitelé právě přivlekli dovnitř služebnou dívku, které nebylo ani šestnáct let.

Jmenuje se Želení jara, uvědomil si kovář. Znám ji. Nijak dobře. Slouží tady už dva roky. Dneska nesla Tsuruhanemu jídlo. Takže byla poslední, kdo ho viděl naživu.

Kati se dívky chopili, dovlekli ji ke kádi s vodou. Popadli ji za vlasy a kimono a ponořili jí hlavu pod hladinu.

Tsurugi stál jako zařezaný. Chtělo se mu zvracet. Sledoval marný zápas topené služebné. Želení jara…

Trýznitelé ji na chvíli vytáhli.

„Přiznej se!“ řvali na ni.

„Mluv!“

„Řekni všechno!“

Plakala, vrtěla hlavou, nesouvisle blábolila. A tak ji znovu začali topit.

„Ne,“ promluvil těsně za Tsurugiho zády Kenichi, „nemyslím si, že kdokoli z nich nese vinu na tom, co se stalo. Vrah byl příliš rafinovaný. Nepotřeboval pomoc těchhle ubožáků. Ale ty tohle celé stejně nemůžeš zastavit.“

„Nemůžu. Velitel stráže má právo – má povinnost – vyslýchat kohokoli ze svých mužů a kohokoli ze služebnictva. A v zoufalé snaze zjistit alespoň něco to taky bude dělat. Až do večera a celou noc, přinejmenším. Ještě mu jich zbývá dost. Hlídky na vnitřní hradbě, strážci od brány, o služebnictvu ani nemluvě.“

„Třeba taková Snítka, která tvého bratra našla,“ kývl Kenichi.

„Hm,“ teď byl na řadě Tsurugi, aby se ušklíbl a díky šeredným popáleninám vytvořil na své tváři nadobyčej ohavnou grimasu. „Tak zrovna po té jsem se díval. A víš co? Není nikde k nalezení.“

„Zřejmě zmizela ve zmatku hned po vraždě,“ pokrčil rameny Kenichi. „Proč jsi ji nenechal hledat a zatknout?“

„Já? Nedokázal jsem uvažovat v tu chvíli jasně. Proč jsi to neudělal ty?“

„Však on ji velitel stráží nechá pronásledovat, jakmile se mu někdo odváží říct, že ji nemohou najít,“ nedal se Kenichi vyvést z míry.

„Snad to ještě chvíli potrvá,“ zašeptal Tsurugi téměř neslyšně a vykročil ven.

Kenichi ho následoval.

„Někomu se povedlo zabít hlavu rodu,“ konstatoval, jakmile se ocitli na chodbě. „V paláci byla spousta lidí a nikdo tomu nedokázal zabránit. Zaplatí za to. Tohle nebyl zpackaný atentát na nepříliš významného člena malého rodu. Tohle nebyla očividná čistá magie, proti které by zřejmě nic nezmohli. Zaplatí. Jejich životy závisí na těch našich. Takový je zvyk a zákon. Od nynějška ho prosazuješ. Smiř se s tím, Tsurugi.“

„Už se stalo,“ sykl kovář.

Když vyšli na povrch, letmo se ohlédl směrem k zahradě, přes niž zahlédl bezprostředně po vraždě prchat Snítku. Jsem si smrtelně jistý, že neneseš žádnou vinu. Uteč. Přežij. A my musíme co nejrychleji najít skutečného vraha. Nějak.

Snítka běžela. Klopýtala stezkou mezi rodovými pohřebišti.

Kde mě nikdo nebude hledat? Kde se nikdo neodváží mě hledat? Vedena instinktem pronásledovaného tvora, štvané kořisti, snažila se najít si úkryt. Z pozemků paláce se nedostanu, ne živá. A i kdyby ano, daleko neuteču.

Náhle strnula. Měla pocit, že se na ni někdo dívá. Nebe bylo zatažené, mraky věštily bouřku, která se ale zatím ještě skrývala za obzorem.

Snítka se divoce rozhlédla. Nikde se nepohnul ani lístek. Všechno živé jako by ztichlo v náhlém nepochopitelném strachu.

Jak se ohlížela, všimla si, že má vzadu lem kimona od krve. Krev mého pána… Všude tam bylo tolik krve… Zatoužila sednout si a plakat, dokud jí budou zbývat slzy.

Nic jsem neudělala! Proč si připadám jako vrah? Nic jsem neudělala!

Dýchala zhluboka, sbírala síly. Pach krve přebíjel všechny ostatní vjemy. Dokud běžela, nic necítila.

Proč si připadám jako vrah? Právě proto, že jsem nic neudělala. Že jsem ho nezachránila. Ale mohla jsem? Mohl vůbec někdo?

Komorná dál neváhala a znovu se rozběhla.

Najednou jí cosi podtrhlo nohy. Ani nestačila dát ruce před sebe, aby zabrzdila pád.

Upadla obličejem do hlíny, před očima se jí zatmělo.

Zvedla se na loktech a podívala se kolem sebe. Tma.

To se setmělo tak rychle?

Zatápala rukama okolo. Měla dojem, že ji něco obtáčí, něco jemného a přilnavého.

Co se děje? Ztratila jsem zrak?

Reflexivně si přitiskla dlaně na oči. Nenahmatala nic. Jen hladký ovál své tváře a zbytky obočí.

Pokusila se vykřiknout, ale nenašla vlastní ústa. A pak už ani nos.

Zmítala se na zemi, dusila se. Vřískala by hrůzou, ale nevydala ani hlásku. Tloukla sebou, střídavě zarývala prsty do prachu, střídavě si je zatínala do hrdla ve snaze dostat se ke vzduchu.

Olámala si nehty do krve.

Zdálo se jí, že slyší vzdálené, kolísavé, nelidské kvílení, ale mohla to být jen její představa vlastního křiku.

Tmou, která ji obklopovala, šlehl záblesk bolesti. Snítka se pokusila schoulit, ale nepovedlo se jí to. Něco jí ovíjelo kotníky a pomalu ji začínalo vláčet po zemi. Cosi ji požíralo zaživa. Beze spěchu a neodvratně. Trhalo jí to kůži a rvalo maso z chodidel a lýtek.

Pach krve. Zasychající. I čerstvé.

Ale Snítka ho už nevnímala.

Zoufale hrábla do temnoty, po jakékoli opoře, po čemkoli, čeho by se mohla zachytit. Dlaněmi zavadila o něco neskutečně jemného.

Kočičí srst?

Pokusila se sevřít prsty, stisknout to, co nemohla spatřit. Ale hladká, neskutečně dlouhá srst jí proklouzla, jako by to byla jen voda. Snítka hrnátla do prázdna.

V duchu vřeštěla děsem a bolestí, neodvratně vlečena do chřtánu neviditelné zrůdnosti. Trvalo to ještě hodnou chvíli. Dívka se nakonec zadusila dřív, než mohla zemřít na ztrátu krve. Dřív než se monstrum ve tmě dostalo k životně důležitým orgánům.

Z nešťastné Snítky nezbylo nic, co by kdokoli mohl najít a pohřbít. Ani tělo, ani šatstvo. Jen trochu krve, která se rychle vsákla do hlíny a kterou měla brzy spláchnout nadcházející bouře.

U lůžka mrtvého hořelo několik lamp se staženými knoty. Tsurugi se díval nepřítomně ven do tmy, kde vítr tu a tam v náhlých poryvech rval listí ze stromů. Nakonec nový pán z Tisíce jezer promluvil:

„Musíme něco udělat. Máme celou noc čas. Stráže jsem přes jejich protesty poslal pryč. A Yumetsuru nebude schopna dodržet tradici bdění u mrtvého a vystřídat mě.“

Kenichi, který doposud stál nehybně u dveří, si konečně sedl.

„Jak jí je?“ zeptal se.

„Hrozně.“ Tsurugi k němu obrátil pohled zapadlých očí, které v popálené tváři připomínaly oči zohavené mrtvoly. „Yumetsuru tak strašně křičela a plakala… Bohové! Báli jsme se, aby dočista nepřišla o rozum. Rvala si vlasy, vyváděla jako smyslů zbavená. Lékaři jí museli dát tišící prostředky“

Kenichi se znovu zvedl a začal přecházet po místnosti:

„Musíme najít vraha!“

„Jenomže jak? Všechny běžné metody věštění selhaly. Nikdo nic neviděl ani neslyšel. Všichni mají za to, že tu byl Tsuruhane sám. Vražednou zbraň jsme taky nenašli. Stojíme tu s naprosto prázdnýma rukama.“

„Nenapadá tě, čím by se mohlo Tisíce jezer někomu znelíbit?“

„Někomu ze šesti velkých? Kromě té svatby, která už stejně není na pořadu dne?“ Tsurugi si promnul bradu. „Celkem čímkoli. Třeba tím, že jsme se vyhýbali účasti ve válce, která decimuje ostatní malé rody?

Díky Tsuruhaneho manipulacím a vhodně předaným drahým darům – většinou z mojí kovářské dílny – jsme byli doposud ušetřeni. Co zmůžeme proti velkým rodům?“

„Jestli nemůžeme utnout nepříteli hlavu, musíme mu alespoň zlomit ruku,“ trval na svém Kenichi.

„Tak sem přiveď Nakigaru,“ odsekl Tsurugi.

„Cože?“

„Říkal jsi, že se zabývá dušemi mrtvých, ne? Jestli dokáže vyvolat Tsuruhaneho duši a zeptat se jí na vraha, ať to udělá.“

„Ale Tsurugi! To je rušení klidu mrtvých! Jde o tvého bratra!“

Tsurugi z Tisíce jezer složil hlavu do dlaní a zamumlal:

„Tsuruhane by si to přál. Vím, že by si to přál. On se nikdy nevzdával, dokud jednu po druhé nezkusil všechny cesty, které by mohly vést k cíli. Navíc nejspíš běží o život i nebohé Yumetsuru. Není nač čekat. Přiveď Nakigaru, zapřísahám tě. A ať ho sem nikdo nevidí jít.“

Stařec Nakigara si shodil kápi na záda a pohlédl na pečlivě umyté tělo připravené k pohřbu.

„Tohle je místnost, kde zemřel?“ zajímal se.

Tsurugi mlčky přikývl.

„Takže krev už je vydrhnutá,“ zamračil se lékař. „Chyba! Měli jste mě zavolat hned.“

„To nebylo možné,“ odsekl Kenichi.

Na obzoru se srazila mračna a přeskočil mezi nimi namodralý blesk.

„Řekněte mi, kde mrtvý ležel. Nebo ještě lépe – položte ho tak, jak jste ho našli. Popište mi, kde všude byla krev. A taky potřebuji vědět, jestli sem bylo něco dodatečně přineseno, nebo naopak odneseno.“ Nakigara najednou připomínal vychrtlou šelmu. Přecházel po místnosti, pohroužený v soustředění. Odlesky lamp dodávaly jeho očím hladové světlo.

Mladí šlechtici si vyměnili pohledy. Pak poslechli.

„S ničím se nehýbalo. Sluhové jen umyli krev, odnesli zničené kaligrafie támhle odtud a přichystali tělo k pohřbu,“ řekl Tsurugi.

Nakigara prohledával pokoj, všechno bral do rukou, prohmatával, nic nenechal být. Jediným zvukem kromě jeho kroků bylo kvílení blížící se bouře. Nakonec se starý lékař narovnal, z kouta vytáhl mělkou misku s vodou, na jejímž dně ležel úlomek kamene.

„Tohle jsem našel ve všech čtyřech rozích. Vznešený Tsuruhane prováděl před smrtí nějaké kouzlo. Dost možná se soustředil na proudění magických sil ve chvíli, kdy vrah udeřil,“ vyložil stařec.

„Nikdy jsem neslyšel, že by mágové používali podobné věci,“ zapochyboval Kenichi.

„Většina mágů nikdy nedosáhne takového stupně umění, aby jim rituální předměty k něčemu byly,“ nenechal se starý muž vyvést z míry. „Osobně mě napadá hned několik kouzel, která mohl pán Tsuruhane chtít posílit, upravit nebo nějak usměrnit. Potřeboval bych ale další indicie, abych zjistil, o co přesně se pokoušel. A jestli se mu to povedlo, nebo ne.“

„Opravdu nemáš nějaký způsob, jak se dozvědět víc, starče?“ Kenichi se ze všech sil snažil ovládnout netrpělivost.

Nakigara si nespokojeně mnul štíhlé prsty:

„Kdybych si býval mohl prohlédnout krvavé skvrny, věděli bychom teď mnohem víc o tom, z jakého úhlu útok skutečně přišel. Dost možná i čím byl veden. To je zásadní.“

„Nemůžeš se zeptat duše mrtvého?“ vypravil ze sebe Tsurugi. Tohle přestává být snesitelné. Je to jako věštění ze střepů. Jako boj se stíny.

„Nemůžu. Protože je už příliš daleko.“ Starý muž přivřel oči. „Ale mohu se zeptat jeho těla.“

„Cože?“ Tsurugi cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz.

Nakigara zkřivil koutek úst:

„A teď mi řekněte upřímně, mladí pánové – jak moc jste zoufalí?“

Mlčeli. Všichni znali odpověď více než dobře.

„Slibte mi svobodu, slibte mi odpuštění všech přečinů,“ pokračoval Nakigara hlasem, který téměř hypnotizoval. „A já pro vás zjistím, jak zemřel Tsuruhane z Tisíce jezer.“

„Máš moje slovo,“ zasípal Tsurugi.

„I moje,“ přidal se Kenichi.

Stařec bez dalšího váhání shodil plášť a naznačil jim, aby tělo přesunuli na látku. Pak od pasu vytáhl smotek plátna a pomalu jej rozvinul. Ve skutečnosti to bylo plátěné pouzdro plné lékařských nástrojů.

Rozhalil Tsuruhanemu pohřební roucho. Chvíli přejížděl konečky prstů přes rány, pak mrtvého vysvlékl docela.

Mezi mraky na obloze se znovu několikrát zablesklo, tentokrát na sebe zahřmění nenechalo dlouho čekat.

Nakigara se usmál a přesunul si blíž jednu z lamp, aby na své dílo lépe viděl:

„Pravděpodobně budu potřebovat vaši pomoc, vzácní pánové. Dostat se do hrudního koše nebývá úplně jednoduché.“

Tsurugi si přihnul pálenky, kterou Kenichi prozíravě donesl. Pořád lepší než se vrhnout z okna do zuřící bouře, usoudil. Koutkem oka pohlédl na starého lékaře, který zrovna pečlivě rovnal vnitřnosti mrtvého zpátky do dutiny břišní. Tsurugi si přihnul ještě jednou.

„Starče, ty musíš být démon z pekel,“ procedil Kenichi mezi zuby. Nakigara jen zavrtěl hlavou:

„Nikoli, můj pane. Jsem pouze lékař.“

„Proč jsi musel rozřezat všechno? Vždyť nejvíc zranění měl na hrudníku, nemohlo ti to stačit?“ mumlal Kenichi.

„Ne vždycky lidé zemřou na to, co je očividné,“ odvětil Nakigara, aniž zvedl hlavu od mrtvoly, kterou začal zašívat. „Pán Tsuruhane mohl být třeba také otráven a rány by pak někdo způsobil dodatečně.“

„A bylo tomu tak?“ vyštěkl Tsurugi.

Zablesklo se, zahřmělo.

„Nikoli.“ Nakigara lehce shrnul Tsuruhanemu bělostné vlasy z čela, jako by hladil spící dítě. „Váš bratr byl na místě mrtev, zabila ho jediná nečekaná rána do srdce. Vedená poněkud zespoda, úzkým předmětem s ostrou špicí. Ostatní zranění už mistr mág necítil, proto ani nevykřikl.“

„Proč do něj ale vrah bodal dál?“ nechápal Kenichi.

„Nebodal. Zbylé rány způsobilo něco jiného.“

„A to?“

„Ledové střepy.“

Tsurugi a Kenichi mlčeli. Plamínky lamp vrhaly divné stíny Nakigarovi do tváře, když se rozhodl pokračovat:

„Takže už víme, jaké kouzlo urozený Tsuruhane vyvolal a ono se po jeho smrti roztříštilo. Ledové zrcadlo.“

„K čemu slouží?“ chtěl vědět Tsurugi.

Nakigara si zatím začal soustředěně čistit nástroje i ruce a pěstěné nehty, které při pitvě používal v kombinaci s nástroji. Zvedl oči a ušklíbl se:

„K magickému stopování. Pán Tsuruhane odhalil, kdo vám ukládal u výhně o život, mladý pane.“

„Mohl zjišťovat cokoli jiného!“

„Mohl, ale nezjišťoval. Ty úlomky kamene v miskách pocházejí z vaší kovámy.“

„Takže našel pachatele…“

„Ano. A dotyčný, sám nadaný magickou mocí, si uvědomil, že je sledován, a zaútočil přes ledové zrcadlo.“

„Ale jestli je něco takového možné, Tsuruhane to musel vědět. Nenechal by se zaskočit!“ odporoval Tsurugi.

„To ovšem pravděpodobně znamená,“ zachmuřil se starý muž, „že ho útok překvapil, protože ho překvapila identita útočníka. Tsuruhaneho zabil někdo, od koho by to nikdy nečekal.“

„To jest?“

„Někdo, koho dobře znal. Buď někdo, kdo by toho neměl být vůbec fyzicky schopen, nebo někdo, komu pán Tisíce jezer naprosto důvěřoval.“

„Nebo obojí,“ sykl Kenichi. Stařec pokývl hlavou a jeho slova téměř zanikla v rachocení hromu, když opakoval jako ozvěna:

„Nebo obojí.“

„Tohle je šílenství,“ mumlal Tsurugi, zatímco spolu s Kenichim a Nakigarou kráčel chodbami paláce.

„Myslíš? Tak počítej se mnou,“ vyzval ho Kenichi. „Jedna vodní čarodějka byla v družině Sto osmi vln. Ta je pryč. Přes osm týdnů je nepřítomen Hikaruin učitel ohnivé magie, který odjel poklonit se svým předkům do Feng-du. Další aktivní mág ve Vnějším paláci je Krvavá sakura. Jenže ten je narozený se znamením luny. Špatně snáší už jen obyčejné teplo lidského těla, natož magii ohně! K výhni bys ho nedostal ani párem koní. V rodině Zlatých perel mají dítě ve znamení písku. Ale to je ještě v kolébce, jsou mu tři měsíce! A to je všechno.“

S tím Kenichi přidal do kroku, aby poslal pryč stráže a chůvy od Hikaruiných dveří.

V pokoji Hikaru ze Železných skal svítila jediná lampa. Oproti všemu očekávání holčička klidně spala, i když venku běsnila bouře. Dítě k sobě tisklo jednoduchou dřevěnou panenku s vlásky a očima naznačenýma červenou barvou.

„Nemá motiv,“ trval na svém šeptem Tsurugi.

„Anebo naopak zatraceně má.“ Kenichi ho chytil za paži. „Nejsilnější motiv ze všech. Žárlivost.“

„Na mne?“

„Nemá na koho jiného žárlit.“

Náhle k nim přistoupil Nakigara jako duch zjevivší se odnikud:

„Otázka je, co mohlo mít malé dítě po ruce, aby tím mohlo bodnout? Něco příhodného, dostatečně ostrého. A taky jestli by měla dost síly… musíme hledat. Možná byla dost chytrá, aby vražednou zbraň zahodila, ale dost možná ne.“

Všichni tři chvíli prohledávali pokoj, ale bez výsledku.

„Ještě se jí prostě můžete zeptat,“ podotkl stařec.

„Jak?“ nechápal Kenichi.

„Slovy,“ usmál se Nakigara a stáhl se do stínu. „Když bude rozespalá, dost možná vám odpoví.“

Tsurugi chtěl protestovat, ale Kenichi už poklekl ke spící sestře a jemně s ní zatřásl.

„Hikaru… Hikaru…“ zašeptal. „Potřebujeme vědět, kde je ta věc, kterou jsi bodla Tsuruhaneho.“

„Mmm… Co? Bratříčku… jaká věc? Koho?“ Holčička zamžourala a pak se radostně usmála. „Jeee, Tsurugi, ty jsi tady taky. A už od nás neodejdeš do Vnitřního paláce, viď, že ne?“

„Neodejdu.“ Pohladil ji.

„To je dobře.“ Znovu se schoulila a zavřela oči.

„Říkal jsem ti, že je to nesmysl. Neublížila by mi,“ sykl Tsurugi. „Leda by nevěděla, co dělá.“

„Jsou způsoby, jak někoho přimět udělat, co nechce,“ ozval se zamyšleně Nakigara z kouta. „Ale na to je potřeba něco, co je těsně spojené s ovládaným člověkem. Nehty, oblíbené šaty… Podívejte se, jestli třeba někde nemá ustřižený pramen vlasů.“

Kenichi si sestru pozorně prohlížel a opatrněji rozcuchal vlasy. Měl čím dál silnější pocit, že mu něco očividného uniká.

Najednou sebou trhl, jako by ho někdo uhodil. Znovu zatřásl se spící holčičkou:

„Hikaru!“

„Aaano?“ Rozespalé dítě začínalo znít protivně.

„Hikaru, myslel jsem, že jsi svou panenku ztratila.“

„Ztratila,“ zamumlalo děvčátko napůl ze spánku. „Ale Yumetsuru ji našla. Včera mi ji vrátila.“

Tsurugi strhl pokrývku z prázdného lůžka. Yumetsuru byla pryč.

„Není způsob, jak by to mohla udělat!“ zoufal si Kenichi. „Vždyť není mág! Neumí ovládat lidi! Bez vrozené moci by si ani nevšimla, že ji někdo pozoruje, natož aby přes ledové zrcadlo zaútočíla!“

„Verdikt nech laskavě na mně!“ přerušil ho Tsurugi, hlas mu přeskakoval. Pán Tisíce jezer sebral sestřinu šperkovnici a vysypal ji na zem. Mezi šperky zazvonila dlouhá kovová jehlice. Se stopami zaschlé krve.

Nakigara se sklonil, aby si vražednou zbraň pečlivě prohlédl.

„Hmmm… proč se té jehlice nezbavila?“ zamumlal napůl pro sebe. „To odporuje veškerému zdravému rozumu, veškeré příčetnosti…“

„Co chceš teď dělat, Tsurugi?“ zalapal po dechu Kenichi. „Nechat svou sestru přivést v řetězech?“

„Yumetsuru bude někde schovaná. Vždycky to tak dělala, úplně odmalička,“ zachmuřil se Tsurugi.

„Neříkal jsi náhodou,“ připomněl zjizvený, „že jí lékaři dali tolik uspávacích léků, že by měla přijít k sobě nejdřív zítra v poledne?“

„Někteří mágové dokáží tišícím prostředkům odolávat,“ zašeptal Nakigara.

„Ale ona není mág!“ téměř zařval Kenichi. Zahřmělo. „To bychom přece museli vědět!“

„Anebo také nemuseli.“ Nakigara se neklidně rozhlédl, rukama bezmyšlenkovitě zabloudil k pouzdru s nástroji. „Existuje jeden vzácný talent, jehož samotnou podstatou je, že není zřejmý. Posledního známého mága, zrozeného pod tímto znamením, zavraždili před sedmi lety v bažinách na úpatí Liang-shan.“

„A jaký je to talent?“ zeptal se Tsurugi, ač tentokrát už odpověď tušil.

Nakigara se syčivě nadechl:

„Tma.“

A v tu chvíli v celém Vnějším paláci zhasla světla.

+++

Krvavá sakura se probudil s pocitem, že nemůže dýchat. Něco ho tížilo na hrudi. Instinktivně se pokusil rozsvítit na dlani bledé měsíční světlo. Vzápětí bolestně vykřikl. Rozseknutá ruka pálila, cítil, jak mu přes zápěstí stéká jeho vlastní krev a odkapává na lem oděvu, který měl rozhalený až k ramenům. Všude kolem panovala tma, venku zuřila bouře.

„Zahřej mě…“ zašeptal naléhavě hlas z temnoty. „Je mi zima.“

Opatrně se dotkl té bytosti, která ho tiskla pod sebe. Nahmátl… dívčí vlasy? Kočičí srst? Hřála a voněla po santalu. A po krvi. Léčitel měl pocit, že se mu propaluje do kůže.

„Odejdi!“ Chladné tělo lunárního mága se napjalo. „Odejdi, neunesu tvou blízkost.“

„Potřebuju tě! Chci tě!“ vykřiklo to stvoření zoufale a poslední slabika se změnila ve vzteklé zasyčení. Zrůda zaťala do mága drápy.

Krvavá sakura se prohnul, jak mu svaly projela křečovitá bolest. Udeřil nestvůru měsíčním zábleskem, jenže kouzlo beze stopy pohltila tma. Léčitel se snažil křičet, ale tušil, že ho nikdo neslyší. Zmítal sebou, pokoušel se od sebe bestii odervat, zatímco ona ho zuřivě drásala a trhala.

V jediném okamžiku, v zášlehu blesku, spatřil Krvavá sakura, s čím bojuje. Stvůra vypadala jako démonická kočka, ale zároveň se podobala něčemu zcela jinému. Dívce s temnýma očima plnýma šílenství.

Léčitel strnul. A v tu chvíli mu zrůda sekla po obličeji. Svět se propadl do tmy a bolesti.

Krvavá sakura se svíjel na podlaze a tiskl si dlaně ke krvácejícím očním důlkům. Stvůra se o něj s předením otírala a dlouhým jazykem mu olizovala rány. Léčitelův křik přešel v tlumené ochraptělé sténání a zrůda ztratila o mága zájem, jakmile ho pozřela tma bezvědomí.

Bestie se beze spěchu změnila v pramínky tekuté tmy a nechala ho ležet, zahaleného jen v cárech černého hedvábí, do něhož se oblékal, a v cárech jeho vlastní rozdrásané kůže.

Něco švihlo přes místnost a srazilo Nakigaru k zemi, kde zůstal bez hnutí ležet. Další rána smetla Tsurugiho na kolena. Pokusil se sáhnout po meči, ale nedokázal se pohnout. Cosi černého se mu ovíjelo kolem těla.

Kenichi měl ve vteřině zbraň v ruce, tasil jen krátké wakizashi, aby se mu v uzavřené místnosti lépe bojovalo.

„Stůj, Kenichi!“ zavřískl dívčí hlas. Blesk vykreslil ze tmy postavu Yumetsuru. Klečela za svým bratrem a držela ho před sebou jako živý štít. To, čím byl spoután, ze všeho nejvíc připomínalo černočerné ženské vlasy, dlouhé a nadané vlastním životem jako přelévající se tma.

Yumetsuru plakala. Ale místo slz jí z očí kanula temnota. Od předloktí se jí odvíjely zčernalé obvazy, které doposud zakrývaly šrámy, jež si sama způsobila. Zahřmělo.

„Proč jsi to udělala?“ vypravil ze sebe Tsurugi. „Proč bys chtěla být hlavou rodu? Šla bys přes mrtvoly vlastních sourozenců?“

„Ne!“ zaječela dívka. „Ty tomu nerozumíš! Nikdy jsem nechtěla…! Nechtěla jsem…!“ Sklonila se k Tsurugimu, cítil, jak mu trhá límec a horní švy rukávů, jak mu zatíná prsty do kůže.

Kenichi stál v naprosté temnotě. Měl představu, kde Yumetsuru je, ale neodvažoval se udeřit, aby nezasáhl Tsurugiho. Stál jako socha a napínal smysly. Doufal a čekal na další blesk.

„Nikdy ses nezajímal o nikoho – kromě Kenichiho!“ vykřikla dívka. „Měl jsi oči jenom pro něj! Vím, že pro tebe nic neznamenám! Ale nechtěla jsem… abys odešel. Vím, vím, bolelo to… ale kdybys musel odejít, bolelo by tě to víc, že mám pravdu? Že mám pravdu?!“ Její slova přešla v nesouvislé vzlykání.

„Yumetsuru… tys přinutila Hikaru očarovat výheň.“ Tsurugi zíral do tmy.

„Náhodou jsem našla Hikaruinu panenku. Chtěla jsem ji vrátit, ale pak přišla ta zpráva… a pak mě někdo odhalil! Jen jsem se bránila! Poslepu, neviděla jsem… jen jsem vycítila, kam bodnout. Tak hrozně jsem se bála! Bratříčku, nechtěla jsem nikoho zabít…“ Dívka se nepříčetně zajíkala, zarývala Tsurugimu nehty do zad.

„Proč jsi nám neřekla, že…“ Tsurugi zasténal, „že máš magické nadání? Sehnali bychom ti mistra a…“

„Kde byste ho asi vzali? Kolik bylo tehdy mágů tmy, když jsem začínala chápat, že je se mnou něco v nepořádku? Kolik jich bylo v celé říši? Byla bych ještě větší přítěž! Otec mnou pohrdal, matka kvůli mně přišla o život! Vy jste mě radši přehlíželi! Vždycky jsem tu byla navíc! Přála jsem si tady radši nebýt, rozumíš? Přála jsem si, aby mě nikdo neviděl!“

„Yumetsuru! Pusť ho!“ překřičel Kenichi hřmění. „Už jsi Tsurugimu způsobila dostatečnou bolest! Copak ti to nestačilo!“

„Jsem zlá… jsem ošklivá a zlá, já vím. A ty se ke mně nepřibližuj, Kenichi, nebo to tentokrát nepřežiješ!“

„Tentokrát?“ Kenichimu se zachvěla ruka se zbraní.

„Tehdy mi bylo dvanáct, nevěděla jsem, co dělám… tma si mě vzala… jsem špatná, vždycky jsem byla. Ztratili jste kvůli mně tvář. Oba.“

Kenichimu naskočila husí kůže. Tohle přece není možné. Tohle není Yumetsuru. To nemůže mít ze sebe! Copak má dočista zatemněný rozum? Náhle mu vyschlo v ústech. Zatemněný rozum. Necvičený talent, s nímž ji nikdo neučil pracovat. Jenom se s jeho pomocí dovedla schovávat a mizet, kdykoli měla strach nebo se cítila provinile. Čili dost často.

Z temnoty zaslechl Tsurugiho výkřik, neodvažoval se hádat, co mu Yumetsuru udělala. Vzápětí znovu zahřmělo.

„Yumetsuru!“ Kenichi se přinutil sklonit zbraň, protože si byl jistý, že ona to i v naprosté tmě uvidí. „Tvoje nadání tě začalo pohlcovat! To tma dělá! Nesmíš se nechat!“

V příští vteřině byla u něj. Cosi mu ovinulo ruku a stisklo tak, že upustil wakizashi. Zaťala mu prsty do ramen, do pět let starých jizev. Nehty jí plynule přecházely v drápy ze střepů tmy. Kenichi jí zajel rukama do vlasů. Voněly po santalu a po krvi. Tsurugiho krvi.

Jak dlouho to už trvá? napadlo ho. Nakolik stačila nenávratně zešílet? A my jsme si toho nevšimli!

„Zabij mě,“ zašeptala zlomeně. „Je pozdě. Zabij mě, než mě ovládne tma.“

Kenichi jí přejel po tvářích a nahmátl hrdlo. Obličej měla zmáčený slzami. Není to Yumetsuru, přesvědčoval se horečnatě. Není to Tsurugiho sestra. Je to démon… Ale copak není způsob, jak ji očistit?

Dívka ze sebe prudce strhla jeho ruce a kousla ho do tváře. Jediným úderem ho smetla na zem.

Kenichi se stihl překulit a tasit katanu, která mu dosud zůstala za pasem. Když vycítil pohyb, poslepu ťal. Zasáhl jsem, blesklo mu hlavou. Ale jen pramen jejích vlasů.

Náhle v místnosti vzplálo oslňující světlo.

„Ne! Tohle nemůžete, nechte toho!“ zaječela Hikaru. Stála na prahu, obě ruce jí hořely živým ohněm a v hrůze zírala na výjev, který se jí naskytl.

Tsurugi ležel na zemi, záda rozdrásaná a obě paže vykloubené v rameni. Nakigara spočíval nehybně u stěny, bezvládný jako hadrový strašák. Kenichi, na oblečení rozpitou krev z vlastních drobných ran, se snažil zvednout na jedno koleno, prsty sevřené na jílci katany.

Yumetsuru prostupovala celou místnost. Její vlasy se svíjely všude okolo, ke zdem přilnuly cáry tmy, které byly jejím dechem a slzami. Proto jsem několikrát slyšel zahřmění a neviděl blesk, došlo Kenichimu. Celé tohle místo je opředené tmou!

Yumetsuru se zlověstně usmála, v ústech jí zableskly drobné ostré kočičí zuby. Zasyčela a vztyčila se nad děvčátkem. Hikaru zavřískla děsem.

Kenichi skočil. Ale věděl, že se přes celou místnost nedostane dost rychle. Malá zrzka šlehla před sebe ohnivý jazyk, ale Yumetsuru kouzlo pohltila, jako by nikdy neexistovalo.

Najednou šílená dívka strnula. Z ramene jí trčel úzký, nesmírně ostrý nůž, který ještě před chvílí odpočíval mezi Nakigarovými lékařskými nástroji. Stařec se rychle stáhl, než se po něm zrůda stihla otočit.

Kenichi švihl katanou. Yumetsuru se sípavě pokusila nadechnout. Pomalu, neskutečně pomalu a bez hlesu se svezla na podlahu.

Kenichi padl vedle ní na kolena a pohlédl do jejích hasnoucích očí.

„Odpusť.“

EPILOG

From the day she was born they brought her to it

It had opaque walls and a lid locked tight

She spent all of her life picturing what was inside

This perfect world that its walls did hide

Can you see inside the box?

Can you be just like one of us?

For those who can see inside the box will live forever

And all the rest are dying soon

I can’t see inside the box!

– Abney Park: The Box

„Mysleli jsme si, že tě Yumetsuru zabila, starý muži.“

„Snažil jsem se, aby si to myslela i ona,“ ušklíbl se Nakigara. Opatrně omýval a ovazoval rány na těle Krvavé sakury, který seděl mlčky a nehnutě, přes oči pásku.

Hikaru se choulila u nohou svého bratra a pokukovala po Tsurugim, který se snažil předstírat, že ho napravená ramena už vůbec nebolí.

Ostatní obyvatelé Vnějšího paláce zvolna procitali z těžkého spánku plného nočních můr.

„Dobře sis svůj úder načasoval, starče,“ podotkl Kenichi.

„Neměl jsem příliš na výběr,“ potřásl Nakigara hlavou. „Než se objevila malá Hikaru, neviděl bych, do čeho bodám.“

„Proč jsi Yumetsuru na místě nezabil?“ chtěl vědět Kenichi. „Měl jsi příležitost.“

„Protože byste mě pak nejspíš popravili za vraždu,“ odvětil suše.

„Jsme ti zavázáni. Zachránil jsi Hikaru život,“ ohradil se Tsurugi.

„Nechtěl jsem zkoušet, jestli si pak náhodou nevzpomenete, že jste mladou dámu z Tisíce jezer vlastně chtěli vymítat.“

„Bylo to možné?“ zeptal se Kenichi stísněně.

„Ne, nebylo,“ ozval se tiše Krvavá sakura. „Nebyla posedlá. Její vlastní nadání ji zničilo.“ Po hmatu si shrnul rukávy přes ošetřená zranění a obrátil tvář za světlem vycházejícího slunce, o němž věděl, že už ho nikdy neuvidí. „Yumetsuru odešla do tmy.“

LUCIE LUKAČOVIČOVÁ

(1980)

Lucie sice vystudovala knihovnictví a kulturní antropologii na Karlově univerzitě, ale profesionálně se věnuje volnočasovým aktivitám pro mládež pod záštitou občanského sdružení Prague by Night. Samotněji volného času mnoho nezbývá. Obzvláště když má tak náročné záliby jako tvůrčí psaní, tanec, cizí jazyky, kresbu, kaligrafii a LARP. Také praktikuje nejrůznější věštecké metody od run, kyvadla, čtení z ruky a Tarotu přes krystalomancii, nekromancii až k voo-doo. Kolují dokonce nepotvrzené domněnky, že se dostala k ještě temnějším rituálům. Když k tomu připočteme luzný vzhled, důtklivě se doporučuje při kontaktu s ní zachovávat nejvyšší obezřetnost.

Lucie se k fantastice dostala prostřednictvím referátu na základní škole. Ten ji přiměl přečíst si Pána prstenů, což u ní vzbudilo hlad po podobných příbězích. Hlad, který na čas nasytili mistři žánru jako Tolkien, Le Guinová či Bradbury a četba mladou dívku nakonec přivedla k vlastní tvorbě.

Jako mnoho jiných i ona začínala v soutěžích O loutnu barda Marigolda či O rukavici lorda Trollslayera. Právě díky posledně jmenované vyšla i její prvotina Zavřené oči (Drakobijci, 1999), na které spolupracovala se sestrou Petrou. Od té doby se její texty se železnou pravidelností objevují v různých sbornících, antologiích i stránkách žánrových časopisů a fanzinů. Za všechny jmenujme alespoň povídky Bludná čarodějka (Pevnost 8/2002), Mantis (Klášter slasti, 2003), O těch, kteří se vracejí (Čas psanců, 2004, spoluautor Lukáš Chalupníček) či z těch novějších Strom života, plody smrti (Žoldnéři fantasie: Tango s upírem, 2010) nebo Torn Dragon (Legendy: Draci, 2010). Povídky jí kromě vnitřního uspokojení přinesly i několik žánrových ocenění. Stala se vítězkou Ceny Karla Čapka 2001 a 2007 i Lady fantasy a nositelkou meče za vítězství v soutěži O nejlepší fantasy 2007. Kromě toho se projevila jako zručná editorka, což dokazují například sborníky Stíny lidí (2006) nebo Stíny popela (2010).

V roce 2007 pak konečně vyšel i její románový debut Toki no shujin: Vládci času (2007). Lukačovičová v něm čtenáře zavedla do starého Japonska, aby mohla vyprávět drsný až krutý příběh plný vražedných intrik, tasených katan, touhy po moci, cti i sebeobětování založený na skutečných historických reáliích. Staré Japonsko ji pohltilo natolik, že se začala učit japonsky, a dokonce tuto exotickou zemi navštívila, což se projevilo na věrohodnosti a poutavosti samotné knihy. Orient dodnes patří k jejím oblíbeným tématům, názorným příkladem je podíl na povídkovém románu Tajná kniha Šerosvitu (2011), nevyhýbá se však ani klasičtějším motivům, či dokonce sci-fi, což dokazuje zatím nepublikovaný román Stanice Armida.

MARTIN D. ANTONÍN

S Darionem mě pojí spousta věcí. On je vysoký, hubený a uhrančivý, já jsem nevysoký, nehubený a neuhrančivý. Navíc máme doma oba sbírku sukub. Nejvíc si ale cením jeho specifického smyslu pro humor, který přenáší i do svých textů. Bohužel ne všude se tento typ humoru hodí, a tak jsem ho požádal, aby se v této antologii trochu krotil. A protože i on chtěl zkusit napsat temnou fantasy, slíbil mi to. Výsledkem je příběh ze světa Křivého ostří, ve kterém se dozvíte, že být Vyvoleným boha obnáší většinou spoustu dřiny, potu a krve. Navíc vám zaměstnavatel pořád kecá do života. Na druhou stranu si ale užijete cestování a potkáte spoustu nových lidí. A nejen lidí…

PĚŠÁCI BOŽÍ

Klid v temném sklepení rušilo jen tiché skřípání krkavčího brku. V zatuchlém vzduchu se převaloval dým stoupající rozlitého obsahu desítek rozbitých flakónků a podivně se mísil s těžkým pachem krve. Točila se z toho hlava a pálilo mě na chřípí, ale naštěstí to netrvalo dlouho – poslední rituální formule se magicky zaleskla a vpila do svitku z lidské kůže. Přestal jsem se hrbit nad stolem a na chvíli se unaveně opřel. Promnul jsem si nos a s vyprázdněnou myslí sledoval pavučiny pod stropní klenbou. Nakonec jsem si opět vyhrnul překážející rukávy lněného hábitu a jal se zkoumat výsledek své těžké dřiny.

Nic moc. Protiklad úhledného písma na počátku svitku a mého roztřeseného dokončení obklopeného spoustou rozmazaných černajících fleků vyloženě bil do očí. Chyběly mi holt zkušenosti. Krev jako inkoust nestojí ani za zlámanou grešli. Rychle se sráží. Musel jsem pořád cedit další a další. Bříška všech prstů jsem měl úplně rozbodaná.

Bylo mi jasné, že bych v tom okolním rozmláceném chaosu někde našel přísadu, která by pomohla… ale nic s nápisem Ředidlo krve jsem neobjevil. Nejspíš bylo na stole, když jsem ho převrhl a skočil za něj, než můj protivník vybuchl. Ano, Surahindův kněz Brython Lítostivý explodoval. Ten věčný ubrečenec mě tu překvapil a zkusil mi roztrhat duši na kousky, ale naštěstí se trochu přecenil. Teď zdobil stěny, podlahu a trochu odkapával i ze stropu.

Původně jsem chtěl použít jeho krev, přeci jen jí bylo víc než dost a ve větších pozůstatcích jeho těla déle vydržela použitelná, ale to by prý bylo špatně.

„Použij vlastní,“ doporučil mi Bůh.

„Cože? Proč?“

„A žádné chyby.“

„Ale já myslel, že ten rituál není… Co po mně vlastně chceš?“

Samozřejmě neodpověděl.

Co jsem měl dělat? Bez pochybností Slovo Boží následovat budeš, takže jsem postavil stůl, posbíral rozházené knihy a poznámky a mořil se s tím posledním svitkem další hodinu. Málem jsem to nestihl. Do půlnoční schůzky s výše postaveným členem kultu Tančícího kostlivce zbývalo jen pár chvil.

Ale pořád jsem váhal. Nevěřil jsem, že si toho rozdílu nikdo nevšimne. Nakonec jsem aspoň rozmazal spoustu krve i po ostatních svitcích. Tentokrát samozřejmě ne vlastní.

Trochu to pomohlo. Trochu. Členům Páteře to nejspíš nedojde. Nejspíš se po prvním pohledu na mé veledílo jen vzteknou, nechají mě zbít stehenními kostmi nesvatých mužů a použijí jako oběť, aby Nesmrt usmířili.

Z pohledu Boha: úkol splněn.

Z mého pohledu… vlastně také. Sláva věčná a blahobyt očekává věrné mučedníky Jeho, takže co víc bych si měl přát?

S povzdychem jsem to všechno zabalil do koženého pouzdra, opatrně prokličkoval mezi střepy a kousky kněze, vyšel po schodech ze zničené laboratoře, povzbudivě kývl na svázané služebnictvo a odešel do noci.

Snad jsem to s tím místem a časem schůzky pochopil správně.

Harod vždycky býval neuvěřitelně rušným městem, jehož bujarý společenský život utichal až s prvními slunečními paprsky, ale když starý baron Rišar před týdnem vyhlásil stanné právo a uzavřel přístav, noční veselice v zaplivaných krčmách, podvodných hernách a zavšivených nevěstincích skončily. A nikdo neprotestoval. Naopak, měšťané vyslali děkovnou delegaci a žádost o ještě přísnější opatření – baron ve své okázalé lehkovážnosti nechal situaci zajít příliš daleko. Nájezdy šílených členů kultu už se děly málem i ve dne, každému chyběl nějaký ten známý či příbuzný a všichni to cítili. Něco se blížilo. Něco nepopsatelného…

Kdo měl rozum, ten z města prchal.

Já rozum neměl. Tedy alespoň ne vlastní. A kromě toho jsem stál přímo uprostřed toho všeho. Bůh hovořil jasně.

„Jsi můj vyvolený,“ ujistil mě přívětivě. „Vím, že mě nezklameš.“

Raději jsem se nehádal. S Ním to nemá smysl.

Dnes se to ještě nemělo stát. Až zítra. Kult se stáhl k přípravám a po všem tom řádění minulých dní v Harodu zavládl přímo mrtvolný klid. Ulicemi se ozýval jen dusot těžkých bot baronských hlídek.

Propletl jsem se mezi nimi na místo schůzky. Přišel jsem tam potichu, ale ne zas moc – nechtěl jsem vzbudit dojem, že se toho druhého plížím zabít.

Už na mě čekal. Zahalená štíhlá postava v šedé kápi se opírala o špínou omítnutou stěnu v malé postranní uličce a takřka dokonale se svým pozadím splývala. Kdyby mé oči nevedla slepá víra, ani bych si jí nevšiml. A ten rozložitý stín zdánlivě vrhaný práchnivějícím haraburdím za mými zády by mi také nepřipadal podezřelý.

Ale co. Kdyby Bůh chtěl, abych si dělal starosti, ponechal by mi pud sebezáchovy.

„Smrt je jen počátek,“ zadeklamoval jsem tiše, ale zřetelně, a současně levou rukou provedl složitý kultovní pozdrav. Snad správně. Pořád jsem si ho nemohl zapamatovat.

„Smrt je branou do věčnosti,“ odpověděl ten druhý zastřeným hlasem a také zagestikuloval. Docela to odbyl, ale když si on nestěžoval na mě, já mlčel taky. „Jdeš pozdě.“

Neměl jsem ponětí, jak vysoko v hierarchii Tančícího kostlivce se nachází. Klidně mohl patřit až do Páteře, tak jsem pro jistotu zkroušeně nahrbil ramena a zkusil smířlivý přístup: „Tak důležitou práci jsem si nedovolil uspěchat. Raději teď pět minut než později…“

„Už nezdržuj,“ přerušil mě drsným zachraptěním. „Ukaž to.“

„V téhle tmě?“ zavrtěl jsem hlavou. Poklepal jsem na pouzdro: „Jsou uvnitř. Nechceš je raději zkoumat, až dorazíme na místo?“

Čím později mé „neuspěchané mistrovské“ dílo někdo uvidí, tím lépe.

„Hm,“ odtušil kultista nespokojeně a na chvilku se odmlčel. Pak znovu: „Hm.“

Nějak moc váhal. Do obličeje jsem mu neviděl, ale určitě si mě začal pozorně prohlížet. Dělal jsem, že mě to neznepokojilo.

„Takže jdeme?“

„Ne,“ nedal si říct. „Nejdřív chci vidět, že to opravdu máš.“

V té tmě to skutečně nemělo smysl, ale trvat na svém také ne. Sundal jsem pouzdro z ramene. Současně jsem se pokoušel proniknout zrakem skrz temnotu pod kultistovou kápí. Na jeho skřípavém hlase mě něco zarazilo. Zaujatě jsem kouknul na nebe, on automaticky také, světlo hvězd mu dopadlo na spodní část obličeje – a linie jemné brady mě nenechala na pochybách. Žena.

A krásná. Sice s hrubým, nelibozvučným, takřka mužským hlasem, ale pokud by se omezila jen na další: „Hm,“ popřípadě: „Hmmm!“ a třeba i nějaké to: „Ach ano!“ tak bych se rozhodně…

„Nejdřív práce, potom zábava!“ zahnal tu lákavou představu Bůh. „Odolej pokušení!“

A takhle to mám pořád.

Otevřel jsem pouzdro a strčil jí ho před oči. Samozřejmě nic neviděla. Nanejvýš tak obrys svitků. Čekal jsem, co na to řekne.

Začichala. A tiše se usmála: „Pěkně voní.“

Zvrhlice. Kam Lebka na tyhle lidi chodí?

„Takže co?“ zkusil jsem to s trochou netrpělivosti. „Hodláš je i ochutnávat, nebo konečně půjdem?“

Pokrčila rameny: „Budu ti věřit.“

Trochu jsem se uvolnil. Zavřel jsem pouzdro a kývl, že můžeme jít.

Stále se nehýbala.

„Nuže?“

Nic.

Sakra. Proklatá kultistická nedůvěřivost. Musel jsem riskovat: „Hele, tys mi nevěřila, ale já své mám. Takže teď zas nevěřím já tobě a chci, abys šla první.“

Tiše jsem doufal, že mi na to skočí. Okamžik na mě zírala. Pak zaklela a opravdu skočila. Po mně.

Byla rychlá jako zmije. A ten rozložitý stín z haraburdí se na mě vrhl zezadu.

Nepřekvapili mě. Celou tu dobu jsem čekal, že mě odhalí. Chystal jsem se bleskově uhnout a zmizet – nebo bojovat. To podle toho, kam mé kroky povede Bůh.

Jenže měl asi na práci něco důležitějšího. Dostal jsem obuchem přes hlavu a probral se až svázaný v jednom prázdném přístavním skladišti.

To jsem to v tom Kostlivci moc vysoko nedotancoval.

Dovedu si představit horší probuzení než otevřít oči a zírat na krásná ňadra.

Na chvilku jsem nevnímal nic než velmi poutavě oblé tvary, hlubokou rýhu v dekoltu a jasně znatelné hroty bradavek napínajících látku jemné lněné košile. Majitelka obou těch zázraků mi obkročmo seděla na klíně, voněla po čemsi opojně sladkém – nejsem bylinkář, ale snad levandule? – a objímala mě kolem krku. Zakroucené konečky sytě ohnivých vlasů mě šimraly na tváři.

Ne, takové probuzení jsem opravdu nečekal.

„Jmenuji se Melisia,“ dolehl ke mně její hlas skrz rozvášněný hukot v uších. „A ty se určitě nejmenuješ Korim, jak jsi Kostlivci tvrdil. Takže začneme snadnou otázkou: Tvé pravé jméno?“ Poposedla si, zavrtěla pevným zadečkem a otřela se mi ňadry o tvář. „Jistě se oba shodneme, že mi rád vyhovíš po dobrém.“

Kéž bych mohl, jenže…

„Nemůžu,“ zahučel jsem otráveně. Nenápadně jsem očima vyhledal pouzdro se svitky. Viselo na trámku kousek ode mě. Zaťal jsem prsty do provazů, které mi za zády obtáčely zápěstí.

„Ale no tak.“ To mi zašeptala do ucha, zatímco mi ho olizovala. „Nebuď hlupák. Byla by tě škoda – vypadáš zatraceně píchatelně…“ Taková slova uznání člověka potěší.

Jenže: „Bludařům a heretikům nesmím prozradit ani slovo – a je mi to rozhodně víc líto než tobě.“

„Jen si to dobře rozmysli.“ Nevzdávala se snadno. „Věř mi, že po zlém by se ti to tolik nelíbilo.“

„Dělej, jak myslíš, ale smysl nemá ani jedno,“ ujistil jsem ji ještě rozladěněji. Uzly jsem po hmatu poznal. Práce zkušeného. „V obou případech skončíš akorát zpocená a zklamaná.“

Popuzeně zrudla. Na odmítnutí nejspíš nebyla zvyklá. Rozhodně ne od sotva dospělých mužů, kteří už na první pohled vypadali na nezkušené panice.

„Takže já nejsem pro chlapečka dost dobrá? Schválně, jestli se mi to odvážíš říct znova, až se ti Dytr podívá na zoubky!“

Dytr. Takové jméno mohlo patřit jedině tomu nestvůrně zjizvenému trpaslíkovi se zacuchaným kaštanovým plnovousem, který se kousek od nás opíral o zeď, popíjel z lesklé placatice a pobaveně na mě cenil zuby. Čtyři. Všechny zčernalé.

„Opravdu si to nerozmyslíš?“ ovládla se Melisia a opět zkusila zavrkat. „Na tvém místě bych raději neváhala. Dytr je totiž pěkně zatrpklej parchant.“

Podíval jsem se na trpaslíka znovu. Pořád se jen usmíval. Bezděky jsem se usmál taky: „Mně připadá jako docela přátelský brach.“

Melisia se uchechtla: „Jo? A víš, proč se na lidi směje? Aby mu to vrátili a ukázali mu zuby. A ty tvoje už si okoukl a řehní se dál, takže je spokojenej.“

„A to je pro mě samozřejmě zlé,“ neudržel jsem pusu zavřenou. „Už to chápu. Uspokojit tebe je správné, trpaslíka ne.“

„Nejen hezký, on má i pod čepicí!“ pochválila mě. „Přesně tak. Jestli mi dáš košem, nastane čas loučení. Já řeknu sbohem tobě a ty svému chrupu.“

Dytr významně ukázal na poličku kousek od mé hlavy. Měl tam už připravenou celou sbírku kladiv a kleští nejrůznějších tvarů a velikostí.

To nešlo neocenit: „Krásný koníček.“

„Skutečná vášeň,“ souhlasila Melisia. „Sní o studiu zubařství u největšího z trpasličích mistrů, ale má už tolik cviku, že to nejspíš ani nebude nutné.“

„Není nad to, když je pro někoho práce i zábavou,“ podotkl jsem bodře a stále se mi dařilo nezblednout. Ale jen tak tak. Už i běžného trpaslíka by jen málokdo označil za rozumnou a příčetnou bytost, ale co se týče jejich zubařů… řeknu to takhle: Když chce lidský mistr popravčí postrašit své děti, aby si přestaly hrát s lebkami v kostnici, začne se jim ustaraně dívat do pusy a mumlat něco o kazech.

Já však statečně neomdlel. Asi proto, že mi ta má proklatá pusa jela dál: „Jenže kovářova kobyla zase jednou chodí bosa, co?“ To jsem poukazoval na trpaslíkova takřka prázdná ústa. „Čekal bych nádherně vybroušené drahokamy! Nebo aspoň zlato!“

Dytr cosi rozmrzele zabručel a kultistka pokrčila rameny: „On náhražky neuznává. Zuby nahradí zas jedině zuby – a protože si nechce zaneřádit hubu žádným podřadným šmejdem, už hrozně dlouho hledá. Dobře ví, že oslnivý úsměv bude vizitkou jeho zručnosti, takže to musí být dokonalé.“ Důvěrně se ke mně naklonila blíž: „Zatím jich sehnal sotva patnáct, ale tys mu udělal radost. Tak zdravé zuby prý u člověka ještě neviděl.“ Trpaslík na mě uznale mrkl. Odpověděl jsem děkovným pokývnutím. „Tvé sedmičky by se mu prý skvěle hodily jako čtyřky, takže si dá záležet.“

„Toho si opravdu cením.“

„Změníš názor. Dytr nevěří na uspávání pacientů, a když mu na něčem záleží, pracuje velmi, velmi pomalu.“

Zmlkla a nechala svá slova působit. Představivost občas zafunguje lépe než jakékoli výhrůžky.

„Fascinující,“ prohodil jsem po chvíli, aby řeč nestála. Ve skutečnosti jsem se celou dobu trápil s pouty a po Melisiině výkladu ještě znásobil úsilí, ale ty uzly byly opravdu pevné. Nemohl jsem to stihnout včas. „Skutečně úctyhodné,“ kecal jsem dál. „Opravdového nadšence už dneska jen tak nepotkáš. Možná by mi mohl…“

„Konec žertů, miláčku,“ olízla si Melisia rty a zase se ke mně přitiskla. „Teď už se jistě shodneme, že Dytr půjde spát zklamaný. Ty hezky rozšněruješ jazyk, já zas tkanice tvých kalhot a…“

Sáhla mi pod hábit a zapátrala v rozkroku. Překvapeně se zamračila.

„Cože? Pořád nic?“

Občas jsem sílu své víry a odhodlání skutečně nesnášel.

„Tak to vidíš, krásko. Jen tu oba ztrácíme čas,“ povzdychl jsem si. „Tvoje vnady se mnou ani nehnou.“

Tohle žádná žena neslyší ráda. Dokonce ani fanatička z kultu Nesmrti. Její úsměv ochladl: „Jak chceš. Myslela jsem, že jsi chytřejší, ale asi jsem se mýlila.“ Vstala ze mě a škodolibě mi oznámila: „Ale já se ráda i dívám, takže to přežiju. A navíc – než s tebou Dytr skončí, ještě mě budeš prosit. Ten ti ukáže, do jaké ses dostal kaše!“

„O tom nepochybuj u. S takovým chrupem může na kaše rozdávat recepty.“

To mi ulítnout nemuselo. Dytr zlostně zavrčel, rozmačkal placatici v pěsti a sáhl pro první kladivo. Střední velikost, uprostřed rozeklané kvůli tahání hřebů. A nejspíš i dalších věcí.

„Ale no tak, počkej!“ zkusil jsem ho rychle uklidnit. „Snad bychom se nemuseli hned tak rozvášňovat.“

„Právě naopak!“ opravila mě Melisia roztomile. „Trocha vášně je přesně to, co po tobě chci.“

Posmutněl jsem: „Jenže já ti opravdu nemůžu pomoct, kočko.“ Díval jsem se jí zpříma do očí. „Strašně bych rád, ani nevíš jak, ale mám to zakázané z těch nejvyšších míst.“

„Ty rozmlouváš přímo s velmistrem? A co máš zakázané? Mluvit?“

„Erekci.“

„Cože?“

„Zakázal mi erekci. A ne Lebka. Bůh.“

„Bůh?“

„Jo.“ Po všech těch letech už mě to vážně nebaví pořád vysvětlovat: „Jo, přímo On. Osobně. Mám doživotní celibát – že prej na podobný srandičky bude dost času po smrti.“

Zavrtěla hlavou. Takřka soucitně. Vzápětí gestem zastavila Dytra v rozmachu a zvědavě naklonila hlavu: „To je mi tedy síla víry. A co ti ještě zakázal?“

„Podlehnout mučení. Ukázat slabost heretikům. Nebo mu nějak jinak dělat ostudu.“

„Aha. Takže opravdu jen ztrácíme čas? Nic z tebe nedostaneme?“

„Nikdy.“

„A to ti mám věřit?“

„Věř.“

„Fanatiku bláznívej…“

Melisia otráveně poodstoupila, zato Dytr vypadal spokojeně. Asi byl rád, že se nebude muset zdržovat kladením otázek.

Se zachmuřeným úsměvem si nadhodil kladivo. Pak mě chytil za bradu a násilím mi rozevřel ústa. S tichým pobrukováním se ujistil o stavu mých stoliček a spokojeně kývl. Soustředěně si rozměřil první ránu. Dotyk železné hlavice zlověstně zastudil. Následoval krátký, takřka úsečný nápřah – a pak se mi zbraň rozlétla přímo proti sedmičce vlevo nahoře.

Koutkem oka jsem si všiml, že otrávený výraz Melisie dlouho nevydržel. Oči se jí leskly vzrušením. Ta mrcha si opravdu vždycky přijde na své.

„A Ty se doufám taky dobře bavíš,“ povzdychl jsem si v duchu na Jeho adresu.

Odpověď jsem nečekal. A nepřišla.

Ale zpět k blížícímu se kladivu. Vytrhl jsem ruce z povolených pout, zachytil topůrko a strhl zbraň za sebe. Dytr klopýtl vpřed, ale kladivo nepustil a hned se vzpamatoval. Melisia – přeci jen není rychlá jako zmije, je rychlejší! – po mně máchla mečem. Otočil jsem se a zachytil ránu opěradlem. Pak jsem se okamžitě vrhl naznak, přímo na záda. Těsně před očima mi sykl další výpad. Potom jsem dopadl.

Málem jsem si vyrazil dech, ale povedlo se. Židle to vzdala a rozsypala se. Překulil jsem se – Dytrovo kladivo se zabořilo do podlahy těsně vedle mého kotníku – to už jsem klečel a shazoval z nohou zbytky pout. Ještě jeden úhyb, opět jsem pevně stál, v každé ruce zlomenou nohu židle – hrot meče jsem srazil stranou jen těsně předtím, než mi vyrobil třetí nosní dírku a účelný odtok pro mozek – narazil jsem zády na zeď.

Nevypadalo to dobře.

Východ ze skladiště byl přímo na druhé straně budovy a musel jsem se ještě nějak dostat ke svitkům, jinak jsem to celé dělal zbytečně. Melisia mě držela v šachu a očividně nebyla v šermu žádný nováček. Dytr si s rozmyslem došel pro sadu kladívek, na kterých jako bych vyloženě viděl nápis: „vrhací“.

Ne, opravdu to nevypadalo dobře.

„Hele, nastal konec srandy!“ vykřikl jsem v duchu úpěnlivě. „Buď mi dovol říct aspoň něco, nebo mi s nima pomoz!“

„Jen malověrní v pochybách a hrůzách kráčí!“ vysmál se mi Bůh. „Mám dvěma obyčejným bezvěrcům odhalit svou moc, jen aby se můj malý mnich nezbláznil strachy?“

Nesnáším, když mi říká „malý mnich“.

„Pro lásku Tvoji, o co Ti jde?“ Přestal jsem být rozumný. „Jistěže jsem jen a pouze Tvůj majetek a je zcela na Tvé vůli, jak se mnou a se všemi částmi mého těla naložíš – ale to mě necháš odzubit trpasličím magorem a vykastrovat hárající běhnou?“

„Proč ne?“ ušklíbl se Bůh. „Mě zajímají jen tvá duše a tvé modlitby.“

„Jo? Tak si teda představ, jak se k Tobě odteďka začnu modlit pisklavým šišláním!“

Neodpověděl. To znamenalo, že vyhrávám. Nebo že mi chystá nějaký pořádně krutý trest. Zahnal jsem obavy a dál tlačil na pilu.

„Já přece nechci, abys je usmažil bleskem! Jen mi dovol promluvit! Něco tu nesedí. Myslel jsem, že mě zajali, protože zjistili, že nejsem z kultu – ale před chvílí se ptala na velmistra.“ V duchu jsem se plácl do čela: „U Tebe! Oni k nim taky nepatří! Jasně, k Tobě také ne, pořád to jsou neznabozi – ale možná by nám mohl být nepřítel našeho nepřítele alespoň na malý, sotva postižitelný okamžik přítelem?“

V mozku se mi ozvalo tichoučké: Plik.

Najednou to šlo. Mohl jsem říct cokoli. A bylo načase – i když náš vnitřní hovor zabral stěží okamžik, hádat se se svým Pánem a současně uskakovat meči a svištícím kladívkům bylo poněkud příliš.

„Poslouchejte! Jmenuju se Hypor a nemáme důvod spolu bojovat!“ Zvedl jsem prázdné ruce a vydal se jim na milost. „Taky ke Kostlivci nepatřím!“

Podle jejich výrazu to na náhlý obrat k přátelství nevypadalo. Ale mé náhlé podvolení je zaujalo. Spokojili se s hrotem meče nad mým ohryzkem a byli ochotni počkat, co ze mě ještě vypadne.

„Nevím, co jste zač, ale určitě jsme na jedné lodi. Jsem Surahindův mnich.“

Melisia obrátila oči v sloup: „Církevní poskok? A to nás má přesvědčit? Prober se, idiote. V kultu se to surahindovcema jenom hemží a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby velmistr byl sám harodskej biskup.“

Také jsem Jeho Excelenci Silena z Martru podezíral. Ale to teď muselo stranou.

„Nerozumíš mi! Já jsem skutečný! Změna! Konec prohnilé církve! Obrat k lepšímu!“

Následoval první hlasitý Dytrův projev. Výbuch nezvladatelného smíchu.

Melisiu to naopak urazilo tak, že mi na krku málem vyrobila malebný krvopád.

Jenže já se tvářil vážně. Trochu jsem se zamračil. A vydržel jsem to dlouho.

Dytr pomalu zmlkl a zadumaně se zatahal za vousy. Melisia zavrtěla hlavou.

„Tak dost,“ prohlásila nakonec. „Nehodlám tu ztrácet čas. Dobře vím, že ta krev na posledním svitku je tvoje, takže se na tom podílíš.“

Prohlásila to s naprostou jistotou. Vzpomněl jsem si, jak ke svitkům čichala – copak to mohla poznat? Na mé krátké: „Proč si to myslíš?“ však neodpověděla. Tak jsem to alespoň „vysvětlil“: „Bůh chtěl, abych to dodělal. Nevím proč!“

Netrpělivě přitlačila na meč: „Jo? Zeptám se naposled a buď ochotnej vsadit na svou odpověď život. To nám chceš doopravdy namluvit, že někdo v týhle bezbožnejma červama prolezlý zemi bere Surahnáta vážně?“

„Smrtelně vážně,“ přikývl jsem a doufal, že Bůh tu ošklivou přezdívku přeslechl. „Buď poslouchám, nebo…“plik! „…ale o tom mluvit nehodlám.“

Bůh hrozně nesnáší, když někdo kritizuje Jeho metody.

„Prostě vám nelžu!“ mluvil jsem rychle dál, než se mě Rytíř rozhodne utnout úplně. „Každopádně vám o Kostlivci rád prozradím všechno, co vím, když vy pak uděláte totéž! Souhlasíte?“

Chviličku to vypadalo, že umřu, ale nakonec se stal malý zázrak. Přikývli.

Předstíral jsem, že mě to nepřekvapilo, a nasadil sebevědomý úsměv: „Konečně se někam dostáváme. Musíme si pospíšit – jde o stovky lidských duší a život mladé pomýlené dívky. Očividně jste stejně jako já zneškodnili a nahradili jednoho z členů Páteře…“ zatvářili se nechápavě, „…tedy lidí blízkých vnitřnímu kruhu kultu, takže bychom snad mohli mít dohromady dost informací a odhalit samotnou Lebku…“

„Fajn!“ přerušila mě Melisia. „Do duší nám sice nic není, ale jestli jde o tu samou holku, kterou hledáme my, tak prostě mluv. Věříme ti.“

Blesklo mi hlavou, že na ctnostné zachránce dívky v nesnázích zrovna nevypadají, ale hned jsem to zas zapomněl – mladické nadšení a krátkodobé povolení božského řetězu mi nad ničím nedovolily sáhodlouze přemýšlet.

„Církev zatím netuší, co jsem zač, a tak se mi v ní podařilo trochu uchytit,“ prozradil jsem jedno ze svých tajemství, aby mi začali věřit doopravdy. „Díky tomu jsem zjistil, že zpovědník Brython Lítostivý udílel Leiše, jediné dceři barona Rišara, poněkud zvláštní rozhřešení – večírky, hýření, pak první oběť krve – a před několika dny ji s konečnou platností představil Grothurze.“

„Komu?“

Tou otázkou prošli mým malým nenápadným testem. Bál jsem se, aby nesloužili největšímu ze současných Surahindových božských nepřátel, ale to by je pravé jméno Nesmrti nemohlo takhle překvapit.

Nebo to skvěle hráli.

„Nečisté modle celého kultu. Od toho představení všichni pilně pracují na Leišině zasvěcení – které má nastat zítra a nepůjde o pouhý vstup nové uctívačky. Lebka chystá cosi velkého. Ty svitky budou třeba. Doufal jsem, že se s jejich pomocí dostanu až k ní. Měl mě tam dovést ten, místo kterého jste přišli vy…“

Melisia pokrčila rameny. „Prozradil nám akorát, že se s Brythonem chystá setkat – pak se mu povedlo spáchat sebevraždu. Blázen.“

„Grothuržini věrní věří, že život před smrtí je pouhou zkouškou jejich oddanosti. Nikdo z nás si nedovede ani představit, jak by se svět změnil, kdyby ji na něj přivedli. A přesně před tím mě Surahind varoval – Nesmrt se každým okamžikem přibližuje světu smrtelníků. Zítra nastane vhodná konstelace, na nebi se objeví hvězda Zarigora Temné smrti – a pokud by Kostlivec ve správnou chvíli nabídl své paní vhodně připraveného hostitele, umožní jí překročit hranici! To nesmíme dopustit! Grothurga není skutečný bůh a životodárce jako Surahind – je jen lstivá věrokradka, pro niž je každá živá bytost soustem plným moci! Mudrc nikdy nedovolí, aby Zarigorovi následovníci poskvrnili jeho dílo! Církev i mnozí lidé na něj sice zapomněli, ale stále jsme jeho děti a…!“

Rozohňoval jsem se stále víc a víc – a oni mě poslouchali čím dál znuděněji. Nakonec jsem to nevydržel a zařval: „Vám je to snad jedno?“

Dytr pokrčil rameny. Melisia se ušklíbla: „Bohové, hostitelé, věrokradi… bezva kázání, mnichu, ale nám jde hlavně o prachy. Když baronovi přivedem dceru zpátky, udělá z nás boháče.“

Na okamžik jsem neměl slov. Pak jsem se sebral.

„Leiša se nehodlá nechat zachránit. Dobrovolně s vámi nepůjde – zatím ještě není Grothurze oddaná tělem, ale duší takřka bezvýhradně. Nebude snadné ji přesvědčit, aby na ni zapomněla…“

„No a?“ uchechtla se Melisia. „Přitáhnem ji klidně za vlasy. Dál ať se stará papínek. Hlavně když zaplatí.“

Jejich přístup k věci byl opovrženíhodný – ale přesto zvláštně osvěžující. „Ujišťuji vás, že pokud společně připravíme kult o hostitelku, Nesmrt už nevyvolají. Najít vhodnou osobu není jen tak. Zatímco budou hledat, získáme rok, možná i víc – a mezitím je odhalíme.“

„Když za to bude slušná odměna…“ pokrčila Melisia rameny. „Takže co víš? Kde ji najdeme?“

Nejprve jsem si vzal zpět svitky, pak jsme začali porovnávat své stopy. Měl jsem jen pár nepřímých. Oni také. Nakonec jsme se rozešli s tím, že kdo na něco přijde, dá tomu druhému vědět. Výslovně jsem odmítl podíl z odměny, takže jsem věřil, že to udělají.

Bůh mě za mou naivitu donutil do rána klečet v koutu cely.

Harodská církevní čtvrť působila uprostřed všemi myslitelnými zkaženostmi načichlého města jako alabastrová tvář panny topené v moři splašků. Navíc se ta nebohá nešťastnice všeho toho svinstva pořádně nalokala. Už dávno se jako panna jen tvářila – umírala prolezlá tolika nemocemi, že by se jí štítily dotknout i dvougrešlové děvky.

Než mě Surahindova vůle přivedla až sem, vždy jsem dokázal pro hříšníky vidět naději – ale tady bych nejraději vzal do ruky pochodeň, celý Harod spálil a začal znovu.

Nebylo divu, že se z celého císařství Tančící kostlivec nejsilněji uchytil právě zde. Kult hlásající příchod bohyně, která svým věrným umožní zemřít do nového slastného života (a ostatním jen zemřít), lákal osudem zbědované nuzáky, obvyklými neřestmi znuděné šlechtice, úbytkem sil vyděšené starce i touhami zaslepené zhýralce bez rozdílu.

Surahindovy kněží ani nemusím zmiňovat. Melisia je odhadla dokonale – ti při ničem zvrhlém samozřejmě chybět nemohli. A pokud už přes kněžské hávy dávno neoblékli umrlčí masky a pláště členů kultu, podlehli jiným zhýralostem. Například lásce k bližnímu svému. Majitelé bordelů v sousedství patřili k nejbohatším občanům království.

Zkoušel jsem uvěřit, že svým podezíráním mnohým upřímným a bohabojným harodským duchovním nesmírně křivdím. Možná se v tom stádu černých ovcí našlo i pár nesmělých bílých. Pomáhalo to. Svatý zápal polevil a vztek se zmenšil.

Jenže pak mi uprostřed noci vlezla do cely nějaká nevkusně navoněná, nechutně šeredná… byla to vůbec žena…? Ztratila se, nechtělo se jí hledat dál a tak se rovnou nabídla mně. Když jsem ji odmítl, chvíli to nemohla pochopit. V klášteře se jí to ještě nestalo.

Pochodeň, spálit, znovu. Stačí jen říct, Pane.

Doufal jsem, že mě do rána napadne, kde Rišarovu dceru hledat. Nenapadlo. Rozmrzele jsem vstal, protáhl si zdřevěnělé nohy, po obvyklém cvičení pokorně odříkal ranní modlitby a vydal se do refektáře na snídani.

Přesně o prvním vyzvánění jsem procházel kolem dveří komnat opata Milefa, zpoza nichž se ozývalo vzlykavé sténání církevní otrokyně. Raději jsem zrychlil krok. Jinak bych ty dveře vyrazil, roztrhal tu vypasenou opatskou svini na kusy a všechny je vyházel oknem ven do klášterních zahrad.

„Trpělivost ctností mužů spravedlivých jest!“ nabádal mě Bůh. „Jednou za poskvrnění jména Mého všichni do jednoho zaplatí!“

„Jen aby to ‚jednou‘ nebylo už pozdě…“

Za tu pochybnost mi byla udělena tak prudká bolest hlavy, že jsem se na úzkých točitých schodech překvapeně napřímil a ještě ke všemu se praštil o nízký trám. Když jsem se dole dokázal zvednout z podlahy, dopotácel jsem se na lavatorium a chvíli naprázdno zvracel ku slávě Boží.

Ale už jsem zažil i horší rána.

V prostorné síni refektáře vládl takřka dokonalý klid, rušený jen občasným klapotem misek či hlasitějším mlasknutím. Takhle brzy po úsvitu zde snídali pouze novicové a mniši v nemilosti, kteří na svých bedrech nesli zodpovědnost za běžný chod kláštera a dozor nad otroky. Všechen výše postavený klér ještě vyspával pitky minulé noci nebo se přecpával ve vlastních přepychových síních a domech rozmístěných po rozsáhlých církevních pozemcích.

Na dlouhou lavici jsem spíš dopadl než dosedl. Chvíli jsem jen sbíral síly a odpočíval. Pak jsem se zmohl na kývnutí a otrok mi ihned přinesl dvě vařená vejce a chléb. Na víc jsem nárok neměl, ale rozhodně jsem si nestěžoval. Bůh už mi napařil tolik káravých půstů, že sním kdykoli cokoli, hlavně když to v žaludku zůstane.

Zamyšleně jsem se dal do jídla a nenápadně se přitom rozhlížel po přítomných. Nikdo z tichých strávníků mi nevěnoval příliš pozornosti a málokdo mi opětoval pohled vlídně. Byl jsem pro ně tulák, venkovský mnich trapně paběrkující kázáním Slova po vesnicích bez vyhlídky na jakoukoli kariérní změnu, zatímco oni po tomto těžkém začátku dosáhnou na velkopanský život církevních hodnostářů či alespoň městských kněží.

Kdyby tušili, že mi skutečně jde o slávu Boží a spásu lidských duší, vysmáli by se mi a mou snídani hodili na zem pod stůl.

A kdyby se dozvěděli, že to já jsem ten pověstný Dobroděj, kterému se už v několika jiných zemích císařství podařilo donutit vysoké církevní preláty propustit otroky a rozdat většinu majetku, nejspíš by tekla krev. Každý z nich věděl, kde si objednat vraždu. Ale toho jsem se příliš nebál. Všichni ti ‚polepšení‘ bařtipáni o mé totožnosti raději mlčeli, vytloukli ze své ‚touhy pomoci‘ co největší politický kapitál a byli rádi, že jsem táhl o kraj dál.

Při vší své moci byli k smíchu. Když nechtějí, aby se jejich nejodpornější tajemství dostala k někomu, kdo by je mohl vydírat, nemají se při páchání hříchu ohánět Jeho jménem! On už toho dnes sice moc nevidí, ale když ho k tomu výslovně přizvou…

Zuřit umí stále božsky.

Ale i tak jen paběrkuji. Slíbený Nový příchod stále nikde. Často se k Němu modlím, aby mi konečně dal znamení, ale v tu chvíli se nečekaně projeví ta Jeho božská trpělivost.

„Blahoslaveni budou ti, kteří vyčkají, neboť náš čas přijde!“ slibuje mi třikrát do měsíce. „Nelze svrhnout starý pořádek, dokud mé děti nevolají po novém. Ty se toho možná nedožiješ, ale jednou…“

Povzbudivé. Kdyby to jen prostě nechal na mně! Hned by se všechno hýbalo rychleji. Šlechtic obcující s démony a chodící k církvi pro odpustky? Hranice. Kněz uplatňující před provedením sňatku právo první noci? Kastrace. Mnich obelhávající důvěřivé věřící, aby si namazal kapsu? Jazyk pryč. Výběrčí desátků beroucí chudáky ve jménu Surahinda do otroctví? To už snad rovnou stáhnout posvěceným nožem zaživa z kůže…

„Strach není mou cestou!“ praví Bůh smířlivě. „Jdi příkladem, vyučuj, neodstrašuj!“

Ale no jo pořád, vždyť já jen tak mudruju. Nechci přijít i o ty poslední věrné ovečky. Taky mám lidi rád.

Když si být lidmi zaslouží.

Takže znovu. Rozhlédl jsem se po refektáři a hledal sluhy a přisluhovače těch hodnostářů, které jsem podezříval z příslušnosti ke Kostlivci. Minule jsem se nemýlil – do Brythonova nečistého sklepení jsem se dostal právě díky rozvázanému jazyku zpovědníkova osobního písaře. Seděl jen kousek ode mě, mizera, a usilovně předstíral, že mě nevidí. Nejspíš už věděl, že to má jeho pán za sebou, ale ukázat na mě prstem se neodvážil. I když jsem v tom byl nevinně (Zkoušet roztrhat duši Jeho vyvolenému? Špatný nápad!), tahle reputace se mi teď hodila. Hrál jsem si s myšlenkou, že bych vstal a šel ho donutit prozradit někoho dalšího. Brython měl v kléru spoustu přátel, s nimiž podnikal kulturní a ‚dobročinné‘ akce… například i samotného biskupa Silena z Martru…

Vtom jsem si všiml, že se ke mně blíží bratr dveřník. Povýšeneckým tónem mi vyřídil vzkaz od mých nočních známých. Našli ji.

Okamžitě jsem vyrazil.

+++

Nemusel jsem tak spěchat. Baronova dcera Leiša už nikdy z domova neuteče. K tomu by musela mít nohy – a ty ležely v jiné místnosti než hlava.

Kult ji skrýval v nenápadném přízemním domku na okraji šlechtické čtvrti Krésy. Vrazili jsme dovnitř ze tří stran – já a Melisia protilehlými okny, Dytr prošel dveřmi. Zavřenými.

Opatrnost byla zbytečná. Čekal nás jen obraz nejkrutější možné bestiality. V Surahindově pekle nemučí hříšníky žádní démoni, s těmi začala lidi strašit až církev, ale kdyby ty stvůry skutečně existovaly, zanechaly by za sebou přesně takovou spoušť – rudé cákance po stěnách, ruku svírající číši pod převrženým stolem, vnitřnosti roztahané přes nedokončený mystický obrazec, hlavu s vypoulenýma očima naraženou na obřadním meči uprostřed rozkopaných obřadních svíček…

Ještě včera spanilý obličej různil zcela nepozemský děs – jako by těsně před smrtí spatřila samotného Ďábla.

Který neexistuje. Další církevní blud určený k ovládání prosťáčků.

Ale Nesmrt vidět mohla.

„Každému, co jeho jest,“ zhodnotil krvavý výjev Bůh. „Takto jsou odměňováni služebníci věrokradů.“

Nijak jsem se k jeho spokojenému výlevu nevyjadřoval. Měl jsem co dělat, abych k tomu všemu nepřidal ještě vařená vejce.

Nikdy bych neřekl, kolik krve se vejde do jedné drobné dívky.

Kromě ní tu ležely ještě mrtvoly dvou mužů. Zřejmě členové kultu, kteří ji měli hlídat. Vypadali zkušeně a drsně, hádal bych je na elitní Hnáty, ale očividně proti tomu něčemu neměli šanci. Nestihli ani tasit. Vůbec se to s nimi nepáralo – první měl zlomený vaz, druhý rozdrcený hrudník.

Melisia s Dytrem prohledali prázdný dům, načež se ke mně připojili. Trpaslík měl novou placatici a právě z ní zasmušile dopíjel poslední lok. S trochou zadostiučinění jsem si všiml, že dokonce i ta šílená čichačka krve teď poněkud pobledla, ale vzápětí mě vyvedla z omylu. Nebylo to nevolností. Zesinala vzteky: „Máme po odměně! A jestli nás někdo práskne gardě, tak to na nás nejspíš zkusej hodit! Rychle pryč!“

„Já zůstanu. Postarám se…“ ale to už jsem mluvil sám se sebou, „…o její poslední cestu…“

„Neplýtvej naším časem,“ ozval se Bůh rozmrzele. „Tahle za mnou rozhodně nemíří.“

Bylo mi to jasné. Dům byl pečlivě zamčený zevnitř a ta ruka, která ještě jen tak tak držela na cáru kůže u Leišina těla, svírala křídu – a bílé stopy zůstaly i na dívčiných kolenou. Byl to její vlastní rituál, konaný dobrovolně a oddaně. Zřejmě se nemohla dočkat zítřka a bláhové se pokoušela věci uspíšit.

Starý baron Rišar byl laskavý lidumil a bohabojný následník Surahindův, avšak do dceřiny výchovy se mu vloudilo pár chybiček. Tak to chodí, když matka zemře a otec na dítě nemá čas…

Ještě jsem zkusil úpěnlivou modlitbou Boha přesvědčit, aby ji alespoň uchránil před utrpením ve chřtánu věrokradky a učinil z ní, jen zbloudilou duši, ale odbyl mě úsečným: „Není hodna!“

Neodpustil jsem si jízlivou myšlenku, že to možná není o ní, ale spíš o Něm. Že na její záchranu Božský Rytíř a Nejvyšší z bohů prostě nestačí.

Nepřipadalo mu to vtipné.

Krátce před polednem jsem se probral špinavý, zablácený a celý rozbolavělý někde uprostřed Nouzova. Poznal jsem to podle nechvalně známého puchu zoufalství, chudoby a zločinu.

Dýchal jsem, nechyběla mi žádná končetina, a dokonce mi zbyly i obě oči, takže jsem asi mohl mluvit o štěstí. Harodská chudinská čtvrť neměla zrovna nejlepší pověst. Ostatně, právě mě někdo šacoval a klel, že mám „jenom nějaký lejstra“ – ale jinak to bylo skutečně příjemné probuzení. Už jsem zažil horší pokárání.

Chtěl jsem ještě chvíli ležet, odpočívat a prostě zírat na mraky na nebi. Šacování mi nevadilo – nikdy jsem nic neměl. Snažil jsem se nemyslet na výraz obličeje Leišiny utržené hlavy, usmíval se na bližního svého a čekal, až to ten potřebný nuzáček vzdá.

Když do mě ale ta zklamaná dobrá duše začala vztekle kopat, raději jsem se zvedl k odchodu. Jenže svíral mé pouzdro se svitky a odmítal ho pustit.

„Naval za to aspoň něco, kněžoure! To kvůli tomu tvýmu Surahnátovi jsem přišel o živnost i dům!“

„To se nedivím,“ pokýval jsem soucitně hlavou. „Už se za tuhle hnusnou přezdívku pomstil i hůř.“

Chvíli na mě nechápavě zíral.

„Příteli v nouzi,“ oslovil jsem ho tedy úslužně, „mám pro tebe návrh. Je psáno, že kdo sám přiloží ruku k dílu, tomu On rád dopřeje – takže pokud si přeješ, urvu ti tu tvou zlodějskou pahnátu, rozprodám její kosti jako svaté relikvie a rozdělím se s tebou o zisk.“

Dál jen civěl. Viděl jsem mu na očích, jak usilovně přemýšlí. Nakonec se opatrně zeptal: „A kolik by to asi tak hodilo?“

Vzal mě za slovo! Teď jsem zase zíral já.

„Rouhači!“ zahřímal jsem na něj rozlícené. „Opěvuj tělo své, neboť ono je prvním stánkem Božím a Jeho obrazem!“

„He?“

„Táhni se modlit o špetku rozumu, hovado zabedněný!“

Asi se mě konečně lekl, protože pouzdro pustil. Obrátil jsem se a odešel.

„Tak toho už pod svou střechou neuvidím,“ povzdychl si Bůh. „Nebylo by snazší občas rozdat nějaký ten milodar?“

Ze všech sil jsem mlčel. Jinak bych musel řvát. A dostal bych další svatý bolehlav.

„Nebo alespoň úsměv. Oni přece v hloubi duše vědí, že Já jsem ta správná cesta. Jen jim nabídni pomocnou ruku…“

Náhodou, občas někoho i přesvědčím. Jen je toho teď trochu moc. Každému se přece může stát, že má špatný den.

Nebo měsíc.

Tímhle laškováním se ztracenými případy jsem ale jen zakrýval vztek a zklamání nad tím, jak jsem selhal. Kdybych se jen k Leiše dostal dřív! V lidských duších se po těch letech už celkem vyznám a tohle byl jasný případ špatného vlivu okolí. Šlo jí pomoci! Mohla žít! Pár desítek let v klášteře – skutečném, mravně čistém klášteře, jeden nebo dva snad někde zbyly – a Surahind by ji přijal zpět do svého stáda!

Místo toho sama sebe obětovala jedné z nejhorších hrozeb, jaké na lidstvo číhají…

No ano, „vyhráli“ jsme – Nesmrt bez hostitelky nepřijde. Ať už byl její vrah kdokoli, prokázal nám všem službu. Ale copak to stálo za to?

„Hloupá nána! A já jsem líný idiot! Mohl jsem to zvládnout líp!“ Chvíli jsem čekal. Jenže zrovna teď Bůh mlčel.

„Takže ty si to myslíš taky?“

Kdybych k tomu byl náchylný, nejspíš bych už propadal depresím. Naštěstí nejsem. Patřím spíš k těm lidem, kteří se neumí vzdát.

„Hodláš mě vyměnit, Božský Mudrci? To bys ale udělal velkou chybu! Dobře víš, že druhého takového šílence už nikdy nenaj…“

„Ticho,“ řekl Bůh.

Poslechl jsem. Něco v jeho hlase mě znepokojilo. Nadlouho se odmlčel. Trpělivě jsem čekal. Už mi bylo jasné, že se všechno nějak hrozně pokazilo – a také že ano.

„Cítím, že věrokradka stále míří do světa smrtelných,“ oznámil Bůh rozezleně. „Smrt její hostitelky nestačila!“

„A co mám dělat?“

Mlčení. Surahind nejspíš přivolal svou tvář Božského Rytíře, tasil safírový meč a vrhl se do boje na své straně. Nebo taky ne. Ve světě smrtelných jsem každopádně musel něco vymyslet sám.

„Tak smrt nestačila?“ poškrábal jsem se na hlavě. „Že by… ten rituál? Co to se sebou provedla?“

Byl to jen výstřel do tmy, ale vrátil jsem se zpět do Leišina domku.

Před rozbitými dveřmi spal na hlídce člen městské gardy. No, to mu vlastně křivdím. Nespal. Jen se znuděně opíral o ratiště halapartny, dloubal se v nose a pohnul se, jen když otáčel hlavu za zadnicí nějaké pěknější služky spěchající na trh. Na všechno ostatní zvysoka kašlal.

V duchu jsem mu trochu záviděl – dokázat se s takovou lhostejností vypořádat s hrůzou, kterou našli uvnitř…

Městská garda se očividně s vyšetřováním nepřetrhla, takže nejspíš ještě neměla tušení, o čí dceru šlo. Ti flákači jen zatloukli vchod a okna několika prkny a poslali hlášení výš. A i to bylo vlastně hodně – stát se to v Nouzově, ani by nešli dovnitř. A rozhodně by nezůstali hlídat.

V Krésy by se jim ale taková nedbalost nemusela vyplatit, takže nejspíš tahali slámky a tenhle mamlas prohrál.

Než si uvědomil, že mířím přímo k němu, mohl být třikrát mrtvý. Když proti mně skláněl halapartnu, málem mu vypadla z rukou, a kdyby ji musel opravdu použít, nejspíš by byl nebezpečnější sám sobě než mně. Nejraději bych ho tam jen nechal ležet a nezdržoval se, jenže po ulici stále někdo chodil, takže to muselo jít po dobrém.

Základem volného vstupu na střežená místa je nezlomné přesvědčení, že právě vy jste ten jediný, kdo tam má co dělat. A taky úsměv. Nikdy nezapomenout na povzbudivý neupřímný úsměv.

„V pořádku, jsem tu,“ mávl jsem rukou, abych vojáka uklidnil. „Teď už se nemůže nic stát.“

Okamžitě spolkl nepřátelskou otázku: „Kdo sakra seš?“ a přešel rovnou k vyděšené: „A ono se něco mohlo stát?“

„Jen žádný strach!“ poplácal jsem ho po rameni s vědomím, že mu touhle větou strach naopak naženu. „Ten démon, kterého tu vyvolávali, mohl pocházet nanejvýš tak z páté úrovně pekel. Za chvíli z kláštera dorazí ostatní a hravě ho zažehnáme.“

„Za… za chvíli? A co teď?“

„Teď musím rychle dovnitř, aby nám náhodou neproklouzl. To by nemuselo být pěkné. Dobře, že jste podali církvi zprávu.“

„Cože? Ale… jo, asi je to napadlo… no samozřejmě!“ vzpamatoval se konečně a celý se nafoukl. „My dobře víme, co je naše povinnost!“

„Skvělé, skvělé! Jak se jmenuješ, vojáku?“

„He-Hektor!“

Stiskl jsem tomu majiteli zcela nepasujícího hrdinského jména pravici na znamení toho, jak moc si jeho příkladné obezřetnosti vážím, a protáhl se mezi natlučenými fošnami. „Mimochodem, kdyby se zevnitř ozývaly nějaké nezemsky znějící hlasy, bolestivé řvaní nebo hluk rozbíjeného nábytku, rozhodně nechoď dovnitř! Jen by ses zbytečně ohrozil. Démoni se vymítání zpěčují všemi silami, ale nám, svatým mužům, ublížit nedokáží – zato tobě by mohli!“

Rychle vrtěl hlavou, že dovnitř ho nedostane ani pár volů.

„Výborně. Nechť nad tebou Rytíř bdí, příteli!“

„Kerej?“

Můj povzbudivý, neupřímný úsměv zakolísal a málem pohasl. Ale vzpamatoval jsem se.

„Surahind přece, synu.“

„Ahá, jo tenhle!“

Občas si říkám, jestli oni si lidi tu prolhanou kořistnickou církev vlastně nezaslouží.

Už po cestě k domku jsem si to trochu přebral v hlavě a zamítl domněnku, že Leiša nějak oklamala smrt. Ne, že by právě nekromancie nebyla Nesmrtin nejoblíbenější obor, ale hostitel schopný přijmout boha zkrátka nemůže být mrtvý. Duše, která si prošla smrtí, je nenávratně poškozena, takže už není schopna tak dokonalého spojení se světem smrtelníků – a právě tohle spojení je to, co bůh od svého hostitele očekává.

Takže… proč jsem do toho domku vlastně šel? Hm. Umírajícímu hříšníkovi každý dobrý skutek dobrý – něco jsem zkrátka zkusit musel. Doufal jsem v nějakou stopu. Cokoliv.

„Ostatně občas nás mohou i zcela mylné závěry dovést ke správnému cíli,“ zafilozofoval jsem si, když jsem vzápětí s překvapením zjistil, že v domku nejsem sám.

Postavit Hektora na stráž musel být od velitele hlídky buď příznak naprosté neschopnosti, nebo smyslu pro absurdní humor.

Krčila se v koutu místnosti s poničeným mystickým obrazcem. Byla tak potichu, že jsem si jí málem ani nevšiml. Zůstal jsem stát, abych ji nevyplašil, ale nejspíš mě vůbec nevnímala. Uvízla v nějakém transu, třásla se a maličko se kolíbala. Prsty namáčela do Leišiny krve a kdoví proč si po čele, tvářích, rukou i zpola odhalené hrudi kreslila krátké svislé čárky. Jednu za druhou.

Pokaždé jí zacukalo v levém koutku.

„Co vidíš?“ chtěl vědět Bůh. „Proč se nehýbeš?“

Nevěděl o ní. Byl vůči ní naprosto slepý – to se ještě nestalo. Kdykoli používal mé oči, zvládl alespoň matně vnímat dokonce i nejoddanější cizověrce – proto mě ostatně měl – ale tuhle ne. Takže nositelka velkého osudu. Vyvolená některého z bohů.

Možnost, že by Kostlivec měl dalšího hostitele v záloze, mi do této chvíle připadala tak neskutečná, že jsem se jí ani nezabýval. Přesto to tak vypadalo. A navíc narozdíl od Leišy vypadala, že se pro to narodila.

„Omlouvám se,“ pronesl jsem v duchu. „Jen jsem se zamyslel.“ Začal jsem očima šmejdit po místnosti, abych Ho zabavil. Za všechny ty roky jsem se už naučil, jak před Ním udržet alespoň pár malých tajemství, ale tohle bylo poprvé, kdy šlo o něco skutečně vážného. Kdybych tak pevně nevěřil, že Jej klamu pro větší slávu Jeho, nikdy bych si to nedovolil. Stěží jsem zachovával klid: „Zatím nevidím nic podezřelého.“

Teď už jsem neriskoval jen další napůl žertovné pokárání. Takový klam by mi jen tak neodpustil – ale bylo jasné, co by následovalo, kdybych Mu tu zvláštní ženu odhalil. Přinutil by mě ji zabít.

A udělal by dobře. Alespoň co se „vyššího dobra“ týče. Slitovnost a trpělivost jsou moc hezké a ze všech Jeho vlastností patří mezi mé nejoblíbenější, ale v tomhle musel zůstat pevný. Grothurga nesměla projít na svět. Za žádnou cenu.

Ale co my maličcí smrtelníci víme o „vyšším dobru“? Jen to, že mu většinou přinášíme spoustu obětí a výsledek nevidíme. Nanejvýš nám o něm někdo poví – a věřit mu není snadné. Většinou si totiž okamžitě řekne o další oběť. A pak o další a o další…

Pro nás a naše obyčejné životy jsou mnohem důležitější dobra spíše „střední“. Ten velikán nahoře je však nevidí – ať už nechce, nebo toho má prostě moc… A to už vůbec nemluvím o těch často opomíjených, ale zato nesmírně krásně osobních „malých dobrech“, za která jsme odměňováni dětským úsměvem, přátelským poplácáním po zádech, či dokonce plachým polibkem na tvář…

O těch už ti nahoře nevědí nic. Takže jim je občas musíme ukázat.

Pevně jsem se rozhodl nepustit další šanci a druhou dámu v nesnázích zachránit. Jenom jsem nevěděl jak. Nesměl jsem na ni upozornit, natožpak promluvit. Naštěstí si mě ještě stále nevšímala, takže jsem dál jakoby zkoumal místnost a prohlížel si ji jen tehdy, když mi přes ni „náhodou“ přejel zrak.

V policích na stěně chybělo několik dóziček s exotickým kořením, možná ingredience rituálu –

– krčila se na bobku vedle stolu, bosá, jen v potrhaném spodním šatu –

– ty nádobky se válely zakopnuty pod skříní a jejich obsah patřil spíš do kuchyně než do temné laboratoře.

Pověrčiví vojáci neměli ani tolik odvahy, aby kousky mrtvé Leišy posbírali, takže se na mě z meče dál hrůzně šklebila –

– podivná dívka zase nabrala na štíhlé prsty krev, odhrnula si z bledého obličeje sametové havraní vlasy a namalovala si pod podivuhodně sytě smaragdovýma očima další dvě čárky –

– z osaměle ležící nohy trčel kloub. Ať už mladou šlechtičnu roztrhalo cokoli, vládlo to nelidskou silou.

– Na stole ležela otevřená kniha, kterou jsem poznával; jeden z těch často proklínaných, občas pálených grimoárů věd nejsvětlejších i nejtemnějších nekromantických, v němž ve skutečnosti nic moc škodlivého nebylo ta zvláštní barva jejích očí mě zaujala, podíval jsem se lépe a už mi to došlo, zpod záplavy černých vlasů vykukovaly špičaté boltce –

– ten obrazec byl obkreslený přesně, a kdyby ho Leiša stihla dokončit, fungoval by. To bylo divné.

Také jsem neobjevil žádné stopy rituálně prolité krve, všechna pocházela až z boje, takže nemohla být použita k poskytnutí moci evokačnímu kouzlu –

– no jistě, byla to elfka, ale nebylo divu, že mi to hned nedošlo, obyčejně u nich není poznat, jestli jde o muže nebo ženu, dokonce tak o sobě ani nemluví, ale tohle byla žena každým coulem –

– vlastně žádná z věcí použitých při rituálu neukazovala na něco obzvlášť temného či nečistého, takže mi začínalo mi být jasné, že bestie nepřišla na Leišino zavolání –

– možná nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal, i v tomhle zuboženém stavu –

– a ne jako ta oplzlá cuchta Melisia, úplně jinak krásná, jemná nevinná líc, rty neuvyklé krutým slovům, v očích se jí usadil tak zvláštní smutek –

– jaký osud ji jen mohl zavát na takovéhle místo a předhodit ji Nesmrti…

„Proč pořád zíráš do toho kouta?“ zeptal se najednou Bůh znepokojeně. „Uniká mi něco?“

Asi jsem ty „náhodné“ pohledy poněkud přehnal.

„Jak by tvému zraku mohlo něco uniknout, ó Nejspravedlivější?“

„Mohlo. Zvlášť pokud jde o Grothurgu,“ zavrčel Bůh upřímně a bez vytáček. „Zarigorovi pohrobci jsou zrádní a nevyzpytatelní již ze samé své podstaty, takže buď obezřetný! Nechce se mi dalších tři sta let čekat na tvého následníka!“

„Budu.“

Ten Jeho přímočarý rytířský přístup k věci byl obdivuhodný. Tím víc mě mrzelo, že ho klamu – i když jsem se odpovědi na otázku dokázal vyhnout a nezalhat. Ale to má z toho, že mi nařídil celibát. Je mi sotva pětadvacet, a ještě nikdy! Copak se při vší té zdrženlivosti mohu tváří v tvář tak neskutečně spanilé ženě ovládnout?

Mohl jsem si tisíckrát říkat, že s ženskou potírající se krví na scéně nelidsky surové vraždy nejspíš nebude něco v pořádku, ale stejně…

„Takhle by zůstat neměla,“ pronesl jsem schválně nahlas, rozprostřel na zemi plášť a začal na něj zvolna skládat zbytky Leišina těla. Napůl jsem očekával, že mě Bůh okřikne, ať se přestanu starat o podružnosti – ale neudělal to. Byl jsem rád. Nešlo mi jen o získání času a odvedení Jeho pozornosti. Kdyby mě ráno „nepokáral“, udělal bych to pro mrtvou šlechtičnu už tehdy.

V duchu jsem mu poděkoval. Neodpověděl.

Co nejohleduplněji jsem uvolnil hlavu z meče a zatlačil jí oči. Pak jsem došel pro chybějící ruku. Po očku jsem přitom sledoval elfku. Doufal jsem v nějakou reakci. Cokoli. A konečně jsem se dočkal.

„Chci tomu odolat…“ pronesla stěží slyšitelným šeptem. „Krev volá… zkouším neposlouchat.“

Jen krátce jsem na ni pohlédl, aby viděla, že poslouchám. Nedala nic najevo. Neobrátila se ke mně. Dál jsem se věnoval Leiše a čekal, jestli bude pokračovat.

Nakreslila poslední čárku. Sklíčeně hleděla na své zakrvácené prsty a neměla daleko k pláči.

Jedna za každý život… jedna za každé mé selhání…

Opět na chvíli zmlkla. Jen se kolíbala. Náhle zvedla obličej ke stropu a neradostně se usmála: „Bylo by rozumné na místě mě zabít.“

Mohla mít pravdu, ale jak už jsem řekl. Rozum v tu chvíli neměl hlavní slovo.

„Nebránila bych se. Nechci se stát tím, k čemu jsem zrozena.“

„Osud si nevybíráš, ale naplnit ho nemusíš,“ pronesl jsem hluboké moudro, které kdysi na počátku mé mnišské dráhy pomohlo i mně. „Pokud se ti nelíbí – uteč.“

Rozesmála se, ale nebyla v tom žádná úleva. A veselí už vůbec ne – byl to hysterický smích někoho, kdo už roky bloudí v kruhu a nemůže se dostat ven.

„Proč mluvíš sám se sebou?“ zeptal se do toho Bůh. „A co se ti na tvém osudu nelíbí?“

„Zabíjení nevinných dívek,“ odpověděl jsem v duchu.

„Nebyla nevinná,“ ujistil mě přezíravě, aniž by tušil, že mluvím o jiné než on. „Co tu ještě děláme?“

„Něco mě tu zaujalo. Přemýšlím. Už jen chvilku.“

Nechal mě být. Elfka se mezitím trochu uklidnila. Přelétla mě pohledem. Na okamžik jsem jí hleděl přímo do očí. Cosi v nich problesklo snad poznání. Najednou jsem se nemohl zbavit dojmu, že o mém spojení s Bohem ví.

„Před svým dědictvím nemůžu utéct,“ pronesla tiše. „Nesu si ho v sobě. Snažila jsem se to nutkání potlačit, nepodlehnout, ale… můj předek mě odhalil. Byl učedníkem Aëstalfina, jednoho z nejmocnějších arcimágů. Zkusil mě vyléčit… ale vzdal to. Pokusil se mě zabít… i mého sourozence, ještě nemluvně… Zešílel.“

Zavřela oči.

„První čárka.“

Poněkud ve mně hrklo. Nedal jsem to na sobě znát. Dál jsem rovnal Leišino tělo.

Na chvíli se odmlčela. Hleděla ven z okna škvírou mezi prkny. Dotýkala se přitom největšího krvavého znamení uprostřed svého čela. Pak sklonila hlavu: „Nevzpomínám si, jak se to stalo. Když jsem se probrala, našla jsem sourozence v kolébce plné předkovy krve. Pochopila jsem, co bude následovat. Nestihla jsem utéct, předkův mistr smrt svého učedníka vycítil. Chytil nás a prohlásil za poskvrněné. Dokázala bych s ním bojovat, ale slíbila jsem, že se vzdám, pokud sourozence ušetří – doufala jsem, že jednou bude silnější než já. Aëstalfin jej tomu mohl naučit odolat… a souhlasil! Nechala jsem jeho učedníky přijít ke kolébce…“

Opět zvedla zrak. Tentokrát jí v očích hořel hněv. „Jeden z nich prostě sáhl dovnitř a zlomil dítěti vaz.“ Zacukalo jí v levém koutku. „Patří mu to. Vyměnila jsem nemluvňata, než přišli. Kdyby neměl místo srdce kámen, nestalo by se to. Nechal zabít vlastního potomka, a patří mu to.“

Věřil jsem, že to zakřivení jejích rtů není úsměv.

„Pak se na mě vrhli.“ Přejela dlaní nad třemi výraznými čárkami na levé tváři. „Vrahové dětí. Jich litovat nedokážu.“

Chápal jsem ji. Bylo mi jí líto. Ale jestli každá ta čárka znamenala mrtvého elfa nebo člověka…

„Myslím, že Aëstalfin to přežil. Přišli mu na pomoc další arcimágové. Nevím to jistě… Pamatuji si útěk k moři. Nechtěla jsem už zabíjet, ale oni neměli rozum…“ To nejspíš mluvila o všech ostatních čárkách na svém obličeji. Bylo jich přes dvacet. „Tehdy jsem ještě nechápala, co se to se mnou vlastně děje. Považovala jsem to všechno za svou chybu. Opustila jsem Athonil a přijala vyhnanství mezi vámi lidmi jako pokání. Věřila jsem, že když vytrpím vše, co mi bohové přichystají, zajistím sourozenci bezpečí.“

Smutně potřásla hlavou. „Jenže jsem se mýlila. Většina našich bohů nemá lidi zrovna v lásce, ale tohle by nechtěli. Žádné pokání by nemohlo obsahovat tolik smrti.“

Tím myslela víc než stovku čárek pokrývajících její paže a hruď.

„Sourozenec však i přesto stále žije. Vím to. Cítím to. Ráda bych věřila, že Aëstalfin záměnu neodhalil – ale to se nestalo.“ Neradostně se ušklíbla. „Už je to skoro rok. Musí mít důvod, proč jej nechává naživu. Nejspíš mě chce přilákat zpět a napravit selhání.“

Dlouze si povzdychla.

„A brzy se dočká…“

Už jsem byl s tělem hotov. Rád bych řekl, že vypadalo téměř jako zaživa, ale… ne. Na druhou stranu, kdyby teď Leišu spatřil její urozený otec, možná by to jeho staré srdce i přežilo.

Snad dostatečně dvojznačně jsem prohlásil: „Přišla jsi sem dobrovolně, ale udělala bys lépe, kdyby ses otočila a prchla. Není horších utrpení než věčných muk duše ve spárech věrokrada. Grothurga nabízí plnými hrstmi, ale dává jen sobě.“

„Neřekl bych to lépe,“ zhodnotil můj pohřební proslov Bůh.

Elfka se na mé dílo ani nepodívala – jako by pro ni Leiša nic neznamenala. Její smaragdový pohled ztvrdl: „Ji nesužovalo volání. Ona volala sama, aby si ji Nesmrt vzala. Jen se jí splnilo přání.“ Na okamžik se mi podívala přímo do očí. Už v nich nebyl smutek – jen odhodlání. „Ale já nemám na vybranou. Nemohu utéct. Čím víc to oddaluji, tím méně se ovládám. Utkám se s ní dnes, protože příště bych už na vzdor sílu neměla.“

Zvolna vstala.

„Už tu na ně čekat nemusím. Mám na sobě tolik její krve, že mě najdou kdekoli.“

Viděl jsem, že ji nepřemluvím. Jenže odejít nesměla – ať si myslela cokoli, proti Grothurze neměla šanci. Podlehne… a pak bude trpět celá říše.

Osud ji právě dohnal. Bylo mi z toho špatně, ale nešlo to jinak. Rozhodl jsem se dokončit Aëstalfinovu práci, než k těm čárkám přibudou další.

Přesto jsem se najednou uslyšel pokračovat v proslovu: „Kdybys jen někomu důvěřovala. Možná si stačilo říct o pomoc…“

„Ano, vyslyšel bych ji rád“ ujistil mě Bůh. „Spása je na dosah ruky pro každého – ale ona se svou duši rozhodla proměnit na krmení!“

Stál jsem jí v cestě ven. Zastavila se, ale nedívala se na mě. Hleděla do země. Já na Leišu. Chvíli mlčela.

Pak jsem koutkem oka zachytil její úsměv – a poprvé byl skutečný. „Možná budu potřebovat pomoc. Možná vyvoleného jiného boha. Někoho neviditelného. Někoho, kdo mi rozumí.“

Rozuměl jsem. V tu chvíli mi to došlo. Celou tu dobu se chovala stejně jako já. Mluvila ke stropu. Ani jednou mě přímo neoslovila. Přelétavé pohledy. Nedívala se, jak se starám o Leišino tělo.

Ano. Já jí rozuměl. A mnohem lépe než ona sama sobě.

Nebyla pánem svých činů. Nebylo jí pomoci.

„Bože – je přímo přede mnou.“

Jedno se Božskému Rytíři musí nechat. Když jde do tuhého, nejdřív koná a pak se teprve ptá.

Pocítil jsem okamžitý nárůst duševní síly. Celý svět jako by se zaostřil – vstoupil jsem do stavu dokonalé soustředěnosti. Vyrazil jsem do útoku. Sedmnáct let výcviku zapomenutých bojových umění osobně vyučovaných samotným Bohem zhuštěných do jediné rány pěstí.

Obvykle tím souboj skončil. Soupeř úpěl na zemi se zlámanými žebry, vyraženým dechem a pohmožděnou duší. Pokud šlo o démona či jinou astrální stvůru, jejichž zdroj moci se nacházel na božské rovině bytí, postaral se o ně On a nemilosrdně je od něj odřízl. Miluji ten jejich výraz, když poprvé okusí exoticky tajemný pocit zvaný bolest a nechápou, jak to ten mladý nekňuba dokázal…

Elfka také zaúpěla. Zklamáním nad mou zradou. Ale musela to čekat, protože překvapit se mi ji nepovedlo. Vykryla ránu a zachytila mou pěst do dlaně. Když s ní zakroutila, probleskly jí v hloubi očí dva rudé body.

To si mě asi právě všimla Nesmrt.

Čekal jsem, že bude silná – ale tolik ne. Vyvedla mě z rovnováhy. Podvolil jsem se tahu, místo pádu provedl přemet přes volnou ruku a skončil bezpečně zpět na nohou. Něco se ale dělo, kolena se pode mnou málem podlomila – v následujícím zlomku sekundy jsem si stačil uvědomit, že mi elfka už pouhým dotykem narušuje tok životní síly.

Nedokázal jsem se jí vytrhnout – pěst v její dlani držela jak v utaženém svěráku. Naopak si mě ještě přitáhla, druhou rukou zachytila loket a začala mě tlačit k zemi – vytočil jsem se stranou, zapáčil proti palcům, konečně se osvobodil a hned ji sám držel za zápěstí a rameno. Mohl jsem lámat, ale z dotyku její kůže se mi udělalo mdlo. Dupla mi proti koleni. Natočil jsem nohu a rána sjela po holeni – ale účel splnila. Musel jsem ji pustit. Pokusil jsem se ji alespoň odhodit do rozbitého skla, byla přeci jen bosá, ale proběhla mezi střepy jako skrz měkký trávník.

Stáli jsme na opačných koncích místnosti. Počáteční chaotická fáze boje skončila. Teď už by se jakákoli zbrklost nevyplatila.

Hleděli jsme na sebe a ani jeden se nehýbal. Nevím co ona, ale mně se odmlka hodila. Jen stěží jsem bojoval s třesem v rukou, který mi tím svým dotykem způsobila.

Asi to tušila. Rozhodně nevypadala, že bych jí zrovna naháněl strach. Začala se usmívat. Červené body v jejích smaragdových očích se rozhořívaly stále divočeji, neposedné vlasy jí létaly kolem obličeje a vzrušení vehnalo do bledých lící jemný náznak nachu.

Kdyby se nechystala přivodit konec světa živých, v tu ránu bych se do ní zamiloval.

Podlamovala se mi kolena. Potřeboval jsem získat čas. Naštěstí se do dalšího boje také nehrnula. Potřásla hlavou a zatvářila se spíš zklamaně.

„Proč jsi to udělal? Teď už o tobě ví!“ Okamžitě sebou trhla, jako by se pokoušela potlačit nějaké nutkání. Nebo odolat pobídce. To jsem dobře znal. „Mohli jsme jí čelit spolu!“

„Maluješ si vzdušné zámky,“ oznámil jsem jí zachmuřeně. „Překročila jsi práh, zpoza nějž se už nedokážeš vrátit.“

„Takže mě zkoušíš zavraždit?“

„Ne,“ pronesl jsem ztěžka. „Popravit.“

„Uteč, ty šílenče! Nemusíš zemřít!“

„Surahind neutíká.“

„Tak mi jen ustup z cesty!“

Na to jsem už neodpověděl. Jen jsem mlčky zavrtěl hlavou a připravil se k obraně.

Věděl jsem, že ji nezastavím. Kolena jsem měl stále jako z rosolu. Kdyby vyrazila, bylo by po mně.

Jenže zůstala stát. A po dalších pár dlouhých sekundách dokonce zrušila bojový postoj a postavila se proti mně se založenýma rukama.

„Jsi opravdu blázen. Podívej se na sebe. Vždyť sotva stojíš – a to jsem se krotila…“

„Že by? Přiznávám, mohl jsem si vést lépe,“ povedl se mi skvěle bezstarostný tón. „Čekal jsem od Grothuržiny vyvolené hodně, ale stejně jsem tě podcenil.“

„To já si avatára mocného Surahinda naopak představovala většího“ přijala na chvilku mou hru. „Kde máš svou nablýskanou zbroj, bujarého oře a safírový meč?“

„Zastupuji Jeho tvář Mudrce, nikoli Rytíře. Ze zbroje se mi dělá vyrážka.“

„Ach. Tím se to vysvětluje. A Rytíř tedy vězí kde?“

„Je potulný“

„Ztratils ho?“

„Tak nějak.“

Ve skutečnosti se ještě ani nenarodil, ale to říkat nesmím.

„Mudrc…“ přestala se vzápětí usmívat a rozčarovaně se ušklíbla. „Takže nabízet někomu pomoc a o chvíli později se ho pokusit zabít se v císařství považuje za projev moudrosti?“

„Pokud do sebe ten někdo přijal Grothuržino vědomí, aby jí umožnil přijít na svět…“

„Nic takového jsem neudělala a ani to udělat nehodlám!“ Zvážněla. Snad postřehla další šanci mě přemluvit. „Jakmile se s tou mrchou vypořádám, osvobodím svého sourozence a vrátím se s ním sem – a nic víc od života nechci! K čertu s Nesmrtí i se všemi jejími plány! Až s ní skončím, bude ráda, když se vůbec dokáže odplazit k Zarigorovi a odprosit!“

Rudé body v hloubi jejích zornic na okamžik ustoupily planoucímu hněvu. Smutná nevinná dívka byla ta tam, pohlcena záští ke své otrokářce.

„Nepřivolávej pozornost Temné smrti. A to ty se chováš jako blázen. Chceš porazit boha?“ Poklepal jsem si na čelo. „Nedělej si iluze. Oba jsme jen pěšáci na jejich šachovnici.“

„Pěšáci se mohou změnit na královny.“

„Nesmysl. A já bych navíc byl mnohem radši střelec.“

Byl to trapný vtípek. Vlastně ani nevím, co jsem tím přesně myslel ale přeci jen se smutně usmála. V tu chvíli mi jí bylo tak strašně líto, že bych málem ustoupil.

Málem.

Prchavý úsměv zmizel stejně rychle, jako se objevil. Okamžik mlčela, pak se zeptala: „Skutečně všechna Surahindova moudrost říká, že musím zemřít?“

„Je mi to líto,“ řekl jsem naprosto upřímně. „Jim se nelze vzepřít. Smiř se s tím – a jestli ti skutečně zbyla trocha vlastní vůle, vzdej se mi dobrovolně. Slibuju, že Nesmrt ke tvé duši nepustím. Ve víc doufat nemůžeš…“

Mlčela. Hleděla na mě těma nešťastnýma smaragdovýma očima a nehýbala se. Strašlivě jsem se za to nenáviděl – ale zájem vyššího dobra hovořil jasně a chození kolem horké kaše ničemu nepomáhalo.

„Prober se. Kolik nevinných jsi už zabila? I jeden je příliš! A kdybych tě to nechal udělat, hned zítra by ti na těle došlo místo na čárky!“

„Kéž bys mi trochu víc věřil…“ Na okamžik svěsila hlavu – ale pak se napřímila a vzdorně vykřikla: „Než jí podlehnout, to bych se raději zabila!“

„Na to je pozdě. Nenechá tě to udělat. Ať už ses jí zaslíbila, nebo svůj úděl zdědila, patříš jen jí.“

„Ale já ji v sobě opravdu nemám. Nevím, jak tě přesvědčit. Kéž bys mi jen věřil. Mohli bychom…“

Náhle zmlkla. Elfové skutečně mají mnohem ostřejší smysly – já to uslyšel až po chvíli. Hlasy zvenčí. Gardista Hektor zpovídal nějaké muže.

Vrznutí otvíraných dveří.

„Jen žádný strach, velebný pane, já vím, že na práci potřebujete klid,“ hlaholil na nové hosty Hektor bodře. „Zůstanu venku hlídat a nepolezu tam, ani kdybyste si ten barák shazovali na hlavu!“

Někdo ho za to pochválil. Pak do místnosti zvolna vstoupila čtveřice rozložitých mužů. Bílá roucha, černé kápě, obřadní meče. Církevní exorcisté.

Samozřejmě všichni falešní. Alespoň vírou určitě – funkce, roucha i zbraně mohli mít od biskupa Silena pravé, ale oddanosti Surahindovi bych se v nich nedořezal.

Leišinu zkrvavenému tělu nevěnovali pozornost. S rozzářenýma očima se uklonili elfce.

Vyměnil jsem si s ní krátký pohled: „Chceš s nimi jít?“

„Musím. Promiň.“

„Nedovolím ti to.“

„Je to má poslední šance. Jinak podlehnu. Ustup a nenuť mě zabít i tebe…“

„Tentokrát tě už nepodcením.“

„Exorcisté“ mezitím pochopili, že nejsem její společník, a ihned mě začali obkličovat. Když první z nich tasil, musel jsem se zasmát: „Chcete mě zabít zbraněmi posvěcenými Jeho jménem? To myslíte váž…“

Tentokrát zkusila překvapit ona mě. Skočila k oknu. Očím obyčejného člověka se v tu chvíli nejspíš naprosto ztratila.

Vzal jsem si z ruky nejbližšího kultisty meč a s modlitbou v mysli jej po ní mrsknul jako oštěp.

Třes už takřka zmizel a zbraň byla skutečně posvěcená, takže za to minutí asi mohlo provinilé podvědomí. Nejspíš ji stále toužilo zachránit… Čepel zadrnčela ve dřevě fošen, mezi kterými chtěla elfka proskočit. Instinktivně couvla a poskytla mi tu vteřinu, kterou jsem potřeboval.

Křup! Druhý exorcista ležel na zemi a ještě si neuvědomoval, že to prasklo jeho zápěstí – máchl jsem dalším získaným mečem po elfce, opět couvla – exorcista konečně začal řvát – tlačil jsem ji zpět ke zdi, jen tak mimochodem jsem odrazil i zoufale předvídatelné útoky zbylých tří exorcistů, o pár sekund později už jsme zase bojovali sami, s posvěcenou čepelí v ruce jsem se cítil nepřemožitelný…

Přesně to chtěla. Najednou vyrazila proti mně a chladné prsty mi obemkly krk i ruku v nápřahu. Pustila mi do vitálního toku takové množství bolu, že jsem se už nedokázal ani nadechnout, natožpak dál bojovat – začal jsem se dusit, meč mi vypadl z ochablých prstů – omluvně se usmála.

„Budu litovat, že jsem se tě nezeptala na jméno. Kéž by to dopadlo jinak… já jsem Erinael.“

Políbila mě na rozloučenou.

Předčasně. Dvakrát naletět na stejný trik? To bych to na blahořečeného sluhu Páně asi nedotáhl.

Skutečných polibků zrovna moc nedostávám, takže jsem si ho okamžik vychutnával – a pak jsem jí všechen ten vitální hnus poslal zpátky i s pěkně lichvářským úrokem.

Padla k zemi jako podťatá.

Údiv v její tváři byl upřímný. A snad i ta trocha obdivu.

V tu chvíli bych ji byl zabil. Kdyby mi síla stačila. Ani poslední zbytek propůjčené svaté energie ji však nepostrčil přes hranici. Nedivil jsem se. My pěšáci Boží nepropouštíme duše z těl při prvním náznaku potíží – světlo na konci tuneluje pro nás denní chléb a zvědavost nás hned tak nepřemůže.

Občas je chladná ocel účinnější než jakákoli kouzla. Zvlášť posvěcená chladná ocel. Shýbl jsem se pro meč. Exorcisti se opět vzpamatovali a vrhli se na mě v posledním pokusu zachránit naději pro svou paní. Už mi to nešlo jako před chvilkou. Účinky Surahindovy duševní vzpruhy odeznívaly a protiútokem jsem vyčerpal i většinu vlastní životní síly, takže mě připravili skoro o pět vteřin.

I potom všichni čtyři stále žili, ale už nepředstavovali hrozbu. Když nemusím, nezabíjím. Kdybych to dělal, jak by se kacíři mohli kát?

Obrátil jsem se k Erinael, abych ji dorazil. Přes tvář jí přelétl prchavý úsměv. Skoro jako by svou porážku uvítala.

„Nedalas mi na vybranou.“

„Ale dala… mohls mi věřit… Jak se tedy jmenuješ?“

„Hypor.“

„Hypor…“

Kdybych se v tu chvíli nezakoukal do těch jejích smutných očí, možná bych se nenechal zaskočit. Takhle mě praskot dřeva a ohromná Dytrova silueta prolétající okenním rámem zastihla naprosto nepřipraveného. Vrhl jsem se stranou, ale jen jsem se dostal do cesty jeho kladivu.

Tohle nebylo zubařské. Leda by trpaslík ordinoval i pro draky.

Ocelová hlavice velikosti mojí hlavy mi rozdrtila přinejmenším šest žeber. Zůstal jsem kolem ní obmotaný jako hadr na smetáku. Dytr se mnou praštil o skříň, pak mě setřásl na zem a znovu se rozmáchl.

Měl jsem dost a Surahind mi už dal vše, co mé tělo pro tuto chvíli sneslo. Bylo to jen na mně. S bolestným řevem jsem se převalil přes rameno dozadu a přes dřep si stoupl. Tiskl jsem si polámaný hrudník a couval ke dveřím. Trpaslík mě následoval s kladivem napřaženým nad hlavou. Bylo mi jasné, že když je tu on, Melisia nebude daleko – vlastně už stála za mnou. Právě mi z ramene odřízla pouzdro se svitky a už mi tu dýku rvala pod bradu. Měl jsem trochu štěstí. Zachytil jsem ji za pěst a předloktí a strhl ji přes překocenou židli na zem.

Se vstáváním nespěchala. Olízla si krev z rozražených rtů a pobaveně se na mě usmívala.

„Hádej, kdo je náš nový a velmi štědrý chlebodárce?“

To jsem nemusel, činy hovořily samy za sebe. Dytr právě chytil jednoho z kultistů, trhnutím ho postavil na nohy a ukázal mu, aby mi odřízl cestu ke dveřím. Exorcista vypadal novou posilou stejně překvapený jako já, ale poslechl.

Trpaslík za mnou zase vykročil.

S dalším zasténáním jsem vyrazil k druhému oknu. Bylo zabedněné, ale jiný východ nezbýval a největší mezera mezi přibitými fošnami vypadala nadějně. Trpaslík nezaváhal, dostal se na dosah – šel jsem do skluzu, kladivo mi prosvištělo nad hlavou – po zádech jsem projel krví a rozházenými věcmi až k cíli. Vytáhl jsem se k rámu – chvilka napětí – neuvízl jsem. Stovka zaražených třísek už nic neznamenala, vypadl jsem na ulici – ještěže to byl přízemní dům. Potácivě jsem se rozběhl.

Strážný Hektor mě pozoroval zpoza rohu s otevřenou pusou.

„Démon se vymkl kontrole!“ zařval jsem na něj co nejzoufaleji. „Hrozně zuří! Rychle, podepři mě! Musíme varovat barona!“

Zachoval se dle nejlepších tradic Harodské gardy. Nechal mě tam a vzal nohy na ramena.

To mi vzalo vítr z plachet. Vyčerpaně jsem se zastavil. Ohlédl jsem se – oknem jsem zahlédl Melisiu přiskočit k elfce a dobře mířenou ranou dřevěného obušku ji poslat do bezvědomí. Nejspíš si právě vydělala dost na odchod do přepychové penze.

Pak mi výhled zakryl Dytr. Cpal se za mnou. Kdyby ty fošny povolily rychleji, už by dál nebylo co vyprávět.

To už jsem ale se stisknutými zuby a bolestným sykáním zahýbal za druhý roh.

Vzrušení opadlo a s ním i má schopnost udržet myšlenky pohromadě. Dokázal jsem přijít jen na to, že vrátit se zpátky do kláštera by se rovnalo sebevraždě a varovat barona by také nikam nevedlo. Sice jsem to na Hektora křičel, ale dobře jsem věděl, že by byl laskavý stařík Rišar proti kultu schopný zakročit asi jako slepé kotě proti hladovému vlkovi.

Tudíž jsem vrávoral městem nazdař Bůh – to se mi naštěstí většinou vyplatí. Pán mě dovedl k jedinému harodskému mastičkáři, který když uviděl zraněného, neptal se na velikost jeho měšce. Rovnou běžel pro čisté plátno a komandoval ženu, aby mě pro lásku Mudrcovu opatrně uložila do jejich postele.

Omyl mě od krve a hodně si oddychl, že většina není moje. Potřel mi hrudník hojivou mastí z kostivalu a legendárního sevarského kycolu, pevně ho stáhl, aby žebra aspoň trochu držela pohromadě, a napojil mě odvarem z makovic.

Usnul jsem s modlitbou za jeho duši na rtech.

Chudák. Musel být ve městě nový. Brát si otrhaného pobudu pod vlastní střechu… příště už tu chybu neudělá. Žena mu to dala pořádně sežrat; její hubování mě probouzelo celých těch několik hodin, během nichž jsem se dával dohromady. Mastičkář se nakonec přišoural k posteli s hrnkem meduňkového čaje a začal se rozpačitě ptát, jestli mám kam jít – a že si nesmírně váží obětavých mužů Slova, ale aspoň tak tři dináry by na své náklady opravdu nutně potřeboval.

Místo odpovědi jsem se ztěžka zvedl z lůžka, doslova jsem mu vyraboval zásoby bylinek, vyvařil z nich lomcovák, po kterém by každý obyčejný člověk zemřel v nejkrutějších bolestech, během následujícího záchvatu mu s pološíleným řevem zdemoloval půlku krámku a na odchodu za všechnu tu péči a laskavost zaplatil jen Surahindovým požehnáním a radou, aby do večera opustil město.

Vypadal dost nešťastně.

Nejspíš jsem přišel o dalšího zapáleného farníka, ale co jsem měl dělat?

Zachraňoval jsem přece i jeho.

Obcházel jsem třípatrovou rezidenci biskupa Silena z Martru a přemýšlel co dál. V žaludku mi zuřila bouře svářících se kyselin, tepnami protékaly řeky živého ohně a bylo možné, že vlastně už dávno ležím někde ve stoce a prožívám jen šílené halucinace – ale já to prostě vypít musel.

Říká se, že v maličkých dávkách je většina jedů lékem, jenže já se potřeboval vyléčit opravdu hodně. A povzbudit – takže jsem do toho dryáku narval hrozné věci. Odhadoval jsem, že mi daruje tak pět hodin zdánlivého zdraví a odpočatosti. Pak mi pomáhej Bůh. Vážně. Nikdy bych se tu žíravinu neodvážil vypít, kdybych nedoufal, že mě z toho Surahind nakonec dostane.

Aby toho nebylo málo, nemohl jsem se kvůli utaženým obvazům pořádně nadechnout. Sundat je však nepřicházelo v úvahu – pod vlivem dryáku bych mohl začít provádět nějaké šílené akrobatické kousky a skončit s vnitřnostmi prošpikovanými vlastními žebry. Aniž bych si toho pět hodin všiml.

Musel jsem na sebe dávat opravdu dobrý pozor. Až budu zastavovat Nesmrtin příchod na svět, nesmím se rozhodně ohýbat, běhat, bojovat… Vůbec jsem nechápal, o co se vlastně snažím. První kultista, který ve mně pozná nepřítele, mě pošle k zemi už jen hlukem svého výsměchu.

„Jestli v rukávu neschováváš nějaký zázrak,“ oslovil jsem Boha, „tak si nejspíš budeš hledat nového avatára.“

Bez odpovědi.

V tu chvíli jsem si uvědomil, jak dlouho ke mně nepromluvil. Vlastně už od chvíle, kdy jsem mu odhalil Erinael. Že bych ho rozzlobil tolik?

„Bože, slyšíš mě?“ zeptal jsem se opatrně. „Podívej, je mi to moc líto, ale vždyť se přece znáš. Neměj mi prosím za zlé, že jsem se pro jednou zkusil přesvědčit, jestli to nepůjde po dobrém.“

Stále mlčel. Ale byl nablízku.

„Mudrci?! Pro všechnu nezaslouženou spásu, Mudrci! VYSLYŠ SVÉHO SLUŽEBNÍKA V NOUZI NEJVYŠŠÍ!“

„…csože to?“ promluvil Bůh. „Jaká… jaká nouze…? Aha.“

On spal!

Nejsem takový blázen, abych to rozmazával. Kajícně jsem mu zopakoval omluvu a dodal: „Už se to nestane. Očividně se na svůj úsudek nesmím spoléhat. Opravdu bych jí věřil, že v sobě Nesmrt nemá – je to skvělá lhářka.“

Chvíli bylo ticho.

Pak Bůh velmi unaveně řekl: „Nelhala.“ Znovu se odmlčel. „Něco… něco v sobě má, ale Grothurga to není. Zatím.“

„Cože? Proč jsi nic neřekl?“

„Nesmrt mě tu překvapila. Počkala si… až ti propůjčím moc. Na podobnou příležitost už dlouho číhala.“

„Číhala… takže koho má Erinael v sobě? Kterého boha?“

„Žádného. Nese ve své bytosti pouze… potenciál.“

„Jen možnost? A co to znamená? Že je čistá? A přesto mě proti ní ženeš?“

„Já?“ podivil se Božský Mudrc a konečně se doopravdy vzbudil.

„To ty jsi zaútočil. A zbytečně nás stál mnoho mých sil.“

„Já tě vyčerpal?“

„Ty a boj s Nesmrtí. Za ty věky v té své díře pořádně zmohutněla. Zatím jsem ji zahnal, ale brzy ji začnou přivolávat a pak už ji od nové hostitelky neudržím.“ Bůh se zamračil: „Elfka… už jen proto je to vážnější, než jsem si myslel – a tys to ještě zhoršil. Kdybys pouze získal její důvěru, mohli jsme ji skrýt, než konstelace skončí. Nebo jí pomoci v boji.“

Nemusel mi to vyčítat ještě on. Svědomí řvalo, že jsem ho sotva slyšel.

Leiša… Erinael…

„Trest za tvou zbrklost si ještě promyslím.“

„Nemusíš. Tohle nepřežiju.“

„Ale přežiješ. Na slasti Ráje jsi ještě příliš mladý.“

Bůh zažertoval. Zřejmě cítil potřebu zlehčit vážnost situace. Do té chvíle jsem si hýčkal ještě alespoň malou jiskřičku naděje, ale právě zhasla.

„Najdi ji, dokud je čas.“

„Abych ji zachránil?“

„Tu možnost jsi propásl. Teď už musí zemřít.“

Svědomí to vzdalo a omdlelo. Svěsil jsem hlavu.

„Jak poroučíš, Pane.“

Celou tu dobu jsem doufal, že Leišu vypátrám včas, a opak si raději nepřipouštěl. Polohu místa, kde Tančící Kostlivec chystá obřad Nesmrtina nasvětvzetí, jsem se totiž neúspěšně pokoušel vyzvědět už déle než měsíc. Rozhodně nešlo o znalost, kterou by Lebka volně šířila mezi řadové služebníky kultu. Z jednoho Hnáta po troše nátlaku vypadlo, že prý to snad ani není ve městě, tři Zuby zase skučely něco o podzemí, snad kanály… Shodli se jen na tom, že zvané jsou pouze Páteře. A to mluvili o slavnostní hostině – k samotnému rituálu smělo dokonce jen třináct členů vnitřního kruhu a jinak se o něm nevědělo nic…

Proto jsem musel vsadit na intuici a doufat, že biskup Silen z Martru skutečně vládne Kostlivci coby jeho Lebka. Nebo aspoň tak vysoce postavený člen Páteře, aby měl u závěrečného obřadu zajištěné místo. Chtěl jsem ho sledovat. Sám sebe jsem ujišťoval, že to je dobrý plán.

Nebyl. Ale jiný jsem neměl.

Kočár pána z Martru však nevyjel zpoza zdí církevního paláce, okno do biskupovy pracovny v druhém patře stále zelo dokořán a obtloustlá silueta muže za závěsem z takřka průhledného mušelínu zůstávala hluboce zabraná do četby. Bál jsem se, že to je jen nějaký dvojník a Silen se zkusí vytratit pěšky v převleku, a tak jsem si pečlivě prohlížel každého, kdo vyšel ven. Také nic.

Nakonec se setmělo a přišlo to, co mnozí spatřovali ve snech. Ze všech možných koutů se vyrojily Kosti. Baronova zcela nepřipravená garda ztratila vládu nad městem a dala se na překotný ústup. Kult ovládl vnější hradby i brány a opozdilí uprchlíci pomřeli jak mouchy.

Plakal bych nad jejich osudem, ale všechny své skutečně zbožné ovečky Bůh včas varoval. Stačilo poslechnout. Rozhodně jich nebylo tolik, že by se v branách musely tlačit.

Zvony harodských chrámů bily na poplach. Z Krésy se ozývalo praštění vykopávaných dveří a třesk zbraní osobních stráží – to elitní Hnáty přinášely požehnání neživota až k teplu rodinných šlechtických krbů. V Nouzově se rozléhalo vytí Zubů, které s nadšením trhaly hrdla každého chudáka, na kterého narazily. V řemeslnické čtvrti Travaja už hořely dvě velké dílny a na přístav zaútočily čtyři pirátské karavely. Kult nejspíš dobře zaplatil – nebo jím prostě jen poskytl šanci k rabování…

Veškeré nepokoje minulého týdne najednou vypadaly jako nevinné hospodské hádky. V Harodu začala válka. Pak se od zámku ozvaly spásné trubky – to ctní rytíři se svými družinami vyjeli do ulic posílit zoufalou baronovu gardu a bránit prostý lid.

Neměli šanci. Služebníci Kostlivce se do Harodu museli stáhnout z celého císařství a ve spletitých ulicích neměla obrněná jízda tu drtivou převahu, na niž byla z bitevních polí zvyklá. Vznešené vytrubování se během deseti minut změnilo v kolísavé vřeštění a všude po městě rychle utichalo. Kultisti odřízli rytířům cestu zpět k Rišarovu zámku a vypukla panika. Za další půlhodinu bylo po všem – a pak to teprve začalo…

Ve jménu Grothurgy.

A já dřepěl na návrší před palácem a díval se, jak si Silen klidně čte a popíjí čaj. Už jen to bylo samo o sobě podezřelé – i když se rozpoutané peklo vyhýbalo církevním pozemkům, slyšet sem rozhodně bylo – ale Bůh už byl opravdu netrpělivý.

„Konej! Zatím jsem stále silnější než ona – i navzdory tvému snažení – ale jestli její služebníky necháš, aby jí cestu do vašeho světa otevřeli, nedokáži ji zastavit! Během několika let získá takovou moc, že…“

Dokončovat nemusel. Bylo mi to jasné. Uctívání Nesmrti už teď v císařství padalo na nesmírně živnou půdu a s avatárem její vůle, který by jí umožnil svět smrtelníků lépe chápat a sjednotit všechny dosud soupeřící zvrhlé kulty pod jeden prapor…

Neměl bych snadnou práci.

„Tak proč nic neděláš? Proč tu čekáš?“

„Protože on s tím něco společného mít musí!“ bránil jsem svůj úsudek. „V jeho kapitule se dějí taková zvěrstva, že na nich určitě má podíl. Brython Lítostivý patřil k jeho nejbližším přátelům a často ho navštěvoval. Pro Erinael si přišli vysvěcení exorcisté – copak by Silen ani netušil, že čtyři z jeho domněle nejčistších služebníků přeběhli ke kultu, s nímž měli bojovat?“

„Je pravda, že jeho duši cítím jen velmi slabě,“ zavrčel Bůh popuzeně. Chápal jsem ho. Který bůh by byl nadšen z takového vztahu s jedním z nejvyšších představitelů církve ohánějící se Jeho jménem? „Také by však mohl být obětí. Vlastně slábne čím dál víc.“

Právě v té chvíli vypadl biskupovi malovaný šálek z rukou a roztříštil se na podlaze.

Zaklel jsem. Milosrdný On naštěstí projevil pochopení a neztrestal mě, takže jsem už vzápětí bušil na vrata paláce a řval: „Naléhavá zpráva pro biskupa! Otázka života a smrti! Okamžitě mě k němu pusťte!“

Můj umolousaný a potrhaný hábit mnoho důvěry nevzbuzoval. Než jsem se díky průbojnosti, sebevědomí a církevní autoritě konečně procpal přes podezřívavé stráže, povýšenecké komorníky a natvrdlé služebnictvo, biskupovi nebylo pomoci. Stál na prahu příští existence, držel se světa slábnoucím stiskem a ujížděly mu prsty.

Pořád mě obklopoval celý hlouček sluhů a stráží, ale protesty zmlkly. Pohled na umírajícího pána jim všem vzal vítr z plachet a udělal z nich ovce. Úplně jsem viděl ty jejich sobecké myšlenky: „Co teď budu dělat?“

„Nechá si mě tu příští pán?“

„Pro smilování, já vařil ten čaj! Popraví mě!“

Na první pohled mi bylo jasné, že se biskupova duše už odtrhuje a smrti nejde zabránit. To jediné, co Silena drželo naživu, byl strach. Zrak měl obrácený kamsi dovnitř a nevnímal.

Nějaké odpovědi jsem však potřeboval. Oslovil jsem služebnictvo: „Kdo z vás tu velí?“

Jeden ze strážných vyhrkl: „Pan tajemník!“

„A kde je?“

„No jo, on tu není…“

„Já ho viděl! Před chvíli odešel do města!“

„Myslíte, že to on…?!“

„Propáníčka!“

Tak od něj se nic nedozvím… ale aspoň se se mnou nikdo nehádal o autoritu a přestali nesmyslně podezřívat jediného cizího člověka – tedy mě. „Jménem Božím!“ zahromoval jsem rázně. „Teď všichni poslouchejte!“

Upoutal jsem pozornost. Jakmile se jejich pohledy upřely na mou pravačku, kterou jsem rozmáchle vykonával znamení safírového meče, levačka provedla kultovní pozdrav.

Nikdo neodpověděl. Nebo nechtěl odpovědět – ale podle jejich prostých vystrašených výrazů spíš to první. To mě celkem překvapilo. Sice jsem nečekal, že bude domácnost pána z Martru Kostlivcem úplně prolezlá, ale dva nebo tři věrné sluhy by si snad nablízku držel…

S hrůzou jsem si pomyslel, že by mohl být opravdu nevinný. A jen třeba hloupý či důvěřivý… Možná ten jeho tajemník patřil k Páteři a pečlivě ho udržoval mimo obraz…

Vyrobil z něj falešnou stopu, po které mě zavedl k porážce.

„Bože, selhal jsem!“

V tu chvíli se biskup vzepjal, přerývavě se nadechl a chytil mě za lem hábitu. Očividně mi toužil něco říct. Sklonil jsem se k němu. Zrak mu zoufale kmitl ke srocenému davu.

„Všichni ven!“ zavrčel jsem zlostně. „Musím Jeho Excelenci poskytnout svátost zpovědní!“

Služebnictvo se poslušně vytratilo, ale strážím se moc nechtělo.

„Idioti! Vrah může být stále v domě!“ zařval jsem na ně ještě vztekleji. „Všechno prohledat! Doživotní odpustek pro muže, který tajemníka přivede!“

To zabralo. Jako zázrakem. A zepsutím těch hlupáků se mi trochu ulevilo.

Přiklekl jsem k biskupovi: „Ve jménu Surahinda Rytíře i Mudrce, nechť skrze mě naslouchá a odpouští. Mluv, bratře.“

Byl bledý jako stěna – a nejen kvůli jedu: „Zach… zachraň mě! Já… vidím Její chřtán! Už se… otvírá…!“

Takže přeci! Srdce mi poskočilo radostí, ale zachoval jsem vážnou tvář.

„Patříš jí, Silene. Tohle sis přece přál. Co chceš ode mě?“

„Jsi Jeho… já to… já to cítím!“ zachrčel zoufale. „Pomoz mi! Ona mě pozře!“

Výborně. Nastal čas na oblíbenou hru „hodný kněz a zlý Bůh“.

„Chtěl bych tě zachránit, ale co zmůžu? Zradil jsi Ho, Silene. Co jsi čekal?“

„On zradil mě! Zasvětil jsem mu celý život a nestál mu za jediné slovo! Ale Ona přišla a… a…“

„A ukradla ti duši. Není bohyně. Navěky budeš trpět bez nejmenší naděje na spasení. Nejhorší muka pekelná blednou ve srovnání s pádem do útrob věrokradky. Už vidíš konec svého bytí? Konečně chápeš tu ‚odměnu‘, kterou ti chystá?“

„Lhala mi… lhala…“

„A ty jsi jí chtěl věřit! Jak ze své slabosti můžeš vinit Jeho?“

Slzy mu tekly celou dobu, ale teď poprvé vypadaly jako ty správné slzy.

Uchopil jsem ho za ruku a povzbudivě stiskl: „Rád bych ti pomohl, Silene. Ani nevíš jak. Každý člověk by měl zakusit Jeho milosrdenství.“ Svěsil jsem hlavu: „Jenže ty Jej odmítáš. Svou službou Nepříteli jsi každým dnem probouzel Jeho zášť a připravoval nespočet lidí o spásu. Jak bych Ho mohl dokázat přesvědčit, aby tě omilostnil? Jak bych se mohl opovážit?“

„Prosím! Já… já…“

„Uděláš správnou věc? Zasloužíš si Jeho důvěru? Poručíš svou duši Jemu výměnou za záchranu druhých?“

„Ano!“

Bůh se natáhl, vyrval Silenovu duši věrokradce ze zubů a vzal ji pod svá křídla.

Proč také ne. Milosrdenství Boží nezná hranic a v pekle je místa dost.

A pak že nikoho nepřesvědčím.

V biskupově otevřeném kočáře, rudém sametovém obřadním hávu a umrlčí masce šlo všechno jako na drátkách. Silen z Martru skutečně byl Lebka. Projížděli jsme městem, Kosti a Zuby před námi padaly na kolena a severní harodskou bránu otevřely bez jediné otázky. Cesta na panství Troché netrvala ani půl hodiny. Silenova duše ze sebe sypala všechna tajná hesla a znamení, Bůh mi je předával a řadoví služebníci Kostlivce neměli tušení, že si do svého středu pouštějí nástroj vlastní zkázy…

No, to jsem trochu přehnal. Jakápak zkáza – už jen to natřásání kol na polních cestách mě skoro zabilo, a když kočí zastavil na nádvoří malebného loveckého zámečku, raději jsem si z vozu nechal pomoct. Ještě že jsem se vydával za starce – mé hekání a sténání se krásně hodilo k roli.

Tady poprvé se na mě začali dívat divně. Nedivil jsem se. Byl jsem už druhá Lebka, kterou dnes vítali. Přesto mě bez ptaní uvedli do hlavního sálu, kde Silenův nástupce právě z vyvýšeného pódia zahajoval neuvěřitelné orgie sexu, krve a smrti. Pár desítek členů Páteře v černých kápích pozvedlo číše a připilo si s ním. Kromě nich se v ohromné síni nacházela téměř tisícovka dalších hostů – na rozdíl od nich však nikoli dobrovolně. To sem byli odvlečeni všichni ti nebožáci, které kult během uplynulých dní unesl z Harodu a okolních vesnic.

Než jsem se stačil vzpamatovat z pohledu na hodovní tabule prostřené černí a nachem, nahé ženy visící ze stropu, krvácející děti přibodané na zdi a muže zkroucené důmyslnými pouty do neméně důmyslných náhražek nábytku, druhá Lebka si mě všimla, vstala a v celém sále zavládlo ticho.

Ne. Neměl jsem žádný plán. Plány jsou berlička malověrných.

Prostě jsem vzpřáhl ruce a rozesmál se.

„Držíš mi místo, Rišare? Tvá úslužnost nezná mezí!“

Ano, byl to sám baron. Laskavý, milý, neschopný staroušek Rišar, který s nešťastným výrazem nechápal, co se to v jeho krásném městě děje a proč ho dceruška nemá ráda…

Už mi bylo jasné, proč garda v uplynulých týdnech nezvládla zamezit stupňovanému řádění kultu v Harodu. Rišarova „naivita“ a „neochota čelit nepříjemné situaci“ byly jen pečlivě hranou pózou, která Kostlivci umožnila převzít vládu nad městem. A pád Leišy do tenat Nesmrti také nebyl tragickým otcovským selháním – dcera naopak poslušně kráčela přímo v jeho šlépějích. Podle Silena ji Rišar dokonce sám Nesmrti nabídl jako budoucí hostitelku a pokládal si za obrovskou čest, když ji věrokradka přijala.

Okolnosti Leišiny smrti však Silen neznal. Vnímal pouze Grothuržin bezmezný vztek – a to, že teprve v té nejzazší možné chvíli ukázala na další dívku. Kdyby si to dovolil, zeptal by se, proč Nesmrt tolik váhala, ale nebyl žádný hlupák. Zkrátka splnil rozkaz a okamžitě za elfkou vyslal své exorcisty.

O Dytrovi a Melisie nic nevěděl. On je nenajal. I tohle tajemství však právě vyšlo na povrch. Ani háv a kápě nemohly zakrýt trpaslíkovu hřmotnou postavu. Seděl poblíž barona a obracel do sebe jeden pohár za druhým. A hned pod vedlejší maskou se skvěl Melisiin vnadný výstřih. Po té včerejší naučné prohlídce bych ho poznal kdekoli.

Celý zápas o pozici velmistra kultu byl přímo ukázkovým znakem největší slabiny věrokradů: Nedokáží odolat vlastní lačnosti. Nesmrti vůbec nevadilo, když se její služebníci navzájem vraždili – naopak, podporovala to. I když se do sebe pustili uprostřed nejdůležitějšího dne její existence, v ničem jim nebránila. Dala o Erinael vědět oběma, počkala si, který z nich elfku dovede…

… a na toho druhého už se jí sbíhaly sliny.

Nesměl jsem Rišara nechat, aby se vzpamatoval.

„Snad nejsi překvapený, že mě vidíš?“

Byl. I když skrýval obličej pod stejnou maskou jako já, jeho úlek byl jasně patrný. Silenova duše měla pravdu – nikdo kromě skutečné Lebky nevěděl, že sám vládce Harodu patří k nejvlivnějším členům Kostlivce, takže odhalením jeho totožnosti jsem mu prokázal tu svou.

A také ho prozradil všem ostatním. To ho vyděsilo mnohem víc než můj posupný chechot.

„Rišare, Rišare… až se příště trochu opozdím vychutnáváním dobrého čaje, nemusíš si hned vystrašeně oblékat můj háv. Sedím na svém křesle pevně a nepotřebuji si na nic hrát.“

Silena jsem slyšel kázat mnohokrát a napodobování jeho hlasu mi zřejmě šlo. Zkreslení díky masce také pomáhalo – nikdo nepochyboval. Už se za mnou začali srocovat všichni falešní surahindovci. Alespoň jsem hádal, že to musí být oni. Byla jich dobrá čtvrtina Páteře. Jeden z nich mi špitl do ucha: „Pane – on vás zkusil…?“

Velebně jsem přikývl. I tenhle hlas jsem dobře znal: „Ano, můj drahý opate Milefe. Zkusil.“

Vypasený představený kláštera pobouřeně chrochtl a ihned tu zprávu předal dál. Šířila se mezi mými „příznivci“ jako požár v uschlém lese. Další a další biskupovi přívrženci rychle vstávali, aby také ukázali, komu patří jejich věrnost.

K baronovi jich spěchalo mnohem méně. Byl jsem na koni: „Vlastně tvé jednání shledávám vysoce nevhodným. Okamžitě můj háv svlékni.“

Ihned jsem se lekl, že jsem to přehnal. Tímhle požadavkem jsem mohl spustit bohumilou válku mezi oběma frakcemi kultu, ale zahnat Rišara do kouta jako krysu a přinutit ho k zoufalým činům by se mi nemuselo vyplatit. Stačilo přijít o masku, a bylo by po všem.

„Jednou se staneš Lebkou, příteli, jednou ano,“ uchlácholil jsem ho. „Dnes to však nebude. Ustup – mám na práci důležitější věci než se s tebou škorpit o tvé následnictví.“

Doufal jsem, že mi uvolní místo u stolu a bude pokoj, avšak Rišar místo odpovědi pomalu vytáhl zakřivenou dýku. Obě skupiny našich následovníků ztichly. Kysele jsem se pod maskou ušklíbl, schoval ruce v dlouhých rukávech a také nahmatal zbraň. Moje žebra protestovala už předem a snažila se mi to rozmluvit – to už však baron máchl, já sebou trhl, navzdory dryáku málem zařval bolestí…

… a dýka skončila v hrudi muže, který celou tu dobu seděl na čestném místě po Rišarově levici.

Baron mu strhl masku. Byl to biskupův tajemník. Ze štědře odměněného zrádce obětním beránkem během jediného mrknutí oka.

„To on mi tvrdil, že jsi mrtev, ó Nejvyšší! Proto jsem zaujal tvé místo! Tento večer nesměl proběhnout bez Lebky – tedy bez tebe!“ Obřadně sňal rudý háv, svlékl z umírajícího tajemníka jeho černý a s hlubokou úklonou směrem ke mně si ho oblékl. Masku Lebky si však nechal. Zas až tak málo následovníků neměl a očividně tím mně i všem ostatním chtěl něco naznačit.

Oči celé Páteře se nyní upíraly na mě. Kult čekal, zda Rišarovo výjimečné postavení potvrdím.

Lehce jsem kývl, posadil se do čela hodovní tabule a pokynul, aby zábava pokračovala.

O minutu později mě dobrá nálada přešla.

Chtěl jsem se chvíli nechat nést na vlně povznášejícího pocitu triumfu, který mi má nebetyčná drzost přinesla, ale spokojenost okamžitě a spolehlivě pohřbil příliv odporu, zoufalství a hnusu. Nebýt Boha a Jeho nesmlouvavé vůle, která mě do toho křesla přikovala a nedovolila mi vstát, nevydržel bych.

Předstoupily popravčí Hnáty. Před zraky spokojených členů Páteře ukončily tisíc životů. Žádný z nich pomalu – a už vůbec ne milosrdně.

„Pane, nech mě něco udělat!“ řval jsem v duchu. Opěradla jsem svíral, jako bych je chtěl rozdrtit – jinak bych si snad vyškrábal oči, abych to hrůzné divadlo už nemusel sledovat. „Cokoli! Prosím!“

„Zmlkni,“ pronesl Surahind varovným hlasem. „Teď není čas na útlocit.“

Zase to vyšší dobro.

„Ale vezmeš k sobě jejich duše? Dokážeš alespoň to? Vždyť oni ji s nimi nakrmí!“

„Bez této oběti nezvítězíme.“

Nenáviděl jsem Ho. V tu chvíli ano.

Hnáty ve jménu Nesmrti prováděly na zajatcích ta nejkrutější a nejnechutnější zvěrstva, jaká jsem kdy spatřil. Masky nenosily, takže jsem jim viděl do tváře. Snad ani ti nejstrašnější pekelníci by při mučení svých obětí neměli tak potěšený výraz…

„Já tomu nerozumím. Jak může jeden člověk na druhém spáchat něco takového?“

„To už nejsou lidé.“

„Ale byli jimi…“

Než poprava skončila, kanálky na odvod krve do zámeckého sklepení byly zahlceny.

Vryl jsem si do paměti každý rys tváře každého z popravčích Hnátů – a slíbil obětem, že je pomstím. Alespoň to jsem pro ně udělal.

Rituál Nesmrtina nasvětvzetí se chystal v podzemí pod zámkem.

Právě tam s krví odtékala i moc obětovaných duší.

„Silene!“ zahřímal Surahind na duši zemřelého preláta. „Co teď od Lebky čekají? Můžeme jít dál? Mluv!“

Smrt však už biskupa odtrhla od světa. Místo odpovědi jen cosi zablábolil. Pak zmlkl docela.

Bůh si povzdychl a poslal duši trpět. Zamumlala nesrozumitelné poděkování a odešla.

Zůstalo to tedy na mně. Celý kult se na mě díval s očekáváním, takže jsem vstal, pokynul všem těm hodujícím lidským netvorům, vyslechl jejich jásavé: „Smrt je branou do věčnosti!“ a zamířil do katakomb.

Cestu k rituálu nám Silen pro všechny případy popsal ještě v kočáře. Modlil jsem se, abych utajené schodiště jen podle toho dokázal najít – Rišar, Milef a další členové vnitřního kruhu mi dýchali na záda a škobrtnutí by mi nejspíš neprošlo.

Naštěstí jsem průchod za jedním ze závěsů ve zcela obyčejně vyhlížející chodbě trefil napoprvé. Během dlouhého sestupu po kluzkých stupních a úmorném průchodu chodbami plnými plísní a pavučin jsem přemítal, jestli se teď baron znovu nepokusí o převrat. Možná by uspěl. Z deseti příslušníků Páteře, kteří za mnou kráčeli do hlubin trochejských katakomb, pocházeli z věrné suity biskupa Silena kromě Milefa už jen dva. O ostatních jsem nevěděl vůbec nic.

Cesta však proběhla klidně.

Poslední dva z třinácti vládců Kostlivce nás očekávali v zatuchlém sále lemovaném desítkami otevřených hrobů dávno zapomenutých šlechticů. Oba už zde několik hodin pracovali na závěrečných přípravách Nesmrtina budoucího těla. Prskající pochodně rozmístěné po stěnách osvětlovaly hladkými kameny obložený bazén plný neustále přitékající čerstvé krve, na jehož kraji napůl ponořena spočívala nahá elfka; visela za štíhlé ruce a kouzelně dlouhé nohy měla na řetězech ukotvených v protilehlých zdech. Jak bazén, tak pouta pokrývaly rudě svítící znaky, na které mi bylo zatěžko i pohlédnout. Jeden z obou kultistů právě přiložil Erinael ke rtům džbán, v němž smíchali panenskou krev a víno – nebránila se a hltavě pila.

Bělmo jejích očí už takřka dokonale zčernalo.

Když oba kultisti viděli, že přicházím, okamžitě se uklonili a přišli přede mě pokleknout. Ve vztažených rukou mi nabídli dobře známé pouzdro s krví popsanými svitky

„Vše je připraveno, ó Nejvyšší, a konstelace Zarigora Temné smrti právě nastala. Smrt je jen počátek!“

Převzal jsem pouzdro, došel až k Erinael, poklekl na jedno koleno a rozloučil se se životem. Nenápadně jsem tasil dýku.

„Budeš mým nejmilejším mučedníkem,“ ujistil mě Bůh.

Jedno bodnutí, a hotovo.

Přesně tak snadné to mohlo být.

Jenže já nebodl. Zíral jsem na ni. Havraní vlasy měla slepené krví. Bělostnou pleť pokrývaly oděrky a modřiny. I přesto to byla nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl.

Nedokázal jsem ji zabít. Byla přece nevinná.

„Jestli se to musí stát, Bože, veď mou ruku Ty sám.“

Chvíli bylo ticho. Pak jsem ucítil pnutí ve svalech a pravačka se mi zachvěla. Zvedla se.

Potom si Bůh zničehonic povzdychl: „Kdyby mě teď viděl Otec…“ Nechal mou ruku na pokoji: „Budiž po tvém. Ale ať nemusím litovat!“ Poskytl mi vše, co mu zbývalo.

Nebylo toho moc.

Jeden proti dvanácti? To by asi nešlo. V mém stavu rozhodně ne.

V tu chvíli jsem však prožíval zvláštní euforii. Právě jsem přesvědčil Boha, aby něco neudělal. Nic nebylo nemožné!

Vztyčil jsem se, rozpřáhl ruce a obřadně vzkřikl: „Moji věrní! Oběť nebyla dostatečná! Naše paní si přeje být nasycena krví zrádce!“ Ukázal jsem na Rišara.

„Mí věmí“ byli poněkud natvrdlí. Než se vzpamatovali, baron měl tři kroky náskok. Vrhli se za ním, ale už ho nechytili – utekl před nimi kamsi dál do hlubin katakomb. Netroufli si za ním, neznali to tu. Kajícně se ke mně obrátili a uviděli, že jsem dva největší opozdilce složil k zemi úderem hlavice rukojeti do zátylku.

„Patřili k němu!“ prohlásil jsem s výrazem spravedlivého hněvu ve tváři. „A tihle tři také! Naši paní však neoklamou! Na ně!“

Zabralo to jen díky maskám. Kdyby šestice kultistů s opatem Milefem v čele uviděla ten výraz čirého šoku, který se v tu chvíli musel objevit v obličeji obviněných obětí, nejspíš by se zarazila a začalo by jí to být divné – takhle však vykonala rozkaz.

Jeden z těch tří se zmohl na obranu a vzal jednoho s sebou. Zbývalo jich pět.

Mezitím jsem další dva opět dostal zezadu. To už to těm posledním třem došlo. Prasák Milef zakvičel a vrhli se na mě najednou.

Opravdu jsem Boží moci nedostal zrovna hodně, takže jsem si nemohl vyskakovat. Donutili mě zabíjet.

Nevyčítal jsem si to.

Osm mrtvých, čtyři v bezvědomí, Rišar utekl. Za mrtvé bych se pomodlil, ale dryák už přestával účinkovat a nemohl jsem se skoro ani nadechnout.

Začal jsem prohledávat ty dva, kteří Erinael napájeli krví. Hledal jsem klíče od jejích okovů. Marně. Chytil jsem tedy jeden z rudě popsaných řetězů – spálil jsem si dlaně nesvatou mocí – a chviličku soustředil propůjčenou sílu. Chtěl jsem je přetrhnout a o okovy se starat až později.

V tu chvíli procitla. Upřela na mě černočerné oči a nevěřícně zašeptala: „Hypore…? Tys přišel…“

„Dostanu tě odtud! Pane náš, vyslyš služební…“

Nevím, jestli bych ten řetěz opravdu přerval. Modlitbu jsem nedořekl. Koutkem oka jsem zahlédl pohyb a bleskurychle se otočil.

Opat Milef mi uštědřil takový hák, že jsem se zastavil až o protější zeď.

Ano, byl mrtvý. Vlastně nemrtvý. A přinejmenším třikrát rychlejší než zaživa.

Na druhý pokus jsem vstal. Prasklá maska mi spadla z obličeje. Na okamžik jsem se lekl, že mi opat vykloubil spodní čelist, ale jen to tak bolelo.

Pohled se mi trochu rozmazával, ale Milefa a všech sedm dalších křepče vstávajících umrlců jsem viděl celkem jasně. Stejně tak barona Rišara stojícího v ústí jedné z chodeb a tiše mumlajícího nekromantická zaklínadla. Nevzdal to, mizera. Nejspíš pochopil, že mu ten rudý háv přeci jen patří, a právě dokazoval Nesmrti, že si vybrala dobře.

Pokusil jsem se kolem nemrtvých proběhnout a dostat se k němu. Nedovolili mi to. Obklopili mě. Jednomu z nich jsem zarazil dýku do krku – zachytil mi ruku. Málem mi rozdrtil prsty. Vykroutil jsem se, ale o dýku jsem přišel. Zůstala nemrtvému vězet v hrdle a vůbec mu nepřekážela.

Nezbývalo než se začít modlit o zázrak.

„Světlo safíru nechť dopadá na nečisté, Pane náš, odvrať síly zla, jež přichází nepozvány do domu Tvého, nechť zakusí vlastních úkladů…“

Rišarovi v tu chvíli došlo, kdo vlastně jsem, a začal se mi smát.

„Uctívač Surahinda? Pravý? Oni nějací zůstali?“

Nevšímal jsem si ho a drmolil dál. Stejně mi nic jiného nezbývalo. Baronovi nemrtví se zarazili na dva kroky ode mě a přiblížit se neodvažovali – k ústupu se však také neměli. Cítil jsem nezdolnou moc kouzla, kterým je proti mně hnal.

Byl si dobře vědom své převahy – a rychle plynoucího času. Sotva se ujistil, že mě opravdu drží v šachu, několika kopanci probral jednoho z těch čtyř omráčených, vtiskl mu do ruky pochodeň, postavil se k Erinael a vyňal z pouzdra první svitek.

S hlubokou úklonou začal: „Eloagh are Zarigoras mi Grothurghastha liqido…“

Nelibozvučné ostrý hrdelní zvuk zargu, zapovězeného jazyka živoucích mrtvých, se otiskl do zatuchlého vzduchu jako černá olejnatá skvrna. S obavami jsem si všiml, jak se nemrtví napřímili, naplněni novou silou, a přiblížili se ke mně o další stopu. Rišarův živý společník naopak pobledl a zapotácel se. Erinael vytřeštila oči na strop a tiše zaúpěla.

Mne naštěstí chránila víra. Zvýšil jsem hlas a vykročil proti nemrtvým. Se syčením ustoupili. V duchu jsem velebil Pána. Vypadalo to, že mi Jeho nedozírná moc umožní prorazit mezi nemrtvými a zneškodnit barona jednou provždy.

„Brzy omdlím,“ oznámil mi Bůh.

Skvělé.

+++

V sále to praskalo hromadící se mocí. Vnímal jsem její chuť – rozklad, zloba, zmar. Stěží jsem udržel myšlenky pohromadě.

V tu chvíli do sálu vstoupili Dytr a Melisia. Uklonili se velmistrovi, zůstali stát stranou a vše se zájmem sledovali. Vůbec nevypadali překvapeně, že mě tu vidí. Trpaslík odzátkoval placatici a pokračoval v načatém úsilí.

Rišar jim nevěnoval pozornost. Právě začínal číst z druhého svitku a spokojeně se usmíval: „Kistro nealadgh morghanori te suvratzeb…“

Rohovky nemrtvých se zvolna rozsvěcovaly rudým svitem, zato baronův nohsled vypadal, že se brzy i s pochodní zřítí do bazénku. Tvář mu úplně zpopelavěla. Cítil jsem se stejně, opouštěly mě poslední zbytky Boží moci. Erinael sténala takřka bez ustání.

„Na co čekáš? Na zázrak?“ zasípěl Bůh vyčerpaně. „Dělej něco!“

Ale co?

Byl jsem zoufalý. Dokonce jsem vrhl úpěnlivý pohled na trpaslíka a jeho zvrhlou společnici. Dytr naznačil přípitek, Melisia mi přátelsky zamávala.

Rišar rozbalil třetí svitek: „Nořte glorfici Elindistra mi Grothurghastha liqido…“

Nemrtví postoupili o další stopu. Milef po mně hmátl, zachytil cíp rudého hávu a strhl mě k sobě – samet zapraskal, ale nepovolil – druhou rukou mi sevřel rameno, zabořil nehty hluboko do masa – neustále jsem křičel modlitby, jen to mě drželo naživu – vší silou jsem vykopl, umrlý tlusťoch se zlomil v pase, jeho stisk konečně povolil. Couvl jsem, málem pozdě – po krku mi sjely chladnoucí prsty a zanechaly na kůži dlouhé rudé šrámy.

Prudký pohyb mi neudělal dobře. Bodlo mě v hrudi, málem jsem se také složil. Serval jsem ze sebe háv a obtočil si ho kolem pěsti, abych dotírající umrlčí pařáty neodrážel holýma rukama.

V ten okamžik Rišar dočetl třetí svitek, hlasitě se rozchechtal, podřízl svého poskoka a skopl jeho tělo do bazénku.

„Je konec,“ prohlásil Bůh. „Utíkej. Okamžitě.“

„Cože? Ještě dva svitky!“

„Grothurga mi drží spár na krku.“

Rytířův hlas nebylo to jediné, co jsem z božské roviny slyšel. Také tam zazníval jakýsi hrůzný skřípot – jako by se o sebe drtilo nespočet zubů.

Vzápětí Jeho moc zmizela. Nemrtví se na mě vrhli. Erinaelin zoufalý nářek dostoupil vrcholu a náhle jako by ho někdo uťal – jediné poslední vřísknutí a ticho.

Pak jí to hnusné skřípání začalo vycházet z černajících rtů. Byl to smích.

Nesmrtin smích.

„Byl jsi špatný služebník, ale lepšího jsem nikdy neměl.“

„Nápodobně.“

Váha mrtvých těl mě stlačila k zemi. Předloktí pravačky se mi zaklínilo a hlasitě prasklo. Milef mi vykousl kus masa z ramene a hned v hodování pokračoval. Další umrlec mi zabořil zuby do boku, nohy mi jich trhalo hned několik.

Nebýt doznívajících účinků dryáku, už bych dávno omdlel. Takhle jsem to všechno vnímal a mohl si jen přát, aby to šlo rychleji.

Pak najednou jeden umrlec zmizel. A druhý. Cosi masivního mi prolétlo těsně vedle hlavy a Milefův tučný rozbředlý obličej se rozstříkl jako džber pomyjí.

Nahradil ho jiný obličej. Zjizvený, vrásčitý a děsivě zohavený Dytrovým zčernalým úsměvem. Trpaslík se na mě mlčky zašklebil, máchl kladivem počtvrté a najednou jsem byl volný.

Spokojeně se opřel o topůrko, vytáhl placatici a spokojeně si přihnul.

Vstát jsem nedokázal. Zvedl jsem se sotva do sedu. Nevěřícně jsem sledoval, jak Melisia mrštně proskakuje mezi zbylými čtyřmi nemrtvými, s neuvěřitelnou rychlostí jim přesekává svaly a šlachy, zanechává je za sebou, aby se jen bezmocně mrskali na zemi, mezi Rišarem a jí už stál jen poslední nemrtvý…

Dytr zaklel, pustil placatici na zem a vyrazil.

Pozdě. Jeden ze tří ležících živých byl při vědomí, chytil vrahounku za kotník, podrazil jí nohy – ještě během pádu mu zarazila dýku do oka, přešla z pádu do kotoulu – poslední nezraněný umrlec ji nakopl, až kus odletěla. Pak přiskočil a produpl jí koleno. Křuplo to neuvěřitelně hlasitě. Melisia zaječela bolestí a vychrlila nepřerušovaný proud nejoplzlejších nadávek, jaké jsem kdy slyšel. Utnul ho až další umrlec, který se k ní připlazil a zezadu se jí zakousl do krku.

Dytr už byl u nich. Bez jediného hlásku urazil žeroucímu nemrtvému hlavu. Melisie tím naneštěstí příliš nepomohl – ve scvaknutých zubech zůstal pořádný kus jejího masa.

Trpaslík vypadal, že je mu to jedno. Její bolestný řev s ním vůbec nepohnul. Blesklo mi hlavou, že ji tedy nemá příliš v lásce – to už však dobil posledního umrlce a rozběhl se k Rišarovi.

Baron právě dočetl čtvrtý svitek a chytil pod krkem předposledního z omráčených kultistů.

„Posluž naší paní, jak nejlépe dokážeš!“

Prořízl mu tepnu a namířil proud krve do bazénku. Při pohledu na Erinael mu oddaně zářily oči. Už v ní neviděl elfku, ale svou bohyni – a nejen duchovně. Nesmrt přicházela a měnila si hostitelku k obrazu svému. Elfčina kostra bytněla, prorážela na povrch těla a obepínala jej kostlivým pancířem. Prsty se protahovaly do ostrých spárů, na čele a na zátylku jí vyrážely tři páry rohů, čelist se rozšiřovala a plnila další řadou tesáků. Nohy se zkroutily do zvířecích a přibyl jim nový kloub. Pánev se rozrostla do několikanásobných rozměrů, aby poskytla místo druhému páru nohou a obrovitému ocasu. I z mohutnící hrudi rostly další končetiny – místo dlaní zakončené masivními klepety.

Okovy již dávno nedokázaly plnit svůj účel a s hlasitým lupnutím se rozlomily – Erinaelino rostoucí tělo se ponořilo pod hladinu a vstřebávalo krev celým povrchem. Během okamžiku vyrostla natolik, že na dně bazénku stála a drhla rohy o strop. Opět se ozval ten její děsivý smích. Současně jsem zaslechl Surahindův smrtelný chropot – přicházel z neuvěřitelné dálky a neustále slábl…

Ještě jsem zahlédl, jak Grothurga máchla ohromným ocasem a smetla Dytra k zemi těsně před tím, než dokázal Rišara zabít. Pak na mě odloučení od Pána dolehlo plnou vahou.

Zatmělo se mi před očima.

„Prober se, kněžoure!“

Melisia se doplazila až ke mně. Svírala si nakousnutý krk a zřejmě ji nezbývalo mnoho času. Soucit to ve mně zrovna nevzbudilo.

Rišar právě začínal číst pátý a poslední svitek. Trochu se při pohledu na něj zamračil, ale nepřestával.

Bazének byl již téměř prázdný, takže podřízl i posledního zbývajícího kultistu. Ani to však Nesmrti nestačilo – řvala žízní a tápala kolem po dalších obětech. Jedním klepetem chytila Dytra a pokusila se ho stáhnout k sobě. Zatím vzdoroval.

„Na co jste to zatraceně čekali?“ zasyčel jsem na Melisiu vysíleně. „Společně bychom ho dostali!“

Věnovala mi neuvěřitelně pohrdlivý pohled: „Vůbec nic nechápeš, kněžoure…“

Klepeto svíralo Dytrovo stehno. Se zuřivým rozmachem do něj uhodil kladivem. Přes kostěný povrch se rozběhly praskliny, ale ihned se zacelovaly. Nesmrt znovu zatáhla a trpaslík nedobrovolně popošel. Zapřel se o vystouplý okraj bazénku. Druhé klepeto se mu pokusilo sevřít kolem krku – aniž by pustil kladivo, začal ho roztlačovat rukama. Na chvíli uvízli na mrtvém bodě.

„To máš teda sakra pravdu, že to nechápu, ty šílená běhno!“ zavrčel jsem popuzeně. „Nejdřív Kostlivce zabíjíte a zkoušíte zachránit Leišu, pak jim najednou sloužíte a mrsknete Nesmrti Erinael do chřtánu – a nakonec zas otočíte, jenže už je po všem! Takové raply jsem ještě nepotkal!“

Opřela se o stěnu vedle mě. Kdyby jí z krku necrčela krev, nejspíš by se mi začala smát: „Leišu jsme hledali jen proto, abychom ji odstranili z cesty, génie. Mimochodem, díky za pomoc – našli jsme ji kvůli tomu, cos nám řek.“

„Vy svině…“

„Snad ji nelituješ? Zasloužila si ještě mnohem horší smrt. Víš, kolik musíš podřezat dětí, abys naplnil jednu zkrášlující lázeň?“

„Pro Boha…“

„Tak vidíš. Měl bys Paní spíš poděkovat, že si dala tak záležet.“

„Paní?“

Tím rozhodně nemyslela Grothurgu. Už mi to začínalo docházet.

„Erinael!“ zařval jsem rozlícené a síla vzteku mě dostala až na nohy. „Ty mrcho! Patří ti to!“

„Jo. To máš pravdu,“ souhlasila Melisia. „Všechna síla Nesmrti patří jí. Dědictví po nějakým Zarigorovi, který Grothurga kdysi dávno ukradla. Byl to dobrej plán – odstranit hostitelku, kterou si kult připravil, zaujmout její místo a prostě si všechnu tu moc nechat darovat zpátky…“

„Já ti věřil!“ řval jsem na kostlivé monstrum. Právě strhlo Dytra pod sebe a začalo ho drtit v pařátech. „Modlil jsem se za tebe!“

„Jo?“ uchechtla se Melisia, načež chvilku lapala po dechu. „Tos to teda pěkně odflák. Podívej na ni. Prohrála. Říkala jsem jí, že vsadila na špatnýho koně…“

Skoro jsem ji nevnímal. Zlostí mi hučelo v uších.

„Víš, jak bylo těžký nechat tě z toho baráku utýct, aniž by to těm kultistickejm kreténům došlo?“ šklebila se mi do zad pohrdavě. „Chtěla tě jako pojistku, kdyby na ni byla Grothurga příliš silná. Jenže ses moc nepředved, ubožáku. Ty a ten tvůj Bůh jste úplně k ničemu. Nesaháte Nesmrti ani po paty…“

„Surahind kvůli vám zemřel…“ zašeptal jsem, vytrhl z nehybného umrlce svou dýku a vrátil se k Melisie. „Takže tohle už nebude hřích.“

Znovu se ztěžka uchechtla: „Užij si.“

Asi by mi to spravilo náladu, ale neudělal jsem to. Proč taky? Stejně umírala. Raději jsem se pokusil dopotácet k baronovi. Dostal jsem se docela blízko. Pak Nesmrt použila svůj oblíbený trik a smetla mě ocasem.

Zvednout se už nešlo.

Všudypřítomná nesvatá moc mě začínala dusit. Každým nádechem jako bych si do plic nabral džbánek hnilobného medu.

Rišar se už dostal k závěrečné pasáži. Vykřikoval slova, která jsem poznával. Sám jsem je psal v Brythonově laboratoři. Uspokojení z dobře vykonané práce mi to nepřineslo.

Kostlivé monstrum se však zničehonic zapotácelo. Dytrova hlava se objevila nad okrajem bazénku – ten šílenec ze sebe dokázal Grothurgu shodit. Než získala ztracenou rovnováhu, vytáhl se ven a hmátl po kladivu.

Odvalil jsem se kus stranou, mimo dosah ocasu, a pokusil se zvednout. Kupodivu to šlo. Překvapeně jsem zjistil, že zvolna nabírám druhý dech.

Baron právě vyslovil předposlední větu. Nesmrt zuřivě zaječela, všichni umrlci zničehonic chytli plamenem a rozpadli se na popel.

V Rišarově hlase zazněla nejistota, ale pokračoval.

Do Grothuržiných pohybů se vloudilo cosi jako… únava. Opět se pokusila trpaslíka sevřít v klepetech. Odrazil je jediným máchnutím kladiva, nechal těžkou zbraň opsat celý oblouk a s přesností mistra oboru ji dovedl přímo na Nesmrtinu rozšklebenou mordu.

Vyrazil jí tři zuby Jeden zachytil přímo ze vzduchu, nad druhými dvěma se pevně rozkročil. Tak šťastný úsměv jsem už dlouho neviděl.

Ten maličký úspěch mi vlil do žil oheň. Od Rišara mě dělilo pouhých pět kroků a tentokrát jsem byl pevně rozhodnutý, že mě Grothurga nezastaví. Vrhl jsem se vpřed.

Jenže baron to stihl. Dokončil poslední větu obřadu. Vykřikl ji z plných plic a vrhl se před svou paní na kolena.

Vztáhl ruce v očekávání odměny.

Tvář mi ožehl blesk. Celými katakombami otřáslo hromobití. To veškerá nesvatá moc zmizela a vlétla do své nové paní.

Nesmrt ztuhla. Pak zoufale zaječela a přední pár nohou jí vypověděl službu.

Zřítila se přímo na barona.

Z Rišara toho moc nezbylo.

Nesmrt mávala klepety zcela beze smyslu, nedokázala se postavit na přední nohy, ty zadní jí také podklesávaly. Ocasem zuřivě bila do země a nevnímala, že už je na dvou místech zlomený. Připadala mi slepá a netečná – přiskočil jsem k ní. Vyhlédl jsem si na masivním zátylku malou skulinu v pancíři, rozpřáhl se…

Dytr mě od ní odstrčil. Kladivem. Ale celkem něžně.

Nechápal jsem to. Najednou ji zas bránil?

„Proč…?“

To už však kostlivé monstrum konečně ztuhlo, první kostěný plát odpadl, odhalil dutý vnitřek pancíře… a štíhlé elf! tělo.

Erinael vyklouzla ven, mrštně doskočila na zem a sladce se na mě usmála.

„Děkuji. To bylo důmyslné.“

Bylo.

Poslední svitek. Moje práce… a moje krev. Krev Surahindova avatára. Krev Boží.

Proto Pán trval na tom, abych svitek dopsal. Byl to Jeho záložní plán. Přimět Nesmrtiny služebníky, aby se svou paní pokusili přivést na svět mocí jejího úhlavního nepřítele.

Povedený kousek. Díky tomu jsem na konci rituálu tak pookřál – a Nesmrt naopak zeslábla. Jen škoda, že se Mudrc svého úspěchu už nedožil…

„Je také mrtvá?“ zeptal jsem se. V duchu jsem sbíral sílu k bleskurychlé pomstě.

„Není – ale pár desítek let se nezmůže ani na posílání snů svým věrným, natožpak na příchod na svět,“ usmála se na mě Erinael povzbudivě. A nesmírně krásně. Takřka neodolatelně.

„Omlouvám se, že jsem tvou pomoc získala podvodem. Díky ti za ni, Střelče.“

Střelče? Aha. Boží šachovnice. Pěšáci se mohou změnit na královny…

Přesně to se jí právě povedlo. Cítil jsem, že se z ní stala jakási polobohyně. Vymanila se většině smrtelných omezení, ale tušil jsem, že by rychlé bodnutí do krku a trhnutí přes tepnu i přesto mohlo…

„Tím jsme s Rytířem vyrovnáni,“ usmívala se dál. „A je mi líto, že nechce přijmout mé přátelství. Vážím si jej – i tebe.“

To jsem nepochopil – dokud se mi v hlavě neozvalo:

„Ano, jsme vyrovnáni. Ta mrcha mi zachránila život.“

„Jsi to ty, Bože?“

„Ano.“

„Surahind?“

„A kdo jiný? Nebo sis mezitím stihl najít někoho jiného?“

„Ty žiješ?“

„Ještě to zvažuji. Taková potupa.“

„Ty žiješ!“

„Když mě Nesmrt přemohla, Zarigorova děvka vstoupila na božskou rovinu a poskytla mi sílu. Jen díky ní jsem nevykrvácel. Pak jsem byl přinucen krčit se v úkrytu, dokud nebylo bezpečno… Tohle už mi nikdy nedělej!“

„Ona ti pomohla! Já věděl, že je na naší straně!“

„Byla. Teď ji konečně zabij.“

+++

Brada mi spadla na hruď. Bylo toho na mě moc.

Zvlášť když se na mě Erinael tak vděčně usmívala. Zabít ji? Měl jsem co dělat, abych ji neobjal a nepolíbil.

„Opravdu je mi líto, že jsem vás musela podvést,“ omluvila se podruhé. Znělo to upřímně. „Ta síla však patří mně a já ji potřebuji. Musím osvobodit svého sourozence, než ho Aëstalfin zabije. Dokážeš mě pochopit?“

Stála přede mnou. Vůbec se nesnažila zakrýt nahotu. Proklínal jsem své svaté sliby a s vypětím vší síly vůle jí hleděl do očí. Opět byly smaragdové… ale trochu černi v nich zůstalo.

„Na co čekáš“ pobídl mě Bůh. Zaplavila mě Jeho moc. Za tu chvíli si dokázal velmi slušně odpočinout. „Je téměř vyčerpaná. Vhodnější chvíle nenastane.“

„NE!“ vykřikl jsem v duchu. „Jak to po mně můžeš chtít? Vždyť ji slyšíš – chce jen zachránit svého sourozence!“

„To nám v císařství ještě schází – druhý takový. Vzpamatuj se! Zatím je slabá, ale zesílí! Jediný rozdíl mezi ní a věrokradem je v tom, že ona už je na světě!“

„Využils ji proti Nesmrti, a teď ji klidně zradíš? Takový Ty jsi?“

Strašlivá bolest hlavy mě srazila na kolena.

„Hypore, tentokrát mě nezastavíš,“ dolehl ke mně Jeho hlas skrz rudou mlhu utrpení. „Ty nechápeš, kdo byl Zarigor. Jeho dědička nesmí žít.“

Ne. Skutečně jsem to nechápal. Vzápětí jsem však spatřil první náznak – to když Erinael přiklekla k umírající Melisie, pohladila ji po tváři, nařízla si zápěstí a dala jí napít své krve.

Ona by řekla, že ji vylepšila. Já však viděl, že jí ukradla lidství. Co na tom, že to Melisia chtěla – poskytování či odebrání tohoto daru náleží jedině Surahindovi.

Erinael byla věrokradka.

Přesto jsem ještě váhal.

Se smíšenými pocity jsem sledoval, jak se rodí první Krvelačná. Kdybych jen tušil, co tohle plémě císařství způsobí…

Mnoho bohů obdařuje vyvolené smrtelníky svými dary. Surahind také kdysi míval paladiny – dokud toho byli lidé hodni. Snad ještě někdy čas svatých rytířů nastane. Mudrc to slíbil, ale obávám se, že se toho nedožiju.

Melisia nejistě vstala. Olízla si špičky ostrých tesáků a usmála se.

V očích se jí usídlila takřka neukojitelná žízeň. Zavětřila, otočila se na mě, přikrčila se – jako by se po mně chystala skočit.

„Ne,“ zastavila ji Erinael jediným slovem. „Jeho ne.“

Krvelačná rozmrzele zavrčela, ale poslechla.

Cítil jsem, jak zlost mého Pána roste. Sledoval elfčinu následovnici mýma očima a svrběly ho mé prsty.

„Smrtelná pekelnice. Jestli tu děvku nezastavím, přivede je na svět všechny!“

„Tak ďáblové existují? Církev nelže? Tys mi je tajil?!“

„Hlupáku! Víš, jak dlouho mi trvalo, než jsem je po Zarigorově pádu všechny vyhladil? A teď se vracejí! Skrze ni najdou cestu – pochop to už!“

Nehodlal jsem ustoupit. To On to nechápal.

„Není to její vina. Je jen ovlivněná mocí, kterou získala.“

„Získání té moci JE její vina!“

„Má dobrý důvod. Snad se jí pak vzdá.“

„Snad? SNAD?“

Mlčel jsem. Vše bylo řečeno.

„Hypore… dávám ti poslední šanci.“

„Ne, Bože. Já ji dávám Tobě.“

Než jsem se začal svíjet na zemi v nejstrašnějších bolestech, jaké jsem kdy zažil, Erinael přistoupila k Dytrovi a nabídla svou krev i jemu.

Zamračeně odmítl. Podivila se. On jí ukázal, že už pití má, a šel si zvednout upuštěnou placatici. S nesmírně spokojeným výrazem si přihnul.

Pak se najednou zaposlouchal. Sám pro sebe přikývl, vykročil k portálu chodby, která vedla přímo pryč od zámecké hodovní síně, a opřel se tam o kladivo.

Významně na své společnice kývl.

Erinael si však všimla, jak skučím a trpím. Přispěchala ke mně s ustaraným výrazem.

„Hypore! Jsi v pořádku?“

Krvelačná se držela za svou paní. Její blízkost zapůsobila na Surahinda jako rudý hadr na býka. Najednou jsem zvedl ruku a zařval: „Shoř!“ Melisia poslechla.

„NÉÉÉ!“

Erinael skočila mezi nás a většina ničivé božské zášti spálila ji.

Tím starost o mé zdraví i křehké příměří skončily. Elfí polobohyně – či co se to z ní vlastně stalo – se zapotácela, ale udržela se na nohou. Než Surahind zvládl zaútočit znovu, kopla mě do hlavy, zvedla seškvařenou Melisiu do náručí a rozběhla se za Dytrem.

Nemuseli si nic říkat. Trpaslík jí zkrátka kývl na rozloučenou a zůstal tam stát.

Ztěžka jsem vstal a změřil si čekajícího nevystudováného zubaře pochybovačným pohledem.

„Jestli nemáš v záloze něco mnohem účinnějšího než ty plameny, tak přes něj neprojdeme, Bože. A je to dobře!“

Bez odpovědi. A naštěstí i bez rozkazu.

V tu chvíli už jsem také uslyšel to co Dytr – dusot a hovor mnoha přicházejících osob.

Ještě jsem se stihl dopotácet k nejbližší mrtvole, sebrat jí černý plášť i masku a schovat se do jiné chodby. Pak se do sálu vlil dav členů Páteře. Vypadalo to, že přicházejí na domluvenou oslavu příchodu své paní.

To, co spatřili místo ní, je příliš nepotěšilo.

Moudří z toho však nebyli. Podle mě všechny ty mrtvoly hovořily jasně, ale oni si to nepřipouštěli. Baronovo tělo leželo pod Nesmrtí a svůj rudý háv jsem schoval, takže Lebku nikde neviděli. Proto to nevzdali.

Pak jeden z nich ukázal: „Támhle! To je ten nový Rišárův chráněnec!“

Všichni se rozběhli k Dytrovi.

To už jsem se dávno stal nenápadnou součástí davu.

„Co se tu stalo?“ chtěl někdo vědět. Přes třicet dalších lidí otázku zuřivě opakovalo.

Dytr jim neodpověděl. Jen se zeširoka usmál, opřel kladivo o stěnu a zatahal se za svůj kaštanový plnovous.

Pak teprve promluvil – bylo to zvláštní. Uvědomil jsem si, že jeho hlas slyším poprvé. Byl hluboký, dunivý a chraptivý – asi jako ozvěna vyschlé studny.

„Tohle si už dlouho dlužím,“ prohlásil vážně, vytáhl nůž a jediným rychlým pohybem si odřízl celý vous. „Když už umřít, tak ať je to správně.“

Bylo to zvláštní. Jako by z něj tím podivným činem spadla jakási neuvěřitelná tíha. Narovnal se a vypadal jinak.

Spokojeně.

„Má hanba… končí.“

Napřáhl ruku s uříznutými vousy k davu. Vlastně směrem ke mně. Nevím, jak mě poznal.

„Buď mým svědkem.“

Ani nevím proč, přikývl jsem.

V tu chvíli dostal jeden z kultistů dobrý nápad, že zaútočí dřív, než se trpaslík opět chopí kladiva. Nenápadně se přiblížil ze strany, s bojovným rykem se rozmáchl mečem a s pocitem naprostého triumfu zasadil Dytrovi ránu přímo do lebky.

Vítězně pozvedl zbraň. Pak mu teprve došlo, že není konec. Trpaslík narovnal hlavu, uznale se usmál, chytil ho masivní prackou za bradu a nacpal mu uříznutý vous až do krku. Pak s ním mrštil o stěnu a pobaveně si vychutnal praštění kostí.

„Lidi. Nic to nevydrží. Kdyby se nemnožili jak holubi, už by dávno žádní nežili.“

Aniž by si všímal bolesti či krve tekoucí z naprasknuté lebky a přeseknutého boltce, sáhl si pro kladivo a přikývl:

„Nesmrt je mrtvá. Další, prosím. Možná to trochu zabolí.“

Vydržel ten průchod bránit přes deset minut a pobil jich skoro půlku. Nechápal jsem, jak je to možné – ale vzhledem k tomu rituálu s vousem v tom musela vězet síla jeho víry. Přemohli ho teprve tehdy, když mu kladivo uvízlo pod mrtvolami a zkrvavené topůrko mu vyklouzlo z šesti zbývajících prstů.

Jeho pád na zem vzbudil takřka nábožné vytržení – členové Páteře měli pocit, že zažili zázrak. Oslavili to tak, že mu usekali ruce i nohy a odnesli je k tomu, co považovali za kostlivou sochu své paní.

Přesto stále žil. Odmítal zemřít, dokud jsem se k té rozbité trosce zbylé z jeho těla neshýbl. Pak teprve naléhavě zasípal svá poslední slova:

„Je to… hodná… holka…“

Zatlačil jsem mu oči. Mnozí kultisté nadšeně vyrazili do chodby, kterou hlídal, ale když po pár desítkách metrů narazili už na třetí křižovatku, raději se vrátili a připojili k ostatním, kteří vesele oslavovali Dytrovu smrt.

Ještě chvíli jim to nedocházelo. Pak se začali po jednom vytrácet.

Kostlivec dotančil.

Také jsem se vypařil.

Vedený neomylným a velmi rozezleným Božím nutkáním jsem další dvě hodiny prohledával katakomby. Našel jsem z nich několik východů vedoucích mimo zámek, ale po Erinael s Melisiou ani stopu. Desetiminutový náskok jim bohatě stačil.

Pak už jsem z účinků dryáku opravdu umíral tolik, že to ani Surahind nedokázal ignorovat, a konečně jsem toho směl nechat. Tehdy jsem pochopil, že mě nezatratil – i když má své pochyby.

Těch pár mil zpět do Harodu mi připadalo jako věčnost, nekonečná a bolestivá, ale nakonec jsem to zvládl. Proklouznout bránou pak už vůbec nebylo těžké – zpráva o Nesmrtině pádu dorazila dávno přede mnou, vůdci kultu se stáhli, piráti s podpalubím napěchovaným kořistí odpluli a zbyla jen lůza. Organizované zabrání města se změnilo na obyčejné rabování a zbytky gardy zvolna získávaly Harod zpět.

Nakonec jsem zaklepal u těch správných dveří.

„Mastičkáři, pomoz mi a Surahind ti to stonásobně oplatí!“

Byl to skutečně dobrý člověk. Navzdory doznívajícímu peklu v ulicích odsunul skříň od vchodu a se starostlivým výrazem mě pustil dál.

Vtom se však přihnala jeho žena, sprostě zaklela, vystrkala mě ven a chystala se mi přibouchnout dveře před nosem.

Teprve potom si uvědomila, že v napřažené dlani držím všech osm Rišarových prstenů.

Požehnání od Surahinda je skvělá a prospěšná věc, ale dokud se lidská duše nachází v slzavém kraji smrtelníků, Ráj a spasení mívá barvu zlata.

EPILOG

Surahind je milosrdný. Věčně se na mě zlobit nedokázal.

Dytrova poslední slova mi uvízla v mysli. Pronásledoval jsem Erinael celé roky, viděl její Krvežíznivé páchat nejhorší zvěrstva a vím, že všechny jimi zmařené životy padají na mou hlavu – přesto se však nemohu zbavit pocitu, že kdybych ji tehdy v Harodu zabil, vedlo by se lidem a císařství mnohem hůř. Nechtěl bych sloužit Pastýři, který vykupuje klid svých oveček nemilosrdným zabíjením, a jsem rád, že jsem Jej na tu cestu nepustil.

Krom toho opravdu věřím, že Erinael není zlá. V hloubi duše ne. Zabijáckou stvůru z ní dělá jen Zarigorovo dědictví.

Jednou ji osvobodím. Musím tomu věřit.

Nevím, co se mezi ní a elfím arcimágem Aëstalfinem odehrálo, ale půl roku po těchto událostech jsem se na chvíli stal z lovce kořistí. Uprostřed divočiny mě obklíčila horda Krvežíznivých vedená samotnou Melisiou. Už od pohledu překypovala životní silou ukradenou lidem a bylo na ní poznat, jak strašlivě touží po pomstě, ale k boji nedošlo. Rudovlasá vládkyně noci mi s nenávistně zkřiveným obličejem předala malý vmící uzlíček, pronesla jediné slovo, obrátila se a zmizela.

Elfové se stávají muži či ženami až v dospělosti. Někdy dokonce vůbec – ale tohle už nyní byla holčička. Erinaelina zachráněná sestra. Já ji měl zachránit podruhé.

„Kruxia.“

Surahind ji nevidí a já mu ji ukazovat nehodlám.

MARTIN „DARION“ ANTONÍN

(1978)

Muž mnoha talentů a profesí. Ačkoliv je znám zejména díky fantasy povídkám a románům, je to také příležitostný básník, šermíř, organizátor LARPů, snílek a majitel sbírky sukub, což mu žena kupodivu toleruje.

Darion sice původně vystudoval diplomacii a politologii na VŠE v Praze, ale nakonec se rozhodl, že si kvůli uplatnění v politice nehodlá ostřit lokty, natožpak brousit prolhaný jazyk a tlumit svou bujnou fantazii – takže raději „zběhl“ k literatuře.

V současnosti se pokouší touto činností živit, přičemž příjmy doplňuje překládáním knih, komiksů a počítačových her, což mu mimo jiné umožňuje získávat již zmíněné produkty bez toho, aby za ně musel platit!

Už od dětství byl vášnivý čtenář, takže s trochou toho dětského vychloubání mohl na druhém stupni ZŠ tvrdit, že přečetl více než tisíc knih. Mezi své oblíbence řadí Tolkiena, Vemea, Foglara, Asimova, ale i Morressyho s Pratchettem, kteří mu ukázali, že fantasy je možné psát s nadhledem a humorem. Do období docházky na základní školu je také možno datovat první Antonínovy pokusy o vlastní tvorbu.

Poprvé se ovšem do povědomí čtenářů výrazněji zapsal až povídkou Mazlíček (Drakobijci 3, 2001), vážně míněnou fantasy, s níž uspěl v soutěži O železnou rukavici lorda Trollslayera. Jen o něco později vyšla bláznivá humorná hříčka Prchající helma (Kočas 2002), v níž se poprvé objevil trpaslík Rhan. Od té doby se jeho texty pravidelně objevují v různých antologiích a sbornících. Jen namátkou: Klášter slasti (Klášter slasti, 2003), Proč andělé nesmí spát (Drakobijci 6, 2004), Divopivo (Sony, vole, error, 2007) či novější II secondo movimento (Asterion: Města přízraků, 2009) nebo Drakobijce (Legendy: Draci 2010).

Na svém kontě má i několik románů. Jeho debutem bylo Křivé ostří (2004), jehož hlavními protagonisty jsou panoš Jeník a trpaslík Rhan. Mimochodem, tyto hrdiny ještě potrápil v novele Zdvořilostní návštěva (Třpyt mečů, záblesky laserů, 2008).

Ve stejném roce vyšel i druhý román Zelená (2008), kde autor zabrousil do světa tragicky vážných elfů, bezstarostně brutálních orků, ale hlavně šíleně vynalézavých goblinů. Několik posledních let však jeho mysl zcela ovládá trilogie Daemonica: Hovězí v žaludku, v níž se rozhodl podívat na zoubek nebi i peklu, a to prostřednictvím krásné sukuby, poněkud úzkoprsého anděla a chlapíka s hrozným jménem Arnošt Hovězí. Zatím vyšly dvě části tohoto projektu, Pekelný nářez (2010) a Andělské rakvičky (2011), a autor předpokládá, že závěr bude ještě šílenější, než si vůbec dokážeme představit. A že se zařadí mezi autory, jejichž trilogie mají čtyři díly…

Texty Martina D. Antonína se vyznačují nejen originálními nápady a čtivým zpracováním, ale i osobitým stylem, jenž spojuje fantasy s humorem.

RASTISLAV WEBER

Ačkoliv nejsem zlomyslný, občas si přeji, aby Rasťo Weber jako podnikatel zkrachoval a nezbylo mu nic jiného než se živit psaním. Jakých nádherných příběhů a skvělých dobrodružství bychom se asi dočkali! Ochutnávkou toho, jak by to mohlo vypadat, je tato povídka. Autor ji sice pojal jako slovanskou fantasy v temném duchu, ale významnou roli v ní hraje jednotka římských legionářů, kteří se hned tak něčeho nezaleknou. V cestě jim však stojí Černoles s jeho nelidskými strážci a ochránci…

AŽ DO KRVE, AŽ NA KOST

„Proč máš pomalované ruce?“ zeptala se mě holčička. Zarazil jsem se. „Nevím,“ odvětil jsem po chvíli.

Zakroutila hlavou a zesmutněla. Tvářička se jí svraštila a z očí vytryskly slzy. Tmavé a husté – bílý obličej v okamžiku zaplavily krvavé rýhy. Holčička padla na kolena a překulila se na bok, stočená v poslední křeči do klubíčka.

Podíval jsem se na své ruce a v krku ucítil tlukot srdce.

Karmínové čáry mi stoupaly z prstů až k ramenům. Vlnovky a složité spirály, jež změnily mou pokožku v jakýsi příběh. Jasně jsem rozpoznal postavy vystupující z krvavého chaosu a bledé kůže.

Chtěl jsem ruce zvednout blíže k očím, ale nedokázal jsem se pohnout. Červené čáry žily vlastním životem. Najednou se rozvlnily a krví malované figurky se rozběhly k mým ramenům. Vykřikl jsem…

Přelud se vytratil stejně rychle, jak se objevil. Dívka byla pryč, a když jsem znovu pohlédl na ruce, byly čisté. Omyté hustým a ledovým deštěm – když jsem byl mimo, rozpršelo se. Kostěný hrot oštěpu, do kterého jsem vyrýval další čáru, mi vypadl z rukou.

„Kde jsi byl? Snad si nespal?“

Otřásl jsem se. Cizí šepot v hlavě znamenal vždy totéž.

Na okraji mého zorného pole se zachvěly stíny. Věděl jsem, že je to jen přelud a že se ve skutečnosti pohybují versty a versty daleko, ale bylo to vlastně jedno. Neměl jsem na výběr. Někdo překročil Čáru a navzdory snažení lesa směřoval přímo k jeho srdci. Spojil jsem hrot s ratištěm a za chvíli se už kolem mě míhaly majestátní kmeny stromů.

Běžel jsem jako o život. Ale ne o svůj.

Marcus Cornelius Fronto byl stejně jako jeho otec odnepaměti kupec. Nepřízeň osudu ho připravila o tučné obchody civilizovaných krajů, ale i zde, v barbariku, dokázal ze skály vyždímat víno. Jeho lodě křižovaly Černé moře a karavany vyrážely z Dácie mezi divochy.

Marcus Cornelius byl prostě příliš zkušený na to, aby za prosbou prefekta z Chersónesu neviděl úskoky v úskocích.

„Marcusi, známe se dlouho…“ začal Aulus Horatius a kupec hned poznal, že je něco špatně. Druhého dne opustil brány města a vyrazil s karavanou na sever. Podél jednoho z ramen mohutného Borysthénu se probíjel přímo do srdce Sarmatie. K obávanému Černolesu, jemuž se obchodníci vyhýbali jako výběrčímu daní.

„Pochop, příteli, že tě o to neprosím já, ale cézar.“

Do prdele s cézarem, pomyslel si kupec, kterého z Říma vyhnal právě Traján.

„Chceme přece jen to, abys jel trochu jinou trasou. Nic víc.“

Marcus Cornelius byl na sebe hrdý. Chtělo se mu odplivnout si, ale spolkl sliny tak šikovně, že se jeho ohryzek ani nepohnul. Tribuni legie Italica ho pozorovali jako supi, ale obchodníkova tvář byla z kamene.

„Přívozy přes řeku jsou nebezpečné, sám jsi to zažil na vlastní kůži. Delta je široká a břehy nejisté, v rákosí se ukryje i kohorta a nikdo si jí nevšimne.“

S tím musel Fronto souhlasit. Nebýt toho, že platil šílené částky za ochranku, přišel by snad o pětinu karavan. Roxolané dokázali čekat zahrabaní v blátě i několik dní, jen aby se dostali ke zboží, s nímž se kupcovi muži dřeli přes zapomenuté pláně.

„Výš proti proudu je prý brod, který je průchozí i v zimě.“

Kupec překvapeně nadzvedl obočí.

„Nevěděl jsi o něm?“ ušklíbl se prefekt. „Konečně tě v něčem přebiju!“

Při té vzpomínce se Marcus Cornelius ještě i nyní zamračil. Podcenil špehy toho plesnivého Římana a vymstilo se mu to. Než stačil zareagovat, byl už ve městě a šikoval vozky a žoldáky. Spolu s ním kráčel jakýsi Titus Decius, setník pomocných sborů legie, jenž mu byl přidělený. A vysoký šlachovitý stařec, který měl být jeho průvodcem při cestě na sever. Jmenoval se Ašver a pocházel…

„Z Jeruzaléma, můj pane, z Jeruzaléma,“ přerušil kupcovy myšlenky starý dlouhán. Držel krok s obchodníkovou mulou. Tam, kde zvíře udělalo čtyři kroky, jemu stačil jeden.

„Co to?“

„Ptal ses mě, odkud jsem,“ řekl Ašver.

Jeli v čele karavany, před nimi kráčeli čtyři pěší vojáci ze setniny Tita Decia a z každé strany na konících poklusávali muži z ochranky. Průvod se táhl jako had. Z plání přešli do řídkého lesa, který lemoval břehy veletoku.

„Promiň,“ zamumlal kupec, „neposlouchal jsem tě.“

„Bzučí jako moucha,“ zapojil se do debaty Titus Decius, který kráčel za nimi. I když byl důstojníkem, přes rameno měl přehozenou stejnou hůl jako jeho vojáci a na ní plnou výstroj. Kotlík se mu uvolnil ze závěsu a každý setníkův krok byl provázen rázným třesknutím.

„Bzzzz!“ zakřenil se Ašver. „Beze mě bys tu mohl bloumat třeba sto let, ale brod byste nenašli. V bažině snadno přehlédneš, kráčíš-li kolem hlavního toku nebo ramene.“

Titus se pousmál. V jeho zjizvené tváři vypadal úsměv strašidelně. Snědý setník měl zprohýbaný nos rohovníka a na líci čerstvou ránu po seknutí. Nebyl vysoký, ale působil nebezpečně. „Jen aby ses nemýlil, dědo! Tenhle kraj náhodou znám. Máme za sebou čtrnáct dní pochodu, a i když kličkujeme, míříme přímo na sever. Předpokládám, že už dnes večer se rozložíme v lese hustším než tvoje vousy.“

Kupec se otočil v sedle a udiveně se na vojáka podíval.

„Neměl bys být překvapený, pane. Vybrali nás právě proto, že to tady už aspoň trochu známe. Do pomocných sborů nás naverbovali nedávno, někteří z mých chlapů tě ještě před pár lety honili po cestách.“ Ašver pobaveně zatleskal. „Vidím, pane, že panicem jsi zde jen ty.“ Rozzlobený obchodník vytáhl bičík a pokusil se starce švihnout. Navzdory vráskám však Ašver uhnul jako blesk a řemen mu přeletěl nad hlavou. Vzápětí starý muž seděl za Markem Comeliem v sedle. Držel kupce pod krkem, dokud ten nevytřeštil oči a nezačal se dusit.

„Dost!“ zahučel setník. Shodil výstroj, přiskočil za Ašvera a odtrhl ho od kupce takovou silou, že stařec odletěl jako tříska.

„Drusi!“ zavelel Titus Decius. „Postaráš se o dědovo zdraví – nehneš se od něj ani na krok!“

K Ašverovi válejícímu se v prachu přistoupil obrovský chlap a zvedl ho jednou rukou jako dítě. Ušklíbl se na něj a jeho jediné oko v drsné tváři mrklo. „Budu jako tvůj syn, staříku. Pojď, hodím si tě na záda!“ Všichni se rozesmáli. A karavana řízným tempem vykročila dál. Podél řeky, kterou zdejší nazývali Danu Apara, řeka na konci světa. Vytrvale směřovali na sever, k hranici Černolesa, pod jehož větve by dobrovolně nevstoupila ani divá zvěř.

+++

Běžel jsem rychleji než splašený jelen. Stromy v hlubokém lese byly prastaré a jejich koruny nepropustily k zemi ani paprsek. Nebrzdil mě žádný podrost, jedinou hranicí byla síla mého srdce. Tak silně, jak pumpovalo krev, jsem se řítil proti vetřelcům.

Pořád jsou jenom stíny na hranici smyslů. Ale přiblížili se, vnímal jsem je, jako obyčejný člověk cítí dotek vánku. Občas se mi ztratili, protože postupovali podél řeky, ale po pár skocích se mi zjevili znovu. Chvílemi se mi zdálo, že kráčejí po obou březích, ale pochyboval jsem o tom. I když se Dněpr na hranici lesa zužoval, přes šáchor u břehů by se poutníci neviděli ani neslyšeli.

Hnal jsem se jako vichr. Kopí, které jsem pevně svíral, toužilo po boji. Čára, hustý pás stromů na okraji lesa, už nebyla daleko.

„Slunce je ještě vysoko, pane, ale neměli bychom jít dál,“ prohodil Ašver směrem k Marku Comeliovi. „Utábořme se raději tady.“

Kupec se na starce tázavě podíval.

„Na pochod lesem se musíme připravit.“

„Souhlasím,“ zahučel i setník. Shodil náklad z ramen a vztyčenou dlaní zastavil vojáky.

„To mi musíte vysvětlit,“ řekl Fronto. Sklouzl ze sedla, rozpažil ruce, až mu zapraskalo v obratlích, a čekal, až Ašver s Titem Deciem k němu dorazí. Ze strany přiklusal i jeden z kupcových žoldáků, předák Fabius, kterého následoval pobočník Bunto, dlouhoruký chlap s tváří opice.

„Tohle,“ ukázal Ašver na stromy kolem sebe, „je už Černoles. Nazývají ho i Temnoborem nebo Tenebrisem.“

„To přece vím,“ přerušil ho kupec otráveně.

Stařec luskl prsty. „Ještě jsem nedomluvil. Zmíněný brod je o něco výš proti proudu, asi deset mil.“

Marcus Cornelius Fronto pouze zvedl obočí.

„Obávám se, že máš v Římě nepřátele, pane.“

„Cože?“

„Tady s Deciem jsme si mysleli, že víš, o co jde. Ale když ses takhle bezhlavě vnořil do lesa, uvědomili jsme si, že nic netušíš.“

„Vyklop, co máš na srdci, starce, nebo tě dám zbičovat!“ Jeruzaléman vycenil zuby, dokonalý chrup bez jediné mezery. „Rozvahu, pane. Celoroční brod, na místě, kde se dá vystavět pevnost, vypadá jako skvělý nápad. Navíc pokud bys ho objevil a zajistil ty, pozvedlo by tě to v cézarových očích. Už by si nebyl Frontem, synem zrádce, ale plnoprávným Římanem. Nemusel bys zboží překládat v Troesmisu na vozy překupníků, kteří tě okradou o polovinu zisku. Dodával bys přímo na panovníkův stůl.“

Kupcovy oči potemněly a na čelisti mu vyskočily uzlíky zaťatých svalů.

„Tu nabídku jsi nemohl odmítnout,“ pokračoval Ašver. „A tak jsi zde, se stovkou chlapů, ale většina tvých vozů zůstala v Chersónesu. Tam kotví tvé lodě společně s koráby první legie. Italiky, jejímž legátem je jistý Julius Cornelius Fronto.“

Kupci vyrazil na čele pot.

„Bratranec, viď? Nikdy nevěř rodině! Byls na východě dlouho, pane. Kolchida je daleko, a když ses konečně vrátil, z přístavu tě hned vedli k prefektovi. Neměls možnost získat čerstvé informace, netušils, že sem z Moézie poslali dvě kohorty z Italiky. Na obranu před Sarmaty.“

„Byla to past, pane,“ řekl tiše setník, „ale mysleli jsme si, že o ní víš. Že něco chystáš.“

Tvář Marka Cornelia zbrunátněla. „Mám sto mužů,“ vykřikl. „Pokud jste mě nezradili i vy!“

Titus Decius zavrtěl hlavou. „Past zacvakla i s námi, pane. Stejně jsme měli zemřít. Má jednotka měla být zdecimována a mě čekalo fustuarium. Zasypali by mě kamením za zradu.“

„Zradu?“

„Neuposlechl jsem rozkaz. Měli jsme přestěhovat ten tábor před hradbou.“

„Ten, co vyhoře…“ kupec polkl poslední hlásku.

„Právě ten. Prý snižoval obranyschopnost města. Měli jsme je přemístit. Byly to hlavně ženy a děti, pane.“

„Sám jsem jako dítě,“ povzdechl si kupec, „slepé a hluché mládě. Čekal jsem něco rafinovaného a chytil jsem se do primitivní pasti. Ale co má s tím… Černoles?“

„Všechno, pane,“ vrátil se ke slovu Ašver. „Tento les je prokletý.“ Fronto se chraplavě rozesmál.

„Je to tak, pane,“ řekl setník, „nikdo sem ani nepáchne. Nezkracuje si cestu. Nechodí sem pro dřevo, neloví ryby ani zvěř. Kdo do lesa vejde, už tam zůstane.“

„Pohádky!“ vyštěkl kupec. „Že mě oklamali, je jedna věc, ale zbavit se mě tak, že mě pošlou do začarovaného lesa? S tím na mě nechoďte. I kdyby byl začarovaný, tak proč bych do něj lezl? Pokud vím, co na mě chystali, tak se mu vyhnu, ne?“

„To jsme ti právě chtěli naznačit, pane,“ vydechl s úlevou Titus Decius.

„Proto jsme tě zastavili,“ dodal Ašver.

Rozhovor náhle přerušila trubka. Její hlas rozrazil tiché šero pod korunami a všichni ustrnuli. Pronikavý signál se ozýval z konce kolony, kde na mírném vršku zůstal stát zadní voj.

„A jsme v řiti,“ ozval se setník. „Někdo na nás útočí.“

Trubka ještě několikrát vyštěkla, a když se vojáci rozběhli ke zbytku setniny, ztichla zcela. Muži odhazovali výstroj, aby byli rychlejší. Za nimi se na hraně pahorku objevili jezdci. Dva, tři, pět… přes vrchol se přelila záplava ječících bojovníků. Dusot kopyt, předtím utlumený za kopcem, se rozlil k lesu.

„To jsou Roxolané,“ konstatoval Fronto bezbarvým hlasem.

„Mitra!“ zahučel Titus Decius.

„Jahve,“ přidal se Ašver.

„Bunto,“ vydechl obvykle tichý Bunto.

Rozvaha zůstala pouze Fabiovi, předákovi ochranky. „DO LESA!“ křikl a sám běžel karavaně příkladem.

Útočníci zadupali hlídku do země, ale než dorazili ke stromům, všichni už byli pryč. Černoles spolkl setninu jako had.

A začalo pršet.

Pod stromy sotva mžilo, ale když jsem se vynořil u řeky, narazil jsem do zdi deště. Voda z oblaků mi ještě více zmátla smysly, vetřelce jsem cítil všude. Naskočila mi husí kůže a nemělo to nic společného s chladem. Jednou z výhod mého prokletí je odolnost vůči zimě, lesem chodím polonahý v parnu i ve sněhu.

Od řeky se ozvalo řehtání. A šplouchání. Byl jsem nedaleko brodu a nemusel jsem váhat. Vnořil jsem se do mlhy, která visela nad Dněprem, a skočil do řeky. Voda zde byla mělká, sotva k pasu, při běhu mě téměř nezpomalila. Další z mých výhod, nic v tomhle lese mě nezpomalí.

Ohlušený vodou jsem vpadl přímo mezi vetřelce. Narazil do mě kůň a shodil mě, na okamžik se mi nad hlavou zavřela hladina. Vzápětí mě přeskočil štíhlý stín, který při dopadu štěkl.

V tu chvíli se opar zvedl.

Byli to lovci lidí. Tucet jezdců právě obklíčil hlouček pěšáků. Ti stáli u břehu a třásli se. U každého z jezdců se držela dvojice psů, pastevecká psiska z planin. Zrzavohnědé bestie.

„Dokážeš to?“ ozvalo se mi v hlavě.

Místo odpovědi jsem vyrazil. Rozběhl jsem se k jezdcům a ještě v běhu chytil kopí oběma rukama za konec ratiště. Stihl jsem ho nad hlavou otočit a pak jsem jím bodnul ze strany přímo proti šelmám.

Dvě psiska odletěla, jedno přeseknuté na polovinu. Jezdci vykřikli, ale než stočili koně ke mně, stihl jsem kopí ještě jednou roztočit. Udeřil jsem, tentokrát výše, proti blížícím se jezdcům.

Jeden propadl dozadu s rozťatou hrudí, druhý byl příliš rychlý a musel jsem uskočit. Přikrčil jsem se až k hladině, a když mi meč přeletěl nad hlavou, přehmátnul jsem a přes levou ruku kopí prudce vystrčil dopředu. Kůň naběhl na hrot, zvíře zakoplo a spadlo tak rychle, až přilehlo jezdce. Kalné vody Dněpru ozdobily krvavé stužky.

Čas se zpomalil. Zrak mi překryla mlha, ale sluch neošálila. Rozběhl jsem se ke břehu jako zajíc utíkající před smečkou, ale vzápětí jsem zabrzdil, odskočil a dvakrát bodl kopím proti lovcům.

Jeden nestačil zastavit, naběhl mi přímo do rány a spadl ze sedla. Druhý ovládal koníka lépe, stiskl mu boky koleny a vyděšené zvíře prolétlo ve výši mé hlavy. Něco mě udeřilo do ramene. Rána mě srazila na kolena, ale podařilo se mi dopadnout do kotrmelce a získanou rychlost jsem vložil do kopí. Znovu jsem bodl od země nahoru. Hrot se pohroužil mezi žebra a jezdec padl v oblaku krve, která mu vystříkla z úst.

Najednou byli všichni na mně. Do kalhot se mi zakousli psi a snažili se mě strhnout na zem. Nad hlavou mi tančily šavle, koňské hrudě se na mě tlačily ze všech stran. Voda se valila z nebe po vědrech a ve svitu umírajícího dne se svět kolem mě rychle zužoval.

Kap-kap. Čas se ještě více zpomalil. Čepele se ke mně namáhavě prodíraly, jako kdyby krájely pryskyřici. Za nimi jsem viděl hněvem pokřivené obličeje, vypadaly jako mrtvé masky. Štěkot se změnil v hluboké hučení.

Vyrazil jsem mezerou mezi dvěma jezdci, a než se koňské boky zase srazily, byl jsem mimo kruh. Mé kopí se roztočilo a hrot ze stehenní kosti se potkal s těly bojovníků. Medová vláčnost času hrála i proti mně, ale já mám síly dost.

Čas se najednou vrátil. Vzduchem proletěla těla jako hadrové panenky, rozsekaná a probodaná. Zdivočelí koně bez jezdců vyrazili ke břehu a zmizeli. Psi ještě chvíli doráželi, ale bez pánů pro mě znamenali jen tolik jako brouci v suché trávě. Pár seknutí a odnesl je Dněpr. Trvalo to stěží dva stahy srdce.

„Ještě není konec,“ ozvalo se posměšně.

Pravda. Navzdory své síle jsem těžce dýchal. Stál jsem v mělké vodě u břehu a krev ze mě pomalu odtékala. Za chvíli budu čistý. Opíral jsem se o kopí, na jehož hrotu se zachytil chomáč vlasů, a díval jsem se na vetřelce, kteří mi zůstali.

Byli pěší, otrhaní a vystrašení. Dva muži, za nimi se tlačily tři ženy. Možná se tam skrýval ještě někdo, ale v slábnoucím světle jsem víc nerozeznal.

Na tom nezáleželo. Byli slabí.

„Skonči to!“

Najednou jsem zaslechl pláč. Přerývaný, někdo se zalykal.

Někdo. Žena ne. Dítě?

„Ukonči to!“

Nikdy jsem nezabil dítě. Les samotný, duchové a malí běsi stačili na to, aby se z Čáry každý vrátil. Tu a tam někdo pronikl hlouběji: lovci v zápalu honu, skrývající se bojovníci, kupec, který si zkracoval cestu.

Ale nikdy ne děti.

„Vzpíráš se? Mně?“

Zachvátila mě strašlivá bolest. Všechny klouby a kosti se mi zkroutily, jako bych najednou zestárl o sto let. Kůže mě pálila a srdce mi někdo sevřel v pěsti.

„Ukonči to!“

Se zatnutými zuby jsem se pohnul – a bolest zmizela. Zastavil jsem se – a v návalu nové bolesti jsem téměř padl na kolena. Uprchlíci se nehýbali a sledovali mě jako ptáče hada. Jen ukryté dítě dál plakalo.

Krok, zastavení, krok. Krok je úleva. Zastavení znamená utrpení. Krok je chladivý jako obklad. Zastavení. Krok. Krok. Jeden z mužů to nevydržel a rozběhl se proti mně. Jen tak, s holýma rukama.

Kopí švihlo téměř bez mého vědomí a chlap se zřítil do vody. Okamžitě ho zachytil proud a táhl pryč. Jedna z žen se za ním rozběhla a moje kopí znovu vyskočilo jako útočící had. Štíplo a žena rozhodila ruce, padla a zmizela v kalné vodě. Někdo vykřikl, ale všichni zůstali stát.

Pláč zesílil. Zdálo se mi, že naříkají dvě děti. Dívka. Chlapec. Menší chlapec. Měla ho některá z žen v šátku na hrudi? Co na tom záleží. Krok, útrpné zastavení, krok. Krok.

Nehýbali se. Ve tmě jsem je téměř nerozeznal, ale věděl jsem, že stojí jako zmražení. Neutíkali, neútočili, nechtěli mi to usnadnit.

Krok, krok. Když natáhnu kopí, dotknu se hrudi posledního muže.

„Ukonči to!“

Zastavil jsem se. Tělo mi sevřely plameny, ale než jsem se stačil pohnout, zadržel mě strašný úder do hlavy. Nevěřícně jsem se zakymácel, svět byl najednou příliš daleko. Kopí mi vypadlo. Po další ráně jsem se propadl do naprosté tmy.

„Kdo je to?“ zeptal se Marcus Cornelius Fronto.

Ašver vzhlédl od těla, u kterého klečel. „Kvůli němu se nikdo do lesa neodváží. Hlídá les. On a jemu podobní.“

Titus Decius k starci poklekl. Chvíli se na bezvědomého muže díval a pak se ho zkusmo dotkl. Nevěřícně zakroutil hlavou a sevřel strážci rameno. Stiskl plnou silou, a když viděl, že se sval nepoddal ani o chlup, uznale hvízdl.

„Je pevný jako dubová větev. I kůži má jako strom. Kdybych ho netrefil do hlavy, už by bylo po nás. Padli bychom – jako ti v řece.“

„Co s tím?“ zavrčel kupec. „Dá se to zabít?“

Ašver vyhrkl: „Ne, jen to ne!“

„Dědo, zdá se mi, že nám něco tajíš,“ řekl setník. Vstal a spolu s Markem Comeliem a jeho ochrankou podezřívavě hleděl na starce. Kolem nich se rozkládal tábor, vojáci dokončovali příkop a jámy na latríny. Tucet mužů držel kousek od tábora hlídku. Zůstávali ve tmě, aby nepřišli o noční vidění. Do hukotu řeky praskal oheň a cinkaly kotlíky, v nichž se vařil guláš. Zachráněné ženy se krčily pod plachtou nataženou mezi stromy a vyděšenýma očima sledovaly vojáky. Děti, pětiletá holčička a malý, ještě nemluvící chlapeček, se ukrývaly v jejich náručí.

„No? Čekáme,“ připomněl Fronto.

Jeruzaléman se postavil. „Jsme hluboko v lese, pane, možná hlouběji, než si myslíme. A bez Rysanovy pomoci zpod stromů živí nevyjdeme“

„Rysanovy?“ zavrčel Fabius a jeho pobočník, opici podobný Bunto, zachrčel. „Nezdálo se mi, že by se představil.“

Ašver si povzdechl. „Znám ho. On si mě možná nepamatuje, ale já na něj nezapomenu nikdy. Zachránil mi život.“

„To vypadá na dlouhý příběh,“ přerušil ho setník. „Hrozí nám něco právě teď? Pokud ne, navrhuji, abychom se nejdřív najedli.“

Stařec zavrtěl hlavou. „Je nás hodně a na tábor si snad netroufnou.“

„To mi stačí,“ řekl Titus Decius a zvednutou dlaní zastavil kupce, který chtěl protestovat. „Oddechneme si, jak to jen v tomhle mokru jde, a pak nám, otče, všechno povíš. Mám pocit, že jsme v ještě hlubší žumpě, než se zdálo. Ale možná mě přesvědčíš, že se mýlím, a nehodím tě do řeky.“ Podíval se dolů na zajatce. „Toho tady pořádně svažte a hoďte k ohni. Drusi, ručíš mi za něj hlavou.“

Obrovitý legionář přikývl.

Nad hlavami jim zahoukala sova, jíž vzápětí odpověděl Bunto.

„Kuš!“ okřikl ho Fabius a opičák zahýkal.

„Bunto!“

Probral mě déšť. Těžké kapky mi dopadaly na hruď jako na buben.

Oči jsem neotvíral. Cítil jsem pouta a věděl jsem, že čas hraje v můj prospěch. Nad hlavou jsem měl hustou střechu Černolesa a obrovské kapky, které mě probraly, přes ni nepropadly náhodou. Bylo to znamení. Všude kolem se ozýval pouze tichý šum mrholení.

A rozhovor.

„Tolik toho zase nevím…“

„Stručně, starej. Víš víc než my.“

Do šumění deště a hukotu řeky zapraskal oheň. Nemusel jsem otevírat oči, abych viděl jiskry, které vyrazily vzhůru jako pera ptáka ohniváka. I oheň to cítil, jen oni seděli jako kuřata pod kvočnou.

„Tenhle les patří Svarogovi. Je to bůh, mocný jako Mitra. Nevím, jestli jeho lid žije jen pod stromy nebo les chrání Svarogovo území, které je za ním. Ale vím, že oni si říkají Svarožiči, Svarogovi synové.“

„Oni?“

„Strážci. Okraj lesa je plný démonů. Občas se stane, že někdo projde mezi nimi a ocitne se hlouběji. Tehdy zasáhnou Svarožiči. Jsou mocní, sám jsi viděl, jak si Rysan poradil s tuctem jezdců.“

„Démoni, říkáš. Ale my jsme nikoho nepotkali.“

„To řeka. Borysthénes. Slyšel jsem, že nepramení v Tenebrisu, jen jím protéká. Je cizí, Svarog ji neovládá jako svůj les. Nepatří mu, na severu vládnou jiní bohové.“

„A to víš odkud, otče?“

„On mi to řekl.“

„On? Tenhle… Svarožič?“

Dech se mi zadrhl v krku.

„Ašvere, sám jsi mi přece vložil do ruky kámen!“ ozval se další hlas, silný a rázný. „Nezdálo se mi, že bys protestoval, kdybych ho zabil.“

„Znám ho, vím, že má kůži jako z kamene.“

„Eh, stařečku, pleteš slova jako moje žena. Řekneš dvě věty, a já se v nich ztrácím jako tuhle opičák.“

„Bunto!“

„Vidíš, ani on nerozumí.“

„Ale to je jednoduché, pane. Stačí si zapamatovat tři věci. Zaprvé, v tomto lese vládne rozhněvaný bůh. Za druhé, jakousi ochranou je řeka. V jejím okolí má Svarog na očích roušku. Za třetí, neplatí to pro jeho služebníky. My si tady sedíme u guláše, a oni se kolem nás slétají jako mouchy na med.“

„Bakcha ti do prdele, starej! Zabiju tě!“

Zazněl dutý úder a tělo dopadlo na rozmočenou zem. Otevřel jsem oči.

Neležel však starý muž. Naopak, v blátě se válel někdo v bohatém oděvu, zřejmě kupec, který starce zpovídal.

Tedy, starce. Nad padlým se tyčil vysoký chlap. Stál shrbený, s váhou přenesenou na jednu nohu. Mohl se bleskurychle pohnout kterýmkoliv směrem. Věk měl vepsaný ve tváři, ale pohupoval se pružně jako kočka.

„Tos přehnal, Ašvere,“ procedil skrze zuby muž v šupinové zbroji. Dlaň držel nad rukojetí meče, i on mohl zaútočit rychleji než přišlápnutý had.

Jsou zajímaví, tihle vetřelci.

„Tite!“ vyštěkl stařec proti zbrojnoši. „Nedělej něco, co by tě mohlo mrzet.“

Muž, který stál opodál, se s pohledem upřeným na ležícího kupce pohnul. V ruce se mu zjevil obušek. Ze strany se rozmáchl proti starcově hlavě.

Dlouhánův pohyb bych zahlédl, jenom kdybych zpomalil čas. Ruce jako větve se rozmazaly, útočník znenadání proletěl vzduchem s praskotem vrazil do stanu opodál. Zlomená nosná tyč prorazila celtu a vynořila se sotva palec od mužovy hlavy. Jako kost v ráně.

Ke skupince vůdců se stáhli další vojáci. Byly jich desítky. Netušil jsem, že je to možné. Dněpr mě zmátl mnohem víc, než jsem si myslel. Museli jet po opačné straně řeky než lovci lidí.

„Zadrž, kurva!“ rozkřikl se na starce zbrojnoš.

„Bunto!“ křikl další chlap, na kterého jsem moc neviděl, a skočil k muži, jenž zničil stan. Pod plachou se ozýval pláč.

Ženský, dětský.

Roztrhl jsem pouta jako věneček z pampelišek. Vyskočil jsem a hnal se k stanu. Podivného starce jsem srazil do cesty zbrojnoši. Vojáky, co mi stáli v cestě, jsem rozhodil jako žreci kůstky. Ten pláč mi hořel v hlavě.

Do cesty se mi postavil opičák. Mával dvěma meči a s jeho dlouhýma rukama to vypadalo, jako by mu z ramen rostly biče. Čepele vířily tak rychle, až jsem musel zpomalit čas.

Ale opičáka to nezastavilo. Z vojáků se staly sochy a kapky deště zůstaly viset jako závěsy z korálků. Dlouhoruký bojovník se mi ale vyrovnal. Stěží jsem stačil odskočit, a kůži na hrudi mi protnula krvavá rýha.

Vrhl jsem se k zemi. Čepele se zabodávaly kolem mě, jak mě opičák sledoval, ale vážněji mě nezasáhl. Byla to však jen otázka času, opičí démon byl rychlejší než špatná pověst.

Překulil jsem se k zbořenému stanu. Pustil jsem si opičáka blíž a i za cenu dalších sečných ran jsem mu vrazil pěstí do obličeje. Odletěl a já mezitím stačil vytáhnout tyč, která trčela z plachty.

Pak už neměl naději. Oštěp je delší než jeho ruce, a i když mi hůl osekal na polovinu, srazil jsem ho úderem do spánku.

Kopancem jsem ho poslal proti dalším sochám vojáků, aby se měli s čím potýkat. A hodil jsem za ním také chlapa, který spadl na stan. Plachtu jsem utrhl, a když nápor zadrženého času prolomil mé síly, stál jsem za kruhem vojáků s dětmi v náručí.

V lese. Ve svém lese.

„Rysane!“ vykřikl Ašver.

Démon zůstal stát. Dva tucty zbrojnošů se válely v blátě, kam je srazil Fabius s Buntem. Nikdo neviděl, jak se tam dostali, ale šik se rozpadl jako po úderu gigantickou pěstí.

Pověrčiví vojáci svírali amulety. Titus Decius stál nad kupcem, který zůstal po Ašverově ráně v bezvědomí.

Muž, jenž měl ležet svázaný u ohně, stál na okraji temnoty, na hranici světla skomírajících plamenů. V náručí držel dvě děti. Ty se ho kupodivu nebály a tlačily se k němu jako k otci.

Tyčil se do výšky. Ne jako obr Drusus, oproti němu byl štíhlý jako proutek, ale sálala z něj síla. Zpod hřívy vlasů sahajících po ramena se mu z očí drala zlatavá záře. Jako kdyby byl tělem člověk, ale uvnitř schovával šelmu. Rysa. Démonovy oči se leskly jako kočičí.

„Rysane,“ řekl Ašver ještě jednou, tiše, jakoby vystrašeně.

Svarožič potřásl hlavou. „Neznám tě.“

„Nemůžeš,“ pokračoval stařec. „Copak si pamatuješ, kde jsi byl za minulého úplňku? Víš, koho jsi lovil před rokem?“

Jantarové oči se zúžily. Chlapec v běsově náručí se rozplakal. Jedna z žen nevydržela a rozběhla se k němu.

Démon jí zasyčel do tváře. Vylekaná žena couvla.

„Co…“ zamumlal znenadání kupec u setníkových nohou. Titus se sklonil a vytáhl Marka Cornelia nahoru. Zároveň mu však druhou rukou zavřel ústa, až kupec vytřeštil oči.

„Pokud se od nás vzdálíš, znovu tě ovládne, Rysane.“

Ticho.

„Ovládne tě a děti nepřežijí. Sám jsi to cítil u brodu.“

„Proč si myslíš, že teď mě neovládá?“ zeptal se nakonec Svarožič. Jeho latina byla čistá, ale přízvuk měkký jako u kupců z Kushe.

„A ovládá?“

Lesní démon se nehýbal.

„Takže to cítíš. Neslyšíš ho a on tě nevidí.“

„Proč?“

„Pro tohle,“ řekl Ašver a vytáhl si zpod košile amulet. Kříž ze slonoviny, s jedním ramenem prodlouženým.

Rysan složil děti na zem a postrčil je k matce. Pak klidně, jako kdyby nekráčel mezi desítkami vojáků, přistoupil k starci.

Jeruzaléman couvl. Svarožič ho však bleskově zachytil za košili a přitáhl k sobě. Podíval se zblízka na kříž, přičichnul k němu. A pak se rozesmál, strašlivým smíchem na pokraji šílenství.

„Nevím, co tím sleduješ, drzoune, ale pokud doufáš, že ti tahle cetka pomůže, mýlíš se. Svarog nás možná nevidí, ale ví, že jsme tady, a v ničem mu to nebrání.“

„A řeka?“ zeptal se setník Titus.

„Jaká řeka?“ smál se zlatooký démon. „Vidíš tu nějakou řeku?“

Všichni se začali rozhlížet. Ani si nevšimli, že už přestalo pršet, a nyní, po Svarožičových slovech, se zvedla i mlha.

„Dívejte se!“

Hukot tekoucí vody se ztratil. Kolem tábora se jako sloupy v chrámu tyčily mohutné kmeny. Temná klenba nad nimi se zdála být jednolitá, pravidelné rozestupy stromů nenarušil žádný keř či semenáček.

„Jste v Černolese! Zde nemá čas a prostor žádný význam. Jsme desítky mil od brodu, kde jste mě srazili, jen pár kroků od Svarogových svatyní.“

„Jak to?“ vyjekl otřesený Marcus Cornelius, jakmile mu setník sundal ruku z úst.

„Kdybyste se utábořili přímo na břehu, pod ochranou vody, byli byste tam. Ale vy jste odešli dál. Vám to připadalo jako sto, dvě stě kroků, ale pro les to byly versty a versty. Kopli jste do vosího hnízda, a tak se nedivte, že si vás Svarog přitáhl. Mě možná nevidí, ale pokud má v lese jenom jednu slepou skvrnu, vůbec mu to nevadí.“

„A co…“ nedal se kupec, ale Svarožič ho okřikl.

„Pokud chcete přežít, připravte se k boji. Každou chvíli jsou tady!“

„Kdo?“

„Všichni,“ rozesmál se Rysan. „Všichni!“

Jakoby na potvrzení jeho slov les kolem tábora znenadání ožil.

V dálce se ozval štěkot a dlouhé zavytí. Do korun stromů se opřel vítr a praskání větví se smíchalo se skřeky, které se nesly ze všech stran.

„Svarogovi psi!“

+++

Musel jsem je obdivovat. Události je zaskočily, ale neochromily. Obrovitý válečník poblíž velitele vytáhl trubku a ta přehlušila i lomoz v lese. Vojáci dobře znali své místo. Jedni vytvářeli hradbu, druzí chystali meče a v další řadě lukostřelci napínali tětivy. Ze stanů vyběhli ozbrojenci s náručí oštěpů a ve chvíli, kdy se k Římanům dostal první z běsů, už se z tábora stala pevnost.

Kupec fackami probíral k vědomí muže, které jsem předtím srazil na zem. První se zvedl opičák, a jen co se rozhlédl, ošklivě po mně loupl očima. Kývl jsem mu na pozdrav.

Pocit prázdnoty v mysli byl zvláštní. Jako kdyby mi ukradli plášť, který jsem byl zvyklý nosit léta. Objevila se bílá místa, která jsem si nikdy neuvědomil. Žaludek mi sevřela chladná pěst. Do nicoty se začaly vlévat vzpomínky, musely být ve mně ukryté věky… Ten příval byl strašidelný.

„Rysane,“ řekl starý muž. Už jsem věděl, kdo to je. Ašver. Jeruzaléman. Zvědavec, který se před dvěma desítkami let zatoulal do Černolesa. Jednou se mě už pokoušel vytáhnout, ale moc kříže je slabá, navždy Svaroga nezadrží. Ašverův bůh je mladý, nemůže se rovnat s jedním z prvorozených.

„Rysane, našel jsem způsob.“

„To ti tedy trvalo,“ ušklíbl jsem se.

Stařec se postavil přede mne a zadíval se mi do očí. „Možností je víc. Nemusíš se Svarogovi rovnat silou. Stačí, když tě ochrání někdo stejně silný. Nebo…“

„Blouzníš, staříku,“ přerušil jsem ho a natáhl se k hromadě zbraní, které mi donesli až k nohám. Mezi římskými oštěpy se ukrýval cizinec, moje kopí s kostěným ostřím. Opředené mocnými runami. Spokojeně jsem si jej přitáhl a vyzkoušel očarované ostří.

„Měl jsem se stát učencem,“ zamumlal kupec stojící vedle nás. „Ošidí mě snad každý. Myslím, dědo, že za tou výpravou k brodu nebyl pouze můj nepovedený bratranec a lakomý prefekt.“

Ašver neprotestoval.

„Ty ses chtěl dostat tady k zlatoočkovi. Ale potřeboval jsi vojáky. Získat setninu, i když jen z pomocných sborů, to je skvělý výkon. Dal jsi echo taky Roxolanům, co nás sem zahnali?“ z kupcova hlasu odkapával sarkasmus.

Podíval jsem se jeho směrem. „Pokud se nám podaří přežít útok,“ pokýval jsem hlavou, „vyvedu vás z lesa. A ukážu ti způsob, jak se dostat dovnitř, aniž by tě Svarog viděl. Sýpky jeho lidu přetékají obilím a v potocích teče med a vosk.“

Říman se na mě podíval jako stařešina na kluka, který mu svedl dceru.

„Já tu cestu použít nemohu, pokud ti jde o to,“ dodal jsem. „Ale existuje.“

„Po řece?“ zeptal se Jeruzaléman.

„Po řece. Ale ne po téhle. Dněpr je příliš na očích.“

Dál jsme se nedostali. Něco narazilo do štítové hradby a otřesení vojáci chtě nechtě couvli. Nečekal jsem a rozběhl jsem se k nim, s kopím napřaženým k úderu. Chtěl jsem přeskočit přes štítonoše, ale nestihl jsem to. Les nebyl jen kolem nás, ale i pod a nad námi. Na zem mě srazilo cosi, co spadlo ze stromu.

Obklopil mě řev a křik, ve kterém jsem rozpoznal jediné slovo.

„Buntooooooo!“

Z korun seskočily drobné postavy, které vypadaly jako spletené z větévek. Dopadaly však ztěžka jako dubové špalky. Proutění skřeti.

Drusus stihl zařvat: „Želva!“ a vzápětí padl jako všichni ostatní. Pozvedlo se jen několik štítů, ale i ty byly okamžitě sraženy a jejich majitelé se kutáleli po zemi s ochromenýma rukama.

Před štítovou hradbou se zjevili obrovští divočáci a bez ohledu na instinkty se hnali přímo proti lidem. Netvoři narazili do barikády silou, která odhodila vojáky jako panenky. Zdivočelé stádo dusalo po tělech a jejich raticím bylo jedno, drtí-li kosti nebo proutěná ramena spojenců.

Na nohou zůstali jen Titus Decius, Ašver a Bunto. Opičákovy paže se míhaly v šíleném mlýně. Všude kolem vířily třísky ze skřetů. Setník se štítem vzpíral proti záplavě těl, která se na ně tlačila. Poklesával v kolenou a jeho sandály vyrývaly brázdy, dokázal však uchránit cíp tábora, v němž stála osamocená žena se dvěma dětmi. Ašver se držel za Římanem, z výskoku házel oštěpy do černé masy před nimi. Táborový oheň zahynul pod kopyty a bitevní pole osvětlovaly už jen rozkopané jiskry.

„Ne-vy-dr-žím!“ vyrážel ze sebe Titus Decius. Nápor však najednou polevil a voják propadl kupředu.

Strašidelný výkřik. Temnotu protnuly dva ocasy z plamenů, vyletěly nahoru a s ječením se vracely.

„Rysane!“ zařval Ašver.

„Bunto!“ vykřikl opičák.

„Tá-ta!“ zabroukal chlapeček v matčině náručí.

Z nebe spadli hořící skřeti. Divočáci vyděšení ohněm se změnili z jednolité masy v obyčejná zvířata. Po hřbetech jim tančila postava s oštěpem a tloukla je hlava nehlava. Z moře těl se vynořovali další vojáci a jejich krátké meče se hroužily do chlupatých boků.

„Jsou plní smůly!“ zařval Svarožič a Titus Decius hodil jeho směrem další dva skřety. Dopadli na hořící příbuzné a vzpláli jako pochodně.

Ze země se zvedl Drusus. Bezvládného kupce strčil Ašverovi, který ho stěží zachytil. Pak obrovitý legionář zvedl štít a zaujal místo vedle setníka. Spolu se zapřeli proti magickým stvořením a tlačili je do stran, až to lesní démoni pochopili a rozběhli se pryč. Na zemi zůstala těla a rozlámaná zbroj.

„Štíty! Chopte se štítů!“ vykřikl Rysan. Otřesení vojáci zpočátku nechápali, ale když do kruhu světla vběhli první vlci, štíty již měli připravené.

„Jen držte!“ zahučel Svarožič. „Nepokoušejte se s nimi bít!“

Uposlechli a stáhli se za své bídné hradby. Necelé dva tucty kůží potažených desek je dělily od pěnou pokrytých tesáků. Bez štítu zůstal jen Bunto. Stál se zubatým ostřím nad bezmocným kupcem a hlídal jeho i děti, které se vystrašeně tlačily k matce. Žena stála hrdě jako bříza ve větru. Děvčátko si zakrývalo oči, ale její bratříček v umazané košilce se rozhlížel kolem sebe jako kotě. Spolu s vojáky, kteří vše sledovali mezerami v hradbě.

Štěkot se slil do řevu, ze kterého bolely uši.

Nebyli to vlci. Byly to nádoby Svarogova hněvu, zježené, s ohrnutými pysky a krví podlitýma očima. Tlamy měly plné slin a pěna jim padala na hrudi v bílých chomáčích.

Přihnaly se jako vichr a bez zaváhání skočily rovnou na mě.

Zpomalil jsem čas. Několikrát, ačkoliv jsem věděl, že takto vydržím jen několik úderů srdce. Ale musel jsem je zastavit, najednou na mě dorážely snad tři tucty bestií. Roztočil jsem se na místě a oštěp jsem držel za konec ratiště. Otočil jsem se ještě jednou a pak jsem zbraň v poslední chvíli popustil.

Kostěná čepel prolétla zvířaty bez zastavení. Rozpáraní vlci se rozletěli do všech stran a sráželi i své bratry. Zalila mě krev, vzduch jí byl najednou plný, jako když někdo vyšplouchne vodu z kbelíku.

Nemohl jsem být všude. Pár běsů prorazilo. Vrhli se mi po nohou, a když mi zatnuli tesáky do stehen, zařval jsem. Pustil jsem oštěp, který ještě v letu napíchl jednoho vlka. Vytáhl jsem nože a ohnal se proti dorážejícím stvůrám. Bodal jsem do očí a čenichů, páral tlamy a vyrážel zuby. Prorážel jsem lebky a odtínal uši. Vyhraje ten, kdo má v sobě více krve.

Srazily mě na zem. Oči mi zastřela temnota, ale zrak jsem už nepotřeboval. Stačilo se jen pořád hýbat, aby se mi nikdo nezakousl do břicha. A naopak, sám jsem musel sekat a vytrhávat vnitřnosti.

Štěkot se změnil v skučení. Neustával jsem a rubal dál. Zdálo se mi, že jejich odpor slábne, ale i já jsem byl vyčerpaný do morku kostí. Nesměl jsem se zastavit. Seknout, bodnout, trhnout.

Zuby mi roztrhly kůži na spánku. Z posledních sil jsem sebou trhl a osten se ztratil. Dál jsem ale nemohl. Stočil jsem se do klubíčka a nechal Svaroga, ať si vezme, co mu patří.

Dopadlo na mě něco těžkého a s posledním výdechem přišla tma.

„Rysane!“ vykřikl Ašver. Odstrčil dva legionáře a skočil mezerou mezi vlky. Svarožič se potopil do moře kožichů a jen vír, který zůstal na místě, kde padl, prozrazoval, že je ještě naživu. Šelmy skákaly a dorážely na jedno místo. A zároveň se do něj propadaly nebo z něj odskakovaly se zkrvavenou tlamou.

Stařec se rozběhl proti vlkům a začal je rozhánět oštěpem jako pastýř ovce. Svarožič většinu bestií zabil, ale stále jich zůstalo dost na to, aby strhly i mocného chlapa.

„Smrt! Smrt!“ vřískal Ašver a mlátil kolem sebe jako šílený.

„Bunto!“ ozvalo se za jeho zády.

Zaječela i Drusova trubka. Štíty třeskly a zařinčely meče.

Vlci zešíleli. Nestarali se o muže, kteří na ně útočili ze stran, a pořád doráželi na místo, kde padl Rysan. Odtud se už neozývalo bolestné vytí, jen hrdelní vrčení. Svarožič padl.

„Buntóóó!“ křikl Bunto. V plné rychlosti se rozběhl proti smečce. Těsně před vlky se odrazil a vletěl jako kámen z praku přímo mezi netvory. Ještě ve vzduchu švihl meči, a když dopadl, k nohám se mu skutálely dvě hlavy. Malý muž se v okamžiku roztočil jako před chvílí Rysan a jeho čepele byly stejně účinné jako Svarožičovo kopí. Nápor povolil – překvapené šelmy couvly přímo pod meče legionářů.

Drusa popadl amok. Odhodil zbraň a vrhl se proti zvířatům s holýma rukama. Pěsti měl v okamžiku zkrvavené, ale dvě bestie odletěly stranou a zlomily si vaz o strom. Lebky a žebra praskaly pod mocnými kopanci.

Najednou bylo po všem. Zadýchaný Bunto zůstal stát nad Rysanem stočeným do klubíčka. Těsně před ním padl na kolena Ašver. Drusus si nevěřícně prohlížel předloktí, ze kterého mu vlčí tesáky vytrhly kus masa.

Jen Titus Decius měl pořád dost sil. Zahvízdal signál a přinutil zbývající vojáky, aby se rozestoupili a drželi stráž.

Světlo z dohořívajících skřetů nemilosrdně odkrylo patnáct zraněných mužů. Víc jich nezůstalo.

„Zkurvený les,“ odplivl si Marcus Cornelius. Právě procitl a s pomocí dětí se zvedal do sedu. Byl ulepený od krve, listí a třísek, vypadal jako jeden z obyvatelů Černolesa.

„Jo,“ přikývl Titus Decius, „pokud se odsud dostaneme, nechci už vidět nic hustějšího než palmy na pláži.“

„Něco bych vypil,“ ozval se Drusus chraptivě.

„Nejprve ukaž tlapu, ať ti ji obvážu.“

„Obvázat? Akorát tak vypálit, ať nechytím vzteklinu!“

„Jak myslíš. Hej, co to děláš, blázne!“

Drusus si dřepl a strčil předloktí do plamenů. Vzduch naplnil ohavný puch spáleného masa. Vojákovi vyrazil na čele pot, ale statečně mlčel.

„Římský idiote,“ ozvalo se mu za zády.

„Rysane!“ vykřikl Ašver překvapeně.

„Co sis myslel, staříku, že mě dostane pár štěňat?“

Svarožič se zvedl. Vypadal jako strom po bouři, ramena měl posetá ranami. Dlouhé vlasy slepené krví mu odstávaly jako bodliny.

„Ukaž,“ natáhl se k Drusovi a chytil ho za rameno. „Zatnout zuby!“

Říman vyvalil oči, ale stiskl čelisti, až mu na tvářích naběhly boule. Roztřásl se a snažil se vstát. Svarožič ho však plnou silou tlačil dolů. Obrovský bojovník zaskučel.

„Jen drž,“ dodal Rysan a Římanova kůže pod jeho dlaní zčernala. Vojákovu paži pokryla pavučina čar, linie se táhly k poraněnému předloktí. Drusus zařval jako tur.

„Neměl jsi to pálit,“ zavrčel přes zaťaté zuby Svarožič. Zatlačil ještě mocněji, ale v okamžiku, kdy se Říman nadechoval k dalšímu výkřiku, povolil. Obr se svalil tváří dolů a zůstal nehybně ležet.

„Bohové!“ vykřikl setník. „Co jsi mu to…“

Svarožič pokrčil rameny. „Podívej se sám.“

Titus skočil k padlému a převrátil ho naznak. „Mitrovy koule,“ vyhrkl.

Na Drusově předloktí nebyla ani stopa po ráně či spálenině. Bylo čisté a hladké jako kůže novorozence, na opálené a zjizvené ruce svítila růžová skvrna.

Bylo to jednoduché kouzlo, ale Římané na mě zírali jako na boží zjevení. Ačkoliv… měli svým způsobem pravdu. Mě překvapilo, že něco takového dokážu. Nikdy jsem nic podobného neudělal, ale ruce se mi hýbaly samy od sebe, jako kdybych takto léčil každý den.

A možná jsem i léčil. V paměti mi pořád svítila bílá místa, kdo ví, co se v nich skrývalo. Prudký příval vzpomínek se zastavil, zbytek už jen dotékal – rozvážně jako potok na rovince.

„Měli bychom raději vyrazit,“ navrhl starý čahoun, ale vysloužil si jenom nakvašené pohledy, které se k němu slétly ze všech stran. „Dobrá. Ale ty, Rysane, dávej pozor. Můj kříž oslabuje Svarogovu moc, jenže zároveň i tvou. Takže napíná uši víc než jindy. Ať nás nepřekvapí s kalhotama na půl žerdi.“

„Mluv k věci,“ zavrčel Svarožič.

„Tady vojáčci by nemuseli poslouchat, jich se to netýká.“

„K věci,“ dodal zachmuřený Titus Decius.

„Dobře,“ stařec snížil hlas. „Ale to, co vám řeknu, si nechte pro sebe. Získání těchto informací mi trvalo roky. A i když je pravděpodobné, že se z lesa nedostanete, byl bych nerad, kdyby se o tom zpívalo na tržištích.“

„K věci,“ přidal se i Marcus Cornelius.

„Jak rozkážeš, pane,“ zakřenil se Jeruzaléman. „Inu, máme zde pár nesporných věcí. Svět je plný bohů. Někde jich je více, jinde méně, ale není místo, kde by vkročil živý tvor a nenašel tam při ohýnku alespoň maličkého bůžka. Kněží se hádají, čí bůh byl první, ale já si myslím, že žádný.“

„Bunto?“ poskočilo opičákovo obočí.

„Dokonce ani ten ne. Prošel jsem největší knihovny světa a rozmlouval s mudrci staršími Říma. Všichni svou pravdu zahalili do zbytečných slov. Ale našel jsem něco, co se ukrývalo pod každou moudrou formulí. Podle mě bohy stvořili lidé.“

Ašver se na chvíli odmlčel a pozoroval společníky. Těm se však ve tvářích nepohnul ani sval.

„Potkal jsem bůžky slabé jako mouchy, které si pamatovalo jen pár plesnivých dědků. A viděl jsem kolosy kráčející v čele ohromných armád. Čím víc je věřících, tím mocnější je bůh.“

„Svarog vládne statisícům,“ ozval se Rysan.

„Přesně tak. Zvláštní je jen to, že o něm nikdo mimo Černolesa neví.“

„Tobě je to záhadou, mně ne,“ řekl Svarožič. „Svarog přijal toto jméno nedávno. Nevím, kolik generací se vystřídalo, na paměť se spolehnout nemohu, ale nebude to více než sto let.“

„To by odpovídalo,“ zamumlal Ašver.

„Předtím jsme ho vzývali jako Roda, stvořitele širé matky Země. Nebo ródiny, jak jsme jí říkali. Rodem byl odjakživa. To jen před časem žreci a volchvové prohlásili, že se máme klanět Svarogovi. A že jemu jsou určeny oběti a žertvy. Ty, co protestovali, posvátní koně zvolili jako dary bohům.“

Zlatooký shlédl k zemi. „Svarog vyvolil nás, Svarožiče. Naplnil nás svou silou jako roh medovinou a poslal nás hlídat Černoles. Ten se stal posvátným hájem, kam nesměl nikdo kromě nás vstoupit.“

„To s tím rohem je přesné, chlapče,“ řekl stařec.

Rysan se rozesmál. „Tak mi už věru dávno nikdo neřekl! Ašvere, ty liško podšitá, vždyť jsem starší než ty!“

Marcus Cornelius, který se doposud považoval za zkušeného muže, pokýval hlavou.

„To, že jsi starší, na věci nic nemění, chlapče!“ zakřenil se Jeruzaléman. „A s tím rohem je to takhle. Bohům dávají sílu věřící. Ale bůh se může o svou moc podělit. Pokud najde vhodnou nádobu, může ji naplnit. Pak záleží na nádobě a na jejím použití. Kněz, jak ty říkáš žrec, je jen pohárkem. Chce být něčím větším, ale ve skutečnosti se do něj vejde jen pár kapek. Dost na to, aby vycítil boží vůli, ale málo na cokoliv jiného. Čaroděj, ve vaší řeči volchv, pojme více. Pro lepší pochopení, pokud je kněz pohárkem, čaroděj je amforou.“

Bunto odněkud vytáhl slámou omotaný džbánek a s nevinnou tváří z něj provokativně upil. Žena tišící děti se konečně usmála.

„Stejně jako se amfory liší jedna od druhé,“ pokračoval Ašver, „liší se i čarodějové. Je velký rozdíl, zda vyliješ vodu úzkým, nebo širokým hrdlem. Ale tebe se to stejně netýká, příteli můj. Ty nejsi amfora ani džbán. Ty jsi obrovský pythos na obilí.“

Rysan se pořád mračil. „Pokud jsem to dobře pochopil, když jsi mě odřízl od Svaroga, zůstal ze mě už jen hrnek, ze kterého upíjím. A když jsem vyléčil Drusa, pořádně jsem si přihnul. Je to tak?“

„Přesně. A o to tady jde. Pokud se chceš dostat zpod Svarogova jha, musíš vyprázdnit vlastní hmek.“

„Ho-hó!“ zahučel Drusus. „Pokud se chce někdo vyprazdňovat, ať jde do křoví.“

Znavený hlouček se roztřásl smíchem. Nejvíce se smála matka, ačkoli se dlouho snažila přemístit co nejdál od Svarožiče. Přestal jí překážet, a i když byla promoklá jako všichni ostatní, sedla si na zem a naslouchala.

„Dobře, poslechnu velikého bratra a půjdu si odskočit. Ale vnímám ve tvé řeči háček, dědo.“

„Pokud se chceš skutečně odtrhnout, Rysane, musíš změnit obsah i nádobu. Můj kříž nemá proti Svarogově síle naději. Jsem jako klobouk ve vichřici. Pomůžu, ale pokud si rychle nenajdeš suché místo, promoknu nebo odletím. Můžeš být prázdný, jak chceš, ale pokud si nedáš pozor, v okamžiku se do tebe Svarog vlije znovu. Musíš co nejdříve zmizet z lesa nebo vyměnit či rozbít hrnec. Nebo…“

„Mluv, staříku, je mi jasné, že nejlepší sis nechal nakonec.“

„Ještě můžeš do amfory nalít něco jiného.“

Rysan upřel pohled na mokrou zem. „Jiného boha,“ zamumlal. „Vytlouct klín klínem.“

„Nebo z bláta do louže,“ přidal se kupec. „Takové vytloukání obvykle nedopadne dobře. Nakonec já jsem se dovytloukal až sem.“

„A my s tebou,“ dodal Titus Decius.

Ašver pokrčil rameny. „Tohle jsem zjistil. Podle mých informací by se na východ od Dněpru měla nacházet skytská nekropole. Obrovské město, svého času větší než Řím. A Skytové si ho vypálili sami.“

„Skytové?“ Drusus nadzvedl obočí. „Ty prašivé bandy kolem Tanais?“

„To bylo před staletími, ty mudrci. Skytů bylo tehdy jako much na hnojišti. A světu vládl Peršan Darajvauš. Dobýval říši za říší a došlo i na Skyty. Ale tam Peršan narazil. Nebo spíš nenarazil… Skytové se před ním stáhli do stepí a krajinu, kterou Darajvauš putoval, spálili. Obětovali ji i se svým hlavním městem. Peršané neměli co jíst a hynuli v prachu a popelu. Nakonec ze Skytie odtáhli s dlouhým nosem a se šípy v zadku. A spálené město pohltila divočina.“

„Řeknu ti,“ pokýval hlavou Drusus, „když příště potáhneme proti těm zbojníkům, zeptám se. A běda ti, stařečku, pokud jsi nám lhal.“

„A proč bych měl? Darajvauš pak narazil na velkého Alexandra a ten ho dočista zadupal do země. Dozvíš se o tom v každé knihovně, ty dutá hlavo.“

„Prý v knihovně,“ odplivl si obrovský voják.

„O nekropoli vím,“ přerušil je Rysan. „Je odsud asi dva dny ostrého pochodu. Sám bych to zvládl rychleji, ale kdybych tě měl nést, tak ani omylem. A ten amulet mi asi půjčit nemůžeš.“

Ašver polekaně odskočil, s rukou sevřenou kolem kříže.

„Tak tedy ne,“ pousmál se Svarožič. „Zdá se mi, otče, že jsme na tom stejně. Jen tvůj džbán naplnil kdosi jiný.“

„Bunto!“

„No, ten asi ne,“ rozesmál se kupec a praštil opičího válečníka do ramene. „Z toho všeho jsem pochopil asi tolik, že musíme vyrazit co nejdříve. Náš zachránce se potřebuje vyprázdnit a pak dočepovat v hospodě dva dny odsud. Správně?“

Ašver přikývl, s rukou pořád sevřenou kolem kříže. „V tom skytském městě, Helonu, by měl stát chrám bohyně Tabiti. Pokud vím, je velmi mocná a obklíčená Svarogem asi nebude moc šťastná. Mohla by ti pomoct.“

„Tak tedy na cestu!“ zavelel setník. „Za chvíli bude svítat, ať jsme zrána alespoň pár mil odsud. Araši, Zabele, vezměte děti na ramena!“

Věcí ke sbalení zůstalo málo, kopyta divokých přežily jen dva stany. Děti ukolébané na legionářských zádech okamžitě usnuly a hlouček, který tuto noc nezamhouřil oko, odhodlaně vyrazil na východ. Nebo si alespoň mysleli, že jedou na východ. Spolehli se na Svarožiče, který stoupal jako první.

Husí pochod uzavíral Drusus, jenž si pořád nevěřícně zkoumal zápěstí. Štít na jeho zádech byl jedinou oporou, která je chránila před pronásledováním. Kráčeli tiše a tma se kolem nich svírala jako šňůra škrtiče. Les ani nehlesl, listí nešumělo, i větvičky pod nohama praskaly s hluchou ozvěnou. Černoles dostál svému jménu.

Z amfor a pythosů se mi točila hlava. Ale dávalo to smysl. I to s tvarem amfory. V lese se přihodila spousta věcí a běsi nejednou zdivočeli. Narazil jsem na takové, z nichž moc přímo tryskala, i na ty, jejichž čáry byly slabé a řídké. Pravdou je ale i to, že divoženky, které dokázaly najednou použít pouze kapičku síly, umí být pořádně nebezpečné. Nedokážou nic jiného než zmást smysly protivníka, ale někdy není víc zapotřebí. Sledoval jsem vetřelce, které zavedly do bažin, i ty, jimž při milování prokously hrdlo.

„Počkej,“ ozvalo se za mnou. Setník.

„Potřebujeme vydechnout. Blíží se poledne.“

Otočil jsem se k nim. „Nemáme čas. Stahuje se kolem nás smyčka.“

„Koho cítíš?“ zeptal se Ašver.

Ostatní využili kratičkou přestávku a pokoušeli se ulevit bolavým nohám.

„Nevím,“ řekl jsem po pravdě. „Les je jiný. Vždycky jsem byl jeho součástí, a nyní je… děsivý. Nepřátelský.“

„Les? Myslíš stromy?“ ozval se kupec.

„Ano, stromy také. Jejich mysl je pomalá a určitě Svarogovi vzdoruje. Ale postupně se bohu poddá i samotná země.“

Všichni se zděšeně podívali pod nohy.

„Země mu zatím neodpovídá. To bychom cítili. Ale pokud se rozhodne soustředit jen na ni, podvolí se mu.“

„Máme vůbec naději?“ vyjekl Marcus Cornelius.

„Máme. Ovládnout někoho chce čas, bez ohledu na moc, kterou máš. Nás, Svarožiče, musel připravovat velmi dlouho. Měsíce, možná i roky. Ani zvířata se mu nepoddávají snadno, hlavně ta, která již mají vlastní bohy.“

„Zvířata?“ vykřikl Jeruzaléman.

„Ano. Uvědomil jsem si to až teď, když jsi mi pročistil hlavu. V lese jsem se setkával se zvířaty, z nichž sálala moc, a přitom jsem z nich necítil Svaroga. Byli to hlavně prastaří vůdci vlků.“ Najednou mi do rozbouřené paměti vklouzla ještě jedna vzpomínka. Usmál jsem se. „I zajíci mají svého boha.“

„Jakého?“ vykulil oči Drusus.

„Strašně rychlého.“

Všichni se rozesmáli. Veselí ale hned rozehnala neviditelná pěst, která se kolem nás sevřela. Každý zalapal po dechu.

Sáhl jsem dovnitř a vylil z hrnečku další doušek. Cítil jsem, jak pramínky moci vtékají do mých společníků, a viděl, jak jim září v očích. Ještě nějaký čas vydrží.

„Druse, dej mi ty děti.“

Obr neprotestoval. Děvčátko se mě chytilo kolem krku a usadilo se mi na zádech. Chlapce jsem nesl na rukou, jeho hlavičku složenou na rameni. Nevážili skoro nic, ale tížila mě odpovědnost. Kdo ví, co všechno ukrývala moje bílá místa. Usmál jsem se na polekanou ženu, ale nepomohlo to, začínala se třást. Naštěstí ji včas zachytil Ašver a zvedl si ji na záda stejně jako já maličkou. Na vysokém Jeruzalémanovi vypadala taky jako dítě.

„Ti-tus, Deci-us,“ zavelel Říman, a tak jsme pomalu vyrazili v rytmu jeho jména. „Ti-tus, Deci-us!“

Krok za krokem pod klenbou mohutných dubů. Kromě šumícího listí jsem už rozpoznával hluboký tlukot. Do večera Černoles ožije.

Za soumraku se muži sotva vlekli. I Ašver prohnutý pod váhou let. Jen Svarožič si vykračoval jako na přehlídce, ne rychlým, zato však pevným a neměnným krokem.

Vtom jeden z vojáků upadl.

Rysan se otočil. Všichni mlčeli a dívali se na něj horečnatýma očima. Zdál se být zaposlouchaný do něčeho, co jim unikalo.

Nakonec si povzdechl a jemně složil děti na zem.

„Přišel čas odskočit si do křoví,“ řekl.

„Pokud se vyčerpáš nyní,“ zachrčel Ašver, „a napadnou nás později, bude z nás sekaná.“

Svarožič potřásl hlavou. „Nevydržíte.“

„Co to udělá se mnou?“ chtěl vědět stařec. Složil ženu do napadaného listí a dýchal jako uštvaný kůň.

„Nevím. Uvidíme.“

Ašver si povzdechl, ale přikývl.

„Pane?“ ozval se setník.

„Nevím, co se stane, Tite. Ale naliju do vás všechno, co ve mně zůstalo.“

Marcus Cornelius Fronto si povzdechl. „Dělej, co musíš.“

„Bunto!“

Rysan se rozkročil a spustil ruce podél těla. Zatnul pěsti. Všechny svaly se mu napjaly, vypadal, jako by chtěl vrůst do země. Pak zvrátil hlavu vzhůru a vykřikl.

Pod uprchlíky se zavlnila zem a všichni spadli. Vlny se šířily od Svarožiče, koberec listí se změnil v hladinu moře po bouři.

Napjatý Rysan si přitáhl dlaně k hrudi a sklonil hlavu.

Les strnul. Jako by se zastavil čas. Všichni vystrašeně pozorovali Svarožiče, který se v tmavnoucím lese rozzářil jako rozfoukaný uhlík. Záře sílila a z muže začalo sálat teplo.

Pak Rysan uvolnil sevřené ruce a rozpažil tak prudce, až to vypadalo, že mu z ramen vyrazila křídla. Síla, kterou před okamžikem svíral na hrudi, vystříkla a do uprchlíků se zabodly prameny světla. Do každého jeden.

I do Ašvera, který zavřískl, jako kdyby ho stahovali z kůže.

Starcův jek však nebyl ničím proti řevu, jenž se vydral z hrdla Svarožičovi. Jeho ohnivá aura se ztrácela, ale nezmizela. Kůře podobnou kůži mu rozryly ohnivé čáry. Vypadal jako vypalovaný džbán, který popraskal v peci. Místo glazury se mu však z ran řinula krev. Jeden úder srdce stačil na to, aby muže zahalilo krvavé tetování. Kalhoty se vypařily v prvním náporu plamenů, a tak tam stál jako Apollónova socha.

Pak světlo zmizelo a pod temnou klenbou Černolesa zářily pouze oči uprchlíků. Ti vyskakovali ze země pružně jako po dlouhém spánku a pořádné rozcvičce. Děti se rozběhly tak rychle, že je nikdo nestačil zadržet, a v okamžiku každé z nich svíralo jednu Svarožičovu nohu.

Chlapeček se rozplakal. Jeho matka vykřikla a hnala se k němu, ale Ašver jí skočil do cesty a postrčil ji do Drusovy medvědí náruče.

„Drž!“ zachrčel stařec.

Svarožič sklonil hlavu a podíval se dolů.

„Proč máš pomalované ruce?“ zeptala se holčička.

Rysanovo tetování se rozzářilo a pak zase zhaslo.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se nakonec těžkým jazykem.

„Sima, pane.“

„A ty?“

„On ještě pořádně nemluví,“ vyrazila Sima místo chlapce.

Ale maličký se nedal. „Světlo,“ řekl jasně a čistě.

Svarožič ho pohladil po hlavě. „Pojďte. Jdeme domů,“ řekl a otočil se tak prudce, že si nikdo nevšiml slz v jeho očích.

Cítil jsem se jako zpráskaný pes. Starý, hluchý čokl, jenž každé ráno kulhá ke hnojné jámě, jestli tam něco nenajde. Mé ruce byly jako z olova, nohy se mi třásly a v uších mi zalehlo.

Děti neúnavně pobíhaly kolem mě. Kráčel jsem tak pomalu, že mi stačil i sotva tříletý Světlo. Musím se vzchopit.

Všiml jsem si, že vedle mě kráčí chlapcova matka.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se potichu. Hlas mi drhnul v křikem spáleném hrdle.

„Mokoš,“ odpověděla. Nepodívala se na mě, oči měla upřené na děti.

„Jsi od nás, viď?“ chtěl jsem vědět.

Myslel jsem si, že bude zapírat, ale přikývla. „Utíkali jsme z lesa. Nešli jsme po Velké řece, poradili nám jednu říčku na východě. Dva měsíce jsme se plížili po jejím břehu. Ale osud nechtěl, abychom utekli. Sotva jsme se vynořili z lesa, vrhli se na nás ti rusovlasí ďáblové.“

„Sarmati.“

„Možná, nevím, svět kromě lesa neznám.“

„Zabil jsem tvého muže?“

„Ne. Byla jsem sama, s dětmi. Muž zemřel před dvěma lety.“ Na chvíli se odmlčela. „Ale zabil jsi mou sestru.“

Nejhorší bylo, že jsem nic necítil. Jako kdybych spolu se Svarogovou silou vylil i sebe sama a zůstala pouze prázdná skořápka. Krví pomalovaná kraslice, jež se připravuje při svěcení Jara.

„Rysane,“ ozval se za mnou Ašver. „Moc kříže slábne. Ublížil jsi mi.“

„Jak dlouho myslíš, že vydrží?“

„Cítím, jak se kolem mě svírá něco cizího. Nyní je skoro půlnoc a do rána zřejmě nevydržím.“

„Jak jsme daleko?“ přidal se Marcus Cornelius. V hlase obchodníka nebylo slyšet ani kapku nadřazenosti, kterou překypoval ještě před několika mílemi.

„Blízko. Pokud bychom vydrželi, v poledne jsme v Helonu.“

„To nezvládneme.“

„Musíte.“

Zastavil jsem se a obrátil se k nim. Vypadali strašidelně, oči se jim leskly jako kočkám. Ale hořely samy od sebe, protože jiné světlo zde nebylo. V temnotě se nejasně črtaly mohutné kmeny stromů, jinak nás obklopovala dokonalá tma. Lidi kolem sebe jsem více cítil, než viděl.

„Musíme zrychlit. Běžet. Pokusím se vám svítit na cestu.“

Římané neprotestovali. Jen na mě upírali ty lucerny šílenství. Pouze Jeruzaléman kroutil hlavou. On ze mě nezískal tolik jako ostatní, a třásl se vyčerpáním.

„Je možné, že to nevydržím, nebo že mě Svarog ovládne,“ dodal jsem. „V tom případě si jen hlídejte směr. Bloudění se nebojte, nedívejte se do stran a držte linii. Římane, ty určitě víš, jak se to dělá!“

Titus Decius přikývl. „Zvětšíme mezery mezi sebou a poslední bude dávat pozor, aby nikdo nevybočil z řady.“

„Když se vám bude zdát, že nejsem sám sebou, okamžitě mě srazte k zemi. Svažte mě nebo zabijte, na tom nezáleží, jen mě musíte ochromit.“

Přikývli jako jeden muž. Sáhl jsem na úplné dno a navzdory sílící bolesti znovu nahnal záři do krvavých ran. Zažhnuly a temnota se váhavě odplazila do stran.

Chlapce si vzal Bunto a Simu Drusus. Holčička se uvelebila na obrových zádech a z té výšky se na mě šklebila jako zlomyslný domovik. Oplatil jsem jí stejnou. Vypískla jako vrabec a schovala se za mohutnými rameny.

Pak jsem se znovu otočil a vyrazil mezi stromy. Vlčím během, i když mi při každém skoku hrudí projela bolest a srdce se mi zachvělo jako vylekaný ptáček.

Setník naštěstí dokázal udávat rytmus i v běhu, a tak jsem se hnal dál přidržován pravidelným ti-tus, deci-us.

Les jsem necítil, ale věděl jsem, že to nepotrvá dlouho. Na okraji vědomí mě cosi bodalo. Blížící se běsi.

A znovu začalo lít.

+++

Když nás zastihlo překrásné ráno, pořád jsme utíkali. Z posledních sil jsme se prodírali závěsy z kapek. Pršelo tak hustě, že se déšť probíjel korunami. Mraky se ale určitě trhaly, protože vodní stěnu každou chvíli prozářilo zlaté světlo. Paprsky nás vedly jako světlonoš.

Pak se nám pod nohama propadla zem.

Stihl jsem zachytit Mokoš, která běžela po mém boku, a podařilo se nám udržet na nohou. Ostatní takové štěstí neměli. Nejhůř dopadl Ašver, který zůstal nehybně ležet.

„Zkurvený les!“ křikl vyděšený Marcus Cornelius.

Země se znovu zachvěla. Byl jsem prázdný, ale znamení bylo jasné. Dopadla na nás Svarogova pěst. Koruny stromů se roztřásly ve větru a praskot větví se smísil s hlubokým duněním. Tu a tam se ozvalo štěknutí, výkřiky, a dokonce i zpěv. Hluk nabíral rytmus a byl pořád blíž.

„Srazit štíty!“ zavelel setník.

Pustil jsem Mokošinu ruku a přešel k Ašverovi. Pořád se nehýbal.

V blátě u jeho hlavy ležel prasklý kříž.

„Pane!“

Vzhlédl jsem. Jeden z vojáků, Araš, myslím, mi podával můj oštěp.

„Nesl jsem ho celou noc, pane. Vypadl ti, když jsi kouzlil.“

Rozesmál jsem se. Sevřel jsem ratiště a podíval se na kostěný hrot, do kterého jsem roky ryl čáry tenčí než vlas. Železný hrot by byl k ničemu, kov je mrtvý. Ale dobře nabroušená kost, která si ještě pamatuje původního pána, dokáže načerpat sílu jako studna vodu.

Zpoza stromů vystoupili Svarogovi služebníci. Kapky deště se tříštily na hrubé kožešině medvědů. Stejně zmáčený byl i mech na ramenou goryničů, kamenných obrů se zvířecími hlavami. Na jelenech se nesly bereginky a jejich krásné tvářičky byly zkřivené do odporných masek. Z tlam šedých vlků se valila pára a jejich jazyky obscénně kmitaly mezi pysky. Žábám podobní bolotnici se kývali po boku krvookých vodníků a z jejich slepených vlasů stékal šlem. Vrásčité mogory svíraly v rukou oštěpy podobné mému a vysocí borutové nesli mlaty z kamene.

Byli to jen běsové, Svarožiče jsem neviděl ani necítil. Ale to úplně stačilo. Kolem nás se pomalu stahovala smyčka ze stovek nestvůr.

Déšť tančil po římských přilbách.

Proplétal jsem se kolem ztuhlých společníků a našel přesný střed kruhu, ve kterém jsme stáli. Vytěsnil jsem z mysli blížící se zkázu a prudce jsem zabořil oštěp do země. Kostěný hrot do ní vklouzl jako muž do ženy.

„Rysane, nevzpírej se mi.“

S rukama sevřenýma kolem násady jsem se podíval nahoru a nastavil tvář dešti. V duchu jsem rozplétal kouzla, která jsem tak dlouho ovíjel kolem kostěného jádra. V mé amfoře nezůstala ani kapka, ale ve zbrani…

„Rysane! Poddej se a ušetřím je.“

Cítil jsem se jako přezrálý plod v mocné dlani. Svarog se kolem mě sevřel a stiskl mi srdce.

Vykřikl jsem tak silně, až se mi zlomil hlas.

A les mě poslechl.

Byl jsem mu bližší než Svarog. A kouzla, kterými jsem ovinul oštěp, nečerpala ze síly mého stvořitele. Les se zachvěl a…

„Rysane!“ vykřikl někdo. Cítil jsem, jak se mi podlamují kolena, ale oči mi zastřela tma. Nevěděl jsem, co se děje.

„Rysane!“

Slyšel jsem hrozivý řev a třeskot štítů. Navzdory síle, jež se mi pokoušela zlomit vaz, jsem se naposledy vzepřel a zašeptal lesu své přání.

Svarog v mé mysli se rozesmál.

„Slabý, jsi slabý!“

Někdo vykřikl a hned ztichl. Umlčel ho odporný zvuk mlaskání masa a praskání kostí. Řinčení mečů sláblo.

„Rysane,“ řekl kdosi měkkým hlasem. Na rameni jsem pocítil lehký dotek. Svarogův tlak se vytratil a znovu jsem vnímal srdce Černolesa. Někdo se dotkl mé tváře a líc mi pohladil horký dech.

Otevřel jsem oči. Mokoš se čelem dotýkala mého a v očích jí hořelo něco, co jsem tam předtím neviděl.

„Zkus to ještě jednou,“ ozvalo se mi v mysli, ale nebyl to hlas rozhněvaného boha.

Poslechl jsem. A les poslechl mě. S mocí, jakou jsem nikdy neokusil, jsem zachytil malý kousek země a přenesl ho o deset mil dále na východ. Stejně jako les mátl poutníky, jsem já zmátl armádu běsů.

Pak mi před očima vybuchlo světlo. Nohy se mi podlomily. Zakousl jsem se do listí a vnímal jen kapky, které mi vytrvale bušily do zad. Nic je nedrželo, klenba lesa byla pryč.

Když se vzpamatovali, začali se rozhlížet.

Na pahorku, kam je přeneslo Svarožičovo kouzlo, stál jen jeden nahnutý pilíř, ale pod kopečkem leželo pole ruin. Rozvaliny se táhly do nekonečna, ztrácely se až ve stěně deště.

Někde to byly kameny, jinde se země jen vlnila v náznaku základů. Překvapením byly zbytky dlážděné cesty, kterou by v divočině nikdo nečekal. Dokonale opracované skály vzdorovaly zemi, přestože se je snažila podkopat kořeny a rozdrtit ledem.

Místo dubů, buků a habrů, které je zatím provázely, rostly na rumištích olše, topoly a lísky. Malé hájky se krčily mezi valy kdysi pyšných staveb a štíhlé břízy lemovaly zbytky cest.

„Bunto!“ vykřikl nadšeně Bunto.

Drusus se otřásl a klekl si k nehybně ležícímu Rysanovi. Převrátil ho na záda, ale když viděl pěnu kolem zkřivených rtů, vstal. Podobně jako Marcus Cornelius, který se zvedl od Ašvera. Jeruzaléman byl pořád v bezvědomí a jen pomalu se zvedající hruď dávala najevo, že ještě žije.

Mokoš stála při opičím válečníkovi. Ten si ji podezřívavě prohlížel. Jeho pohled byl navlas podobný tomu, jímž ženu propichoval Titus Decius, ale nikdo z nich neřekl ani slovo. Mlčely i děti, kterým se kupodivu nic nestalo. Byly však vystrašené vážnými tvářemi dospělých.

Přežilo jen pět vojáků. Bez štítů, se zubatými meči. Jeden svíral mlat, který vytrhl z mrtvých rukou běsa.

„Chares, Zabel, Araš, Albus, Brucco,“ řekl setník.

„Pane?“

„Nic, jen rozpočítávám prémie.“

Vojáci se šklebili. Araš měl čerstvou jizvu přes oko a zlomený nos, vypadal jako Drusovo menší dvojče. Brucco stahoval hrubým stehem ránu na Zabelově stehně a Albus napravoval Charesovi vykloubené rameno. Kroutil mu jím, ale kloub ne a ne zapadnout.

Drusus zamrkal očky pod těžkým obočím. „A co já?“

„Tobě nechám vyplatit deset ran za to, jak se díváš na urozenou dámu!“

Mokoš zrudla. Odhodila si mokré vlasy z obličeje a usmála se na setníka. Ten na chvíli ztratil řeč, ale zakryl to tím, že se rychle sklonil k Ašverovi. Chvíli se na něj zkoumavě díval, pak mu položil dlaň na ústa a stiskl nos.

Stařec se začal dusit, ale když ho Titus pustil a vlepil mu pár pohlavků, probral se a posadil.

Ašverův pohled chvíli bloudil. Pak se konečně zastavil na rozvalinách. Po vrásčité tváři mu proletělo stádo emocí, ale ústa zůstala zamčená.

„To je Helon?“ zeptal se jej Marcus Cornelius.

„Co jiného by to mohlo být?“ odpověděla mu překvapivě Mokoš.

„Tabiti?“ zkusil to váhavě Titus Decius.

Žena se usmála. Vystrašená dívka se kamsi ztratila, z Mokošiných očí zářila rozhodná a hrdá síla.

„Překvapil jsi mě, vojáku,“ řekla setníkovi.

„To by spočítalo i dítě,“ zamumlal Říman. „A popravdě, už mám těch kouzel akorát dost. Celý život jsem prožil se zdravým rozumem a na tyto hry věru nestačím.“

„Bunto!“

Mokoš-Tabiti pokrčila rameny. „Nebýt čar, jak říkáš, byli byste na kaši.“

„A nejsme?“ nedal se setník. „Jsme jako kaše odstavená na chvíli z ohně. Možná jsi nám pomohla, ale co jsme získali? Pořád jsme v tom prokletém lese. Unavení, hladoví a mokří do morku kostí. Před dvěma dny jsem velel sedmi tuctům chlapů, a co mám teď? Šest mrzáků akorát pro felčara.“

Drusus něco zavrčel.

„Celý život vojákuju,“ pokračoval Titus, „a překonal jsem leccos, teď si chci akorát lehnout do trávy a nechat svět, ať po mně dupe, jak se mu zlíbí.“

Mokoš se usmála a přistoupila k němu. Docela blízko, až by se mezi ně nevešla ani kapka deště.

„Jsi ospalý, vojáčku?“ zapředla.

„Bohové!“ odskočil od ní Titus Decius.

Žena se rozesmála. Pohodila hlavou dozadu, až se jí mokré šaty napjaly na prsou, a Říman nasucho polkl.

„Jste blázni,“ zachrčel Marcus Cornelius. „Nepřenesli jsme se daleko. Podle toho, co říkal Svarožič, myslím, že nejvýš deset mil.

A zatímco se tu škádlíme, netvoři se blíží. Paní Tabiti, dokážeš nás ochránit?“

Zamítavě zakroutila hlavou. „Svarog je mnohem mocnější. Mých věřících je málo a jsou daleko. Tomu lesnímu chlapci…“

„Rysanovi.“

„Rysanovi jsem pomohla jen maličko. Více nepotřeboval. Je silnější, než si myslí. Díky této ženě jsem se k němu dostala blíž a mohla jsem zasáhnout, ale nemohu ho vyrvat ze Svarogovy náruče jen tak. Musím…“

„Co?“ zachrčel Svarožič. V hrudi mu bublalo a hned se i rozkašlal. Ale když ho záchvat přešel, vypadal v pořádku. Jen krví potetované tělo a horečnaté oči svědčily o tom, čím si prošel. Opatrně se zvedl, a kulhaje popošel k Mokoši.

„Tvůj přítel tě už nechrání,“ ukázala na Jeruzalémana. Zdál se být starší než kdykoli předtím, z pohybů se mu vytratila pružnost. Jako kdyby tělo konečně doběhlo vrásčitou tvář.

„Sílu, co měl, vyčerpal. A sem jeho patron nedosáhne. Starce dohání jeho skutečný věk.“

Svarožič zúžil oči. „Víš toho hodně. Odkdy jsi v tomto těle?“

Tabiti pohodila hlavou, aby dostala mokré vlasy z obličeje. „Hádej, chlapče. Hrajete si na vojáčky a nevnímáte hodnoty, které skutečně stojí za to, aby je někdo chránil.“

„Byla jsi s uprchlíky, už když jsme se potkali,“ řekl rozvážně Rysan a díval se jí do očí. „Počítám, že na útěku procházeli tudy. Chtěla jsi jim pomoci z lesa, proto jsi vstoupila do těla Mokoš. Chránila jsi děti. Nic se jim nestalo ani v brodu, ani při útoku běsů.“

„Výborně, chlapče.“

„Neříkej mi tak, holčičko“ zavrčel Svarožič a jeho ruka vystřelila jako had. Sevřel ženě rameno a přitáhl si ji k sobě. „Co jsi udělala se skutečnou Mokoší? Žije? Nebo si i ty hraješ se smrtelníky jako Svarog a je ti jedno, co cítí?“

Tabiti se zamračila. Ale neodpověděla.

„Mami?“ ozvala se Sima. „Proč na tebe ti pánové křičí?“

Bohyně mávla rukou a obě děti padly jako omráčené k zemi. Bunto k nim okamžitě přiskočil, ale když zjistil, že jen spí, obrátil se znovu k Tabiti. „Bunto!“ pravil.

Žena vykřikla. Bolest v jejím hlase se rozlehla na všechny strany, ale když se s ozvěnou vrátila zpět, byla už promíchána s křikem kdesi v dálce.

„A jsou tady,“ řekl zbytečně Drusus.

Tabiti chytila Rysana za ruku a táhla ho pryč.

„Kam?“ nedal se.

„Musím ti dát něco ze své síly, chlapče, jinak je po vás. A o diváky nestojím. Protože znám jen jeden způsob, jak ti to můžu předat!“

Zmatený Rysan neprotestoval a nechal se vést jako ovce. Za zády slyšel tichý smích.

„Bunto!“ popřál mu opičák.

Panic nejsem, ale byl jsem bez ženy dost dlouho na to, aby mě Tabiti zaskočila. Když jsme se ztratili z dohledu ostatních a došli ke zřícenině malého chrámu, bez okolků za něco zatáhla a šaty z ní spadly jako listí odváté větrem.

Bezpochyby byla bohyní plodnosti. Kulatá prsa se ztuhlými bradavkami, výrazný, ale ne hubený pas, boky tak akorát a dlouhé nohy s krásně klenutými lýtky. Tmavé vlasy a lůno, mléčná pleť, na které se perlily kapky vody.

Rozbušilo se mi srdce, vyschlo v ústech a o něco níže začala příprava k boji. Pořád jsem byl nahý, takže se to nedalo utajit.

Rozesmála se tichým smíchem, po kterém mi naskočila husí kůže. Moje kohorta vztyčila vlajku.

Chopila se iniciativy. Doslova.

„Och,“ stačil jsem vyrazit a za chvíli, z níž si nic nepamatuji, jsem zjistil, že moje jednotka prohledává skytský chrám. Zezadu, na nějaké polehávání v trávě nebylo dobré počasí. Její žírná země se přede mnou vlnila tak lákavě, až jsem ztratil poslední zábrany. Během několika okamžiků jsem oslepl i ohluchl a jako zdivočelý vlk jsem uháněl za rozkoší.

Na vrchol jsem doběhl rychle, několikaletá přestávka udělala své. Ale v okamžiku nejvyšší rozkoše cosi vystříklo i do mě. Mé tetování se rozzářilo a začalo pálit. Tabiti to nevadilo. Laskala mě dál, až se moje bolest smíchala se slastí a po chvíli jsem znovu plenil skytská území.

Byla nenasytná. Na vrchol jsem vyběhl několikrát, dvakrát spolu s ní. Společný orgasmus byl srážkou dvou blesků, ale s každým dalším jsem přijímal sílu snadněji a snadněji. Chvílemi jsem měl pocit, že se nevejdu do vlastního těla, ale moc se vždy vlila do amfory, kterou jsem skrýval uvnitř.

Toužil jsem po tom, aby naše spojení trvalo věčně.

„Dost,“ vydechla najednou.

Podíval jsem se na ni slepýma očima, ale nepřestal jsem přirážet. Nakonec jsme přece jen skončili na trávě, naše obličeje se střídavě přibližovaly a vzdalovaly.

„Přestaň!“

Potřásl jsem hlavou, až se kapky vody rozstříkly do stran. Uši vnímaly její slova, ale zvíře ve mně se hnalo dál.

„Přestaň!“ zavřískla mi do tváře jako samodiva.

Nemohl jsem. Proud síly, který byl mezi námi, se nechtěl rozpojit.

Zkoušela se pode mnou stočit jako přišlápnutý had, ale byl jsem mnohem větší a těžší než ona. Vrhla se mi prsty proti obličeji a začala mě škrábat.

Bolest jsem už nevnímal a nezastavilo mě to. Jen jsem sám sebe slyšel, jak vrčím. Klesl jsem z dlaní na lokty a přitáhl obličej blíže k jejímu. Moje ústa si brala dech rovnou z jejích rtů.

Zůstala nehybně ležet. Ale šelmu to neutišilo, hnala se dál.

Vrchol byl pořád blíž.

Její další pohyb byl nečekaný a účinný. Napnula všechny svaly v klíně, sevřela mě jako do dlaně a stočila se pode mnou tak, až jsem myslel, že mi vytrhne úd.

Zařval jsem a spadl jako podťatý. Pálení v tetování nebylo nic proti bolesti v rozkroku.

Neviděl jsem, jak vyskočila na nohy, ale z ochromení mě probraly kopance. Rozkročila se nade mnou a bušila do mě ze všech sil.

„Dost, ty blázne! Dost! Prober se!“

Stočil jsem se do klubíčka a zaúpěl.

V tom okamžiku se mi vrátily smysly a pochopil jsem.

V dálce se ozývaly výkřiky a řinčení zbraní.

Vyskočil jsem na nohy. Právě včas, protože Tabiti najednou obrátila oči v sloup a ochabla. Z bojiště se ozval dlouhý nelidský výkřik, jaký člověk vydá jen ve chvíli největší hrůzy.

Složil jsem bohyni do trávy a hnal se tam, kde se stalo něco, čemu jsem mohl zabránit.

+++

Buntův křik utichl. Konečně se protlačil přes boruty, kteří ho v zápalu boje odnesli pryč, a doběhl na vrchol kopce.

Srazil hlavu beregyni, jež skákala po mrtvole Marka Cornelia, a vyčistil prostor pro Brucca se Zabelem. Ti stáli zády k sobě a odráželi dotírající vodníky. Svarožičův pohled padl na Světla, který se tiskl k nehybnému tělu své sestřičky. Z druhé strany se k ní vinul Ašver.

Drusus drtil holými pěstmi lebky goryničů a řval. Titus Decius se oháněl dvěma meči jako Bunto, ale ani on nestíhal záplavu zastavit. Na dva sražené nepřátele připadlo deset dalších a zoufalci bojovali v pořád užším a řidším kruhu.

Svarožič dorazil v okamžiku, kdy Brucca zradilo koleno, a Říman vytřeštil oči na blížící se mlat. Padl a staré vrbě podobná mogora vrazila do mezery v obraně.

Rysan jí skočil na záda, srazil ji k zemi a v pádu sevřel její větve připomínající vlasy. Přišlápnutím krku a rázným trhnutím změnil její hlavu v jakési kladivo na řetězu. Roztočil je kolem sebe a vzápětí běsi, sraženi strašnými ranami, odletovali na sáhy daleko.

Svarožič šílel. Po tvářích mu stékaly slzy a prskaly na horkých jizvách tetování. Jeho hněv se přetavoval do úderů, před kterými nebylo úniku. Mlátil mogořinou hlavou na všechny strany a vodníci se rozlévali na kolomaz. Bolotnici, kteří ztratili kontakt se zemí, se rozpouštěli v dešti a medvědi, kteří nebyli pravými běsy, se dávali na útěk. Neomylně rozpoznali rodiče, jenž přišel o dítě.

Pravých běsů však zůstaly stovky. Goryniči srazili ramena k sobě a medvědi, kteří narazili na jejich hradbu, padli nebo se obrátili zpátky proti vršku kopce. Beregyně se jako záplava lumíků hnaly po svahu nahoru.

Rysan kolem sebe vyčistil kruh. Římané se krčili spolu s Buntem mimo jeho dosah, Svarožičovo šílené kladivo nemohlo rozlišit vlastní od nepřátel. Světlo nechápal, co se kolem něj děje, tiskl se k Simě a kulil zvědavé oči, jako kdyby to byla hra.

„Tá-ta. Daž-bog,“ broukal si.

Do Svarožiče jako kdyby udeřil hrom. Jeho kladivo se zastavilo.

Nepřátelé zpozorněli. Ale když první z nich překročil pomyslnou čáru a nic se mu nestalo, vyrazili ze všech stran kupředu.

+++

To bylo ono. Déšť. Nebyl jsem sice dešťovým bohem, kterého viděl maličký, ale vodu padající z nebe jsem využít mohl.

Skočil jsem ke Světlovi, zakryl ho vlastními zády a zařval jsem na ostatní: „Všichni se mě chyťte!“

Uposlechli. Když se mě dotkla poslední ruka, zpomalil jsem čas.

Běsi se zastavili. Mrkl na mě pouze Bunto, kterého se jednou musím zeptat, jak to dokáže. I on se však změnil v sochu, když jsem čas sevřel ještě silněji. Hustý déšť nahradil les jehlic, táhly se z nebe až k zemi. Kopí z materiálu, který nepatřil Svarogovi. Byly pořád tlustší a tlustší, proudy vody se nedaly zastavit tak snadno jako nestvůry.

Pak jsem běsy vrátil času. Nahromaděná voda je přikovala k zemi, v záplavě se neudrželi na nohou a jejich plíce se nedokázaly nadechnout. Topili se.

Veletok z nebes se změnil v příval. Svahy kopce se zbarvily krví. Z popraskaných lebek se plazily kousky mozků a vodu kalil obsah střev. Ale déšť bral všechno pryč a netrvalo to déle než pár úderů lidského srdce.

Kopec zhnědl. Zmizela i tráva, zbyly jen výmoly a nahé kameny stavby, nad kterou vrch vyrostl.

Římané se na mě dívali s úžasem, který se dotkl něčeho zvláštního v mém nitru. Bylo to…

„Tak budeš vnímat ty, kdo v tebe věří, Rysane.“

Tabiti. Kráčela svahem nahoru a blížila se k nám. Byla zahalena, s kápí těžkého pláště přes obličej. I déšť kolem ní byl temnější, jakkoli se blížilo poledne. Došla až k Světlovi a pohladila ho po mokrých vlasech. Sedící chlapec zavřel oči a udeřil by se, kdyby jej žena šikovně nezachytila a nevzala do náruče.

„Bude spát,“ řekla Tabiti. „Ale ne tak jako ona. On se probudí a nebude si pamatovat nic z těchto hrůz. Zapomene i na tebe, Rysane.“

„Dažbog,“ řekl jsem ztěžka. „To jméno jsem dostal a ponechám si ho. Svarogův Rysan zůstane jen snem.“

Přikývla. S chlapcem na rukou poklekla vedle Simy. Děvčátko bylo stočené do klubíčka. Smrtelnou ránu naštěstí nebylo vidět.

Podíval jsem se na své ruce. Karmínové čáry mi stoupaly z prstů až k ramenům. Ve vlnách a složitých spirálách, které měnily pokožku v jakýsi příběh. Jasně jsem viděl postavy vystupující z krvavého chaosu a bledé kůže.

Na vršku jsem nakonec zůstal sám. Tabiti s chlapcem se rozplynula v dálce a přeživší muži chystali v hájku smyk pro Ašvera.

Drusus, Zabel, Titus a Bunto.

Jakmile jsem na něj pomyslel, dlouhoruký válečník zvedl hlavu a přes hustý déšť zachytil můj pohled. Ztratil přilbu a prostovlasý vypadal ještě více jako opice. S plešatým temenem a chomáči nad ušima, které připomínaly vavřínový věnec.

„Bunto,“ řekl opičí král.

Do prázdných míst v paměti mi vtekly poslední vzpomínky. Už jsem chápal, kdo jsem a kým jsem býval. A věděl jsem i to, jak to mám využít.

Zvedl jsem Simu a nesl ji k nim.

Ke svým věřícím.

RASTISLAV WEBER

(1975)

Slovenský specialista na internetový marketing, webmaster, novinář a příležitostný spisovatel fantastiky. Vystudoval marketing na Ekonomické univerzitě v Bratislavě, a protože ho ještě během studia zlákal internet, dnes je majitelem prosperující reklamní agentury specializující se na internetová média. Několik let se věnoval novinařině, převážně v oblasti fantastické literatury. Jeho články a recenze byly publikovány v časopisech Fantázia a Ramax, častým hostem býval i na internetových serverech Fandom.sk či Sarden. Dodnes se zajímá o fandomové dění a v posledních letech se stává jakousi šedou eminenci v pozadí velkých českých i slovenských fantastických serverů.

Psát začal na univerzitě pod vlivem klasiků žánru – Zamaye, Tolkiena, Asimova či Neffa. Později se k plejádě jeho vzorů přidala taková jména jako George R. R. Martin, Sapkowski, Zelazny, Card, Gemmell či Erikson.

Šéfování agentuře mu ponechává jen málo času pro další tvůrčí činnost, takže je jeho bibliografie dost chudá. K mezníkům patří jeho první vydaný text, a to díky literární soutěži O cenu Gustava Reussa. Proto mohlo v roce 1993 vyjít ve sborníku Krutohlav jeho Stvorenie (Krutohlav ’93, 1993), klasická SF mikropovídka s vtipnou pointou. Ceně Gustava Reussa zůstal věrný i později. V Krutohlavu publikoval i povídku, kterou sám pokládá za první a líbí se mu dodnes – Osud vo vlastných rukách (Krutohlav 2001, 2001). Ta už ovšem patří spíše do hájemství fantasy. Za fantasy Uzavretý kruh (Fantázia 3/2001) byl pasován na Rytíře Fantasy.

Prvním a zatím jediným Weberovým románem byla klasika ve stylu meče a magie, Conan a Prameny Černé řeky (Fantom Print, 2003). Zde se autor zdařile vyrovnal s conanovským kánonem a vytvořil svěží a čtivý příběh. Od roku 2003 se na několik let odmlčel a věnoval se jen přednáškám na slovanská témata na žánrových akcích. Že však psát nezapomněl, dokázal v historické fantasy nazvané Stín a žár (Legie nesmrtelných, 2006) odehrávající se kolem roku 100 AD, která měla být prologem rozpracované série. Příliš málo času a mnoho práce však způsobilo, že projekt odložil na neurčito. V současnosti se však k fantastice opět vrací i jako autor. Relaxuje mikropovídkami v soutěži Ohnivé pero na serveru Fandom.sk a pracuje na románu v žánru slovanské fantasy, který rozvíjí motivy nastíněné ve Stínu a žáru.

Rasťo Weber je příjemný společník, ačkoliv trochu introvertního typu, s velmi specifickým smyslem pro humor. Podle vlastních slov má rád především svou ženu, a rodinu vůbec, následně pak kočky, hory, moře a tradiční hodnoty – dobré knihy, filmy a hudbu.

MÍLA LINC

Původně jsem u Míly Lince počítal s něčím z Černého hvozdu. Když mi ale jednoho dne napsal, že má povídku, kterou mu vrátilo už několik vydavatelů jako příliš temnou, brutální a zlou, hned jsem věděl, že to bude to pravé „ořechové“. A Žibřid, chudý kejklíř putující od hradu k hradu a od města k městu, který má rád hudbu, pití, dobré jídlo a zejména milostná dobrodružství, mě nezklamal. Jen by si měl dát větší pozor, protože některá dostaveníčka mohou skončit krvavou lázní…

ZTRACENÁ JMÉNA

Žibřid miloval hostiny.

Miloval nekonečné hory jídla, které liliputí sluhové přinášeli na zlatých tácech. Miloval bezedné soudky, z nichž přitékalo nejlepší víno. Miloval výzdobu, za kterou by se dalo nejméně týden uživit celé malé město: výzdobu za ten jeden jediný večer potrhanou, zničenou a poblitou.

A ze všeho nejvíc miloval holky, které se jídlem, vínem a zlatem nechaly opít natolik, že dobrodružství s chudým kejklířem pro ně bylo v danou chvíli vším.

Většinou za večer stihl obdařit láskou dvě nebo tři. Tentokrát mu srdce ukradla jediná.

Bylo to jako vždycky; pozval ho urozený pán – Aldo von Viesselberk, o němž se šuškalo, že má v sobě tolik urozenosti jako šílenství – a nechal jej čekat o hladu a o žízni, než nastal správný čas. Pak Žibřid zažil chvíli slávy, kdy rozezněl struny své kouzelné citery. Poznal, co hosté chtějí slyšet, a zahrál na přání nejbohatším a nejvlivnějším.

A skoro pokaždé hned poté získal odměnu. Tak i nyní. Přitočila se k němu, v tyrkysových šatech zdobených stříbrem. „Jsi mladý,“ řekla a podala mu pohárek s červeným vínem.

Hleděl na ni; skrývala v sobě cosi zvláštního. Snad v očích, snad ve způsobu, jakým mluvila.

„Má paní?“ uklonil se.

„Líbíš se mi,“ řekla bez okolků a usmála se tím způsobem, kterým se slušné dívky neusmívají.

„Jsem jenom k tvým službám, má paní.“

Obrovský sál kolem nich hučel, rytíři zvedali číše na zdraví hradního pána, urozené dámy se překřikovaly a do toho řvali namol zpití velitelé, kteří jen pár dní předtím vyhráli jednu z mnoha bezvýznamných bitev.

„Chtěla bych si poslechnout tvé písně, mladíku. Určitě umíš mnohem víc, než jsi zde ukázal.“

Žibřid se pousmál, v očích mu zajiskřilo – jako pokaždé, když ucítil závan vítězství. Podrbal se ve světlých vlasech, šibalsky zamrkal pravým okem a nakonec pokrčil rameny: „Jak si přeješ, má paní.“

„Pojď.“

Vzala ho za ruku a vyvedla po širokém schodišti do horních pater hradu.

Nikdo si jich nevšiml; alespoň tak Žibřidovi napověděl poslední pohled do sálu, než zahnuli do úzké chodby vedoucí k soukromým komnatám hradního pána a paní.

Ta holka tě svedla!

Žibřidův vnitřní hlas se neozýval nesměle ani nezněl příliš moudře; prostě o sobě dával vědět v těch nejméně vhodných chvílích.

„No a co?“ odpovídal mu v duchu mladík.

Copak jí to nevidíš v očích? To není jen tak.

„Tak mě nech, o nic nejde.“

Vždyť ani není hezká.

„Je hezčí než ‚ošklivá‘. Jestli přede mnou rozevře nohy a to, co mi ukáže, nebude ošklivější než zbytek, nemusím se ptát na nic dalšího.“

Drž se zpátky, mladíku…

„Ticho!“

A pak kejklíř zůstal zase sám sebou, bez pochybností, bez tichého hlásku rozumu. Jen on a dívka, která se s každým dalším krokem stávala krásnější.

Zavedla ho do nevelké komnaty a sotva za nimi zapadly vyřezávané dveře, objala ho kolem krku. Vsunula mu do úst horký jazyk a pokusila se ho svázat na uzel s tím jeho. Nestihl se ani pořádně nadechnout.

Zavřel oči, jen na kratičký okamžik. Poslední porada s vnitřním hlasem.

„Měl bych?“

Víš, že ne…

„Ale co, buď zticha…“

Ukázala mu kundičku. Měla na ní světlé ochlupení a Žibřid se už na nic dalšího neptal.

V tu chvíli nevnímal, jestli je krásná, nebo ne. Nevšímal si okolí a celý svět mu byl ukradený.

Ona se rozhodla ho svést, dovolila mu, aby okusil její klín – a nic víc nepotřeboval.

On ji miloval. Na tu krátkou chvíli byla jenom jeho a budoucnost nehrála roli. Co na tom, že ho nejspíš chtěla jenom využít, protože bezejmenný kejklíř, co zase zítra půjde dál, byl tou nejméně náročnou kořistí…

Stáhl nohavice a nechal se povalit na lůžko.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

Místo odpovědi si jenom vyhrnula spodní lem šatů a obkročmo si na mladíka sedla. Pokusil se ji obejmout, ale setřásla mu ruce. Pokusil se stáhnout z ní šaty, aby se mohl laskat s jejími prsy, ale ani tehdy neuspěl.

„Proč? Co se děje?“

„Mlč a píchej.“

Sálala z ní živočišná touha, na jakou u dívek nebyl zvyklý. Snad u opilých halamů…

Horkost a měkkost jejího rozevření jej umlčela. Když do ní vnikl, poznal, že do té doby byla ještě panna.

A pak už přestal přemýšlet…

Nadzvedla se sotva třikrát, jenom dvakrát se jí z hrdla vydral přidušený výkřik.

Pak komnatou zazněl jiný řev.

„Sprostý, ožralý kurevníku!“

Žibřid se prudce nadzvedl, dívka neudržela rovnováhu a spadla na zem. Vykřikla – tentokrát bolestí; rozedřela si o hrubou dřevěnou podlahu dlaň. Vzápětí se skrze cáry kůže vyřinula krev.

„Zvyjebený hampejzníku!“

Ve dveřích stál hradní pán, mohutný chlap s prošedivělými vlasy a jizvami na pravém spánku. Tři škrábance od mohutných drápů, od oka až k zadní části lebky.

Kdysi ho prý na lovu popadl za hlavu medvěd a pokusil se mu rozkousnout lebku. Ale urozený rytíř z Viesselberku se nedal, přeťal mu dýkou krční tepnu, nalokal se krve a medvědí trofej si vystavil v hodovní síni hned nad krbem.

„Pane… já… pane,“ koktal kejklíř a snažil se obléci. Ne ze studu, ale protože ze zkušenosti věděl, že oblečenému se mu bude lépe utíkat.

„Prokletý rufiáne!“

Viesselberk měl mohutný hlas a Žibřid se bál, že jestli bude křičet ještě víc, popraskají skleněné tabulky v oknech. „Jen jsem chtěl paní zahrát,“ zakoktal a uskočil ke stěně. Pracně natahované nohavice mu zase sklouzly ke kotníkům, zakopl o svoje nohy a zřítil se na zem. Dopadl na citeru, která temně zaduněla. Žibřidovi ten zvuk přišel jako sten prokleté duše.

„Já ti zahraji, ty lotře!“

Hradní pán vykročil kupředu; trochu vrávoravě, zmožený vším vypitým vínem. Dívka, jež spatřila skulinku ve dveřích, se hbitě zvedla a proklouzla mu pod ramenem dřív, než se stačil ohnat. Vzápětí zmizela v temné chodbě.

Žibřid se o totéž pokusil z druhé strany, ale dostal ránu do nosu a vzápětí pohárem do zátylku. Odsunul se ke stěně a na poslední chvíli se tak vyhnul prudkému kopanci.

„Pane, prosím…“ zašeptal.

„Kurvit se mi s dcerou a pak odejít bez trestu? Co si myslíš, ty skřečníku pitomý?“

V tu chvíli se zastavil čas. Žibřid v duchu tiše zaklel a pokoušel se neposlouchat smích vnitřního hlasu: Já to říkal…

Viesselberkova dcera. Jediné dítě, které měl. Mladičká, čistá a zaslíbená bratranci samotného císaře. A podle toho, co věděl, císařský bratranec, přestože jeden z nejmocnějších mužů světa, musel čekat stejně jako ostatní na svatbu ještě dva roky; dva roky, než podle zákonů světských i Všemohoucího bude Viesselberkovo dítě plnoleté a on bude moci naplnit svazek manželský nejen v kapli, ale i v loži.

Dva roky, než podle zákonů světských i Všemohoucího bude Viesselberkovo dítě plnoleté.

„Do psí řiti,“ zašeptal kejklíř.

Pak přišla další rána, která mu rozsekla obočí.

Postavil se, opřený o zeď, citeru v ruce. Skrz krvavý závoj hleděl na urozeného pána. Obr měl v tváři zlost; zlobu tak mrazivou, jako může být jenom led. Poznal z chladných očí, že nepřijde žádný amok, jen klidná nenávist – o to silnější, oč vzdálenější byla bezhlavému vzteku.

Viesselberk stál bez hnutí.

„Obleč se,“ řekl pak.

Žiřid potěžkal citeru, odhodlán bránit se nejhoršímu. Kdyby ji urozenému pánovi rozbil o hlavu, možná by stihnul utéct. Vzápětí zvrhlou myšlenku vytlačil z mysli. On si zaslouží naložit klidně deset ran holí, ale nástroj by neměl trpět za jeho hříchy.

Poslechl rozkaz – nemohl tím nic pokazit. Ani do šatlavy, ani do hrobu by se mu nechtělo s holou řití.

„Nechtěl jsem, pane.“

„Drž tlamu.“

„Pane…“

Podruhé to Viesselberk neopakoval. Jenom se krátce napřáhl a udeřil Žibřida do břicha.

Mladík se zlomil v pase a dávivě zachrchlal. Chvíli mu trvalo, než popadl dech. Pochopil, co hradní pán myslel tím, aby byl zticha.

Proč jsou jednoduché věci pro tebe tak složité? Vnitřní hlas se nepatrně chvěl. Kdybys nejenom slyšel, ale i poslouchal, mohl sis tu ránu ušetřit.

Hradní pán se na mladíka ještě nějakou dobu díval. Pak pozvedl pohár, aby se napil. Když si uvědomil, že všechno prve rozlil po podlaze, zamračil se a mrštil jím o stěnu.

Posledních pár rudých krůpějí pošpinilo světlou zeď. Pohár se s rachtáním skutálel k zadní noze postele. A v tom okamžiku hradní pán ztuhl. Ne na víc než dva nádechy.

Všiml si totiž na bělostném povlečení několika kapiček panenské krve – ne víc než krůpějí rudého vína. Jeho tvář se zbarvila do ruda a chladný vztek hrozil ustoupit amoku.

Žibřid na nic nečekal. Skrčil se a proklouzl kolem Viesselberka. Levačkou mu zkusil podrazit nohy, ale urozený pán stál pevně jako skála.

„Stůj!“

Mladík se překulil přes rameno a bolestivě se rozplácl o podlahu. Pak se odkulil až úplně ke dveřím, chytil se za jejich zárubeň a vyšvihl se na nohy. Viesselberk po něm skočil, ale minul.

„Ty jebáku!“

Mizel chodbou, loktem vrazil do hubeného sluhy, který se jej pokusil zastavit.

Jedna zatáčka, druhá, schody mizící kdesi v hloubce. Bral je po dvou. Naštěstí jich nebylo mnoho, na předposledním zakopl a jen tak tak si nerozbil nos.

Stěny se kolem něj míhaly tak rychle, že ani nevnímal, kam utíká. Okna, dveře, závan horkého vzduchu z kuchyně. Křik.

Dusot škorní kdesi daleko za ním.

Další schody.

Nechtěně praštil citerou o zeď, znovu zaúpěla, jedna struna nápor nevydržela a s hlasitým cě praskla.

Další schody, další dveře.

A vzápětí mrazivý noční vzduch.

Hrad Viesselberk stál na vysokém útesu, ze tří stran obklopený bouřícím mořem; vlny útočily na skálu a prorážely v ní desítky chodeb a tunelů. Z té čtvrté hrad přiléhal k městu, které se svažovalo až k mořské hladině, kde v kryté zátoce kotvily desítky bachratých lodí – mohutné obchodní kogy i císařské válečné karavely se tísnily vedle sebe a jejich bílé plachty svítily ve světle měsíce.

Tam byla cesta ke svobodě.

Přes moře, daleko do cizích krajů – kamkoliv z dosahu moci urozeného pána Viesselberka.

Žibřid přeběhl zadní nádvoří určené pro zázemí hradu, obklopené stájemi, sýpkami a stodolami. Tady v ohradách pobíhali vepři a slepice, tady se tměly hluboké jámy na odpadky, proražené až k samotným útrobám bouřícího moře, které dokázalo pohltit každou nečistotu.

Žibřid předchozího večera zaslechl i cosi o nepohodlných svědcích, kteří v těchto jamách mizeli, aby pak jejich těla rozmlácená příbojem nacházeli po celém širém pobřeží.

Přitiskl se ke stěně chléva. Na hradbách se jedna vedle druhé objevily pochodně.

„K bráně se nedostanu,“ zašeptal si tiše. Ze tmy se ozvalo tlumené zabučení, jako by se mu kravky snažily odpovědět.

Na nádvoří se objevili vojáci. Nespěchali, hlasitě se smáli. K čemu spěch, když je myš zavřená v pasti?

Žibřid ustoupil o další krok a skryl se ve stínu.

Pak tiše vyjekl – to když do někoho vrazil. Ucítil na krku horký dech, kdosi ho chytil za paži. Než se stihl otočit a udeřit, ten někdo mu zakryl ústa.

„Tiše, buď zticha…“

Dívčí hlas. Jak krásné je slyšet dívčí hlas, když člověk nečeká nic lepšího než obhroublý chechot vojáků.

„Pojď,“ špitla dívka a zatáhla ho do chlívku.

Voněla po polévce.

„Kdo jsi?“

„Co na tom záleží?“ V šeru se zaleskly její oči. „Pojď, schovám tě.“

„Jak, má milá? Hledají mě.“

„Vím. A když se nepřestaneš ptát a nepospíšíš si, tak tě i najdou. Mám plán.“

Žibřid neodporoval. Jakýkoliv plán byl lepší než žádný.

Zatáhla ho až do nejzadnějšího kouta chlívku, odtlačila mladou kravku stranou a povalila kejklíře na hromadu sena.

„Svlékni se,“ zavelela.

„Cože?“

„Tak dělej, hlupáku, stáhni nohavice!“

Přetáhla si přes hlavu šaty. Měla pevné tělo; plná ňadra a trochu širší boky. Žibřid nedokázal odtrhnout pohled od černě zarostlého klínu. Ale nic naplat, nedokázal v sobě vykřesat ani jiskřičku vzrušení, všechnu sílu stravoval strach.

Vojáci dorazili k chlívku.

„Pospěš si,“ špitla dívka a sklonila se k jeho údu. Ve stínu si všiml, jak se škádlivě usmála, když viděla, jak je ochablý.

Uchopila jej do ruky a sklonila se k němu ještě níž, aby provedla něco, na co Žibřid nebyl zvyklý ani od nevěstek. Několika rychlými pohyby kejklíře vzrušila a bez otálení na něj nasedla a hlasitě zavzdychala.

„Co to děláš?“ skoro vykřikl Žibřid, ale včas se zarazil. Vyšel z něj jenom hystericky znějící šepot.

„Ach. Och. Ááách!“ křičela dívka.

Vojáci zamířili jejich směrem.

„Ach, Franci!“

Nasedala na něj stále rychleji, opírala se o jeho hruď a zakláněla hlavu. Měla krásnou šíji.

„Franci!“ vykřikla znovu. „Tak dělej, Franci! Chci to!“

Žibřid si všiml, že vojáci se zastavili.

„Hej! Kdo tam.“

V tu chvíli dívka zavřískala a sáhla po šatech. Přitiskla si je zepředu a otočila se k vojákům, ale místo aby ustoupila ke zdi, popošla do světla pochodní.

Silueta jejího kulatého zadečku dokázala Žibřida přesvědčit, že by strašně rád dokončil to, co ona tak zvláštním způsobem začala.

„To jsi ty, Anežko?“

Měla tmavé vlasy, lehce kudrnaté, spletené do jednoduchého copu. Přikývla hlavou. „Já.“

„S Francem?“

„S kým jiným, hlupáku?“

„Nikoho jsi tu neviděla?“

„Koho bych měla vidět?“

„To nic, Anežko.“

Pak se jeden z vojáků otočil k odchodu, ale ten druhý stál bez hnutí a vesele se šklebil. „Co myslíš, holka, nemohl bych se k vám přidat?“

„Táhni, ty prase!“ zavřískla a plivla mu pod nohy.

Zachechtal se a zamířil za svým druhem.

„Najednou se vzpírá, kurvička jedna,“ zachrochtal a oba se tomu zasmáli.

Když světlo pochodně zmizelo, vrátila se k němu.

„Jsou pryč,“ zašeptala, usmála se a začala se oblékat. „No tak, už můžeš vstát, hudebníčku. Vyvedu tě ven.“

Chytil ji za ruce a lehce vytrhl látku z jejích prstů. „Co to děláš?“ zašeptala poděšeně. Umlčel ji polibkem. Pak ji nadzvedl do náručí a přitiskl k dřevěnému sloupku.

„Kdo je Franc?“ zašeptal a prohnul se v bocích.

Tiše zasténala a kousla ho do rtu.

„Můj muž.“

Znovu přirazil. Objalo ho horko jejího klína. Zavzdychala. Ven a zase dovnitř. Kousal ji do krku a pod prsty cítil, jak jí po těle stékají krůpěje potu. Tiskla se k němu, teplá a poddajná, a Žibřid se snažil, aby na svého muže, alespoň pro tuto chvíli, zapomněla úplně.

„Dělej,“ zašeptala.

Kousl ji do ucha a zrychlil. Třikrát hlasitě vydechla, když do ní vypustil sémě. Ucítil sevření jejího vzrušení. Zaryla mu prsty do zad a vykřikla, protože ji udělal takovým způsobem, jakým to její Franc nejspíš nikdy nedokázal.

Vyvedla ho boční brankou, skrytého v dlouhém otrhaném plášti. Strážný měl oči jenom pro její hluboký výstřih, když mu ukázala víc, než co dívky běžně ukazují.

Sešli úzkou stezičkou, kterou používalo služebnictvo, aby se náhodou nikdo neurozený nepřipletl vznešenému panstvu pod kopyta koní.

„Proč jsi to udělala?“

„Protože jsem musela,“ zajíkla se. Náhle si vzpomněl – jedna z mnoha služebných, které rozlévaly víno na hostině. Točila se kolem něj, smála se a snažila se upoutat jeho pozornost, a on měl přitom oči jen pro Viesselberkovu zrádnou dceru.

„Dej na sebe pozor,“ špitla, když došli k městské brance. I v noci byla otevřená, strážný jen ospale mžoural a tupě se usmíval.

„Už zase, Anežko?“ zazíval a mávl rukou. Otočil se a věnoval jim ještě chvilku soukromí.

„Co tím myslel?“ zeptal se kejklíř. Náhle se mu nechtělo loučit.

„Franc je dobrý manžel… ale v duši myslí jenom na sodomské hříchy,“ šeptala, usmívala se a opírala se mu o rameno. „Když mi nedá on, musím hledat jinde. Ale nikdo nebyl jako ty, hudebníčku.“

„Složím o tobě milostnou baladu,“ mrkl jedním okem.

„Jdi už, hlupáčku. A dej si pozor. Ve městě nemají pána moc rádi, tak ať se nepřipleteš do nějaké nepříjemnosti. Nikde neříkej, odkud jdeš.“

Jenom přikývl.

Pak se naposledy políbili, Anežka zmizela ve tmě a Žibřid se pomalu vydal do temných uliček města.

Doufal, že se mu povede obejít hradby až k přístavu, tam najde nějakou krčmu plnou ožralých námořníků a alespoň jednoho z nich přesvědčit, že nejlepší věc příštího dne by byla vzít ho na palubu.

Prošel sotva pár uliček, když mu došlo, co je na městu tak zvláštního. Bylo naprosto tiché; jako by je zasáhl mor nebo nějaká jiná zhouba. Tíseň se tlačila v temných koutech, kde se mísila s nízkou mlhou, a ledové pařáty strachu se zatínaly Žibřidovi do krku.

Žádné jiné město nebylo tak mrtvé.

V centru spatřil několik vojáků – rozhodně mnohem víc, než bylo v podobných městech obvyklé. Proplétal se tedy úzkými uličkami v blízkosti hradeb, které tonuly ve tmě. Doufal, že když tu nejsou vojáci, nalezne cestu snáz.

Nedošel daleko.

„Kohopak tu máme?“

„Vypadá to na nějakého urozeného panáčka, Krysáku.“

„Smlsneme si.“

Žibřid se na patě otočil a chtěl se rozběhnout zpátky, ale náhle mu v cestě stál obr nejméně o dvě hlavy vyšší než on sám.

A než se stačil vzpamatovat, obklíčily ho tři bestie a na krku měl zubaté ostří tesáku.

„Tak mluv, holoubku.“

„Nic nemám,“ zašeptal podle pravdy Žibřid.

Ten, kterému říkali Krysák, se zasmál. Zrzavé vousy měl sestřižené do podivně tvarované bradky, v uších náušnice a jednu i v nose – podle módy primitivních národů z dalekého jihu. Vlasy mu rostly jen v úzkém pruhu uprostřed – zbytek hlavy měl hladce vyholený a ozdobený klikatými obrazci.

„Kecy, panáčku. Odkud jdeš?“

„Z hrad… od brány.“

„Z hradu?“ zafuněl mu do ucha obr. „Tak to se možná pobavíme, šašku.“

Strhli z něj plášť a hlasitě se zachechtali. „Takhle se neobléká někdo, kdo nic nemá.“

Co jim měl vyprávět – že ho vystrojili, aby na dvoře urozeného pána nedělal ostudu?

„Zdá se, že ses zatoulal za nějakým dobrodružstvím,“ zašklebil se na něj Krysák. Hubu měl plnou hnijících černých zubů. Páchlo to přesně tak, jak se dalo čekat. „My ti ho dopřejeme dost… alespoň část toho, čím nás tak rád obdařuje urozený pán.“

„Já jsem nic neudělal,“ zasípal Žibřid.

To jim nevysvětlíš, chechtal se vnitřní hlas, jako by určitá část jeho samého měla radost z toho, že se dostává do takových situací.

„Pšššt.“ Zase obr. Když dosyčel, políbil ho na ucho. Žibřid se při doteku hrubě oholené tváře otřásl. Zkusil se vytrhnout, ale nehnul se ani o píď.

„Prosím.“

Smáli se tomu, jak prosí. Pak mu vytrhli z ruky citeru, odhodili ji do bláta a přitiskli jej čelem ke zdi. A pak se mu pokusili – toho dne už byli třetí – stáhnout nohavice.

+++

„Právu čest!“

Křik stráží přišel v poslední chvíli. Pobudové se rozprchli do temných uliček dřív, než k nim pupkatí vojáci stihli doběhnout.

Žibřidova zadnice byla ušetřena potupy. Zhluboka vydechl a třesoucí se nohy ho skoro neudržely. Shýbl se a láskyplně sebral citeru ze země. Setřel z ní vrstvu bláta a teprve potom se podíval na své zachránce.

Na hrudi a pláštích měli erb rytíře z Viesselberku.

„Máme tě, hudláku. Tak pojď, pán si tě žádá.“

Svěsil ramena a zavrtěl hlavou. Ale šel bez řečí. Protože i železný hrot kopí zaražený v zádech byl lepší, než kdyby musel okusit kopí některého z těch pobudů zaražené o něco níž.

Pán z Viesselberku ho nechal přivést do své komnaty a pak všechny vyhnal. Nikdo neodporoval, i když se vojáci netvářili nadšeně.

„Odlož si,“ ukázal mohutný rytíř ke stolu. Žibřid opatrně opřel citeru o zeď.

Uvnitř se třásl. Netušil, co může od zjizveného hradního pána čekat. Jeho pohled byl tak neproniknutelný, že ani Žibřid, který běžně dokázal přečíst hodně lidí, nebyl schopen odhadnout, co se stane v následující chvíli.

„Spal jsi s mojí dcerou.“

Pokrčil rameny; horší už to stejně být nemohlo.

„Byla ještě panna… byla ještě dítě.“

„Vypadala starší.“

„To ano. To má po matce.“

„Pane, já… nerozumím.“

Celé to Žibřidovi nějak nesedělo. Něco bylo špatně. Čekal vztek, čekal zlobu – ale tohle nebyl ten samý hradní pán, před kterým prve utekl. Co se stalo, že tak náhle změnil názor? Co kromě toho, že pověsti o jeho šílenství byly možná pravdivé?

Viesselberk nalil ze stříbrné konvice víno, jeden pohár přisunul k mladíkovi, druhého se chopil i on.

„Lidé ve městě mě nemají rádi.“

Jako by ta věta měla vysvětlit všechno. Co to plácá? Jak to souvisí? nechápal ani Žibřidův vnitřní hlas a protentokrát se přidal na kejklířovu stranu.

„Pane?“

„Ve městě mám tolik vojáků, že bych z nich postavil celé vojsko. Cesty jsou lemované šibenicemi a uťatými hlavami jsem vyzdobil městskou bránu, ale nepomáhá to. A lidé z okolních vesnic o mně říkají, že jsem zplozenec nějakého démona. Na císařském dvoře o mně vyprávějí strašidelné historky. Vychovávají děti k tomu, aby se mi vyhýbaly“

„Proč tě nenávidí, pane?“ Kejklíř si v duchu říkal, že to vlastně ani nechce vědět. Ale já chci! Nech ho mluvit!

„Protože se bavím na jejich účet. Jsem člověk, co si rád užívá. A mám prostředky, abych se bavil, jak se mi zlíbí.“ Mohutný rytíř se na okamžik odmlčel. „Lidé mi to mají za zlé. V každém případě nechci, aby se o mně takové věci říkaly. Svatba s císařským bratrancem by tomu mohla učinit přítrž. A mně to tak vyhovuje, protože je to hovado sodomské a nic víc. Má dcera zůstane i potom neposkvrněná.“

„Nerozumím.“

„Poslední dobou se ve zdejším kraji rozmohl ten odporný zvyk, který my poctiví lidé nazýváme sodomským hříchem. Přišlo to z jihu, od Korzárů, kde se zženštilost nepokládá za hřích a kde muž s mužem mohou obcovat jako zvěř… a tomuhle klamu uvěřili i mnozí urození, včetně těch, kterým v žilách koluje císařská krev.“

„Odpusť, pane, ale…“

„Drž zobák a poslouchej!“ Žibřid nevědomky o krok couvl. Chvíli trvalo, než se do Viesselberkových očí vrátil mrazivý chlad, který tam byl po celou dobu.

Dopil, dolil a znovu na jeden zátah pohár vyprázdnil.

Žibřid věděl, že vydrží hodně. Večer při hostině dokázal připít mnohokrát, a zatímco stateční generálové a admirálové padali pod stůl, on stále seděl vzpřímeně. Nejspíš ani Žibřid by ho nedokázal přepít, přestože během života trénoval víc, než by bylo rozumnému člověku zdrávo.

„Jenže – zneuctil jsi moji dceru. Moji dceru, která měla zůstat navěky čistá. Čistá jen pro mne“

Žibřid přikývl, ale Viesselberkova slova mu nedávala smysl. Jeho unavený mozek jen stěží skládal slova do vět a ani potom nepochopil, co tím vlastně mohutný hrabě chtěl říct.

Docházelo mu to jenom pomalu, a ani potom tomu nechtěl věřit.

Venku svítalo. Dlouhá noc pomalu končila. A ještě delší den teprve začínal.

Viesselberk vypil další pohár. V konvici už nic nezbylo, tak zavolal na sluhy a nechal si přinést plnou. Červené víno nahradilo bílé.

Donesli tři najednou, snad aby nemuseli tak často běhat s dalším.

Bylo sladké, chutnalo po mandlích a trochu po vanilce. Ale přesto Žibřid tušil, že ho z něj zítra bolet hlava nebude.

Pokud ji bude mít ještě na krku.

„Napij se, mladíku,“ přisunul urozený pán jednu konev k němu.

Žibřid poslechl.

„A teď, když piješ z knížecího poháru, poslouchej tohle. Dnes večer tě čeká práce. Nedostaneš za ni ani jeden prašivý měďák. Ale když nic neposereš, nechám tě naživu. Rozumíme si?“

„Naprosto, urozený pane.“

Viesselberk se usmál a zase tím Žibřida naprosto zmátl. „Aldo.“

„Eh?“

„Aldo von Viesselberk. Celý den spolu dnes budeme pít, Siegfride,“ použil jednu z obdob kejklířova jména, jakou používali v císařství s jeho tvrdou řečí, která neuměla vyslovit „ž“ a „ř“. „Tak ať víš, na čí zdraví budeš připíjet.“

Žibřid zvedl pohár. Nepřemýšlel nad tím, proč místo trestu přichází odměna. „Rozumím, pane Aldo.“ Na počest rytíře von Viesselberka vypil pohár až do dna.

Ale nejspíš by ho do dna vypil i tak.

V jednu chvíli se vyplížil z komnaty. Když se jej sluha pokusil zastavit, Žibřidovo přešlapování mu bylo jasnou dopovědí.

Kejklíř našel temné zákoutí chodby a ulevil plnému měchýři. Sledoval, jak se žlutý čúrek tříští o zeď a na podlaze se slévá v nevelkou kaluž, a přemýšlel, kdo to po něm asi uklidí a co si o něm pomyslí. Když byl hotov, vyrazil nazpátek, ale zarazil se u nejbližších pootevřených dveří.

Nakoukni tam!

Poslechl vnitřní hlas a nahlédl opatrně dovnitř. U okna seděla Aldova dcera. V nevelkém křesílku v rohu hlasitě chrápala rozložitá komorná.

„Má paní?“ uklonil se lehce.

„Měl bys jít, jestli tě tu tatínek najde, tak…“

„Chtěl jsem se jenom zeptat.“

„Neptej se.“

„Večer to nebyla láska. Ani chtíč.“

Pousmála se. „Jak se to dá poznat?“

„Jenom pomocí lásky… O co tedy šlo, má paní?“

„O panenství“

Žibřid zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. Nakonec jenom zopakoval její poslední slovo jako otázku.

„Teď bych mohla být svobodná.“

„Jak?“

„Neptej se… a jdi. Než tě tatínkovi muži chytí. Slyším kroky na chodbě.“

Sluha se tvářil přísně a popadl Žibřida za límec. „Co tu hledáš?“

„Spletl jsem si cestu.“

Křikem probudil i starou babu, která vyjekla a něco zakoktala. V mohutných rukou však měla nečekanou sílu a společně se sluhou dokázali kejklíře vystrčit tak rychle, že se nestihl ani rozloučit.

Žibřid hleděl na krásně zdobené konvice na víno a přemýšlel, kolik se do nich vejde. Pinta? Nebo snad dvě?

V každém případě, i kdyby to byla jenom jedna, sluhové odnášeli už nejméně desátou. Žibřid pořád stál na nohou, a přestože byl svět veselejší, stále se neztrácel v mlze opilosti.

„Tak se pozná dobré víno, mladíku,“ pokýval hlavou rytíř Aldo, jako by odhadl, kam kejklířovy myšlenky míří. „Patoků vypiješ sotva dvě pinty, a zatemní ti rozum. Tohle je nejlepší víno z jižních zemí. Poctivé, vzácné. Ale vypiješ ho, kolik chceš, a pořád si uchováš zdravý rozum.“

„Jen málokdy mám to štěstí, můj pane.“

„Jsem rád vzorným hostitelem.“

Kejklíř se uklonil. Trošku se mu při tom zamotala hlava.

Poledne již minulo a na stole ležely vypleněné mísy a umaštěné talíře.

Viesselberk to nazval lehkým obědem, ale když Žibřid spatřil několik králíků na medu, nadívaných koroptví, játrových paštik a nepřeberné množství sýrů, uzených plátků s několika různými kořeněnými omáčkami, a to vše doplněné všemožnými pochutinami, jednohubkami a zákusky, přál si už navždy být šlechticem, aby tuhle opulentní hostinu mohl nazývat stejně.

„Čeho si ode mne žádáš, pane můj?“ zeptal se konečně Žibřid, poté co půl dne sbíral odvahu. Citeru zbavil bláta, naladil struny a byl připraven na vše.

Tedy, skoro na vše.

„Umíš hrát. To vím. Slyšel jsem, že jsi nejlepší, proto jsem si tě pozval… a ti, kdo to tvrdili, měli pravdu.“

Žibřid se usmál. I když byl celý napjatý a čekal, co se stane, lichotka ho polechtala někde hluboko pod srdcem. Jeho vnitřní hlas opovržlivě zaprskal.

„Dokážeš poznat, komu a co máš zahrát. Ne, netvař se tak, poznal jsem to. I já umím číst v lidech. Když jsi včera večer přišel do sálu, rozhlédl ses po mých hostech. Hned jsi v nich poznal vojáky. A zatímco všichni ostatní minstrelové hráli ty nudné věci, které poslouchají ostatní šlechtici, ty jsi vytáhl pijácké, které se zpívají v táborech u ohňů večer před tím, než sejde do bitvy.“

„Tak jest, pane. Snad jsem tě jimi neurazil.“

„Nikoliv. Taky jsem u několika takových ohňů seděl a druhý den ráno jsem rozbil hlavu tuctu nepřátel. Také jsem býval obyčejným vojákem.“

„Tomu se těžko věří, ty, urozený pán, a v táboře s obyčejnými knechty.“

„Od obyčejných knechtů se dá naučit dost, abych vyhrával nad těmi s urozenou krví, kteří v poli a v táboře nikdy nebyli.“

„Například?“

„Chceš vědět, jak vítězit?“

„Jsem muzikant, potulný kejklíř. Ne válečník – a přesto se mě každou chvíli snaží někdo zbít. Možná proto, že to je tak snadné.“

„Možná…“ Viesselberk se usmál. „Co bys chtěl? S mečem? S dýkou? Se sekerou?“

„S čímkoliv, pane.“

„Pamatuj si jenom jednu jedinou věc – ať proti stojí obyčejný knecht nebo samotný císař, každého z nich dostaneš, když uděláš něco nečekaného. Když ostatní jdou v řadě, ukroč stranou.“

Žibřid se tomu usmál. „To je vše?“

„To jsem se naučil u táborových ohňů, hlavně to. A taky ještě jednu věc: že když si mám od někoho nechat krýt záda, měl bych ho znát jako sebe.“ Viesselberk zdolal další konvici a znechuceněji mrštil do kouta komnaty. „A proto si tě ještě vyzkouším, abych věděl, jestli ti dát šanci, nebo tě popravit rovnou… Co bys zahrál teď?“

Žibřid přivřel oči, na kratičký okamžik. A pak předvedl kouzlo, které mu mnohý záviděl. Protože i když nad tím sám přemýšlel mnohokrát, jinak než kouzlem to nazvat nemohl.

Někdy měl pocit, že z lidí vyzařuje jejich vlastní melodie. Jako nějaká aura skrytá hluboko v duši, již jenom málokdo dokáže přečíst. Žibřid to svedl. Slyšel, jak hraje nitro dotyčných – a trvalo jenom chvilinku, než přišel na to, co spustit:

„Piva není nikdy dost

a tak pijem pro radost.

Dokud pivo v džbánu máme,

pro radost si zazpíváme:

Nalej, nalej, nalej víc,

nenecháme tady nic.

Vysmějem se poslednímu,

došlo pivo, přejdem k vínu.

Víno rudé, božská mana,

kdo nepije, ten je baba.

Pravdu hledej na dně džbánu

až vše skončí ve tvém chřtánu.

Nalej, nalej, nalej víc,

nenecháme tady nic.

Vysmějem se poslednímu

po víně dej medovinu.

Z daru květů sladký lék,

svého džbánu jen si hleď.

Komu jenom kapka zbude,

za hejska už navždy bude.“

Zpíval o dalším pití, a pokaždé, když přišla ta správná chvíle, aniž by přestal hrát, zvedl v hraném gestu pohár. Kromě naučených slok přišel i na jednu další, když si vzpomněl, jak včera při hostině urozený pan Aldo ochutnal vzácnou kořalku, kterou přivezli námořníci odkudsi z jihu. Pověsti říkaly, že kdo se jí pořádně napije, tomu na hrudi vyrostou chlupy.

A pak samozřejmě Žibřidem tolik oblíbený závěr, protože co je jenom jedna láska proti tomu, když se spolu spojí lásky dvě:

„Nalej, nalej, nalej víc,

nezbylo tu vůbec nic!

Proto přejdem k poslednímu:

Najdi děvku, měj se k dílu!“

Viesselberk se smál. Žibřid poznal, že úkol splnil. A chtěl hned zahrát další, prsty ho svrběly, ale náhle mu došlo, že Viesselberk chce mluvit. Všivák. Nepozná, když má držet zobák, ulevil si kejklířův vnitřní hlas. Kašli na něj a hraj dál, hudba si přeje jít ven.

Ani tentokrát vnitřní hlas neuspěl. A tak se Žibřid jenom opřel o stůl, sem tam jemně prsty pohladil struny a soustředil se na to, co mělo přijít.

Rytíř Aldo pokýval hlavou. „Dokázal jsi to. Jak?“

„Já nevím, můj pane. Prostě to vycítím. Je to jako našeptávání osudu. Trochu se soustředím a melodie sama si řekne.“

„Ano. Ale jak?“

„Mám to od narození. Asi nějaké kouzlo nebo tak něco.“

Viesselberk znovu přikývl. „Kouzlo. Výborně. To je přesně to, co potřebuji… Takže teď si odpracuješ svůj hřích. Budeš v noci v mé komnatě, skrytý za závěsem, a budeš hrát.“

Žibřid se usmál koutkem úst. Nebylo to zdaleka poprvé, co ho některý z urozených pánů o toto žádal. Bylo to běžné a kdejaký muzikus strávil za závěsy či paravány část kariéry. A tak se při zpěvu milostných balad oddávali bohatí kdejakým hříchům. Hudba jim dodala vždy punc něžnosti. Žibřid byl v tomhle nejlepší; někdy dokonce během té samé noci dokázal vzácné paní, že ani kejklíř nemiluje o nic hůř než rytíř.

„Budeš mít zavázané oči. A v uších vosk.“

„Ale pak neuslyším… nepoznám…“

„Musíš. Jestli to zkazíš, prohodím tě tímhle oknem.“

Žibřid vstal a vyhlédl ven. Hluboko dole čněly ostré hroty útesu a bouřilo věčně divoké moře.

„Chci, abys zahrál to nejlepší, co svedeš. Abys hrál tak, aby se Všemohoucí zaposlouchal do tvé hudby a zapomněl se dívat. Abys hrál tak, že ukolébáš podsvětní démony, stejně jako korzárský fakír dokáže uspat hada.“

„Co chystáš, pane?“

„Nic, co by tě mělo zajímat. Hraj, jak jsem ti poručil. A možná přežiješ!“

Kejklíř pochopil, že jeho osud v tu chvíli v rukou svírá pouze paní Štěstěna a nikdo jiný.

Večer přišel nečekaně brzo. Žibřid ani nevěděl jak, ale náhle seděl ve výklenku, skrytý za bohatě zdobeným závěsem. Měl tam jenom malou stoličku s ovčí kůží, aby se mu lépe sedělo. Džbánek s vínem. A citeru.

Sám Viesselberk byl u toho, když mu do uší nakapali vosk. Naštěstí byl kejklíř natolik opilý, a tak dokázal tu bolest překonat. Stejně křičel.

O to víc, když najednou zjistil, že vlastní křik neslyší.

Rána pěstí ho umlčela.

Kdyby křičel dál, nejspíš by přišel o zuby. Bez zubů by nemohl zpívat, a když nebude zpívat, poletí z okna.

Pak se usadil na stoličce, vzal do ruky citeru a pevně stiskl zuby. Potom mu zavázali oči.

Ucítil lehký závan vzduchu, jak zatáhli závěs. Žibřid osaměl v temnotě a tichu.

Přejel prsty po strunách.

Jistě, dokázal by hrát i poslepu. A věděl, že dokáže hrát, aniž by cokoliv slyšel.

Jenže pak si řekl, že lépe zahraje, když přeci jenom uslyší.

Vždycky to můžeš zase zamaskovat, hlupáčku. Alespoň jedno ucho, to přece nikomu neublíží. Tebe snad nezajímá, co za orgie Aldo chystá?

Na citeru se hraje pomocí trsátka – jak tomu říkali obyčejní lidé, zatímco urození pomůcku znali jako plektrum. Příliš tvrdé struny by rozedřely prsty do krve. Obyčejní hudebníci používali cokoliv, co se našlo po ruce – kousek ptačího brku, úlomek kosti nebo jen tenký plátek zvláštního kamene, který se dal štípat stejným způsobem, jako se na chlebu oddělují krajíce.

Žibřid měl plektrum zvláštní – dárek od jedné urozené paní. Vybroušené z rohu bájného jednorožce, zdobené stříbrem a s vyrytým monogramem, který měl onu paní navždy připomínat: „MG.“ Bohužel po letech už nedokázal k monogramu přiřadit žádné jméno… Tak či onak měl po ruce předmět, díky němuž dokázal nejenom hrát, ale i vyškrábnout si vosk z ucha. Ne moc – jenom tak, aby slyšel a v okamžiku ho zatlačit zpátky, aby neupadl v podezření.

Tak se stalo, že uslyšel hlas, který zde rozhodně nečekal.

Anežka!

A Žibřid v duchu zaklel tak, že i vnitřní hlas se začervenal.

Závan, jak někdo odhrnul na okamžik závěs, poklepání na rameno. Viesselberk.

Žibřid začal hrát.

Jak bylo domluveno.

Další hlas. I ten poznal.

Znovu zaklel.

A začal litovat toho, že podváděl – protože otázek najednou bylo tolik, že kromě sluchu si přál i vidět.

„Je připoutaná pevně?“ Hlas Alda von Viesselberka.

„Ano, milosti.“ Mužský hlas; se špatnou výslovností. Nejspíš některý ze sluhů z města, z přístavní čtvrti. Tam se hovoří stejným způsobem.

„Tak vypadni.“

„Ano, milosti.“

„Prosím“ Hlas Anežky doprovázený trháním jejích šatů.

Pláč.

„Teď, lásko moje, ukaž, co jsem tě naučil.“ Zase rytíř Aldo.

„Já nevím…“ Dívčí hlas. Krásný. Donedávna.

„Udělej to. Ochutnej.“

„Je to nechutný.“

Facka.

„Nechci… smrdí po chlapech!“

„Je to pro tvoje dobro, děvče.“

„Já nechci žádnou zkurvenou magii. Nevěřím na tyhle zkurvený kouzla. Já nechci…“

Další facka. Dvě… tři.

„Dobře!“ Dívčí hlas křičí. „Udělám to!“

Žibřid hraje. Hraje přesně tak, jak poručil pan Aldo. Drnká na citeru smutnou, tklivou melodii, kterou hrál vždycky svojí ženě, když byla smutná. Do té doby, než umřela na mor.

Byli spolu půl roku. Půl roku, kdy neběhal za ženskýma a nechlastal.

Půl roku, díky němuž mu tohle všechno přišlo naprosto šílené.

„To byly její šťávy. Dobře…“

Anežka sténá. V jejím hlase se mísí strach s bolestí a vzrušením.

Žibřid vzpomínal na její zarostlý klín; jak rád by ležel vedle ní a jenom tak si s těmi chloupky hrál. Tak dlouho, až by mezi nohama měla vlhko a skočila na něj, aby mu všechno jeho laskání vrátila i s úroky.

„Teď otevři tepnu!“ Aldo von Viesselberk má pevný hlas a Žibřid chápe, proč neměl nic slyšet.

„Ne! Nechci!“

„Pokud sis nevšimla, ráno jsi zanechala na prostěradle krev. Krev, která měla být moje – a která moje navždy bude. Noc co noc.“

„Ne!“

„Nevzpouzej se, lásko moje. Bude se ti to líbit, uvidíš. Pospěš si. Šťávy a krev se musí smíchat, jinak se kouzlo nepovede… a ty navždycky zůstaneš… otevřená…“

„Já ale chci… já chci, tatínku!“

„Copak mě už nemáš ráda?“

„Mám, tatínku.“

„Tak udělej, co říkám. Věř mi.“

Žibřid hrál a dalo mu stále větší práci udržet melodii. Jenom stěží si domýšlel, co se má stát. Proč se to celé děje. A proč má Anežka trpět. Naštěstí pro něj – a bohužel pro ni – to Viesselberk vysvětlil dost jasně:

„S děravou dírkou tě nikdo chtít nebude. A po tomhle kouzlu se nemusíš ničeho bát, každé ráno ti zaroste, každé ráno budeš zase čistá. A ty víš, že nejradši ze všeho mám dívky, které jsou čisté… krásné dívky, které nikdo neměl přede mnou. A ty jsi ze všech nejkrásnější – protože máš v sobě půlku mě samotného! Tak tady tu zrádnou kurvu podřízni a nalokej se její krve, dokud máš na jazyku její šťávy, a můžeme to celé dneska skončit!“

„Ale proč? Proč to tak musí být? Myslela jsem si, že když se to stalo, už to nepůjde.“

„Ale půjde, děvenko moje. Stačí na to jenom milostné šťávy tady té zrádkyně a krev toho, kdo tě zneuctil. Ani to nezabolí, lásko moje. Slibuji.“

Žibřid už na nic dalšího nečekal, strhl závěs a vyskočil ven. Dívka oděná v prostých bílých šatech uskočila, mohutný rytíř se jenom zamračil.

V tu chvíli se mu o hlavu roztříštila citera.

Krev. A Žibřid děkoval Všemohoucímu, že není Anežčina.

Viesselberkova dcera se choulila v koutě. „Proč to všechno?“ štěkl na ní Žibřid.

„To kvůli tatínkovi… aby mohl… on mě má rád!“

„Zmizni odsud. Navždycky. Jinak neutečeš nikdy!“

Poslechla ho; i když nebyl žádný zabiják, v tu chvíli měl v hlase cosi, kvůli čemu se vyplatilo vzít jeho slova vážně.

Hradní pán se svíjel na zemi a pokoušel se z obličeje vytáhnout třísky.

Žibřid udeřil ještě jednou. V rukou mu zůstal jenom hmatník se šlahouny uvolněných strun. Pak přišla na řadu stříbrná konvice. Zůstal na ní otisk Viesselberkova nosu.

Potom už sebou hradní pán necukal.

Na dřevěné podlaze se slévaly kapky krve v temně rudou loužičku.

„Jsi tak krásná, že bych si to s tebou nejradši zopakoval,“ usmál se Žibřid na spoutanou dívku, „ale spíš někde jinde, kde by nás nemohl najít Franc, kdyby měl náhodou cestu kolem.“

I když měla obličej od slz, trošku se usmála. Dýkou na porcování kuřat přeřízl pouta, přehodil jí přes nahá ramena utržený závěs a temnou chodbou se rozběhl tam, kde tušil východ.

Naštěstí ho Anežka držela za ruku a strhla přesně na opačnou stranu, než kam původně mířil.

Žibřid nikdy nepřemýšlel o architektuře. K čemu také? Nebyl ani stavitel, ani malíř… a ani urozený pán, kterému by mělo záležet na tom, jak který hrad bude stát.

Nicméně i on poznal, že hrad Viesselberk je skutečně zvláštní.

Jeho jádro tvořila obrovská věž, která v sobě skrývala nejméně pět pater. Do největšího sálu, jenž zabíral celé první patro, by se vešla celá tvrz leckterého z malých zemánků.

Věž od brány dělila dvě nádvoří, obojí s kamenným dlážděním. Přimáčknuty k hradbám stály domy pro hosty i správní budovy, vše krásné a vyzdobené – aby kdokoliv, kdo přicházel k hradnímu pánovi, věděl, že má co do činění s bohatým a mocným mužem.

Na druhé straně, na mořské straně, pak bylo zadní nádvoří plné bláta a výkalů, kde přebývalo služebnictvo a kde leželo hospodářské zázemí celého hradu. Nikdo urozený nemusel spatřit nic z toho, co jinde bylo běžnou součástí života.

„U branky bude strážný,“ zašeptala Anežka, když se blížili ke dveřím, které vedly právě na toto zadní nádvoří.

„No a?“

„Tentokrát nás nepustí.“

„Tak hledej cestu přes kuchyni, pomůžeme mu s rozhodováním.“

Přikývla a u nejbližší zatáčky opustila hlavní chodbu.

Schody, zatáčky a zase schody.

Chodby pro služebnictvo měly neomítnuté stěny; jen hrubý kámen, a místy dokonce plíseň. Co na tom – nikdo z urozených tuhle část hradu neměl nikdy spatřit.

Kuchyně Žibřida překvapila. Myslel si, že obrovské sály jsou určené pouze pro panstvo – ale Viesselberkova kuchyně předčila všechno, co dosud viděl.

Anežka se protáhla kolem obrovské pece a otevřeného ohniště a zavedla mladíka ke stojanu s noži.

Kuchtíci na ně vrhli překvapný pohled – ale Žibřid v jejich očích spatřil pochopení. A věděl, na čem je – oni řeknou, kudy běželi; že tu byli a že si vzali nůž. Řeknou to, aby si zachránili život i práci. Ale bránit v útěku jim také nebudou.

Žibřid si vybral ten největší. Skoro tesák.

„To je na porcování telat,“ ušklíbl se mladičký kuchtík, sotva odrostlý chlapeckým letům, a hned sklopil pohled k zemi a hleděl si své práce.

„Díky. Budu na to pamatovat.“

A pak další chodba, další schody a nakonec noc. Vlahá, studená noc a nad nimi obloha s tisíci hvězdami, jež byly svědkem tolika hříchů, že události na hradě Viesselberku je nemohly nijak pohoršit.

Od strážnice zazněl poplašný zvon. Žibřid tiše zaklel.

Přebíhali nádvoří, nohy se jim bořily do bláta, a branka pro služebnictvo byla už tak blízko. Jenže zamčená a před ní dva vojáci – Dlouhý a Široký, pojmenoval si je hned Žibřid. Ještě chybí Bystrozraký, dodal posměšně vnitřní hlas.

Než k brance doběhli, vojáci dvířka zaklapli a uzamkli obrovským klíčem. Nestihli to, Žibřid se zastavil asi pět kroků od nich.

„Ale, ale, ale, kampak, Anežko?“ ptal se ten Dlouhý.

„Zase s Francem?“ dodal Široký. „To už by byl druhej…“ Chtěl se zasmát, ale místo toho z něj vyšlo jen podivné zachroptění.

Žibřid málokdy proléval krev. Nerad zabíjel.

Vytáhl nůž na porážení telat a Široký se složil na zem. Držel se za bok a sípal; nebyla to smrtelná rána, ale zabolela…

Kejklíř se obrátil k druhému vojákovi. „Nech nás projít,“ řekl jenom. Možná v jeho hlase bylo něco z toho, co právě prožil. Možná v jeho hlase bylo kouzlo, kterým dokázali zpěváci okouzlit davy.

V každém případě voják ustoupil. Ruku měl položenou na jílci meče, ale netasil.

„Anežko, vždyť víš, já tě měl vždycky rád,“ koktal tiše.

Dívka zraněnému sebrala klíč a odemkla branku. Hlasitě to cvaklo.

Když se protáhla do tmy za hradbami, na krátký okamžik se odmlčela a pak kývla hlavou k raněnému. „Jestli to tak je, Franci, schovej ho a neprozraď nás.“

Když běželi stezkou k městu, Žibřid se nedokázal ubránit otázce.

„Franc?“

„Jistě, kdo jiný?“

Utíkali tmou a Žibřid náhle netušil, kdo z těch, které během posledních dvou dnů potkal, je čistý, a kdo zplozenec démonů. Pak o sobě dal konečně vědět i Bystrozraký a z hradeb za nimi poslal šíp – ale asi neměl dobrý den a minul.

Běželi dál.

„Počkáme do rána, až se otevře brána?“

„Obejdeme město zvenčí. Brány budou hlídat.“

„Pssst, někdo jede kolem.“

„Už… už je pryč… jdeme!“

Jenže než se stihli zvednout, kdosi si odkašlal. Příliš blízko nich.

Pak se ozval stejný zvuk i z druhé strany a ze třetí tichý smích.

Žibřid tiše zaklel. Začínal nenávidět hlasy, které poznával ve tmě.

Někdo ho přimáčkl k zemi a zkroutil mu ruce za zády. Sykl bolestí – chtěl vykřiknout, ale vojáci mohli být blízko. Co na tom? chechtal se vnitřní hlas. Stejně tě zabijí.

Anežka zaječela. „Nech ji!“ zahalekal Žibřid, ale ten někdo, kdo jej držel, jenom přitlačil. Tentokrát vykřikl i on sám.

„Co chcete?“ zašeptal po krátké chvilce, když znovu nabral dech.

„To jsou mi ale věci,“ slyšel Krysákův hlas. „Nejdřív si pro něj vojáčci přijdou, aby ho ochránili, a teď před nimi utíká? Tak hovoř, mladíku, jsem napnutý jako struna.“

Žibřid ucítil hluboko v žaludku starý známý strach. Propil už hodně nocí a občas společnost rabiátů přežil jen zázrakem, ale Krysák na něj působil jinak.

Hrůzostrašněji.

Možná z něj měl větší strach než ze samotného Viesselberka.

„Jsem hudebník… a hraji… tomu, kdo platí. Nebo mě alespoň za trochu té hudby nenechá vypráskat ode dveří jako prašivého psa… jenže tentokrát se to nepovedlo.“

„Copak, ty moje jahůdko?“

„Rozbil jsem citeru…“

„Ale?“

„O Viesselberkovu hlavu.“

Krysák se zasmál, hlasitě a od srdce. „Takže nemáš na výběr, pusinko, než zůstat s námi.“

„Už to tak bude.“

„A co tahle děvka?“

„Pomohla mi. Chtěli ji obětovat. Černokněžnický rituál… nechtěj to vědět.“ Žibřid si byl jistý, že první věc, na kterou by toužil z tohohle dobrodružství zapomenout, je pravda o Viesselberkovi a jeho dceři. Vnitřní hlas se mu smál: Nic si nenamlouvej, lidi nejsou hodní. Lidi jsou horší než zvířata. Víš to… a nezměníš.

„Změním,“ zašeptal.

„Cože?“

„Nic, to nic.“

Na chvíli zavládlo ticho. Jen moře v dálce tiše hučelo a vítr se proháněl v korunách stromů. Žibřid ležel s hlavou zabořenou v blátě a čekal, kdy mu přitlačí obličej do louže a utopí ho. Nedivil by se.

„Zabil jsi ho?“

Krysákův hlas najednou ztratil podivný přízvuk, z něhož Žibřidovi naskakovala husí kůže.

„Nevím… asi.“

„Cha, tak to je možná ta nejlepší zpráva, kterou jsem za poslední roky slyšel.“

Pak sevření povolilo a někdo ho zvedl na nohy.

V měsíčním světle se leskly stříbrné kroužky kotoučků, jimiž si Krysák vyzdobil obličej. Uhladil si zrzavé vlasy, aby mu nepadaly do čela, a zazubil se. Pak napřáhl pravici.

Žibřid na nic nečekal a pravici stiskl. Spolčil by se klidně i s paní Smrtí, jen aby unikl jejím démonům.

Krysákovi kumpáni na chvíli zmizeli ve tmě a jen o chvilku později se vrátili s velkou dřevěnou truhlou; bez zdobení, z hrubých prken, ale zato s mohutným železným zámkem.

Když to Žibřid sledoval až příliš upřeně, Krysák se přestal usmívat. „Všímej si svého, mladíku. Každý má vlastní obchody. Tak se nestarej víc, než by ti bylo zdrávo. Jestli tě chytnou, budeš rád, když ti uvěří, že vlastně nevíš vůbec nic.“

„Rozumím. Neměj strach.“

„Dobře. Takže teď plán. Dostaneme vás do přístavu a na loď. Pak už se musíte postarat sami.“

„Proč nám pomáháte?“

„Zaprvé – udělal jsi pro nás dobrý skutek. Myslím, že ve městě by tě prohlásili za hrdinu. A za druhé – kdyby tě přeci jenom chytili, mohl bys mě prozradit a já bych měl po obchodech.“

„Ale… co prozradit?“

„Zatraceně, já ti věřím. Věřím, že jsi takový hlupák, jakým se děláš. Jinak by ses nedostal do takových sraček.“ Krysák se zašklebil. „Teď pojďte.“

„Ve městě budou hledat.“

„Vojáci už vyjeli do kraje. Prohledají každý kout, protože nebudou čekat, že bys byl tak hloupý a šel mezi lidi. Hm? Přelstíme je. Tak jdeme.“

Teprve pak Žibřid pochopil pirátova slova. „Tunel,“ zašeptal a došlo mu mnohé.

„Chytrá hlavička,“ odfrkl si Krysák. „Tak padej. Ať už je to za námi.“

Žibřid vzal Anežku za ruku a vydal se po úzkém kluzkém schodišti do temnoty. Černé trámy podpíraly strop v tak úzké chodbičce, že se musel natočit na bok. Když byli všichni uvnitř, Krysák zatáhl poklop, který tunel chránil před cizími pohledy, a zapálil připravenou louči.

Šel první, vzduch zhoustl a oteplilo se. Cítil, jak mu po zádech stéká potůček potu – to když si představil, že možná někde přímo nad ním jsou několik sáhů vysoké hradby – tuny a tuny kamení.

„Běž, dělej,“ pobízel je zezadu Krysák.

Nešli dlouho, přestože Žibřidovi to přišlo jako celá věčnost. Pak narazil na malá dvířka, kterými tunel končil. Krysák zezadu podal klíč. Cvakl zámek a ocitli ve sklepení jakéhosi domu.

Byla tu cítit plíseň a zkyslá jablka.

„Jsme doma, přátelé.“

Odněkud shora zněl jásot a řev. A taky sténání. Žibřid zvuky poznal okamžitě. „Hampejz?“

„Ten nejhorší v celém městě,“ odpověděl pyšně pirát a dvířka vedoucí do chodby zase uzamkl. Postavili před ně prázdné sudy a bedny, až nakonec po tajné chodbě nezbylo ani památky.

„Tak vzhůru za zábavou.“

Když se chtěl Žibřid vydat společně s piráty, Krysák ho zastavil.

V očích mu hořely veselé plamínky, ale hlas měl vážný. „Ty ne, mladíku. Tebe se přece snažíme schovat… Neboj, donesu vám sem něco k zakousnutí a zapití. Vyrazíme, až nahoře skončí zábava.“

Byli tam jenom chvilku, když Žibřid přišel na způsob, jakým by si mohli čekání zkrátit. Přimhouřil oči a zalovil v paměti, aby našel ta nejkrásnější slovíčka.

Když se dotkl jejích ramenou a pošeptal jí sladká tajemství do ouška, přivinula se k němu. Když rukou sjel k ňadrům, nespokojeně se zavrtěla, ale nechala jej. Když se pokusil dostat pod šaty, chytila jej za ruku a zastavila.

„Jenom mě obejmi, nic víc,“ zašeptala.

Zkusil to splnit. Ale touha přikazovala něco jiného. Tiskl se k ní boky a třel se tak, aby uspokojil její přání i sebe. „Nech toho, prosím. Teď ne. Tady ne. Jsem unavená.“

Kašli na ni, pleskni ji po prdeli, roztáhni nohy a užij si to!

Jako skoro pokaždé, když mu vnitřní hlas radil, ani tentokrát neposlechl. Jen hlasitě vzdychl a pokusil se tak vyjádřit všechno své zklamání, přemáhání i touhu, a nechal toho.

Teprve když uslyšel pravidelné oddechování, pochopil, že skutečně usnula.

Jde to s tebou z kopce. Jsi v hamepjzu, o samotě s krásnou dívkou, a nic.

„Kušuj. Na tebe mám tak náladu.“

Zavřel oči a zanedlouho přemohla únava i jeho, přestože si říkal, že nesmí usnout. Tělo si občas poručí navzdory mysli.

Probudil je až Krysák: „Je čas.“

„Kam půjdeme?“

„Dostanu vás na jednu loď. Odplouvá dneska za svítání, stihneme to jen tak tak. Přístav hlídají, ale jsme blízko, proklouzneme jim.“

Zvedli se, Žibřid se bezmyšlenkovitě rozhlédl kolem, aby našel citeru – než si uvědomil, že ji rozmlátil urozenému pánovi von Viesselberk o hlavu.

„Jsou nějaké novinky?“

„Jsou. Praštil jsi ho příliš málo. Ten chlap je tvrdší než skála.“

Prošli nálevnou, kde seděli poslední tři odvážlivci. Naštěstí si všímali jakési úplně nahé slečny, která se před nimi nakrucovala a s úsměvem si mezi nimi vybírala. Mladík na ni zůstal chvíli hledět s otevřenými ústy – neměla na sobě jediný chloupek. Hebká jako malé děvčátko.

Teprve když ho Anežka kopla do kotníku, vzpamatoval se a pokračoval dál.

Venku byla zima, ranní chlad se jim hned zakousl do kostí.

Od moře šla mlha a skrývala město v bílé polévce. Žibřid neviděl dál než na pár kroků, z jednoho konce uličky nedohlédl na druhý.

„Všemohoucí stojí při nás,“ ušklíbl se Krysák. Přehodil si přes záda černý kožený kabát ozdobený železnými plátky. Po chvilce to Žibřid pochopil – nešlo o ozdoby, ale o zbroj.

Při třetí zatáčce ztratil úplně přehled, kde jsou. Nicméně vůně moře zesílila.

Pak se někde před nimi ozvala dutá rána; jako by něco spadlo na zem.

„Co to bylo?“

Zůstali stát bez hnutí, bez jediné hlásky. Neopakovalo se to, žádné kroky, nic. „Asi toulavá kočka,“ pokrčil nakonec rameny Krysák. „Jdeme, jdeme. Máme naspěch.“

Protáhl je ještě několika uličkami, jednou museli ve stínu průjezdu počkat, až kolem přejde hlídka, a pak se před nimi otevřela nekonečná náruč oceánu.

„Tamta loď,“ kývl k bachratému šífu jen pár kroků od nich. Na molo vedl úzký vratký můstek.

Přeběhli přes něj a ocitli se na palubě. „Všemohoucí,“ vydechl Žibřid.

„Tak…“

Krysák se ušklíbl a pokrčil rameny, jakoby omluvně. Odkudsi ze stínů a mlhy se vynořily postavy námořníků. A přímo za Žibřidem se ozval skřípavý hlas. Slova, která vyslovil, sevřela mladíkovi žaludek strachem: „Měl jsi pravdu, příteli můj. Kluk a holka. A přišli sem skoro sami, dobrá práce.“

„Jak jsem slíbil.“

Žibřid ucítil na krku nůž.

„Takže kolik?“

„Padesát za něj a sto za holku. Dvě stě, pokud je panna.“

„Takže dvě stě padesát.“

Kapitán lodi nevypadal nijak zvláštně. Obyčejný námořník. Oproti Krysákovi s jeho podivným účesem a stříbrnými ozdobami naprosto obyčejně. A přesto z něj vyzařovala určitá síla, jíž se pyšnil každý pořádný vůdce.

Přišel k Anežce, kterou drželi dva halamové v širokých kalhotách a volných košilích, sáhl jí pod šaty, až vykřikla. Zkusila ho kopnout, ale námořníci ji drželi pevně.

„Kdepak, Krysáčku můj milovaný. Žádných dvě stě padesát. Rovných sto. Za to, že jsi mě zkusil podvést.“

Žibřid proklel osud, který jej přivedl do tohoto města. Proklel celý svět, že dovolil, aby tohle město hyzdilo jeho povrch. Proklel Viesselberka, že ho pozval na hostinu. A proklel i sám sebe, když už v tom byl – protože teprve to všem předchozím prokletím dodalo pořádnou sílu a patos.

A pak v duchu poprosil Všemohoucího, aby nad ním nelámal hůl.

„Mám lepší nápad. Vezmu si je a nedám za ně nic.“

Hluboký hlas a postava skrytá ve stínu. Kapitán lodi i Krysák se otočili, vzduchem zazněl křik a zvuk tasených čepelí. Žibřid zaslechl, jak zadrnčela tětiva kuše, a teprve po nekonečně dlouhé chvíli se první námořník skácel k zemi.

„Našli nás, lotři pojebaní!“

„Braňte se, bratři moji, braňte se!“ To hulákal Krysák, zatímco běžel k molu. Trvalo to jenom chvilinku, než zmizel v mlze.

Všichni sahali po zbraních a nechali zajatce svému osudu.

Další střely

„K zemi!“ zařval Žibřid a strhl Anežku na špinavou palubu.

Moře s nimi podivně houpalo a jemu se zvedal žaludek. Nad hlavami jim prosvištěly další šipky.

Kolem nich zuřil boj. Těžké kroky vojáků oděných v kroužkových košilích a měkké našlapování bosých námořníků. Krev kapající na palubu. A řev raněných. Žibřid Anežku zalehl, aby ji chránil před nebezpečím. Hned vzápětí se vedle nich k zemi skácel kapitán.

Bez hlavy.

Anežka zavřískala.

Žibřid také.

+++

Boj skončil a na palubě zavládlo ticho. Odkudsi z přístavu zněl křik, ale brzo utichl. Kdo by se chtěl plést do cizích záležitostí?

„Tak vstávej.“

Žibřid se zvedl na kolena. V tu chvíli už věděl, kdo ho zachránil ze spárů pirátů. Možná se rouhal, když proklínal všechno a všechny. Nejspíš to byla jenom pomsta paní Štěstěny.

„Pane Aldo?“ Viesselberk měl kromě medvědích drápů na obličeji další jizvy, ještě z nich kanula krev.

„Nebylo od tebe hezký, cos provedl, mladíku.“

Žibřid stál proti němu a třásly se mu nohy. Houpající se moře bylo stále horší. Zvedl se vítr, na stěžni zavrzalo lanoví.

„Víš, jak se odplácím těm, kdo mě zradili? Nebo se mě dokonce pokusili zabít?“

Anežka stále ležela na zemi. Na okamžik si se Žibřidem pohlédli do očí. Poznal v nich otázku, na niž se ho stále dokolečka ptal i vnitřní hlas.

Máš plán, kašpare?

Vítr znovu zahoupal lodí. Mladík věděl, že jestli se tak stane ještě jednou…

„Mám plán,“ sdělil vnitřnímu hlasu.

Nevěřím… ale snad nemyslíš na to samé? Tupče, to přece nemůže vyjít… a i kdyby mohlo… u Všemohoucího, nedělej to!

Viesselberkovi v očích hořela nenávist; opět ta chladná a mrazivá nenávist, která dokáže zabíjet, a přitom nezbavuje rozumu.

Slunce se dralo na svět, moře se lesklo jeho zlatem a zablesklo se i na meči, který Aldo von Viesselberk namířil přímo na Žibřida.

Krátký nápřah. Větší nebylo třeba.

„Sbohem,“ řekl mohutný rytíř.

A loď se znovu zahoupala v poryvu ranního větru. Žibřid si vzpomněl na Viesselberkova slova: „Ať proti stojí obyčejný knecht nebo samotný císař, každého z nich dostaneš, když uděláš něco nečekaného. Když ostatní jdou v řadě, ukroč stranou.“

Žibřid se prohnul, jako by chtěl meči uhnout. Žaludek se mu sevřel v křeči, kolena se mu podlomila.

A pak si mořská nemoc vybrala svou daň.

+++

Mířil přesně.

Proud světlých zvratků zasáhl rytířovu hlavu, pošpinil jeho hruď – a bohužel pro Žibřida několik cákanců dopadlo i na Anežku.

Znovu zavřískala.

Viesselberk sklonil zbraň a pokusil se ze sebe zvratky setřást. V tom okamžiku se Žibřid vrhl vpřed. Z kolenou se zvedl na nohy. V ruce držel zakřivenou šavli, již sebral mrtvému kapitánovi z ruky.

Sekl.

O palubu zazvonil meč. Jeho jílec stále pevně svírala mohutná pěst.

„Nechci tě zabít, pane,“ zašeptal Žibřid. Viesselberk klečel před ním a svíral si krvavý pahýl ruky. Lehce se třásl – ne strachem ani zimou, ale vztekem.

Hrot šavle na krku mu zabránil v jakémkoliv útoku.

„Nechci tě zabít,“ zopakoval kejklíř. „Jsem muzikant, ne vrah.“

Mohutný rytíř, který dokázal zabít praotce medvěda a vyvléct se z náručí paní Smrti, chtěl něco říct. Místo slov mu vyšla z úst krev.

V očích se mihl údiv a strach. A pak už nic, jen nekonečná temnota bezživotí.

Když jeho tělo padlo na palubu, temně to zadunělo. Skoro jako když se rozbíjí citera.

„Co… co to?“

Voják, který stál von Viesselberkovi za zády, odhodil zkrvavené kopí a strhl z ramen plášť s jeho erbem. Byl to ten, kterého si Žibřid pojmenoval jako Dlouhého – Anežčin Franc. Bez jediného slova se shýbl k zemi a sebral pánův meč. V pokleku se napřáhl a sekl.

„Měli jsme to udělat už dávno,“ zašeptal jenom.

Viesselberkovu hlavu nabodl na kopí a vyrazil do města.

Vítal ho jásot.

Žibřid se shýbl k Anežce.

„Odpusť, krásko,“ zašeptal. „Lépe jsem to nedokázal.“

Podívala se na něj smutnýma očima. „Nezlobím se. Na to, že nejsi bojovník, ale jenom obyčejný muzikant, to nebylo špatné.“

Sklonil se k ní a zkusil ji políbit.

Uhnula.

„Promiň… po tom, co jsem viděla… to nejde.“

Zavrtěl hlavou. Jsi obyčejný hlupák, ušklíbl se vnitřní hlas. Prase zvyjebené… ožralé a blijící!

Pokrčil rameny a zvedl se. Slunce mezitím vyšlo úplně a ozářilo celý přístav. Žibřid hleděl na blankytně modré moře a znovu se mu zhoupl žaludek; tentokrát se stihl naklonit přes zábradlí.

Raději přešel na pevnou zem. Utíkat musí po zemi tak jako doposud. Moře nebylo jeho osudem.

Nerozloučil se. Stejně by to nebylo upřímné.

Když vycházel z města, lidé za ním volali, aby zůstal. Dokonce mu někde sehnali novou citeru. Vzal ji beze slova, ale ani se neohlédl. Na bráně mezi usekanými hlavami visela Viesselberkova dcera; bílé tělo celé od krve. Žibřid se nerad díval na vysvlečené a umlácené mrtvoly těch, které miloval, třebas jen kratičký okamžik.

Když šel dál a nezastavil se, jásot nahradily nadávky a opovržení. „Zparchantělý nafoukanec!“

Jak vrtkavá byla přízeň davu…

Do hlavy ho zasáhlo jablko, které po něm někdo hodil. Sehnul se a o nohavice z něj otřel špínu. S plným žaludkem se odchází vždycky lépe než s prázdným.

Hrad hořel.

Lůza, která Alda von Viesselberk nenáviděla proto, že si dopřával, co si jiní dovolit nemohli, vyrabovala honosné místnosti, a co už nezvládl nikdo pobrat, měly strávit plameny.

Černý kouř stoupal vysoko k blankytnému nebi a dával znamení do širého kraje.

Nedostal jsi zaplaceno… nechal se zničehonic slyšet vnitřní hlas.

„Prosím?“

Za hostinu. Viesselberk ti za ni nezaplatil.

„A co? Nebylo by to poprvé. Lidé umí jenom podvádět, lhát a zrazovat.“

Ale? Že by na toho skvělého hudebníčka padla trocha trudomyslnosti?

„Kdo z těch, které jsem tu potkal, mě nezradil? Kdo?“

Ty sám…?

Žibřid si neodpověděl. Nezajímalo jej to. Hlavně aby byl z města co nejdříve pryč.

+++

Asi půl dne poté potkal jízdní hlídku. Vojáci se na něj obořili s mnoha otázkami. Pokrčil jenom rameny. Pak se ho ptal i důstojník s císařským erbem na hrudi, zatímco kolem nich pochodovalo vojsko. Barevné praporce vlály ve větru, krajinou zněly vojenské píšťaly a bubny.

„Jsou to zvířata. Zabili svého pána.“

„Vévodu von Viesselberka?“

„Tak. Hlavu napíchli na kopí.“

„A co ty?“

„Utekl jsem, dokud to šlo. Jsem hudebník, pane, ne vrah…“

Jsi lhář.

Vnitřní hlas zněl tak temně jako ještě nikdy.

„Nelžu ti, pane,“ dodal kejklíř, když si všiml zvídavého pohledu velitele. Přivřel oči a na okamžik se soustředil. „Jestli nevěříš, dokážu to.“

Vzácným trsátkem od dámy, na jejíž jméno skryté v monogramech M. G. si nepamatoval, rozezněl struny nové citery. V očích zkušeného vojáka poznal, že kouzlo se opět podařilo.

Zapadající slunce pohladilo mladíkovu tvář. Smutně si povzdechl. Nedokázal se na lidi vztekat dlouho. Vždyť sám nebyl o mnoho lepší, zatracenec téměř bez duše…

Není to pravda.

„Co není pravda?“

Že každé ztracené jméno ti sebere kus duše.

„Jak to?“

Protože bys žil už nejméně tři životy na dluh…

„Zavři zobák!“

Ale stejně jako vnitřní hlas nevěřil.

A tak zatímco císařské vojsko pochodovalo k Viesselberku, aby potlačilo krvavou rebelii, Žibřid mířil na opačnou stranu. Zapomenout další jména; za dalšími penězi, do hostinců a krčem, na jarmarky, a samozřejmě – na hostiny urozených pánů.

Protože Žibřid hostiny miloval víc než co jiného.

MÍLA LINC

(1982)

Tvorba tohoto mladého a nadějného autora je názorným příkladem toho, že vysoká koncentrace knih na pracovišti výrazně zvyšuje vlastní literární ambice stejně jako dovednosti. Takže nepřekvapí, že Míla je povoláním knihovník (dříve v Praze, nyní v Brně), který trávil extrémní množství času v oddělení sci-fi a fantasy. K žánru má přitom blízko nejen jako autor a ostřílený pořadatel conů, ale i jako zkušený šermíř, který by okamžitě mohl nastoupit jako jeden ze čtyř mušketýrů. Ostatně postavu i obličej na to má a sedmnácté století patří k jeho oblíbeným obdobím.

Do fantastiky Linc vstoupil v patnácti letech, ovšem poprvé se prosadil povídkou Žlutý drak (Drakobijci, 1999), kde se objevil dobrodruh Roggeveev. Ten se stal hrdinou i několika dalších textů v antologiích Drakobijci či na stránkách časopisu Pevnost. Tolkienovskou inspiraci zase nezapřou Skřeti (Pevnost 6/2002) a lásku k historii povídky jako Děti Štěstěny (Drakobijci VIII, 2006) či Krajina po bitvě (Pevnost 6/2005). Kromě vlastní tvorby má Linc na triku i jednu z epizod české řady Marka Stonea nazvanou Absolutní spravedlnost (2010) či dvojdílnou příručku Středověký svět (2005, 2007) určenou začínajícím autorům fantasy. Kapitolu samu pro sebe pak tvoří publikační činnost na stránkách magazínu Pevnost, kde jsou jeho doménou témata na pomezí historie a fantastiky.

Osudovým se však pro Mílu Lince stalo setkání s Černým hvozdem. Poprvé do něj zabloudil v povídce Mrtví muži netančí (Pevnost 10/2003), ale rozvíjet ho začal, až když se rozloučil s Roggeveevem. Teprve pak mohl v povídce Ve stínu havrana (Drakobijci IX, 2007) přivést na scénu Jana z Domu a jeho žoldnéřskou kumpanii Paví jezdci stejně jako další osobité hrdiny.

Tajemný prales se stal kulisou i pro první román – Stín Černého hvozdu (2009). V něm se mladý zástupce hejtmana Kozího hrádku Richard z Nemanic snaží odhalit motivy krvavého masakru a potrestat viníky. Všechny stopy přitom vedou do pověstmi opředeného Černého hvozdu.

Mystéria, tajemství, krev a slzy se prolínají i druhým Lincovým románem Mrtvi muži netančí (2011), pro který poskytla základ již jmenovaná povídka. Posel smrti se tu ve společnosti bývalého lovčího a mnicha vydává do srdce Hvozdu, aby ho podrobil vůli své paní. Na konci cesty však najde mnohem víc, než čekal.

Lincovy světy jsou krutými a drsnými místy pro život. Přesto se i tady najdou hrdinové, pro které čest, přátelství a odvaha nejsou jen prázdnými slovy. A nebojí se udělat to, co je potřeba, přestože vědí, že za to zaplatí vysokou cenu. Ale takový už je život…

JAN GALETA

V této antologii nemůže chybět ani klasika ze všech nejklasikovatější, na které jsme vyrůstali snad všichni. Čili příběh, v němž se družina udatných dobrodruhů vydává na velkou výpravu, která jim má přinést slávu a bohatství. Jan Galeta však na cestu posílá poněkud netradiční družinu. Její členové jsou sice odborníci na slovo vzatí, jenže přátelství na věčné časy si rozhodně nepřísahali. Jediné, co je opravdu spojuje, je touha proslavit se. A protože se jejich čas pomalu krátí, zbývá jediná možnost – vyrazit na draka. Ať to stojí, co to stojí…

LOVCI SLÁVY

Tentokrát nás všechny sezval Střiž.

Válečnému knězi boha Merna jsem vždycky věřil – mnohokrát se ukázal jako čestný a přímý chlap. O ostatních z naší party bych to už tak snadno říct nemohl. Léta jsme se sice tak nějak znali, ale láska mezi námi nerozkvetla. Několikrát jsme dokonce spolupracovali, když to nešlo jinak, ale byli jsme spíš samotáři a dohromady nás vždycky svedl jen osud. Trstava by podotkla, že zlý…

Sotvakdo by nás tedy označil za sehraný tým. Potulovali jsme se Dálavami a živili se tím i oním. Ochranou karavan, lovem zločinců, zabíjením nestvůr, špinavou prací pro bohaté a mocné, čímkoliv, co přineslo peníze. Mládí jsme dávno nechali za sebou. Někdo by možná řekl, že jsme v nejlepších letech, jenže my se cítili staří. A co hůř, trpěli jsme pocitem, že jsme nic nedokázali. Do jednoho jsme zoufale bažili po slávě. Takové, v jejímž výsluní se hřáli nejobdivovanější hrdinové naší doby. Chtěli jsme, aby se o nás zpívalo v tavernách stejně jako o Mortusovi, Torkovi nebo Sariice.

Jenže jak jednou někdo řekl, mlíko na bradě nám zkyslo, místo aby se vytlouklo v máslo. Byl nejvyšší čas pořádně se zviditelnit a proslavit. Buď teď, nebo už nikdy. Sláva, či propadliště dějin?

A Střiž nám nabídl šanci.

Tenhle kněz boha kovářů Merna chodil běžně v masivní plátové zbroji. Šel z něj docela strach, což umocňovala nejen jeho zbraň – velké kladivo, ale i rituální tetování po celé tváři.

Narazil na kšeft, který by mu po celé Východní dálavě získal nehynoucí slávu, jenže to nebyla práce pro solitéra.

Popíjeli jsme v jedné z krčem v Železných dolech a já si prohlížel své společníky. Fakt jsme byli divná skupina. Střiž v čele stolu vypadal neohrabaně jako slon v porcelánu.

Nalevo ode mě se uvelebila Trstava. Třicítku už překročila, ale vypadala jako osmnáctiletá žabka. Jakou měrou se na tom podílela její kouzla, jsem se neodvážil hádat. A zeptat se už vůbec ne. Mohla by mě sesmahnout bleskem. S úsměvem jsem si vzpomněl, jak jsme spolu před lety lovili bleskavce poblíž Mračné. Jeden z místních tehdy neuváženě pronesl poznámku o „babě krev a mlíko“. Čarodějku to tak rozzuřilo, že jej kouzlem paralyzovala. Celý den ten chudák stál na návsi, kde se to stalo, zatímco sousedi se mu posmívali a psi na něj močili.

Přes desku stolu s vyrytými sprostými nápisy na mě koukal otrhaný zálesák jménem Buza. Na sobě měl… no, nazvat to hadrami, nebyl bych daleko od pravdy. Oděv sešitý z útržků zelených a hnědých látek, ušpiněný od hlíny a kdovíčeho ještě. Nevypadalo to vůbec vábně.

Buza tvrdil, že to v divočině slouží jako vynikající maskování, a jelikož byl zálesák trochu jednodušší člověk s výrazem ňoumy, musel mu prostě každý uvěřit. Jeho ochočená levhartice Štípa zůstala na přání hostinského uvázaná na dvoře.

Vedle Buzy nešel přehlédnout Krivojar, válečník ze Severu, z Barbarského pobřeží. Měl starou koženou zbroj, pošitou kovovými destičkami, které asi olej neviděly už roky. Houfně z ní odpadávaly šupinky rzi a špinily Seveřanovi kalhoty. Dlouhé, mastné vlasy měl barbar po způsobu svého lidu spletené na temeni do dvou copů a v kníru i bujném plnovousu se mu usadily zbytky od večeře.

Posledním hrdinou jsem byl já. Potulný bard a zlodějíček Ctirad zvaný všemi Piskoř, který se dokáže kamkoliv rychle vetřít a stejně snadno zmizet.

Bylo to sotva pár minut, co jsme Střižovi přikývli a stvrdili bohatýrskou domluvu ohledně dělení kořisti. Teď všichni mlčky čuměli do svých korbelů s hořkým pivem a přemýšleli, jestli neudělali životní chybu.

Střiž měl totiž v plánu zabít draka!

Že v Zelanských vrších nějaký šupinatý potvur žije, se tak nějak všeobecně tušilo. Avšak nad civilizované kraje okolo Železných dolů a Sintaru nevyletěl už aspoň sto let. Matky jím strašily děcka a všichni ho brali jako pohádku.

Jenže Střiž narazil na trpaslíka jménem Grimwald, který se dušoval, že draka na vlastní oči zahlídl. A my mu uvěřili.

Vousáči si poslední roky nedaleko od Železných dolů kutali nové podzemní město a Zelanské vrchy znali líp než farmáři z plání nebo horníci. Jejich prospektoři křížem krážem pročesávali lesy a skály v touze po nerostném bohatství.

Střiž trpaslíkovi strčil do kapsy nemalou částku, aby nás na to místo zavedl.

První den uběhl docela v poklidu. Grimwald, prďola i na trpaslíka, nás vyvedl z města. Mašírovali jsme kus na západ Dlouhým průsmykem. Pak jsme překročili skalnatý hřeben na jih do Průsmyku stínů, sestoupili do něj a začali se štrachat na jeho jižní svahy. Prostě furt nahoru a dolů jako na houpačce.

Střiž ve své zbroji funěl jako buvol, ale statečně udával tempo v čele skupiny. Nevadilo by nám, kdyby zpomalil, avšak nikdo nechtěl ukázat slabost tím, že by ho o to požádal.

Chvíli jsem šlapal vedle Krivojara. Před námi se vrtělo Trstavino pozadí a Seveřana ten pohled vyloženě hypnotizoval. Pravda, bylo na co koukat, čarodějka měla zadeček jedna báseň. Jenže Seveřan čarodějku pozoroval jako hladový pes – uslintaně a vytrvale.

Pak jsem si vzpomněl, že ti dva spolu kdysi měli nějaké pletky. Že by Krivojar věřil v pokračování? Já bych na to nevsadil.

Čarodějka o jeho pohledech věděla a okázale je ignorovala. Už včera v hospodě Krivojara přehlížela a neprohodila s ním ani slovo.

Navečer jsme se utábořili pod jižním hřebenem Průsmyku stínů. Na úplné hranici civilizace.

Průsmyk se pod námi otvíral jako na dlani. Jeho svahy zúrodňovaly pole a sady několika statků, ale dál na jihu, kam nás mlčenlivý Grimwald vedl, ležela panenská divočina.

Rozdělali jsme oheň a Buza se dal do kuchtění. Cestou ulovil několik hubených králíků a jejich tuhé maso teď spolu se zeleninou měnil v kotlíku na guláš. Střiž opodál diskutoval s trpaslíkem a Trstava vybírala kamínky z místa, kde hodlala spát. Krivojar ji přitom hltal očima. Já hrál na harfu a tiše zpíval hrdinské písně.

Vidět nás někdo, řekne si, že dobrodruzi mají báječný a idylický život.

Uprostřed noci jsem držel hlídku a v duchu láteřil, proč se něčím takovým zatěžujeme. Grimwald hlasitě chrápal, Střiž taky spal.

Zato Buza bděl a jeho levhartice s ním. Možná pro jistotu hlídal se mnou, kdybych usnul. Viděl jsem, jak se ve světle ohně občas zaleskly jeho oči. Neměl jsem mu to za zlé. Spolehlivost k mé pověsti tak úplně nepatřila a on to věděl. Kdysi na společné akci jsem měl osvobodit zajatce, zatímco Buza a pár dalších měli odlákat pozornost lapků. Oni svůj díl zvládli skvěle. Já se zasekl, když jsem narazil na truhlu, kde lapkové schovávali kořist. Dal jsem se do páčení zámku a na zajatce zapomněl. Skončilo to tak, že se lupiči vrátili, zatímco jsem si do kapes cpal jejich zlato. Neviděli to rádi. Kdyby Buza nepřesvědčil ostatní, aby lapky napadli a vysekali mě odtamtud, kdo ví, kde bych dneska byl?

I Trstava a Krivojar byli vzhůru. Seveřan seděl nebezpečně blízko čarodějky a tiše mezi sebou něco řešili. Nešlo jim rozumět, ale z tónu hlasů jsem poznal, že k zamilovanému štěbetání to má daleko.

Na chvilku se mi zavřely oči. Probral mě křik. Ke cti mi budiž, že jsem hned vyskočil a tasil svoji krátkou šavli.

„Kreténe! Nešahej na mě, nebo ti upálím koule!“ křičela Trstava. Její zvučný hlas se rozléhal hvězdnou nocí a setmělými svahy průsmyku.

Krivojar se po čarodějce sápal, ale Trstava se na noc uložila do spacího pytle, takže nesvedl nic.

Střiž a trpaslík se překvapeně zvedali na loktech. Ospalé oči mhouřili do šera.

Krivojar se nevzdával. Vůbec mu nevadilo, že se všichni díváme. Holt barbar.

Nezdálo se, že by Trstava zrovna zvládla naplnit své hrozby, ale naštěstí zasáhl Střiž.

„Krivojare, dost!“ zařval kněz a vstal. Zbroj výjimečně neměl, přesto vypadal hrozivě.

Seveřan jako by ho neslyšel.

Kolem mě se mihl stín – levhartice Štípa proskočila tmou.

I Buza byl na nohou. Stál nehybně jako socha, dobráckou tvář plnou pobouření a znechucení.

Štípa prosvištěla táborem, skočila Krivojarovi na záda a povalila ho do trávy. Kus se kutáleli. Muž a zvíře zaklesnutí do sebe. Barbar se nakonec vytrhl ze sevření drápů a s řevem vyskočil na nohy.

Levhartice si ho prohlížela zářícíma očima. Vyčkávala.

„Štípo!“ zavolal na ni Buza a šelma se k němu poslušně vydala.

Krivojar padl na zadek, drže se za ruku.

Trstava se vysoukala ze spacího pytle a poodběhla mimo světlo ohně. Viděl jsem jen její obrys proti hvězdné obloze. Třásla se. Pláčem, nebo vzteky? Buza šel za ní a čarodějku objal. Nechala se! Nestačil jsem se divit.

Uvědomil jsem si, že stojím jak osel ve střehu s tasenou šavlí, a rychle jsem zbraň schoval. Jelikož jsem byl i felčar naší skupiny, vzal jsem lékárničku a vykročil za Krivojarem.

„Ej, zasraná kočka!“ povzdechl si barbar. Ve slabém světle ohně jsem mu ukázal roztrženou kůži na levém předloktí.

„Která?“ zeptal jsem se poťouchle. Jenže Seveřan na tyhle slovní hříčky nebyl. Civilizace ho v mnohém minula.

„Dvounohá, nebo čtyřnohá?“ dodal jsem rychle. Krivojarovi to konečně došlo a usmál se. Jeho ego dostalo tvrdý zásah do středu terče. Ale koneckonců si to zasloužil. Vyčistil a obvázal jsem ránu a dal mu napít pálenky.

Střiž, Grimwald, Trstava i Buza už zase leželi a usínali. Zálesák a čarodějka se k sobě tulili jako novomanželé. Štípa jim ležela u nohou.

Když to Krivojar viděl, zachrchlal a odplivl si. Pak nabídl, že si vezme hlídku.

„Stejnak už neusnu,“ dodal.

Kývnutím jsem mu poděkoval a uložil se.

Chvíli jsem Kriva pozoroval, jak se sekerou v ruce sedí u ohně a závistivě hledí na čarodějku a zálesáka.

Stal se Buza pro Trstavu opravdu rytířem zachráncem? Anebo se k němu lísala, jenom aby po babském způsobu Krivojara pořádně nasrala?

Neznal jsem ji zase tak dobře, abych to mohl stoprocentně posoudit, ale to druhé mi přišlo pravděpodobnější. Bohůmžel.

„Tak vstávat, vy bando líná!“ snažil se nás Střiž povzbudit, zatímco jsme se probouzeli. Rozlepil jsem oči a rozkoukal se. Knězovo tetování jako by na slunci pulzovalo. Za úsvitu se určitě modlil k bohu Kováři u vyhaslého ohniště, zatímco my ostatní chrápali.

Během snídaně nás trpaslík ujistil, že když zaberem, překročíme do večera dva hřebeny hor, které se rýsovaly na jihu, a sestoupíme tak do údolí vymletého jedním z přítoků Martenovy řeky. Potoku říkal Svjárfeal, a jestli měl i jméno v obecné řeči, já ho neznal. Tenhle kraj byl pořád neprobádaný a nezmapovaný.

Grimwald tvrdil, že od Svjárfealu musíme na jih k dalšímu hřebeni, a tam že budeme přesně na místě, kde viděl draka.

Už jsem se fakt nemohl dočkat.

Než jsme se dali na pochod, odvedl si Střiž Krivojara stranou. Náš vůdce Seveřanovi očividně domlouval kvůli včerejšku. S úsměvem jsem sledoval, jak kněz barbara peskuje, jako by to byl nějaký smrkáč v klášterním semináři.

Večer nás zastihl vysoko nad údolím potoka Svjárfeal. Viděli jsme ho dole mezi stromy, jak se kroutí jako modrá pentle na zeleném venkovském kroji.

Přestože celý den vydatně mrholilo, ušli jsme skoro tolik, co bylo v plánu. Utábořili jsme se raději nahoře pod hřebenem s tím, že sejít po mokrém svahu bude lepší až za světla.

Rozdělali jsme oheň a Buza se zase dal do kuchtění. Pekl malou skalní kozu, kterou ulovila Štípa.

Zatímco jsem z navoskovaného plátna budoval stříšku proti dešti, sbíhaly se mi sliny. Seveřan a zálesák na déšť nedbali. Oni se ale na rozdíl ode mě tvářili jako tvrdí chlapi. Trpaslík se zabalil do nepromokavého spacího pytle a Střiž do pláště.

Trstava si kolem sebe arogantně vyčarovala nějaký kouzelný štít, pod kterým seděla v dokonalém suchu. Zatímco jsme mokli, spokojeně a trošku povýšenecky se na nás usmívala.

Povečeřeli jsme a pak jsem hrál na harfu a zpíval. Mí společníci poslouchali a sem tam někdo nadhodil téma k hovoru. Žádné však nevydrželo déle než pár vět.

Střiž se snad už dvě hodiny věnoval modlitbám k Mernovi. Tím způsobem, že klečel v dešti kus od nás a ani se nehnul. Jeho zápal jsem musel obdivovat.

Déšť ustal a chvíli poté ukončil kněz meditaci. Pověřil Krivojara hlídkou a osušil se. Ve tváři byl bledý a ztrhaný.

„Unavený?“ zeptal jsem se ho.

Usmál se na mě a spokojeně přikývl. „Mern je s námi,“ odpověděl, zabalil se do přikrývky a hned usnul, zatímco mě z jeho slov mrazilo v zádech.

+++

Hlídku zrovna držel trpaslík, když mě vzbudily hodně hlasité zvuky. Nebyl to přímo křik, spíš…

Otevřel jsem oči a přes mrholení si ve světle skomírajícího ohně všiml, že vzhůru jsou všichni krom Střiže. Kněz pochrupával, ztracený v hlubokém spánku z únavné modlitby.

Zvuky vydávali Trstava s Buzou – vášnivě souložili v suchu magického štítu. Čarodějka ležela na zádech, nohy rozhozené, zálesák vytrvale přirážel. Byla by to docela sranda a pro šmíráka jako já i pěkné pokoukání, kdyby…

Mrknul jsem po Krivojarovi.

Barbar zuřil.

V ruce křečovitě svíral bradatici a třásl se vztekem. Kašlal na déšť, voda mu odkapávala z copů i vousů, šaty měl promočené.

Vtom vstát a šoustající pár na místě rozsekat nadrobno mu bránila jen jedna věc. Štípa.

Levhartice totiž hlídkovala u svého pána. Cenila tesáky, oči se jí blýskaly a já pochopil, že Krivojar se šelmy bojí.

„Aj jaj!“ řekl jsem si pod vousy.

Buza ukázal kuráž. Seveřana smrtelně urazil pro pár chvil potěšení. Došlo vůbec zálesákovi, co způsobí?

Nedalo mi to a díval jsem na ně. Buzův zadek svítil do tmy, jak se míhal sem a tam. Trstava hekala, ale přišlo mi, že to hraje. Do tváře jsem jí neviděl. Škoda.

Jakmile Buza zrychlil tempo, bylo jasné, že se blíží konec. Čarodějka zařvala v očividně hrané extázi. Zálesák její falešnost asi nepostřehl. Koneckonců byl v nejlepším, v uších mu jistě hučelo, před očima se zatmívalo, a navíc byl důvěřivý. Prohnul se, zasténal a strnul. Bylo po všem.

Svalil se na ni jako podťatý strom a v tu chvíli si Krivojar dodal odvahu a vyskočil na nohy. Ani nevím jak, ale byl jsem rychlejší. Postavil jsem se Seveřanovi do cesty, a i když mám postavu střízlíka, zastavil jsem ho.

„Tohle nechceš udělat, kámo. Neblbni,“ uklidnit barbara bylo jako snažit se uhasit požár hrnkem vody.

Nebavilo mě hrát si na šéfa, jenže Střiž chrněl.

Vrazil jsem Krivojarovi facku. Zavrčel na mě, až jsem uskočil, ale přece jen se Seveřan zklidnil. Násilí na tyhle typy prostě platí.

„Čum,“ řekl jsem mu, shýbl se pro kámen a hodil jím na Trstavin magický štít. Šutr se od neviditelné bariéry odrazil.

Barbar pochopil a ochabl – jako pytlík neštěstí se zhroutil na zem.

„Děrmo! To svinská suka!“ zaklel ve své mateřštině.

„Nech ji být,“ domlouval jsem mu a chytil ho kolem ramen, jako bysme byli bráchové. „Nelámej si tím hlavu a ser na ni. Někde tě čeká lepší.“

Jsem bard, mám moc dát i do nejhloupějších slov jistou sílu. Hlas je mojí zbraní a umím lidi donutit skákat, jak pískám. Povedlo se to i teď.

Vztek barbara přešel.

„Krive,“ oslovil jsem ho důvěrně. „Máš recht v tom, že s Buzou si to musíš vyřídit. Nezapomeň ale kurva na to, že na téhle výpravě potřebujem jeden druhého. Přísahej, že s vyřizováním účtů počkáš, dokaď to nebude za náma. Přísahej na svoji čest a rodinu!“ zvýšil jsem hlas.

„Ada, Piskoři,“ souhlasil. Plivl si do dlaně a nabídl mi ji k potřesení. Byl to hnus, ale stiskl jsem ji a ulevilo se mi.

Předčasně. Seveřan ještě nedomluvil.

„Pokud sa ale ku mně ta svinská kočka přitočí bližej jak na krok, zakrútim ji krkem. Toho sa přísaha nětýká.“

Povzdechl jsem si a přikývl. Co mi zbylo jiného?

Probuzení nám zas přichystal Střiž. Vypadal odpočatě, usmíval se do ranního slunce, které věštilo pěkný den. Neměl ani potuchy, co se dělo v noci. Svědomí mě sice nabádalo, ať mu to povím, ale umlátil jsem ho argumenty.

Je to Trstavina věc, říkal jsem si.

Ani nikdo z ostatních neměl chuť svěřovat se s nočními eskapádami, takže kněz zůstal v blažené nevědomosti.

Pozoroval jsem zálesáka a čarodějku, jak se balí na cestu. Zatímco on měl pohled zamilovaného blázna, ona vypadala dost chladně. Přehlížela nejen Krivojara, ale i Buzu. Když už na zálesáka promluvila, tak pouze se smrtící povýšeností. Na jeho otázky jenom naštvaně, jednoslovně odsekávala.

Krivojar měl recht, byla to zkurvená suka. Chtěla Seveřana naštvat. A že si přitom pohrává se srdcem nezkaženého a divočinou odchovaného Buzy, jí bylo fuk.

Proklel jsem ji a taky si sbalil věci.

+++

Cesta dolů z kopce byla nakonec docela pohodlná, osvěžili jsme se v chladné vodě Svjárfealu, potok překročili a začali zase stoupat.

I přes pěkné počasí a lepší terén panovala nálada pod psa. Střiž se nás pořád pokoušel bavit, ale narážel na hradbu zachmuřeného mlčení. Nakonec toho nechal, poslal nás do Jam a taky zmlknul.

Ještě odpoledne jsme stanuli na hřebeni. Za zády jsme měli údolí Svjárfeal a to před námi se prý jmenovalo Hljórdis, taky podle potoka. Trpaslík nás teď ale nevedl dolů. Následovali jsme ho po vrstevnici na západ. Když se slunce sklánělo těsně k obzoru, oznámil, že jsme na místě.

Svah kopce vypadal jako po bitvě. Stromy ležely vyvrácené, polámané anebo rozleptané, až se doslova rozpadaly.

„Tady drak zaútočil na medvěda,“ vysvětloval trpaslík.

Ještě v Železných dolech nám řekl, že jde o draka zelené barvy. Takoví, jak nás poučil Střiž, plivou místo ohně kyselinu. Pohled na poničené stromy to potvrdil.

Chudák medvěd…

„Kam odsud odletěl?“ zeptal se Grimwalda kněz.

„Já jsem to pozoroval z tamtoho kopce,“ ukázal trpaslík na východ. „Díkybohům drak letěl na západ. Neviděl jsem kam přesně, zmizel totiž za Rígvíkem,“ vysvětlil. Když viděl, že nerozumíme, ukázal na nejvyšší horu v okolí. Její skalnatý vršek mířil k nebi jako kopí.

„Hm,“ přitakal Střiž. „Utáboříme se na noc a ráno vyrazíme na západ. Je to tam schůdné?“

Trpaslík přikývl. „Dolů se dá snadno sejít k Hljórdisu, pak podél jeho proudu až k prameni na úpatí Rígvíku. Odtamtud jde hora obejít po jižním svahu. Není to jednoduché, ale dá se to zvládnout“

Střiž po nás koukl. Souhlasně jsme mlčeli.

Noc tentokrát proběhla v klidu. Krom hádky Buzy s Trstavou, ale to byla spíš taková sranda. Vypadalo to, že zálesák touží po nějakých těch citech a žhavém doteku plném lásky. Místo toho jej čarodějka poslala do prdele a šla spát.

Byl jsem jediný, kdo si z toho dělal hlavu.

Ne, Buzy mi líto nebylo. Štvala mě Trstava. Hrála si s lidmi jako s loutkami. Bál jsem se, koho si na hraní vybere příště, a modlil se, abychom už našli toho draka.

Ráno jsem se za to přání proklel.

Chystali jsme se zrovna na cestu. Buza vyrazil ulovit něco k jídlu a Střiž zmizel do lesa podívat se, jaké škody na něm dokázal napáchat drak. My ostatní jsme jen tak seděli a sledovali mraky, stromy, hmyz a jeden druhého.

Ne že bych se chlubil, ale jsem docela bystrý pozorovatel. Neuniklo mi tedy, že Trstava se snaží potichu a nenápadně kouzlit. Do tajů magie jsem nikdy nepronikl, ale vím, že k čarování není nutné dramaticky máchat rukama ani vykřikovat krkolomná slova.

Nepoznal jsem ale, jestli už čarodějka kouzlo dokončila, nebo jestli se jí vůbec povedlo.

Navíc mě upoutalo něco jiného – z lesa se tiše jako noc vyřítila Štípa a hnala se k nám.

Nejdřív jsem nepoznal, že jde o Buzovu kočku, takže jsem polekaně vyskočil na nohy. Pak jsem si všiml obojku a oddechl si.

Předčasně.

Ladným skokem se levhartice vrhla na Krivojara.

„Do všech kurev!“ zaklel jsem.

Barbar překvapeně hekl. Kočka mu skočila na hruď a tesáky šla po jeho krku. Křiv se však nedal. Kočka a barbar se zmítali v jednom chumlu, nebylo poznat, kdo má zrovna navrch.

Tasil jsem šavli a běžel k zápasící dvojici. Grimwald boj se zájmem pozoroval, pro jeho vousy nebylo vidět, jak se tváří. Zato Trstava vypadala znuděně…

Do Jam! Příliš znuděně!

Už jsem byl od Seveřana jen na krok, když mou pomoc přestal potřebovat. Chytil Štípu levou rukou pod krkem. Svaly na holé paži se mu napnuly do mohutných provazců. Zvíře přestalo zuřivě útočit, zmítalo se a snažilo uvolnit.

Krivojar měl ale ruku silnou jako kleště. Odtlačil levhartici z nebezpečné zóny okolo svého krku a pěstí pravé ruky jí zasadil silnou ránu do páteře.

Křuplo to.

Štípa ochabla jako loutka s přestříhanými drátky. Seveřan ji odhodil. Zůstala v trávě ležet bez pohybu, jen tiše vrčela.

Zastavil jsem se a hleděl Krivovi do očí. Byl jsem v šoku, ale on víc. Musel jsem ho obdivovat – na jeho místě bych byl mrtvý.

Zasunul jsem zbraň zpět do pochvy, zato Krivojar zvedl ze země bradatici.

Mrknul jsem po Trstavě. Tvář měla úplně klidnou. Žádné překvapení, žádný šok, žádný úlek. Snad jen… zklamání.

Rozhlídl jsem se. Trpaslík zmizel. Že by běžel pro Střiže?

„Buzooooooo!“ zařval barbar z plna hrdla. Pak si všiml, že Štípa ještě vydává nějaké zvuky. Silným sekem zbavil její tělo hlavy.

„Vrahu!“ zaječel zálesák. Přiběhl z lesa zrovna v tu nejblbější chvíli. Viděl, jak se z jeho milované Štípy stal kus mrtvého masa.

Měřili se pohledem. Jako zápasiště mezi sebou měli celý tábor. Krivojar v ruce svíral severskou sekyru se širokým ostřím, Buza tasil lovecký tesák.

Doběhl jsem zpátky ke svým věcem a hledal harfu. Jenže dřív, než jsem stačil zahrát, se do sebe pustili.

Krivojar už vychladl do ledového klidu, zato Buza zuřil. Divoce na barbara dotíral krátkou čepelí. Všechny jeho výpady však šly do prázdna, nebo je odrazila hlavice sekery.

Křiv nechal Buzu vyzuřit se a unavit, teprve pak přešel do protiútoku.

Zálesák uskakoval před dlouhým dosahem sekery jako zajíc. Krýt Seveřanovy údery neměl šanci, chyběla mu na to síla v rukou i správná zbraň.

Buza uhýbal pořád dál a dál, až se dostal na okraj rovinky, kde jsme tábořili. Nevšiml si toho a znovu uskočil.

Došlápl na nerovnou půdu a ztratil rovnováhu. Spadl na bok a začal se kutálet ze svahu. Krivojar se rozběhl za ním.

Konečně jsem začal hrát a zpívat. Můj hlas se nesl loukou a prosakoval do lesů. Zpíval jsem píseň beze slov, jen s nápěvem, a vkládal do ní všechen um a moc. Pomalá a klidná melodie měla oba bojovníky zchladit a dát jim zapomenout na spory.

Jenže se mi nedařilo. Byli už moc daleko a silný vítr nesl můj hlas jinam. A možná prostě moje síly na uklidnění těch dvou nestačily.

Z úst mi unikla nadávka. Trstava se mé marné snaze zle ušklíbla. Co to ta kráva zkouší za hry?

Zálesák a barbar se už zase bili. Buza ani při pádu nepustil tesák, zato opadla jeho prvotní zuřivost.

Nemá šanci, říkal jsem si a bylo mi zálesáka líto. Prožil většinu života v divočině, mezilidské vztahy pro něj vlastně byly velkou neznámou. Naivní, nezkažený, a navíc dobrák – strašlivá kombinace pro život.

To Krivojar se zakalil v námořních bojích, když jako pirát brázdil Vnitřní moře. Uměl zabíjet a dobře znal zášť i nenávist. Až moc dobře.

Pomalu jsem sestupoval k nim. Chtěl jsem ještě jednou zkusit zahrát. Jako vždycky jsem se ale k činu odhodlal pozdě.

K mému překvapení Buza zaťal čepel do soupeře jako první.

Špice zálesákova tesáku sklouzla po rezavé destičce barbarovy zbroje, zajela do škvíry mezi dvěma z nich, prorazila tvrzenou kůži a zabořila se Krivojarovi do boku.

Seveřan hekl bolestí. Buza zvířecky zařval.

Zastavil jsem se – už nebyla šance, že bych něco svedl.

„Draaak! Draaak!“ Výkřik přicházející z lesa mi rozdrásal uši. Byl to Střižův hluboký hlas, ale vidět jej nebylo. Zvedl jsem oči k obloze.

„Hoja!“ vypadlo ze mě překvapeně.

Od západu se k nám na křídlech větru blížil had.

Nešlo odhadnout, jak je velký a jak je daleko, ale máchal křídly a zabíral jimi jako loď vesly. Bylo jasné, že za chvíli bude u nás.

Posedl mě jakýsi prapůvodní strach. Bez ohledu na společníky nebo vybavení jsem se hnal do lesa. Pelášil jsem, co mi nohy stačily, a neohlížel se. Utíkal jsem pryč od ostatních v naději, že rozdělit se nám pomůže zachránit si zadek. Hlavně mně.

Zahlédl jsem, jak Trstava rozmachuje rukama a sype okolo sebe nějaký prášek. Určitě si budovala magický štít. Snad zadrží víc než jen kapky deště.

Než jsem zmizel v lese, koukl jsem ještě po bojující dvojici. Nebezpečí vůbec nevnímala. Buza znovu propíchl Krivojara. Ten mu na oplátku zasekl bradatici do ramene.

Pak mi výhled zakryly stromy a uši naplnil dračí ryk.

Běžel jsem mezi stromy a marně hledal nějakou skálu nebo balvan, pod který bych mohl zalézt.

Nade mnou proletěl ohromný stín, stromy zašuměly a silně se nahnuly, když se do nich opřely větrné víry vytvořené mácháním dračích křídel.

Lepkavé plody zelanů na mě padaly tak hustě, že jsem skoro nic neviděl. Nějakým zázrakem se přede mnou objevil skalní blok. Malý převis kamene těsně nad vlhkou zemí.

Natlačil jsem se pod něj jako hmyz a modlil se.

Jestli mě drak najde, bude tahle skrýš stačit?

Chvíli byl klid, pak se ozval dračí řev a znovu nastalo ticho.

Srdce mi divoce bilo – snad chtělo vyskočit z hrudi.

Potřeboval jsem hluboce dýchat, ale bál jsem se, že takhle hlasitými zvuky přilákám draka.

Strachy jsem se třásl a div si necvrnkl do gatí.

Jsem hluboko v lese. Schovaný. Byla by fakt blbá náhoda, kdyby mě tu vyhmátl, říkal jsem si. Blbá náhoda…

Celé mé okolí se ponořilo do stínu. Stromy se ohýbaly pod náporem větru a pleskot velkých, blanitých křídel mi zněl jako umíráček.

Drak zařval, až mi zalehlo v uších.

Z nebe pršela kyselina.

Stromy se škvařily, hnědly a rozpadaly. Celý les okolo se hroutil.

Křiklavě zelená tekutina stékala po skále, pod kterou jsem se schovával. Odkapávala mi sotva palec před tváří.

Z kamene se kouřilo. Nedalo mi to a roztřesenou rukou jsem čúrku žíraviny nastavil čepel dýky.

Kapka dopadla na ocel, zaprskala, napěnila a druhá kapka už propadla skrz vytvořenou díru. Šokovaně jsem pomalu vydechl.

Drak znovu zaryčel, zamával křídly a déšť smrti ustal. Stín zmizel. Stromy, nahlodané kyselinou, se s rachotem hroutily jeden přes druhý.

Netvor byl pryč.

Věnoval jsem tichou, ale dlouhou modlitbu Mirtal Múze a čekal v úkrytu, až kyselina vsákne do země a ztratí účinnost.

Trvalo to dlouho.

Uprostřed našeho tábořiště si jako královna trůnila Trstava – okolo sebe měla vaky a krosny nás všech. Usmála se na mě.

„Věděla jsem, že ty přežiješ, Piskoři. Jsi jako potkan,“ řekla mi vesele.

„To bylo záslužné. Překvapuješ mě,“ ukázal jsem na naši výbavu – musela ji skrýt pod svým štítem.

„Maličkost,“ odpověděla. „Ten zelený červ se mohl zalknout, jak se mě snažil dostat. Ale neměl nejmenší šanci. Pěkně zuřil, kroužil nade mnou a já se smála. Myslela jsem, že to bude těžší,“ pýřila se čarodějka.

„Hm, ještě jsme ho nezabili,“ připomněl jsem skepticky. „Kde je Střiž?“ zeptal jsem se a prohlížel si svah, kde bojovali zálesák s barbarem.

„Nevím,“ odvětila. Všimla si, kam koukám. „Jsou pryč. Byli zranění, neměli šanci. Zabil je dračí déšť a netvor je pak sežral. Myslím ale, že támhle zbyla něčí ruka.“

Zamračil jsem se na ni. V hlase neměla ani smítko lítosti.

„Proč jsi na Kriva poštvala svými kouzly Štípu? Do prdele, musela jsi vědět, jak to skončí?!“ vyčetl jsem jí naštvaně.

Jenom si povzdechla.

„Nenáviděla jsem ho Piskoři,“ přiznala a tvářila se docela upřímně. „Nedovedeš si představit, jak mi tehdy před lety ublížil. Byl to násilník a hajzl. Nechtěla jsem ho už vidět a dařilo se mi to. Jenže osud v podobě Střiže nás svedl dohromady. A sám jsi viděl, že se vůbec nezměnil. Hned první noc si mě chtěl vzít, jako bych byla fena na vodítku. Bylo mu jedno, že ho nenávidím a nechci…“

„Nech si ty srdceryvné kecy,“ přerušil jsem ji ostře. Podívala se mi do očí a já na chvíli zaváhal. Pak jsem si vzpomněl, jak si s těma dvěma hrála. Zaútočil jsem: „Buza zemřel pro tebe, ale s tím se jistě nějak popasuješ, jak tě znám. Hlavně že jsi měla svoji pomstičku, co!? Jenže je nás kvůli tvojí blbosti o dva míň, kotě, a hladový drak čeká!“

V očích se jí doopravdy mihla lítost! Lítost, že oslabila družinu. To jí jedno nebylo. Chtěla mi něco odpovědět, ale neudělala to, protože z lesa přicházel Střiž. Zbroj měl pokrytou drobnými kráterky. Takže i on musel čelit kyselině! A ustál to, chválabohům!

Měl jsem najednou chuť mohutného a přísného kněze radostí obejmout. Jen jsem se ale usmál a kývl mu na pozdrav.

Střiž úsměv neopětoval. Rty měl přísně sevřené.

„Buza a Krivojar?“ zeptal se tiše.

Sklopil jsem zrak a zavrtěl hlavou. Čarodějka mlčela doslova zarytě. Váhal jsem, jestli to knězi říct, či mlčet.

No dobře, rozhodl jsem se. Kněz nemusí vědět všechno, bude se mu aspoň lépe spát.

„A ten pajzl?“ otázal jsem se já.

„Vždyť tady byl s vámi,“ zamračil se Střiž

„Nebyl,“ oponoval jsem mu. „Zmizel v lese. Mysleli jsme, že šel za tebou. Bylo to docela dlouho před tím, než se objevil drak.“

„Pak nevím, co s ním je,“ řekl a bylo jasné, že Grimwalda považuje za mrtvého.

„Díval jsem se, kam drak letěl. Mern mi propůjčil sílu a obdařil mě viděním. Vím, kde má had svou skrýš,“ začal kněz z jiného soudku.

„Myslíš, že máme šanci?“ zeptal jsem se pochybovačně. „Tři z nás už to mají za sebou. Nechci podceňovat tebe ani Trstavu. Určitě si umíte poradit, ale já vám moc nepomůžu. Žádný bard není tak dobrý, aby svými verši obloudil draka. A v přímém boji nejsem síla, se kterou by se mohlo počítat.“

„Jen se nepodceňuj, Piskoři,“ povzbudila mě Trstava. Vysmívala se mi, nebo to myslela vážně? Nevím.

„Má pravdu, hudče,“ přitakal Střiž. „Slyšeli jste o Varakirovi?“ zeptal se. Z hlasu mu sálala taková síla, až mi po zádech přeběhl mráz. Kněz poznal, že nevíme, o co jde, a pokračoval.

„Alespoň to uslyšíte ode mne. Varakir byl ohnivý drak. Největší a nejmocnější netvor z Tisíců jeskyní. Zyl, jeho temný pán, jej poslal k Rilondu.“

Přikývl jsem. Že na západní straně Zelanských vrchů vedou skřeti a Danéřané válku, bylo známo. Rilond, metropole celé kolonie, byl už dlouhou dobu v obležení Zylovými vojsky

„Varakir připlachtil nad město a vnesl do něj zkázu,“ pokračoval kněz stoupajícím hlasem. „Vlastně se nedivím, že jste o tom neslyšeli, jsou to sotva dva týdny, co se to stalo, a z obleženého města mnoho zpráv nechodí. Ale má rodná sestra Kaša je v Rilondu kněžkou paní noci Sirril a mluví se mnou skrz sny. Ukázala mi, co sama viděla – Varakira ubila k smrti družina dobrodruhů. Bylo jich jen pět, všichni byli zelení jako špenát, a přece zahubili jednoho z nejmocnějších draků!“ Teď už Střiž křičel. Podíval se po nás s vítězoslavným úsměvem. „Když to dokázali takoví holobrádci, pro nás tři to bude hračka! Jdete do toho, nebo se chcete vrátit zpět jako krysy?“ burcoval nás.

Zhluboka jsem se nadechl, jeho řeč mě nadchla.

„Měl ses stát bardem,“ řekl jsem mu s obdivem.

Trstava se zvedla na nohy, přistoupila ke knězi a s nadšeným úsměvem mu sevřela předloktí. Udělal totéž a potřásli si rukama.

S povzdechem jsem vstal a taky potvrdil dohodu.

Draku, třes se, pomyslel jsem si ironicky.

Na cestu jsme se vypravili až dalšího rána. Sestupovali jsme k toku Hljórdisu, jak nám radil Grimwald, a pak postupovali proti jeho proudu. Napůl jsme se brodili a napůl šplhali jako pavouci po kamenitém korytě.

Ještě před polednem jsme dorazili k malé jeskyni, z níž potok vyvěral. Naplnili jsme měchy a prozkoumali okolí. Zálesák Buza nám teď znatelně chyběl.

Asi po hodině Střiž konečně našel římsu zaříznutou do skály a vydali jsme se po ní. Jako bychom šli po kamenné desce přilepené ke kolmé stěně hory a široké jediný krok.

Rígvík se nad námi tyčil jako samotný Maegrind, sídlo bohů. Pád by byl smrtelný a trošku jsem se jej děsil. Pod námi totiž skála klesala prudce dolů. Z ostatních stran měl Rígvík povlovné svahy, ale tady mířil do hluboké strže. Připadal jsem si jako zloděj plazící se k oknu po ozdobné římse na fasádě domu.

Asi po hodině jsme překonali kamenný ostroh, který nám předtím bránil v lepším výhledu do údolí.

Dole tekla další řeka a vytvářela hluboký kaňon. Celé sevřené údolí mělo vysoké a hladké stěny ze šedého kamene. Jediný přístup pro pěší byla nejspíše naše římsa.

Drak samozřejmě mohl přiletět, odkud chtěl.

„Támhle,“ ukázal Střiž na vodopád tetelící se na nejvzdálenějším konci údolí. Burácel ze skalní stěny do hloubky snad padesáti kroků do jezírka. V něm se rodil potok bouřící na dně úzkého kaňonu. Hukot tříštící se vody sem nedoléhal a na tu dálku vypadal jako krajková stužka.

„Za tím vodopádem má had pelech,“ vysvětlil kněz. Naší odpovědí bylo zamyšlené mlčení.

„Stát!“ sykl Střiž.

Poslechli jsme a podívali se, kam kněz ukazuje. Vodopád vypadal větší, byli jsme mu teď mnohem blíž. Skrz masu vody vykoukla zelená dračí hlava. Pokrývaly ji tmy a kostěné hřebeny. Tlak vodopádu pro něj nic neznamenal. Po chvíli se drak zase schoval za záclonu z pěnivé vody a kněz pokračoval dál.

„Počkej,“ zastavil jsem ho. Mám dobré oči, takže mi neunikla drobná postavička stojící na římse vedle vodopádu.

„To je Grimwald,“ hlesla Trstava, když vytáhla z torny dobré sklo a podívala se přes jeho pečlivě broušené čočky.

„Co tam dělá?“ divil se Střiž.

„Bavil se s drakem,“ vyslovil jsem, co mě napadlo. Vrhli po mně zaskočené pohledy, ale když se nad tím zamysleli, souhlasili.

„Co když nás zahlédne? Upozorní hada, a budeme nahraní,“ uvažoval kněz nahlas.

Trpaslík vyrazil po římse naším směrem. Časem bychom se museli minout, ale dlouho před tím by nás zmerčil a mohl by se stihnout vrátit k drakovi.

Situaci zachránila Trstava.

Všechny tři nás obestřela nějakým kouzlem. Cítil jsem magii, jak si na mě sedá jako mazlavé saze. Svrběla na kůži.

Nevím přesně, co čarodějka vykouzlila, jestli neviditelnost, nějakou chameleoní kůži či něco úplně jiného. Navzájem jsme se viděli pořád stejně dobře, Trstava ale slíbila, že Grimwald si nás nemá šanci všimnout.

Vyrazili jsme trpaslíkovi vstříc, plni očekávání.

Setkali jsme se s ním asi po hodině dalšího plahočení po římse. Nalepili jsme se ke skále a čekali tiše jako pěna.

Grimwald se blížil. Trstaviny čáry opravdu fúngovaly. Šel rychle a najisto – vypadalo to, že má tuhle stezku dobře prochozenou.

Hajzl!

Střižova paže vyrazila rychlostí útočící kobry. Chytil trpaslíka velkou prackou v obrněné rukavici pod krkem a zvedl ho nad propast. Vypadalo to působivě – Grimwald visel ve vzduchu a třepal nohama.

Čarodějka z nás sejmula kouzlo. Trpaslík ječel strachy, když poznal, komu padl do rukou.

„Cos to na nás ušil, zakrslíku?!“ obořil se kněz. Trpaslík jen kvílel a naříkal.

„Na něco jsem se ptal! Odpověz, nebo si vyzkoušíš, jaké je to letět.“

„Já, já…“ koktal Grimwald. „Sloužím drakovi,“ přiznal.

„To jsem už pochopil, kriple! Proč?“ Střiž zuřil. Kripl, to byl z jeho úst hodně silný výraz.

„Má mocné poklady. Za věrnou službu mi některé z nich slíbil. Pak se budu moct vrátit domů, má rodina na mě bude hrdá. Chce, abych za ním vodil dobrodruhy, a platí mi za to. Vždyť jsem vás nezradil,“ vypískl. „On touží po boji! Oslovuju ve městech lidi, kteří mají chuť zabít si draka. A spokojení můžou být všichni – drakobijci i drak! Je jen na nich, kdo koho dostane.“

„Jo, až na to, že drak má malou výhodu, protože mu lidi vedeš přímo pod nos, aniž by o tom měli šajn, že?“ přisadila si Trstava.

„Jak velké je jeho doupě? Co všechno dokáže? Má nějaké slabé místo? Ví, že se blížíme?“ zasypal Střiž trpaslíka otázkami.

„Ne… nevím,“ zachrčel Grimwald, kněz už ho za hrdlo držel dlouho, jeho řeči šlo přes chroptění rozumět jen stěží.

„Nikdy jsem nebyl tak hluboko uvnitř. Co dokáže, jsi viděl sám. Nemáte proti němu šanci. A slabé místo? Pochybuju, že nějaké má…“ zachrchlal a z úst mu na Střižovu rukavici stekly sliny. „Když mi neublížíte, půjdu s vámi zpět do Železných dolů. Nic se vám nestane. A vrátím vám i peníze!“

Střiž nad trpaslíkovou kluzkou a ohebnou povahou nevěřícně zakroutil hlavou.

„Tvá rodina na tebe nebude hrdá, Grimwalde,“ šeptl mu do tváře a stiskem okované dlaně rozdrtil trpaslíkovi hrdlo. Grimwald ochabl a kněz ho pustil. Drobné tělo se odráželo od skal a kamenů, až se nakonec rozbilo o dno kaňonu.

„Jdem!“ zavelel kněz a my neodporovali.

Dorazili jsme na konec cesty.

Stěna z bílé, našlehané vodní pěny před námi hučela. Římsa nás výškově zavedla někam do půlky vodopádu. Nemuseli jsme se jím prodírat, protože podél skály jsme prošli za jeho oblouk z chladných krůpějí.

Ústí jeskyně zelo před námi. Temné, obrovské. Vycházel z něj hnusný zápach smrti a draka.

Střiž vytáhl z mošny nějaký kus bílé látky a přeleštil jím kladivo i zbroj. Mumlal přitom slova modlitby a asi to fungovalo. Tam, kde látkou přejel, se povrch kovu zatřpytil drobnými jiskřičkami. Ani Trstava neváhala a vztyčila okolo sebe kouzelný štít.

Připadal jsem si jako absolutní outsider a ubožák. Poklepal jsem prsty po dřevu své harfy schované v pouzdře u boku a vyslal modlitbu k Mirtal.

Kněz vstoupil a my za ním. Rovná chodba se asi po dvaceti metrech štěpila do vidlice. Tam ještě dopadalo slabé světlo zvenčí.

Došli jsme až na křižovatku. Uvědomil jsem si, že to, co teď slyšíme, není jen hluk vodopádu, ale mnohem spíše zvuk netvorova oddechování.

Trstava mi mávla rukou před očima a tma se přede mnou rozestoupila. Barvy maličko vybledly, ale jinak jsem viděl skvěle. Kývnutím jsem poděkoval.

Vydali jsme se doprava, potichu a obezřetně. Já se plížil podél stěny a zkoumal výklenky, do kterých bych se mohl schovat. Bylo jich naštěstí dost.

Chodba prudce zatáčela doleva, snad tvořila smyčku a vracela se jako druhé vyústění vidlice. S kladivem připraveným Střiž suverénně vykročil podél ohybu jeskyně. S Trstavou jsme mu kráčeli v patách.

Byl tam.

Čekal nás s vyceněnými zuby.

Stál na čtyřech nohou, křídla měl složená a hlava se mu pohupovala na dlouhém krku.

„Merne, stůj při mně! Veď mou ruku!“ vzkřikl Střiž. Tetování na jeho tváři zaplálo a kněz vyrazil do útoku.

Strnul jsem strachy. Drak ne. Knězovo zvolání ho asi neohromilo. Otevřel tlamu a vychrstl ze svých útrob proud kyseliny.

Kolem Střiže tekutina zázračně obtekla a neublížila mu. Bůh Kovář svého služebníka pro tuto chvíli skutečně vzal pod ochranu. Trstava máchla rukou, se zavlněním vzduchu zmizela a objevila se na druhé straně sluje přímo za drakem. Z prstů jí vyšlehl blesk a zasáhl netvora do boku. Drak sebou trhnul a zbytek kyseliny ocákl stěnu jeskyně. Další magický výboj ho zasáhl vedle ocasu.

Fascinovaně a náhle zcela beze strachu jsem pozoroval boj. Ani jsem se nekryl, oči upřené na to báječné divadlo. Bylo to ještě lepší než soulož Buzy s čarodějkou.

Zásah bleskem do prdele asi draka naštval. Sekl po čarodějce trnovým ocasem, ale trefil jen magický štít. Zablesklo se, vzduch okolo čarodějky se třepetal, jako by byl rozžhavený. Trstavě se podlomily nohy.

Při bozích! Jak to, že její obrana nevydržela ani jeden úder?! Vždyť v táboře se chlubila, jak to drakovi nandá. A místo toho…

Ještě před chviličkou jsem si vše maloval v jasných barvách, ale náhle scéna dostávala temné obrysy.

Střiž konečně doběhl k dračí tlamě a pořádně udeřil kladivem.

Jenže netvor neměl problém bojovat na dvou stranách. Zavlnil dlouhým krkem, uhnul a máchl po knězi spárem.

Drápy narazily do posvěceného brnění a zaskřípění mi málem urvalo uši. Celá zbroj zářila a knězovo tetování na tváři a holé hlavě také.

Drak zavrčel a pařát stáhnul. Kouřilo se z něj.

„Merne, zažehni plamen své moci!“ Střižův hluboký hlas vyplnil celou sluj a jeho bůh ho opět vyslyšel. Kladivo s hlavicí ve tvaru kovadliny vzplálo svatým plamenem.

Drak se zazubil.

V tu chvíli zkusila Trstava znovu zaútočit. Viděl jsem, jak jí po bledé tváři stéká pot. Vydávala ze sebe všecko. Hodila po drakovi něčím, co vypadalo jako klubko nití. Dopadly mu na hřbet a začaly se rozmotávat. Drobné provázky netvorovi běžely po těle a svazovaly ho pevněji než řetězy.

Netvor řval vzteky.

Střiž se na něj znova vrhl.

Drak do jeho rány nastavil tlapu. Ohnivé kladivo do ní s chutí narazilo, prošlo šupinami a zakouslo se do masa.

Netvor řval bolestí a vztekem. Trstavino kouzlo už ho skoro znehybnilo. Dupl poslední volnou nohou do země, až se skála zachvěla.

Vzduch podivně ztěžkl a já se stal svědkem pověstné dračí magie. Nebyl to pěkný pohled.

Okolo draka vystřelily doslova ze vzduchu gejzíry žíraviny. Jeden vyšplíchl přímo pod Střižovýma nohama, ale knězi ani teď neublížil, ačkoliv kámen pod ním se tavil.

Trstava takové štěstí neměla.

Proud kyseliny vystřelil ze země vedle ní. Uvnitř jejího magického štítu. Cákanec kyseliny obloukem dopadl na čarodějčinu hlavu. Blonďaté vlasy, pohledný obličej, mozek, krk i polovina trupu se rozpustily. Vypadalo to, jako když plamen vyhryzává svíčku. Trstavino tělo se svezlo k zemi, do kaluže kyseliny, kde se s bubláním vypařilo docela.

Pozvracel jsem si boty a teprve teď jsem zalezl kousek za skálu.

Kyselina pokropila i netvora samého, ale neublížila mu. Spíš mi přišlo, že se v ní slastně zavrtěl. Jako prase v bahně.

Spolu s Trstavou odešlo i její kouzlo poutající draka.

Stál jsem v chodbě, kryl se za ohybem skály, odplivával, utíral si zpocené čelo a věděl, že nezmůžu vůbec nic. Měl jsem být průzkumník, jenže v téhle jeskyni nebylo co prozkoumávat. Čekali jsme složitý podzemní systém, ne pouhou sluj. Vyznal jsem se v léčitelství a měl jsem družinu na cestě bavit písněmi. No, aspoň to jsem dělal.

Čekal jsem na svou chvíli. Na okamžik, kdy uvidím šanci zasáhnout. Vrazit drakovi čepel do nechráněného místa nebo něco podobně patetického. Zachovat se jako hrdina, jak se o tom vypráví v bájích.

Jenže jsem čekal marně. Žádná zázračná šance nepřišla. Pochopil jsem, že je mi souzena role pouhého diváka.

Zároveň mi došlo, že nemá smysl utíkat – vyhraje-li drak, na římse by si mě dal jako malinu, a jinde se nebylo kde schovat. Skok do vodopádu nepřipadal v úvahu, z jezírka pod ním trčely ostré kameny. A jestli vyhraje Střiž, bude určitě potřebovat mou pomoc.

Drak a kněz se měřili pohledem.

Netvor si odfrkl.

„Meeern!“ zařval Střiž a udeřil.

Obdivoval jsem ho, protože takhle vypadá opravdový hrdina, který si zaslouží píseň. Já mu nesahal ani po kolena.

Kněz se točil okolo obřího drakova těla jako káča. I v těžké plátové zbroji se pohyboval neuvěřitelně obratně a ladně. Byl všude a kladivem zasazoval jednu ránu za druhou.

Naproti tomu netvorovy pokusy zasáhnout kněze vycházely naprázdno. Střiž se mu držel u těla a nedovolil mu použít ocas ani zuby.

Drak na pár místech dokonce krvácel. Šupiny měl od úderů polámané a vypadané.

Chvilková naděje, která mnou projela, však byla lichá. Drak kněze nakopl přední nohou. Střiž odletěl a se zazvoněním narazil na stěnu. Kladivo držel pevně v ruce a pomalu se zvedal jako nezničitelný golem.

Netvor mu nedal šanci – stříkl po něm kyselinu, až se z knězovy zbroje kouřilo.

Smrtící proud ustal. Stříž pořád žil. Brnění měl pokřivené a propálené, sotva se vyhrabal na nohy. Svatý plamen na kladivu stále hořel. Narovnal se a pozvedl zbraň.

Netvor práskl ocasem o zem, až se jeskyně otřásla, a zařval.

Kněz se opět přitočil k bestii a uhodil. Jednou, podruhé, potřetí. Pořád je ve formě! Zajásal jsem, ovšem má radost opadla hned vzápětí.

Střiž klopýtl, nebo se mu únavou podlomily nohy. Vyšlo to nastejno. Padl na kolena.

Drak natočil krk, otevřel tlamu a skousl. Tesáky rozstřihly kněze vpůli, plátovka neplátovka.

Byl konec.

Vylez, barde, vím, že tam jsi! ozvalo se mi v mysli.

Drak na mě mluvil. Při bozích a běsech! Jaká smrt mě čeká? Sebral jsem odvahu a vyšel zpoza skalního ohybu.

Co jste udělali s trpaslíkem? zeptal se a já řekl pravdu. Nezlobil se. Byl krysa, ale hodil se. Vodil mi sem lidi, abych měl nějakou zábavu.

V téhle jeskyni je strašlivá nuda, barde, jenže nemám kam jinam jít. Vy jste mě dnes pobavili na výsost dobře! Moc jsem si to užil! Teď poslouchej – jsi pěvec, takže budeš zpívat. Jestli se mi to bude líbit, možná tě pustím. A když ne…

JAN Č. GALETA

(1982)

Rodilý Ostravák, který sice v současné době žije poblíž Brna, ale rád se do ocelového srdce republiky vrací a hrdě se k němu hlásí. Chybí mu totiž ona specifická vůně kouře z komínů, uhlí pod nohama a výhled na Beskydy, které slunečná Pálava nemůže nahradit. Už deset let studuje vysokou školu, a přestože je zatím stále ještě bakalář, jeho ambice jsou mnohem vyšší. Proto také přešel od stavebnictví a angličtiny k historii a právu. Titul ovšem získal v oboru Dějiny umění. A pokud by si mohl vybrat, klidně by studoval dalších deset let, protože ho baví vzdělávat se, a navíc při tom má čas na psaní.

Byl to fenomén her na hrdiny, který zásadním způsobem ovlivnil Galetovu spisovatelskou kariéru. Honza totiž patří k týmu, který má na svědomí jeden z mála českých příspěvků k RPG – Asterion. Od roku 2000 se podílí na expanzi tohoto světa herními publikacemi (tzv. moduly), i rozšiřujícími články v časopisech Dech draka, Pevnost či Legenda. Od aktivní tvorby herních příruček přešel v posledních letech spíše do pozice nic nedělajícího kibice. O to víc se věnuje vlastní tvorbě.

Fantastiku začal psát už ve svých čtrnácti, ovšem první povídky má uschované v nedobytném trezoru, neboť se je ani sám neodvažuje číst. Zpočátku se sice pokoušel prorazit v literárních soutěžích, ale nakonec se rozhodl pro jinou cestu. Nejprve publikoval několik tolkienovských příspěvků ve fanzinech, ovšem za autorský debut je možné považovat až povídku Cesty (Dech Draka 04/2006). Tento klasicky pojatý příběh je už zasazen do světa Asterionu. Do stejného prostředí autor situoval i většinu dalších časopisecky vydaných textů jako Síla přátelství (Pevnost 05/2007), Volný jako vítr (Pevnost 08/2008) či Prasklá struna (Pevnost 03/2009). Patří sem i knižně vydané povídky Felčarka (Zrození Modrého měsíce, 2007), Stíny Erinu (Hry s příběhem: Zločin a trest, 2011) či novela Oživlá minulost (Město Přízraků, 2009). Trochu mimo pak stojí povídka Hněv řeky (Wilth Ahwa, 2010), v níž překvapil vyzrálou historickou fantasy, jejímiž protagonisty jsou kníže Bořivoj a kněžna Ludmila.

Od povídek pak byl už jen krůček k románům. Ten první o elfím kouzelníkovi Darenovi Stříbrném z Aboru, který vládl démantovým mečem a jezdil na válečném volu, bohužel spálil jedné chladné zimy v beskydské divočině, aby si zachránil holý život. A tak se jeho románovým debutem stala o mnoho let později historická fantasy Lvi Lucemburští (2010), kde proti sobě stojí dva nesmiřitelní nepřátelé – Jošt a Prokop z rodu Lucemburků. Galeta však nezanedbával ani svět Asterionu, do něhož přispěl romány Cesty snů (2010, spoluautor Zbyněk Holub) a akční městskou fantasy o sličné asasínce Vločce s názvem Stíny Erinu: Šíp v zádech (2011).

PETRA LUKAČOVIČOVÁ

Příběh Petry Lukačovičové sice není temnou fantasy, autorka však dovedně využila její prvky, zakomponovala je do její městské sestřenice a vše zabalila do lesklého hávu sci-fi. Výsledkem je skvělé čtení plné temnoty, napětí a nečekaných zvratů, ve kterém zvítězí ten, kdo bude chytřejší, lstivější a mazanější. Ostatně co jiného můžete čekat od příběhu, ve kterém má zprostředkovaně prsty sám Loki, severský bůh lží a klamu? Zemi totiž zachvátila nová hrozba, která se jmenuje ASTELITÉ.

TRNY V OČÍCH

Svoje a ničí, nikoho jinýho,

budu pít z pramene proklatě silnýho

svoje a ničí…

svoboda je berla pro chudý,

ta zbude každýmu,

kdo si všechno zničí…

Sestry Steinovy

Žádný plán nepřežije kontakt s nepřítelem.

Nikdo si to neuvědomoval lépe než Jan, klečící spoutaný v hlavním sále astelitské podzemní pevnosti. Znělo to tak jednoduše. Dostat se pod zástěrkou zajetí až sem a odlákat tak pozornost jejich velitele, zatímco zbylí tři spolubojovníci napadnou základnu, v tichosti vyřadí strategicky důležité body a vtrhnou sem zvenčí.

Jan se odvážil zvednout hlavu. Vedle něj klečela Eva, půvabná jako busta královny Nefertiti, nyní stejně bezmocná jako on. Z druhé strany stál mohutný astelitský dozorce, jenž podával hlášení o jejich zajetí. Jeho tvář a paže zdobil bezpočet ostnů a piercingů. Tím výčet vizuálně přijatelných bytostí v této místnosti končil.

Uprostřed sálu, který architektonicky připomínal vnitřek katedrály, byl zavěšen kovový kříž, na němž na hřebech a ostnatém drátu visel sotva třicetiletý muž. Po celém těle mu z kůže čněly dlouhé jehly. Z pravé strany obličeje mu zůstaly jen zuby a zbytky shnilého masa, jako by mu tuto část tváře kdysi strhl obrovský spár. Pravé oko, bez víčka strnule vytřeštěné, měl také probodané jehlami.

Svazek hadiček, ve kterých proudila stříbřitá kapalina, ovíjel silný řetěz držící kříž a vedl ukřižovanému do zad. Druhý konec svazku se vinul až ke stropu, kde se rozděloval a ztrácel pod omítkou.

Dole pod křížem, jako strážci, vyčkávaly čtyři napůl zetlelé, napůl kovové bytosti, jež připomínaly obří pavouky s lidským trupem. Po obou stranách sálu stáli tři zrůdní kovoví chrliči.

V místě, kde se obvykle nachází křtitelnice, vyvěrala z podlahy tatáž stříbřitá tekutina, kterou odváděl žlábek v podlaze kamsi mimo místnost.

Jinak byla katedrála pustá. Žádné lavice, žádný oltář, žádné obrazy svatých. Jan byl za to rád. Jak si stačil všimnout, místo nábytku se na astelitské základně hojně používala tvarovaná hmota ze živých lidských těl.

Hrubý hlas dozorce utichl. A spolubojovníci stále nepřicházeli.

„Váš čin byl nesmírně pošetilý, chráněnče Šivův, chráněnko Esetina,“ pronesl muž na kříži. Absence pravé části rtů mu působila obtíže s artikulací.

„To bezpochyby. Ale nemáme moc na výběr. Uvědomujete si vůbec, co děláte?“ hrál Jan o čas.

„Byli jsme ochotni vás nechat být, pokud necháte na pokoji nás. Je mi známo, že je jakýmsi posláním božských chráněnců zasahovat vůči nebezpečenstvím, s nimiž si lidstvo nedokáže běžně poradit. Astelitský národ takový není. Tohle je podsvětí, kam se nehodní přicházejí napravit.“

„A proto unášíte a pitváte lidi zaživa? Bez urážky, ale tahle logika kulhá na obě nohy,“ pronesl Šivův chráněnec tím nejurážlivějším tónem, jakého byl schopen. Stačil ještě zachytit nehybný pohled probodaného oka, než se mu kolem krku utáhl řetěz.

„Takhle s naším pánem mluvit nebudeš,“ zasyčel mu do ucha dozorce.

Jan se zmohl pouze na zasípání.

„Nech ho,“ ozval se muž na kříži.

Dozorce poslechl.

„Říkal jsi, že jich může být víc,“ obrátil se na něj muž na kříži. „Kolik?“

„Tak… ještě čtyři, pane.“

Zdravé oko se zasněně přivřelo.

„Cítím přítomnost tří chráněnců bohů poblíž očistce… a tří zde!“

Rozesmál se. Ani jeho smích však nepřehlušil dunivé údery, s nimiž od stropu na zem dopadly čtyři velké klece. Mechaničtí pavouci i kovoví chrliči se pohnuli kupředu.

Ať je ten očistec sakra blízko, přál si v duchu Jan, když se vysmekl z pout a obratně zachytil své urumi, dva meče z proužků ohebné oceli, které mu hodil dozorce. Eva už také byla na nohou, ozbrojená jen měděným hrotem kopí.

Dozorce se začal měnit. Jeho tělo se scvrklo a na okamžik pozbylo lidský tvar, aby se vzápětí znovu zaostřilo do podoby drobné štíhlé dívky se svítivě červenými dredy. Kerstin, chráněnka Lokiho, zjevně usoudila, že užitečnost jejího převleku již vypršela.

Semkli se zády k sobě, tři malé body uprostřed kruhu z kovu.

„Neobávejte se ničeho. Zde naleznete spásu,“ prohlásil muž na kříži.

Kerstin tiše zaklela a pevněji sevřela svůj vystřelovací nůž. Přímá konfrontace nebyla jejím oblíbeným způsobem střetu. I přes kovové skřípání protivníků slyšela ze strany Janův dech. Šivův chráněnec se zcela uklidnil, beze spěchu zavřel a otevřel oči. Ani jedna z jeho spolubojovnic se na něj nemusela ohlížet, aby věděly, že jeho zrak získal zvláštní, nepříčetný přísvit, aniž by jeho tvář přestala zrcadlit naprosté soustředění.

Jan počkal, až se kruh ještě o něco zúží. A pak vyrazil vpřed. Urumi zavířily v blyštivých obrazcích. Dvěma pavoukům hladce srazil hlavy, ohnal se po chrliči, který se pokusil proklouznout kolem něj ke kořisti, jež se jevila zranitelnější. Vylétly jiskry, jak pružná čepel našla svůj cíl, ale nedokázala jej usmrtit.

„Vzdor pouze oddálí nevyhnutelné,“ pokračoval ukřižovaný konejšivě. „Přijměte dar smrti a bude vám odpuštěno.“

Dveře klecí se otevřely a vypotácely se z nich tlející postavy.

„A kurva. Zombie apokalypsa,“ ucedila Kerstin. Její vystřelovací nůž sice nebyl obyčejnou zbraní, ale představa, že se jí někdo z těchto nepřátel dostane na tělo, ji děsila. Pohybovala se nepravidelnými kroky, klamala oči protivníků. Když se po ní ohnal ocelový pařát či kusadlo, stála už jinde, matoucí jako bludička.

Eva zatím kolem sebe hrotem kopí načrtla kruh, do nějž poklekla na jedno koleno. Šeptem odříkávala pasáže z Knihy mrtvých. Věděla, že dokud mluví a setrvává v kruhu, není v moci žádného z astelitů jí ublížit. Cítila, jak v ní roste síla k úderu.

„Ve jménu Isis a Osirida, uzdrav se, bytosti stříbrné vody!“ pronesla ve staroegyptském jazyce a ukázala na jednoho z chrličů, který se sápal na Kerstin.

Zrůda, zbavená toho, co ji pohánělo, se zhroutila k zemi.

Okolo se jako posel smrti prohnal Jan, urumi opisovaly stříbřité kružnice. Jeho tanec se zdál nezastavitelný, přesto se však Šivův chráněnec nenechal vylákat příliš daleko od svých spolubojovnic.

Za chvíli se podlaha pokryla kusy končetin a těl. Oživlé mrtvoly byly příliš pomalé na to, aby dokázaly Janovi vzdorovat, několik strážců zemřelo zásluhou Evina očištění, jiní, zmateni manévry Kerstin, nedokázali zasáhnout svůj cíl. Byla však jen otázka času, kdy se karta obrátí, protivníci měli přesilu.

Jana odhodil na zem náhlý sek do zad. Zaťal zuby a zabalil se do kotoulu, jedno urumi mu vypadlo z ruky. Obrátil se tváří k protivníkovi. Zíral na jednoho z pavouků, jehož předtím vlastnoručně dekapitoval. Absence hlavy zrůdě očividně nevadila tak, jak se očekávalo. Se zacvakáním se přesunula nad svou oběť.

Jan švihl zbraní nad sebe, ale bez pořádného nápřahu to bylo k ničemu. Kusadla se přiblížila.

Vzápětí pavouk strnul. Po povrchu jeho těla se rozprostíral nazelenalý oblak. Jan instinktivně zadržel dech a odplazil se po loktech stranou.

Pavouk se mu začal rozpadat před očima. Za několik málo vteřin se ve zrychleném procesu rozkladu rozsypal na hromadu kostí a rzi. Další pramínky zeleného plynu si nacházely cestu k ostatním protivníkům.

„Konečně k nám zavítali i zbylí chráněnci bohů. Buďte pozdraveni,“ řekl ukřižovaný.

Třesklo několik výstřelů. Jeden z chrličů zavrávoral a padl.

Astelitský velitel dosud vypadal, jako by se ho celé dění v podstatě netýkalo. Nyní se však vzepřel na kříži.

A vytrhl se z něj.

Díky nepřirozené pružnosti hadiček sjel plynule na podlahu, zanechávaje na kříži přibité kusy tkáně z dlaní a nártů. Zdravým okem přelétl bojiště.

Třem chráněncům bohů zjevně dorazily posily. Ve stínech se držel elegantní, uhrančivý mladý muž, z jehož rukou stékaly pramínky plynu způsobujícího rychlý rozklad. Opodál zápasil s druhým bezhlavým pavoukem chráněnec Sun Wu Kunga, drobný, ale pevně stavěný zrzek. Artemidina chráněnka, sportovní dívka s krátkými vlasy, právě v tento okamžik pozvedla pistoli a zacílila ukřižovanému na hlavu.

„Konstruktér mou oběť přijme,“ pronesl astelitský velitel klidně. Beze strachu se zadíval do hlavně.

Střelkyně zaváhala. Již se stačila v tomto podzemí setkat s bytostmi, jež zranění posilovala.

„Střílej!“ křikl Jan zoufale. Pokoušel se dostat ke svému druhému urumi, ale masa pomalu se pohybujících mrtvol mu v tom stále bránila.

Dívka stiskla spoušť. Jejího protivníka na vteřinu oslepil záblesk u ústí hlavně a stříbrný odlesk přívěšku, který dívka nosila na krku. A pak zavládla tma.

V prostoru dopadl na podlahu bezpočet bezvládných těl.

Do ticha znělo chvíli jen tlumené zurčení směrem od křtitelnice. „Ve jménu Konstruktéra…“ ozval se špatně artikulovaný šepot. „Nezabíjejte… mé děti.“

„Víš, co jsme zač,“ zavrčela Lokiho chráněnka. „Víš, co děláme. Unášíš a zabíjíš lidi pomocí nadpřirozených triků. Co sis sakra myslel, že se stane?“

Zakřupání kostí.

„Co…?“ odvážila se znovu Kerstin.

„Zlomil jsem mu vaz,“ odtušil Sun Wu Kungův chráněnec.

„Nemáš oheň, Alexi?“ zeptal se Jan.

„Jasně,“ broukl oslovený a škrtl zapalovačem. Plamen osvětlil jeho nesmírně pohlednou, symetrickou tvář. A malou část chrámu, který se proměnil v odporná jatka.

„Budu potřebovat asistenci Petra a Evy, abych zneutralizoval zdroj stříbrné vody,“ pokračoval.

Chráněnci Sun Wu Kunga a Eset se pohnuli jeho směrem.

„A my se mezitím podíváme po zbytku astelitů,“ rozhodl Jan. „Opravdu se musíme dělit?“ zeptala se neochotně Kerstin.

„To jsem neřekl. Jen nepotřebujeme, aby nám skočili na záda.“

Alex zběžně nahlédl do další z prázdných místností, v níž tentokrát stály řady nemocničních postelí.

„Tady to také vypadá, že je tu čisto,“ konstatoval.

„Ne tak docela.“ Kerstin se kolem něj protáhla a vyrazila k lůžku na samém konci ošetřovny, které halily závěsy z průhledného plastu. Jan ji spěšně následoval.

Na posteli za závěsy ležela stará žena. Z jejího těla vedlo značné množství hadiček, ústa zakrývala dýchací maska. Ze snědé, vrásčité tváře zíraly na nově příchozí dva různě velké ciferníky. Každý ukazoval jiný čas.

Žena se s námahou nadechla. „Kruh se uzavírá. Konstruktér sklidí, co zasel,“ zachroptěla. Jan a Kerstin si vyměnili rychlé pohledy. Pak se Šivův chráněnec vrhl k přístrojům, které udržovaly stařenu při životě, zatímco Kerstin vzala do hrsti svazek hadiček a přesekla je nožem. Prudce uskočila před rozličným obsahem, který z nich vytryskl.

Astelitka se napjala, instinktivně si strhla dýchací masku.

„Lokiho chráněnka. Ať uspěje či nikoli, stane se zkázou našeho národa,“ zasípala, než vydechla naposled.

Jan se prozatím rozhodl, že bude lepší Kerstin neprozradit, že to slyšel.

Na oddělení soudního lékařství bylo veselo. Sotva dvacetiletá dívka se svítivě červenými dredy si halasně povídala s podsaditým, potetovaným zřízencem, který si zrovna dopřával pauzu na cigaretu. Opodál postával zrzavý mladík, jenž dívku doprovázel.

„Seknout sebou při první pitvě není vůbec žádná ostuda,“ vykládal zřízenec. „Podívejte se na mě – řekla byste do mě, že jsem se složil? No, a vidíte. A spousta takových jako vy ani nemrkla. Tělesná konstituce nehraje roli, fakt se to nedá odhadnout. Ale člověk si zvykne, to zas jo.“

„Přiznám se, že když jsem byla poprvé na pitvě, tak mi taky nebylo úplně dobře,“ přitakala dívka. „Stát tam skoro tři hodiny, v roušce, neprodyšném plášti a ve vedru…“

Ohlédla se, protože slyšela přicházet soudního lékaře.

„Pan doktor Bednář?“ nadhodila.

„Ano, vy jste od kriminálky?“

„Tak tak, Obvodní ředitelství policie Praha II. Jdeme se podívat na jedno tělo,“ přikývla dívka a nabídla ruku k potřesení. „Eva Zagorová, těší mě.“

„Václav Uhlíř,“ představil se i její kolega.

„Těší mě, Bednář. Pojďme.“

Policistka se mrknutím rozloučila se zřízencem a následovala soudního lékaře a svého kolegu.

Cestou pustými chodbami si od nich Bednář převzal všechny povinné formuláře. Zběžně je prohlédl.

Věnoval vyšetřovatelům zkoumavý pohled. Něco mu na nich nesedělo. Průkazy měli v pořádku a podle několika poznámek skutečně pracovali na příslušném oddělení, které případ vyšetřovalo. Přesto se nemohl zbavit podezření, že na nich něco není v pořádku. Možná… jejich mládí…? Jejich přítomnost zde působila jako špatný vtip.

„Jste si opravdu jisti, že chcete mrtvolu vidět a nestačí vám pitevní protokol? Není to… pěkná podívaná.“

„Nedá se nic dělat, musíme na tom trvat,“ povzdychla si Zagorová. Její společník, kterému soudní lékař odhadoval tak pětadvacet, jen pokrčil rameny. Od úvodního představování toho mnoho neřekl, pouze přizvukoval své aktivní, bezprostředně působící kolegyni. Jeho omšelý oblek nemohl skrýt muskulaturu, za niž by se nemusel stydět ani člen zásahové jednotky.

„Sázka?“ nadhodil Bednář.

„To zní, jako byste znal poručíka Kvapila, ale bohužel vám ten důvod nemůžeme prozradit,“ usmála se dívka.

„Ano, Kvapila znám. Nemohlo mě to nenapadnout…“ Soudní lékař se odmlčel. Zmiňovaný poručík oplýval poněkud drsnějším smyslem pro humor a poslat dva nováčky obhlédnout opravdu ošklivé mrtvé tělo se mu přesně podobalo.

„Nuže… seznamte se s naším dosud neidentifikovaným zemřelým,“ pronesl Bednář neutrálně, otevřel dveře a vytáhl na světlo tělo pod prostěradlem.

Ve chvíli, kdy odhrnoval látku, sklouzl pohledem na mladou dvojici vyšetřovatelů. Oba se nedočkavě skláněli nad vozíkem, jako by chtěli vidět každý detail.

Nyní sebou dívka nepatrně cukla dozadu, ale znovu se ovládla. Pečlivě si, stejně jako její kolega, prohlížela mrtvolu.

S dírou, jež zela v hrudníku, se zjevně nikdo nezašíval. Mezi zpřeráženými žebry zůstala jen trocha zaschlé krve a potrhané cévy. Srdce zjevně nebylo odstraněno odborně, aby mohlo být také podrobeno pitvě.

„Zprávu jsme četli, ale tohle… překonalo očekávání,“ prohlásila Zagorová napjatě.

„To je… hodinářský olej?“ ujišťoval se její kolega, pohled upřený na ránu, kde na několika místech zůstaly zvláštní mastné usazeniny.

Soudní lékař přikývl. „Skvělý odhad, je to hodinářský olej pětka.“

„Ještě nějaká zranění kromě tohoto… zjevného?“ zajímal se Uhlíř dál.

„Ano. Zhmožděná rána tupým předmětem na temeni, podle rovnoběžnosti zřejmě zbraň dopadla na povrch hlavy pouze jednou. Nicméně to nebylo příčinou úmrtí. Všechno je ve zprávě.“

„Vašku, podívej na tohle,“ ukázala dívka na okraje rány v hrudi.

Oslovený se sklonil k mrtvole.

„Ano, také mi připadalo, že v těch místech rána šedavě světélkuje,“ ozval se soudní lékař znovu. „Ale podle všeho je to jen zářivkami. Laboratorně jsme nezjistili přítomnost žádné cizorodé substance.“

Vyšetřovatel kývl a znovu se narovnal. Vyměnili si s kolegyní krátký pohled.

„To je asi všechno, myslím, že to bohatě stačilo,“ promluvila Zagorová. „Moc vám děkujeme za ochotu. Uděláme maximum, aby byl tento případ vyřešen. Je to hnus.“

„Nemohu nesouhlasit. Pojďte, ukážu vám cestu, abyste nám tu nezabloudili. Fotky a kopii pitevního protokolu máte?“

„Ano.“

Když kráčeli zpět potemnělými chodbami, soudní lékař se musel usmát. „Jsem rád, že jste ten pohled vydrželi.“

„To my taky,“ zasmála se vyšetřovatelka.

Podali si ruce.

„Rád jsem vás poznal,“ řekl Bednář. „Pozdravujte Kvapila.“

„Vyřídíme. Na shledanou“

„Co je zač ten Kvapil?“ zeptal se mladík, sotva zahnuli za roh.

„Nějaký blbeček od kriminálky, co jsem tak při šmejdění na policii pochopila,“ pokrčila rameny tázaná.

„Dobrá práce, Kerstin. Pitvákův zmatený výraz při představovačce stál za to,“ usmál se Petr. Byl si jistý, že se na akcích s Lokiho chráněnkou nikdy nebude nudit. Ani ty nejšílenější kousky pro ni nebyly dost šílené. Její plány, včetně toho na proniknutí za astelitské linie, se vyznačovaly nutností ve vražedné míře improvizovat.

„Kerstin,“ zopakovala nyní zamyšleně dívka. Kerstin Svobodová.

Klasická oběť rodičovského syndromu „dáme své ratolesti neobvyklé křestní jméno, když má obyčejné příjmení“. Větší část života jí okolí komolilo jméno na „Kirsten“. Do deseti let věku ji to iritovalo. Pak ji to začalo nudit. A tak se rozhodla, že se bude představovat jinými jmény. Jednou byla Adalbertýna, podruhé Malvína, jindy Skarleta. Jednou dokonce zašla tak daleko, že se svému novému učiteli klavíru představila jako Marcel, a k jejímu obrovskému překvapení se jí učitel omluvil, že ji považoval za děvče kvůli výrazně dívčím rysům, a od té doby ji oslovoval jako chlapce. Marcel Svoboda…

Od té chvíle věděla, že může být, kýmkoli se jí zachce.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se teď starostlivě Petr.

„Jo, v pohodě.“

Zastavili se u květinářské dodávky. Dívka otevřela jedno křídlo dveří, aby mohli vlézt dovnitř.

Diana, chráněnka bohyně Artemis, nastartovala. Sotva za sebou Petr zaklapl dveře, dodávka se dala do pohybu.

„Tak co?“ houkla Diana dozadu.

„Špatný zprávy,“ odtušila Kerstin otráveně.

Mlčeli celou cestu do podniku, kde na ně čekali Jan, jejich uvážlivý neformální vůdce, Eva, citlivá duše s pohledem raněné laně, a v neposlední řadě Alex. Černovlasý uhrančivý třicátník, kterému Kerstin žertem přezdívala „upír“. Tedy do doby, než zcela zjistila, kdo je jeho patronem.

Ten večer, kdy jí poprvé nabídl k potřesení ruku bez rukavice, spolu skončili v jakémsi zapomenutém baru na Žižkově. Většina osazenstva i obsluhy se zaujetím sledovala přenos fotbalového zápasu, v těžkém vzduchu visel cigaretový kouř, nerozháněný žádnou ventilací.

„Ještě se mi nestalo, aby mě chlap svou pohledností uváděl do rozpaků,“ přiznala Kerstin, značně posilněná tuzemským rumem.

„A mně se ještě nestalo, že by to nějaká řekla takhle na rovinu,“ usmál se a objal ji kolem ramen. Přivřela oči, opřela si hlavu o jeho krk. Chvíli mlčky naslouchala hluku podniku, než našla odvahu se zeptat na něco, co považovala za nejintimnější možnou otázku – a to zejména proto, že žádná jiná otázka jí nikdy nepřišla příliš osobní na to, aby ji nemohla položit. Až tato. Celá záležitost s posláním od bohů jí otevřela zcela netušené obzory.

„Kdo je tvůj patron, upíre?“ hlesla.

Neodpověděl. Vzhlédla k němu.

„No tak. Pověz.“

Pohladil ji po hlavě. „Jednou se to dozvíš. Ale nechci nám kazit večer.“

Chytila ho za zápěstí, přitáhla se blíž. Netušila, co ji nakonec odradilo od toho, aby Alexe začala líbat.

„Čeho se bojíš? Já přece vím líp než kdokoli jiný, že podle patrona nás nelze soudit jako lidi,“ zašeptala. Jako nově nalezená chráněnka nepříliš populárního boha Lokiho opravdu věděla, o čem mluví. „Kromě toho jsi mi slíbil, že mi o těchhle věcech něco řekneš.“

„Přesto jsme podle našich patronů posuzováni, tomu se nevyhneš,“ začal po chvíli neochotně. „Přejímáme jejich zvyky, čím dál víc se jim podobáme…“ Odmlčel se.

„Jaký pán, takový pes?“ napověděla mu.

Mlčel.

„Alexi… na tohle se vybodni. Vůbec to tak být nemusí. Třeba si nás vybírají proto, jací prostě jsme. Třeba vybírají ty, ke kterým mají nejblíž. Ehm.“ Uvědomila si, co právě řekla. „Moc tomu nepomáhám, co?“

Pronikavě se na ni zahleděl těma hlubokýma, tmavýma očima, které ji tak fascinovaly. Jak se chvíle mlčení protahovala, dostala Kerstin náhle strach, aby se snad Alex nezvedl a neodešel. Aby to všechno nebyl jenom sen. Všechny ty řeči o tom, že bohové existují. Že poskytují sílu hrstce lidí přes různé artefakty. Že je třeba bojovat proti něčemu, co běžné lidi přesahuje. Aby se následující ráno neprobudila se zjištěním, že je to všechno jen výplod její představivosti, rozjitřené na nějakém večírku.

Letmo Alexe políbila na rty a odtáhla se.

„Tak kdo? Chci to vědět od tebe.“ Samotnou ji překvapilo, jak to znělo věcně a střízlivě.

Pousmál se. Zřejmě to od ní také nečekal. „Xipe Totec,“ řekl posléze neutrálně.

Kerstin se prudce zvedla s grimasou naprostého zhnusení.

„Dělám si legraci, upíre,“ rozesmála se vzápětí, když viděla jeho výraz nevole, a znovu se posadila. „Nic mi to neříká. Zní mi to jako někdo z aztéckého panteonu, ale to je celý.“

Alex se už už chystal říci něco ostrého, ale její raráškovský úsměv ho přiměl jen nesouhlasně zavrtět hlavou. „Jsi hrozná, víš to?“ prohlásil bez jediné stopy výčitky.

„A na to se napijeme,“ uculila se a mávla na obsluhu.

Po několika dalších skleničkách se přesunuli do Alexova bytu. Sotva si odložili kabát a zuli se, popadl Alex Kerstin do náruče a odnesl si ji do ložnice. Navzdory všímavosti otupené alkoholem dívce neušlo, že jedna stěna Alexova obývacího pokoje je celá pokryta nejrůznějšími maskami. Vzápětí tu myšlenku odložila a začala se věnovat tomu, kvůli komu sem přišla. Alex však zjevně neměl náladu na její hravé svádění. Strhal z ní i ze sebe oblečení a natlačil ji na kovovou pelest postele. Přesto Kerstin pokračovala v milostném boji. Několikrát se jí podařilo se Alexovi vysmeknout, jen aby ji zas a s větší silou chytil. Nakonec nebylo kam uniknout. S tváří zabořenou v polštářích, rukama pečlivě zkroucenýma za zády a nohama zapřenýma o studený kov se konečně poddala svojí a jeho touze.

Odcházela před úsvitem, věrná své zásadě, že jako slušné děvče nesmí překážet v cizím bytě, až se hostitel probudí. Alexův obývací pokoj podrobila zběžné prohlídce. Masky v benátském stylu obsahovala sbírka poskrovnu. Četnějšími byly masky africké, asijské a středoamerické, některé kusy nedokázala přiřadit. Nebyla schopna v tu chvíli vysvětlit proč, ale pohled na sbírku ji znepokojil. Možná to souviselo s tím, jak chvatně ji Alex pronesl svým bytem, aby toho zahlédla co nejméně…?

O necelou hodinu později se v tichu domova posadila k počítači a začala hledat na internetu informace o Alexově patronovi. Nestálo ji to žádné zvláštní úsilí. Xipe Totec, Náš pán z kůže stažený… Bůh jara, zlatnictví, nákazy, zemědělství a obnovy života. Jeho oběti byly staženy z kůže, kterou pak jeho kněží nosili jako oděv po dvacet dní.

Poté co vyzvrátila, co se dalo, strávila hodiny ve sprše, kde se ze sebe snažila smýt veškerou nečistotu. Kdo ví, čí kůži teď na sobě Alex má…

Otevírané dveře hospody rozezněly zvoneček nad vchodem. Kerstin se usmála. Nakonec to s Alexovým patronem nebylo tak strašné, jak to na první pohled vypadalo. Tedy alespoň ne pro Alexovo okolí. Jak ale vyrozuměla z několika narážek, návštěva Xipe Toteca u jeho chráněnce znamenala naprosté přetvoření Alexovy tělesné schránky nesmírně bolestivým způsobem. Kerstin nad tím odmítala uvažovat do důsledků. Nechtěla se zabývat tím, zda Alex dostal to, po čem toužil, nebo se jednalo jen o jednu ze zanedbatelných krutostí aztéckého božstva.

Eva zamávala na nově příchozí, aby si přisedli.

„Co jste zjistili?“ ptal se Alex nedočkavě, sotva se usadili.

„Náš mrtvý umřel před několika dny,“ ujal se slova Petr. „Jeho tělo neslo zjevné známky astelitského zásahu vzhledem k tomu, že měl mít místo srdce nějaký budík. Útočník ho nejdřív praštil zezadu do hlavy, pak mu nadlidskou silou vyrval srdce z hrudi a pokusil se mu do těla nacpat nějaký mechanismus jako náhradu. Přestože ránu pokropil stříbrnou vodou, asi to nezafungovalo, jak mělo, takže týpek umřel. Zjevně nám tu stále pobíhají zbytky astelitů, kteří se pokoušejí sestrojovat další sobě podobné.“

„Takže nám zneškodnění astelitské základny bylo na nic,“ shrnula to Diana.

Kerstin a Petr synchronizovaně pokývali hlavami, oba obdobně schlíplý výraz.

„Ne tak úplně,“ oponoval Alex. „Mezitím jsem trochu zkoumal ten stříbrný humáč, co po něm člověk zbožňuje bolest. Přijal jsem ho do své domény nákazy. A zjistil jsem, odkud tato nákaza prapůvodně pochází.“ Dramaticky se odmlčel. Samolibě se usmál, když viděl, jak mu všichni visí na rtech. „Stopa vede na sever. Do Tallinnu.“

„Vždycky jsem se chtěla podívat do Estonska,“ ušklíbla se Diana. „Holt si uděláme malý výlet. Možná bych se tam pokusila kontaktovat nějaké další chráněnce bohů, je to přece jen…“

„Počkej,“ zarazila ji Kerstin. „Mám plán.“

Diana s Alexem sborově zaúpěli.

„To už tu párkrát bylo,“ usmál se napjatě Jan. „Neprozradíš nám, v čem by spočíval?“

„V infiltraci.“

„Jsi si vědoma toho, že pokud ten jejich uctívaný Konstruktér existuje, bude nejspíš právě tam? Takže kličky, co nám aspoň nějakou dobu baštil pražský astelitský šéf, nám nesežere ani vzdáleně?“ ptal se Alex.

„Kromě toho očekávám, že pražská astelitská základna bude proti boji v Tallinnu procházka růžovým sadem,“ přisadil si Petr.

„Heleďte,“ uťala proud jejich námitek Lokiho chráněnka, „to já všechno moc dobře chápu. Počítám s tím, že pokud je hlavní základna v Tallinnu ta, z níž pochází stříbrná voda a přinejmenším nejstarší Konstruktérovy výtvory, bude to fakt hustý. Přesto se hlásím jako dobrovolník, že se tam vydám, vyhledám jejich útočiště, budu se tvářit, že se k nim chci přidat – musí rekrutovat i dobrovolníky, ti unesení by jim nemohli stačit – zjistím o nich, co se dá, pak se k vám vrátím, napráším to, naplánujeme útok a sejmeme je. Vy zatím zneškodníte zbytky astelitů tady v Praze.“

Zavládlo šokované ticho.

„Máte vybráno?“ přerušil jej číšník, který si zvolil právě tento okamžik k tomu, aby přistoupil ke stolu.

Šest lidí se na něj podívalo, jako by mu narostla druhá hlava.

„Vodku,“ vzpamatovala se jako první Diana.

„Vodu pro mě,“ ozval se Jan.

„Pivo,“ objednal si Alex.

„Taky si dám panáka. Třeba becherovky,“ řekla Kerstin.

„Proč ne tuzemák? Jsi přece schopna ho vypít neskutečné množství bez následků,“ zasmál se Jan.

„Už ne.“

„Jak to?“

„Ale, klasika. Jednou jsem se jím ošklivě opila a prozvracela noc, takže to aroma nemůžu už ani cítit,“ odvětila Kerstin a pečlivě se vyhnula Alexovu zkoumavému pohledu.

„Máte kofolu? Tak si dám kofolu,“ rozhodla se Eva.

„Pro mě taky jednu, děkuju,“ zakončil kolo objednávek Petr.

Všichni počkali, až bude číšník bezpečně z doslechu.

„Kerstin. Já jsem asi úplně pitomej,“ navázal chráněnec Xipe Toteca na předchozí rozhovor, „protože jsem to pochopil tak, že se chceš dobrovolně vydat do spárů úchylnému nábožensko-magicko-mechanomantskému kultu, který se dopuje svinstvem, pod jehož vlivem se z lidí stávají nemyslící zvířata, chvíli si tam mezi nimi pobudeš, v pohodě pokecáš, pak se omluvíš, že už musíš za svými kámoši chráněnci bohů, kteří je chtějí sejmout, a vrátíš se bez ztráty květinky. Kdybych tě tam osobně neviděl, řekl bych, žes s námi v tom pražském podzemí nebyla.“

„Mám pro tebe dobrou zprávu,“ ušklíbla se Kerstin. „Nejsi pitomej“

„To nemůžeme připustit,“ oponovala Eva. „Nemám pravdu, Jane?“

Tázaný uhnul pohledem. Vybavila se mu slova astelitské vědmy z pražské základny.

„Evi, je to její rozhodnutí,“ řekl vyhýbavě.

„Tak se na to podíváme z praktického hlediska,“ ozvala se znovu Kerstin. „Má někdo z vás lepší nápad?“

„Všechno je lepší než poslat někoho z nás na pomalou a bolestivou smrt!“ odsekla Diana.

„Tak tohle neberu,“ ušklíbla se Lokiho chráněnka. „Přesně proto, že jsem s vámi v pražském podzemí byla, vím, co jsou asteliti za hrozbu. Musíme je zničit. A pokud je zdroj stříbrné vody v Tallinnu, musíme začít tam. Neznáte mě sice moc dlouho, ale věřte tomu, že nejsem sebevrah. Kdybych si nemyslela, že to zvládnu, tak to nenavrhuju.“

„My si spíš myslíme, že podceňuješ jistá rizika,“ odvětila Eva opatrně.

„Mám to promyšlený. A když se něco podělá, budu improvizovat,“ pokrčila Kerstin rameny.

„Měl bych pro tebe jeden takový… tip,“ ozval se Petr.

Pozorně se k němu obrátila. Věděla, že praktickým radám Sun Wu Kungova chráněnce se vyplatí naslouchat.

„Je to osvědčená metoda, jak i pod velkým tlakem nezapomenout, kým jsi a co je pro tebe důležité. Někam, kde to nenajdou, si napiš několik klíčových slov, která pro tebe mají zásadní význam. Vracej se k nim. Mysli na ně. Mohlo by to pomoct.“

„Díky,“ přikývla. Zamyšleně se rozhlédla po svých spolubojovnících. Vzápětí se obrátila na přicházejícího číšníka a vesele se usmála. „Výborně, jdete úplně přesně, zrovna si chceme s kamarády připít na úspěch jedné akce.“

Přístavní město Tallinn přivítalo Kerstin svou charakteristickou živostí. Malebné historické centrum plné nejrůznějších podniků, obklopené čtvrtěmi pochmurně odrážejícími sovětskou éru.

Zdejší obyvatelé se chovali k cizincům vstřícně, většinou jim angličtina nečinila potíže. Své základy ruštiny se Kerstin rozhodla nepokoušet.

Zabydlet se byla pro Lokiho chráněnku maličkost. Stačilo se vetřít na kolej, kde probíhal studentský večírek, a hned měla kde přespat a kde nechat batoh. Student slavistiky, k němuž se takto nastěhovala, se zřejmě občas podivoval, proč se vlastně stal hostitelem téhle výstřední dívky, ale pokaždé, když na pokoj dorazila, si dala záležet, aby aspoň dočasně dostal odpověď na tuto nevyřčenou otázku.

Její noví studentští známí jí poskytli několik cenných tipů na zajímavé kluby. Vše nasvědčovalo tomu, že tallinnská klubová scéna nebude příliš rozlehlá, zejména když se Kerstin zaměřila na její temnější, uzavřenější část na periferii města.

Nyní seděla na barové stoličce v klubu Dark Side, upíjela pivo a pečlivě sledovala dění kolem sebe, budíc dojem, že jen na někoho čeká a nudí se. Vůči Dark Side byla zprvu skeptická. Gothický klub se soukromým horním patrem, kde podle všeho probíhaly sadomasochistické hrátky, nesvědčil o tom, že by měl nějakou větší souvislost s astelitskou komunitou než jakékoli jiné podniky, kde se dějí obdobné aktivity. Když jí však jakýsi opilý pseudosatanista začal vyprávět o tajemném Kazateli, kterého lze najít v soukromé části Dark Side, zpozorněla. Kazatel prý čas od času někomu z hostí klubu nabídne členství v jinak nepřístupném patře. Jeho hlas je údajně překrásný jako hlas samotného Lucifera a nelze mu odolat. Odpověď na otázku, k čemu je členství dobré a co se nahoře děje, si Kerstin zařadila do kategorie „to nikdo neví, ale je to určitě hrozně hustý a zakázaný“. Chlapík, jehož se vyptávala, básnil o jakýchsi černých mších a rituálech a démonech… Některé lidi není třeba unášet. Stačí správné PR a jenom se pohrnou, napadlo ji, když zanechala svůj informační zdroj jeho fantazírování a přesouvala se do Dark Side. Jenomže je otázka, jak moc o takové lidi astelité stojí.

Vzhledem k tomu, že noc sotva začala, byla situace v podniku celkem přehledná. Hloučky lidí oděných do černé postávaly u baru nebo na parketu, někteří se lehce pohupovali do rytmu, někteří seděli u stolků.

Konečně se začalo něco dít. Z horního patra sešel hubený mladík, bez povšimnutí minul vyhazovače a pokračoval k východu. Kerstin zaplatila, v šatně sebrala svůj kabátek a vyklouzla na ulici. Ovanul ji chlad. Doufala, že za těch čtrnáct dní si na tallinnské počasí zvykne, ale sama si to příliš neusnadňovala vzhledem k tomu, že na své toulky po nočních podnicích vyrážela v tenkých přiléhavých blůzách, krátkých sukních a síťových punčochách. Jediné, na co se mohla spolehnout, byly její vysoké šněrovací boty s pořádnou podrážkou, v nichž už se toho mnoho naskákala na koncertech a uštědřila pár nepříjemných kopanců. I svým botám nyní vděčila za to, že odcházejícího mladíka snadno dohnala. Současně vylovila z kabely krabičku cigaret.

„Nazdar. Nemáš oheň?“ zavrněla a pozvedla cigaretu k ústům.

Zastavil se a poklepal si po kapsách, aby vzápětí vytáhl zapalovač. „Jasně.“

Kerstin se sklonila k plameni. Když natáhla kouř, zhodnotila mladíka pohledem. Byl jen o málo starší než ona, nepříliš sportovní typ, světlovlasý, vysoký. Rozhodně nevypadal jako někdo, kdo by se v příštím okamžiku měl proměnit v mechanickou nestvůru.

„Můžu tě na oplátku stáhnout o cigáro?“ zeptal se s úsměvem.

„Jistě,“ nabídla mu.

„Díky.“ Zapálil si. Chvíli mlčky pokuřovali, pozorujíce provoz ulice, tlumený příchodem noci.

„Potkal jsi Kazatele?“ zeptala se dívka mimochodem.

Zastavil se s cigaretou na půl cesty ke rtům.

„Ano.“

„A?“

„A co?“

„Nějaký dojmy?“

„Proč se ptáš?“

Kerstin potáhla z cigarety, aby získala trochu času na odpověď.

„Chtěla bych ho slyšet na vlastní uši. Jenom nevím, jestli na to mám dost odvahy,“ řekla nakonec.

„Stojí to za všechny komplikace. Není třeba se něčeho bát. Pokud ses dostala až sem, nenech se zastavit vlastním strachem,“ prohlásil mladík přesvědčeně.

„Jak… se můžu dostat do prvního patra?“ otázala se zdráhavě.

„Musíš získat VIP členství. Nevím, jak ho dostat standardně, ke mně prostě přišla jedna holčina, začali jsme si povídat… To, co říkala, dávalo smysl. Chtěl jsem se dozvědět víc. Tak jsem získal vstupní čip. A razítko.“ Mladík si poklepal na zápěstí.

„A mohl by ses za mě přimluvit, až tam půjdeš příště?“ nadhodila dívka nesměle. „Mimochodem, jmenuju se Kerstin.“

„Já jsem Johann. A rád se zmíním, že bys měla zájem.“

Přehodili si cigaretu, aby si mohli potřást rukama.

„Doprovodil bys mě na autobus?“ nadhodila.

„Rád,“ usmál se.

Společně vykročili do tmy. Kerstin naposledy potáhla. Odhodila nedopalek do kaluže a zastrčila ruce do kapes. Její prsty sevřely vystřelovací nůž. S ledovým klidem vyfoukla kouř.

Taneční parket klubu Dark Side se nyní topil v potu, kouři a dunivém rytmu. S pozdními nočními hodinami jako by chtěl každý tančit – nejlépe s cigaretou v jedné a s pivem v druhé ruce.

Kerstin se pozorně rozhlédla. Kdyby chtěla, mohl tenhle večer patřit jí. Nejpozději do hodiny by ji začali vytleskávat a nosit na ramenou, mohla by skákat šipky do davu a nestačila by vypít všechny objednané drinky. Jenomže nic z toho teď nechtěla.

Pohledem už poněkolikáté zabloudila k vstupu do prvního patra. Strmé, červeným kobercem pokryté schody vedly nahoru k chodbě přehrazené korálkovým závěsem, za nímž bylo možné zahlédnout v záblescích mihotavého světla luxusně zařízenou lóži. Její součástí byla zjevně i galerie přehlížející hlavní parket z diskrétního pohodlí jednostranné zrcadlové stěny.

Vyhazovač, který kontroloval vstupenky umožňující přístup do patra, nevypadal jako někdo, s kým by bylo radno se dávat do řeči, o to méně do bitky. Oholená potetovaná hlava, ramena jako vrata od garáže a ruce zvíci lopaty. Kerstin se se značným úsilím odpoutala od myšlenky, jak moc nepříjemné by bylo od něj dostat pěstí. S bezstarostností sobě vlastní k němu přistoupila.

„VIP vstupenku, prosím,“ zavrčel.

„Jistě, okamžik,“ odtušila a zalovila v kabele. Již to upoutalo vyhazovačovu pozornost – jako VIP vstupenky byla ukazována zvláštní razítka na spodní straně zápěstí.

„Tady, omlouvám se za zdržování,“ prohlásila Kerstin ledabyle a vytáhla uťatou mužskou ruku.

V příštím okamžiku ležela na zemi tváří k podlaze, s pažemi téměř vypáčenými z kloubů a s vyhazovačovým kolenem zarytým mezi lopatky.

„Za tohle chcípneš,“ oznámil jí do ucha hlas, který ani neskrýval potěšení.

„O tom nerozhoduješ ty, ale Kazatel,“ ucedila skrz bolestí zaťaté zuby.

„Nepleť se, holčičko, to neznamená, že bys na tom byla líp,“ ušklíbl se muž. Trochu povolil sevření, aby ji mohl za zakroucené ruce vytáhnout do stoje.

Dívka zběžně zhodnotila situaci. Uvědomila si, že vyhazovač již stačil ze země sebrat trofej, jíž se Kerstin vykázala. Lidé lhostejně procházeli okolo. Možná si opravdu nevšimli ničeho jiného, než že zaměstnanec podniku zpacifikoval křehkou mladou dívku.

Vyhazovač ji vyvlekl nahoru po schodech. První patro klubu bylo podstatně členitější než přízemí. V řadě výklenků a zákoutí posedávaly skupinky lidí. Někteří debatovali, někteří seděli se zakloněnou hlavou a vychutnávali si večer, jiní se objímali a líbali v propletenci těl.

Nikdo procházející dvojici nevěnoval víc pozornosti než lehce tázavý pohled. Všichni byli oblečeni v černé, mnohé zdobilo tetování či piercing. Na stolcích stály karafy a sklenice se stříbřitou tekutinou, kterou by Kerstin identifikovala na sto honů. Stříbrná voda.

Přede dveřmi, které zřejmě vedly do místnosti se zrcadlovou stěnou, se vyhazovač zastavil. Houkl na jednoho ze stranou postávající ochranky, ať za něj převezme hlídání vstupu. Poté zaklepal.

Otevřela mu pohledná mladá žena oděná v černých krajkách. Kromě dlouhého copu plavých vlasů měla zcela oholenou hlavu. Zeptala se na něco estonský. Působila trochu rozladěně.

Vyhazovač jí odpověděl, Kerstin zachytila jméno „Johann“. Žena jí věnovala zamračený pohled a gestem oba vyzvala, ať vstoupí.

Podlouhlou místnost skutečně z jedné strany tvořila zrcadlová stěna. Prostor ozářený bodovým osvětlením dělilo několik paravánů a stínidel, které vytvářely ostré hranice světla a stínu. Místnost zdobilo množství šátků a závěsů. Na drahých pohovkách a polštářích na zemi odpočívalo několik dívek, ne nepodobných té, která přišla otevřít.

Vyhazovač přitáhl Kerstin k nejvzdálenějšímu tmavému koutu. Pákou na loketní kloub ji znovu přiměl klesnout na kolena. Chytil ji za vlasy a přitiskl ji čelem do koberce. Vedle ní pohodil uťatou ruku.

„To jsi neudělala dobře, zabít Johanna. Byl velice nadějný,“ ozvalo se bezchybnou angličtinou z části místnosti, kde vládla tma. Ten hlas zněl naléhavě jako vábení sirén, mámivějako zpěv andělů.

Kerstin strnula, na chvíli neschopna pochopit obsah sdělení. Její uši toužily naslouchat bez ohledu na význam vyřčeného.

Teprve když nějakou dobu rušilo mlčení jen tlumené dunění ze spodní části klubu, uvědomila si, s čím se na ni Kazatel obrací. Žádný Kazatel… astelitský verbíř, opravila se v duchu. Instinktivně se pokusila zvednout oči, ale vyhazovač ji držel pevně za vlasy, takže nemohla pohnout hlavou.

„Musela jsem,“ začala nejistě, s pohledem upřeným do země. „Potřebovala jsem něčím zaujmout vaši pozornost. A… něco mi říkalo, že nic menšího vás nezaujme.“

„A proč bys nás měla zajímat?“

Kerstin se snažila odolávat zvuku Kazatelova hlasu tím, že si bude pro sebe odpovídat jízlivými poznámkami. Bohužel ji žádné nenapadaly.

„Jsem jedna z těch, kterou si vybrali bohové. Konkrétně z té skupiny, která vraždila vaše bratry a sestry v Praze,“ odpověděla. Aby zklidnila divoce bušící srdce, dýchala nyní tak zhluboka, až se jí točila hlava.

„Kdo je tvým patronem?“ tázal se andělský hlas dál.

„Freya,“ hlesla v odpověď a nyní byla ráda, že se nemusí dívat Kazateli do tváře. „Ale zjistila jsem spoustu důležitých poznatků, které naprosto změnily situaci. Nikdo se mě neptal, zda chci být nástrojem bohů na zemi. A já si uvědomila, že nechci. Chci být součástí něčeho, co si sama zvolím. A z mnoha důvodů jsem se rozhodla pro vás.“

„Co tě přimělo se odvrátit od vlastních spolubojovníků?“

„To, že mi došlo, že to vlastně žádní moji spolubojovníci nejsou. Ale o tom jsem chtěla podrobněji mluvit až s vaším nejvyšším.“

Kazatel neodpověděl. Místo hlasu, který podvědomě tolik toužila slyšet, tak zaslechla vzrušený šepot dívek v místnosti.

„Povstaň,“ pronesl Kazatel slavnostně. Vyhazovač pomohl Kerstin na nohy, tentokrát podstatně jemněji. Narovnala se a pohlédla do šera, v němž se cosi pohnulo. Kazatel se zvedl z pohovky a vstoupil do světla.

Kerstin sebou reflexivně trhla dozadu, až zády narazila do muže, který ji sem přivedl.

Tvor, jenž stál před ní, se sotva podobal člověku. Z nepadnoucího obleku čněly z rukávů pletence drátů zakončené kovovými hroty, hlavu místo vlasů a kůže pokrývaly nesouměmé destičky, mezi nimiž místy prosvítala lebka. Tváře od očních víček až ke spodní čelisti měl rozřezané a přichycené k sobě kovovými svorkami. Astelitský verbíř.

„Rád ti vyhovím, maličká. Ale nebude to tak jednoduché. Abys mohla pohlédnout do tváře Pána řetězů a samotného Konstruktéra, aby ses dokonce mohla přidat k vyvolenému astelitskému národu, budeš muset vykonat dlouhou cestu.“ Kazatel vůbec nepohyboval ústy. Pověstný nádherný hlas vycházel z reproduktoru na jeho hrdle.

Kerstin mu naslouchala se směsí fascinace a hrůzy, neschopná od něj odvrátit zrak.

Kazatel přistoupil až těsně k ní.

„Máš zvláštní oči,“ pronesl se zájmem. Chvíli je zaujatě studoval. Kerstin tak nemohlo ujít, že jeho vlastní oči jsou poskládány z drobných mozaikových plošek. „Jako ta zrcadlová stěna támhle. Nikdo na parketu dole netuší, co se děje zde,“ pokračoval zamyšleně. Kerstin naskočila husí kůže.

„Jsem připravena!“ vyrazila ze sebe, aby změnila téma.

„V tom případě bych neprodleně začal,“ odtušil. Svazky drátů nahrazující levou ruku se natáhly k dívce. Sevřely se jí kolem ramene, hroty probodly oblečení i kůži.

Kerstin nepatrně sykla, ale nepohnula se.

„Dejte jí napít,“ přikázal Kazatel. Jedna z mladých žen přistoupila s pohárem se stříbrnou vodou. Zůstala však stát stranou. Kerstin si uvědomila, že aby si pohár mohla převzít, musela by se po něm natáhnout nabodnutou rukou.

Zaváhala.

„Pokud ses ještě nerozhodla, co vše míníš udělat a obětovat pro naši věc, měla bys tak neprodleně učinit,“ komentoval to mámivý hlas z reproduktoru.

Odhodlaně přikývla. Pomalu pohnula rukou k poháru. Zaťala zuby, do očí jí vstoupily slzy. Tkáň v rameni se čím dál víc trhala, rány se prohlubovaly.

Konečně ucítila na konečcích prstů chladný kov poháru. Prudce se jej chopila, dívce jej prakticky vytrhla. Nedočkavě se napila.

Bolest ustoupila téměř okamžitě. Nahradilo ji opojné teplo, rozlévající se po těle od zraněného ramene. Kerstin se zapotácela, muž stojící za ní ji zachytil.

Kazatel, kterého teď vnímala jako rozostřený obrys, zaťal hroty hlouběji do ramene. Kolem drátů se zajiskřilo. Vlna slasti ji smetla do sladkého bezvědomí.

Kerstin pomalu přicházela k sobě. Cítila, že leží na rozklížených prknech. Předchozí události v klubu Dark Side jí připomněla tupá bolest v rameni. K jejím uším doléhal polohlasný rozhovor. Z těch několika slov, která zachytila, vytušila, že se jedná o estonštinu.

Otevřela oči.

Zjistila, že leží v kleci opletené žiletkovým drátem, zavěšené asi dva metry nad zemí. Pomalu se posadila. Jeden a půl metru vysoký strop klece jí neumožňoval vstát, aniž by se musela krčit. Rozhlédla se.

Nacházela se v rozlehlém, slabými zářivkami osvětleném sále. Na dvou protilehlých stěnách se rýsovaly temné obdélníky několika dveří. Hovor, jenž okamžitě utichl, když se Kerstin pohnula, se nesl od dominanty místnosti – monumentálního trůnu na mnoha stupních. Kolem vysokého opěradla a bočních opěrek se ovíjely trnité šlahouny a ostnatý drát. Místo baldachýnu viselo od stropu, který se utápěl ve tmě, několik mohutných řetězů.

Na trůně seděl rozložitý muž neurčitého věku, oblečený pouze do širokých černých kalhot a bot vojenského stylu. Na jeho obnaženém trupu se rýsoval každý sval, místy strukturu porušovaly ornamentální jizvy. Uprostřed hrudi mu čněl hrot obrovského trnu, který zjevně prostupoval skrz celé tělo. Paže a ramena omotávaly řetězy, některé se nořily přímo pod kůži.

Muži u nohou po pravé straně seděla mladá žena. Měla krásný, souměrný obličej a hluboké, vnímavé oči. Tmavé vlasy nosila vysoko vyčesané do drdolu. Štíhlé nahé tělo na několika místech zdobilo černé tetování.

Přes druhé opěradlo se nakláněl muž s rozcuchanými hnědými vlasy a dvoudenním strništěm, oblečený do džínů a černé košile. Mohlo mu být okolo pětatřiceti let. Svým ležérně obyčejným zevnějškem působil ve společnosti těch dvou jako pěst na oko. Nyní se narovnal a zvědavě se obrátil na Kerstin.

„Vítej,“ pronesl muž na trůně. Jeho zvučný hlas v sobě nesl podtón hrozby, podtrhávaný tvrdou anglickou výslovností.

Kerstin poposedla. Klec se mírně zhoupla.

„Víte, asi bych měla říct ‚děkuji‘, ale je to pro mě trochu nová situace. Ta klec je tak malá, že se tu ani nedá tancovat.“

„Je pravda to, co jsi říkala Kazateli?“ otázal se muž na trůně a ignoroval humornou vsuvku, zatímco rozcuchaný muž po jeho levici se usmál a sestoupil o několik stupňů níž.

„Jako to, že jsem původně Freyina chráněnka, která se na to rozhodla vybodnout a přidat se k astelitům? Jo, to sedí.“

„Prý jsi zabila budoucího inženýra.“

Kerstin pokrčila zdravým ramenem. „Johanna? Předpokládám, že jinak byste mě nebrali vážně.“

„Dobrá.“ Muž na trůně se odmlčel. „Začněme mluvit k věci. Jak se jmenuješ?“

„Kerstin Svobodová. Ale to jméno pro mě nemá žádný význam.“

„Pokud se staneš jednou z nás, dostaneš nové, nemusíš mít starost. Já se jmenuji Pán řetězů. Jsem Otcem astelitského národa. Tohle je Tichá cesta trnové koruny,“ kývl na ženu u svých nohou. Ta se nyní zvedla a Kerstin zatajila dech. Ženino tělo bylo nepřirozeně disproporční – příliš dlouhé nohy, úzký pas a boky, přesně symetrická prsa.

„Jsem Matkou astelitského národa,“ řekla mírně.

Kerstin těkala očima z jednoho na druhého. Nějak si nemohla vybrat, který z nich ji zneklidňuje víc.

„Tohle,“ pokračoval Pán řetězů v představování, „je Vrchní inženýr. Blíže se s ním seznámíš, jestliže neuspěješ.“

Sklopila hlavu. „Věřím, že uspěju.“

„Co umíš, chráněnko bohů?“ zeptal se muž na trůně.

Kerstin znovu zvedla pohled. „Souložit,“ odtušila s úšklebkem. „To je populární ve všech komunitách.“

„To se museli pražští astelité dost divit,“ nenechal se Pán řetězů vyvést z míry.

„Dobře. Trochu to umím s nožem,“ připustila.

„S tímhle?“ vstoupil do hovoru Vrchní inženýr. V jedné ruce držel Kerstininu kabelu, v druhé její vystřelovací nůž.

Dívka přikývla. „Dostáváme se k tomu, proč jsem vás vůbec vyhledala. Smím si vzít slovo?“

Pán řetězů jí pokynul.

„Pracovala jsem ve skupině božských chráněnců. Teda, ještě předtím se mi zjevila ve snu Freya a řekla mi, že jsem výjimečná a skvělá a že mým posláním je odteď chránit lidi. A dala mi takový talisman s runami. Ten mám taky v té kabele. Pak si mě našla skupinka obdobně postižených a začali jsme s tím, s čím jsme měli. Nikdy předtím mě nenapadlo, že toho lidem tolik hrozí na nadpřirozené úrovni. Zanedlouho jsme narazili na astelitskou stopu. Přece jen, mizející lidi, různě vykuchané mrtvoly, součástky… To není úplně nenápadné. S myšlenkou na blaho celého lidstva jsme naběhli do astelitské základny. A tady moje přesvědčení ve správnost věci začalo brát za své. Co jsem pochopila z náznaků či útržků rozhovorů, asteliti jsou skupina nejsvobodnějších lidí, co jsem poznala. Jenom bránili, co bylo jejich. A neuspěli. Zabili jsme jejich ukřižovaného vůdce. Když umíral, zašeptal, že nás v Konstruktérově jméně zapřísahá, ať ušetříme jeho děti. Neposlechli jsme a rozprášili zbytek. A mně došlo, že si počínáme mnohem hnusněji, než jak se nám zdálo, že jednají asteliti. Snažila jsem se to svým spolubojovníkům vysvětlit. Nechtěli nic slyšet. Pečlivě si pěstují černobílé vidění, v němž není místo pro pochyby. Pak jsem zpochybnila smysl našeho vyššího poslání. Pohádali jsme se. Přemýšlela jsem, co dál. Dozvěděla jsem se, že další z astelitských sídel je v Tallinnu. Chci se pomstít. Ale hlavně chci být někdo jiný než nějaký patolízal polozapomenutého severského božstva. Pokud mě přijmete, přísahám, že vrahy vašich pražských bratří a sester vlákám do pasti a přenechám vám je… k čemukoli se vám zamane.“

„Chráněnci bohů k nám často nezavítají“ řekl Pán řetězů po krátkém zamyšlení. „Ceníme si jejich síly a odhodlání. Jaká ironie, že zrovna jednoho z nich jste zavraždili.“

„Cože?“ vydechla Kerstin. „Pražský vůdce astelitů byl…?“ Její ústa odmítla vyřknout zbytek věty.

„…dříve chráněnec Hádův,“ doplnil ji bez potíží muž na trůně. Kerstin si přikryla oči rukou a sklonila hlavu.

„Rádi tě mezi sebe přijmeme,“ promluvil znovu Pán řetězů. „První krok jsi učinila, když jsi přijala stříbrnou vodu, která tě k nám přibližuje. Ale musíš si uvědomit, že i ty neseš svůj díl viny za to, co se stalo v Praze. Smrt našich bratří a sester nemůže zůstat bez odplaty.“

„Budeš trpět, abys byla očištěna,“ pronesla téměř něžně Tichá cesta. Kerstin, která se díky vyřčenému rychle vzpamatovala ze šoku, opatrně vzhlédla. „To, co jsem viděla v horním patře toho klubu, se mi líbilo. Přiznám se, že tohle se mi líbí podstatně míň.“

„Pražským astelitům se váš zásah nejspíš také líbil pramálo. Takže se to vyrovná,“ vzal si opět slovo Pán řetězů.

„Doufala jsem, že se mi kvůli tomu nebude dostávat nadstandardní péče,“ ušklíbla se. Vzápětí si na cosi vzpomněla a rozhlédla se. Něco jí nesedělo.

„Kde je Konstruktér?“ zeptala se.

„Konstruktér tě slyší. Je všudypřítomný,“ odtušil Pán řetězů nepohnutě.

Kerstin jen neurčitě trhla levým ramenem a odpustila si další komentář.

„Přistupme nyní k první zkoušce,“ pronesl obřadně muž na trůně a rukou učinil pomalé gesto, které obsáhlo celý prostor. Řetězy tlumeně zacinkaly.

Vzápětí se se zapraskáním rozsvítila řada obrazovek, umístěných po obvodu sálu. Po chvíli šumění naskočil obraz. Některé obrazovky snímaly trůn, avšak většina z nich zabírala klec.

Jedny z dveří se otevřely a do místnosti vešel vysoký svalnatý muž v kožené bundě a kalhotách, jemuž po obvodu krku a z kloubů na rukou čněly ostny. Dveře nechal otevřené. Předstoupil před Pána řetězů a Tichou cestu a poklekl na jedno koleno.

Nahá žena pozvedla ruce před sebe, jako by se chystala řečnit k davu. Zahleděla se do prázdna. Obrazovky její pohled přenášely jako přímý pohled do kamery.

„Bratři a sestry,“ promluvila slavnostně, „po delší době se nám opět poštěstilo přivítat mezi námi jednu z chráněnců bohů. Ve svém předchozím životě spáchala odporný zločin, když vztáhla ruku na několik našich bratří a sester v Praze. Je ochotná se kát a my jí tuto možnost poskytneme. Dáváme druhou šanci všem lidem, kteří jsou pevní ve svém odhodlání. Nevážou nás žádná lidská pravidla, neboť jsme prohlédli a žijeme z vůle Konstruktéra nad nimi. Pohleďte na zápas chráněnky bohů se stvořeními Konstruktéra. Nechť se klec otevře a zkoušená dostane zbraň. Lovčí, vypusť psy.“

Kerstin si nedělala iluze, že zvířata, která na ni míní pustit, do klece nedoskočí. Kdyby v ní zůstala, mohla se snadno ocitnout v pasti. Proto se ve chvíli, kdy jí Vrchní inženýr hodil její vystřelovací nůž, chopila zbraně a seskočila na zem, sotva se dveře klece otevřely.

Všichni astelité se stáhli na stupně pod trůnem. Lovčí vydal zvláštní skřek.

Ode dveří, kterými přišel, se v odpověď ozvalo zavrčení několika hrdel. Kerstin zacouvala ke zdi. Zář obrazovek, které ji neustále snímaly, ji rozptylovala a částečně oslňovala. To mi aspoň nemohl Kazatel zmasakrovat levé rameno místo pravého? Budu s tou kudlou příšerně pomalá…

Ze dveří důstojně vykráčela trojice tvorů. V kohoutku mohli měřit přibližně půl metru, jejich těla zcela postrádala kůži. Mezi mohutnou ostnatou kostru se jen v oblasti trupu a končetin upínalo svalstvo, bezpečně chráněné ocelovými pláty. Pootevřená kovová tlama odhalila několik řad zubů. Psi upírali na svou kořist lesklé, nepříčetné oči.

Kerstin zklidnila dech. Ty zvládnu, jen se nesmím nechat vylákat do volného prostoru. Pokud používají k orientaci zrak, zmatu je bez problémů, pokud čich, bude to složitější… Myšlenka uvízla v úleku z náhlého pochopení. Kerstin ztěžka polkla. Když začnu bojovat nepřirozeným způsobem, dojde jim, že u sebe stále ještě mám svůj artefakt. Riskovala letmý pohled na obrazovku, která zachycovala trůn. Všichni astelité pečlivě sledovali, jak se střetnutí vyvine.

„Vy si vážně myslíte, že je dám?“ zeptala se dívka hořce. Z rukojeti nože nechala s klapnutím vyjet čepel.

Nikdo neodpověděl. A zvířata se zatím o něco přiblížila. Částečně svou kořist obklíčila.

Ne, odpověděla si Kerstin sama v duchu. Chtějí vidět jatka. Tohle bude rychlý.

Psi zaútočili naráz s děsivou úsporností. První tlamě, pokoušející se jí zakousnout do ruky se zbraní, se Kerstin podařilo uhnout. Druhá si našla její stehno a ve chvíli, kdy dívka vykřikla bolestí a pokusila se do zvířete zabodnout nůž, ji k zemi strhla váha třetího psa, který jí skočil na záda. Kerstin vykřikla znovu, tentokrát hrůzou.

Její výkřik se změnil v táhlé kvílení. Řady kovových zubů se jí zas a znovu zakusovaly hluboko do těla, aby pak zvířata naučeným prudkým pohybem hlavy ze strany na stranu vytrhávala kusy tkáně. Kamenná podlaha se zbarvila do ruda.

Kerstin přivedla k vědomí sžíravá bolest po celém těle. Ležela v cárech svého oblečení na zemi v prosté kamenné cele. Pod pryčnou zůstal ležet lékařský kufřík s všemožným náčiním a obvazy. Přestože byl od dívky vzdálený jen několik desítek centimetrů, mohl by být stejně tak dobře na Měsíci.

„Naši lékaři umí zázraky,“ uslyšela Kerstin ode dveří povědomý hlas. „Něco sešili, někde doplnili tkáň. Až budeš potřebovat, můžeš si vyměnit obvazy.“

Širokou špehýrkou do cely nahlížel Vrchní inženýr.

„Pěkný divadýlko,“ zamumlala, „ale mě neoklameš. Konstruktére.“

Muž jí věnoval uznalý pohled. „Jsi ještě úžasnější, než jsem očekával. Nikdo z astelitů na to ještě nepřišel.“

Slabě se poušklíbla. „A když jsem tak úžasná, dostanu aspoň trochu vody?“

„Pochop, my to s tebou myslíme dobře. To, čím budeš muset projít, nebude snadné, ale to jsi přece věděla už na začátku. Jen skrze bolest vede cesta ke zdokonalení.“

Kerstin nechala klesnout víčka. Taky mi mohl říct rovnou „ne“ a ušetřit mě těchhle keců. Teprve když Konstruktérovy kroky bezpečně odezněly v chodbě, si s konečnou platností připustila, že tohle nejspíš přehnala. To, čím tady procházím, zjevně není obvyklý postup. Nevěří mi. A budou mě mučit tak dlouho, dokud… dokud co? Dokud neumřu? Dokud mi neuvěří? Pán řetězů mi očividně neuvěří nikdy…

Kámen nepříjemně studil. Zachvěla se. Chladem i vzlyky. Po tvářích jí sklouzly slzy. Co jsem si sakra myslela, že se stane?

Vzpomněla si, co jí říkal Petr. Proč sem přišla? Kým je? Klíčová slova… Natáhla se pro skalpel a roztřeseně začala vyškrabávat do kamene drobná písmena.

Lidskost.

Výzva.

Trik.

Kroky provázené tichým cinkáním neomylně předznamenávaly příchod Pána řetězů.

Kerstin, která doposud nahá bezvládně visela ve změti háků a žiletkového drátu, při tom zvuku poplašeně zvedla hlavu.

Hrůza uplynulých dní si na ní vybrala svou daň. Několik týdnů ji nechali ležet ve tmě, bez jídla a bez záchodu, někdy dostala trochu vody. A pak začali s mučením.

Pokaždé, když za ní vládce astelitů přicházel, doufala, že jí oznámí, že je její utrpení u konce. Pokaždé se její naděje obrátila v popel. Zkoušela prosit, zkoušela smlouvat. Nic nepomáhalo. Naopak se zdálo, že její marná snaha Pána řetězů těší. A tak už se jen pokoušela vydržet. A přežít. Proč vlastně? Sama nevěděla. Matně si vzpomínala, že když ji občas sundali a nechali ležet, navštěvoval ji Konstruktér a poskytoval jí základní ošetření a trochu útěchy. Nikdy nenašla dost sil, aby se ho na cokoli zeptala.

Pán řetězů se zastavil u ovládacího mechanismu. Pozvedl hlavu a pečlivě si dívku prohlížel. Zřejmě byl spokojen, neboť odhalil silné, špičaté zuby v širokém úsměvu. Kerstin se snažila působit netečně, ale srdce, které již téměř zapomněla, že má, jako by se jí teď rozhodlo vyskočit z hrudi. Strachem? Nadějí?

Muž zatáhl za několik pák, aby ji spustil na zem. Neobratně dopadla na poraněná chodidla a odvážila se vzhlédnout.

Přistoupil k ní a prudce ji přirazil k sobě. Ze rtů jí unikl slabý sten. Jeho trn ji probodl pod klíční kostí a zároveň ji pořezal žiletkový drát.

Pán řetězů sklonil hlavu co nejníže k jejímu uchu.

„Tvé utrpení tě činí neodolatelnou“ zašeptal chraplavě. Pochyboval, že je dívka ještě schopna pochopit význam vyřčeného, ale chtěl to vyslovit.

Zoufale se napjala v náhlém záchvatu paniky, zřejmě zachytila přinejmenším jeho tón.

Pobaveně se zasmál, odstoupil od ní. Na jeho hrudi a pažích ulpěla krev.

„Tohle teď nebudeš potřebovat“ prohlásil a začal z ní nepříliš šetrně odvíjet žiletkový drát.

Do očí jí vstoupily slzy bolesti, ale neodvažovala se hlesnout.

Po žiletkovém drátu odstranil i háky. Zhroutila se mu k nohám jako loutka s přestřiženými provázky. Vztáhl k ní ruce, jako by jí chtěl pomoct vstát. Řetězy na jeho pažích se na ten povel poslušně odmotaly a hadím pohybem sjely k zemi. Našly si Kerstinina zápěstí, za něž ji silou, které nemohla vzdorovat, znovu vytáhly do stoje – zády k vládci astelitů. Musela stát na špičkách, pokud chtěla aspoň trochu ulevit ramenním kloubům. Uslyšela za sebou zaklapání kovových nástrojů v plastové krabičce. Vzápětí sebou škubla, když ucítila dotyk mezi lopatkami, ale uklidnila se. Pán řetězů jí pouze přejížděl konečky prstů po zmučených zádech.

„Krásná kůže, byť trochu poškozená. Vláčná, hebká… ohebná.“

Vyjekla, když jí rozřízl kůži dlouhým vodorovným řezem v linii pod prvními obratli. Dalšími řezy kolem ramen obkroužil její paže. Teprve poté se pustil do stahování.

Dívčino skučení brzy přešlo v hlasitý křik.

Pána řetězů ta hrůzná zvuková kulisa vůbec nerušila. I přes vlastní nedočkavost dokázal vést obratně nůž tak, aby oddělil kůži od podkožního vaziva a nezajel ostřím ani do kůže, ani do masa. Za čepelí zůstávala obnažená svalovina.

Když se dostal až k bedrům, odřezal odchlipující se kus. Kerstin na okamžik uvízl křik v hrdle. K nohám jí s vlhkým plesknutím dopadl plát její vlastní kůže.

Zvedl se jí žaludek, ale už dávno neměla co dávit.

„Musíš porozumět podstatě bolesti,“ zašeptal astelitský vládce a už mu nezáleželo na tom, zda ho dívka slyší. Přerývaně dýchal.

Další řetězy obtočily Kerstin kotníky. Zvedly ji do vzduchu a švihem ji odhodily na stolek s mučícími nástroji. Dívka, která nemohla pád na břicho brzdit dlaněmi ani koleny, zalapala po dechu. Po zemi se rozsypaly jehly, skalpely a pilky.

Zůstala viset hlavou dolů, ruce přitisknuté na desce stolu, nohy od sebe, znehybněná ledovým stiskem řetězů. Viděla, jak k ní přistoupil pár vojenských bot. Naposledy se pokusila vzepřít.

Vládce astelitů do ní surově vnikl. Zároveň jí zaťal prsty do svaloviny stažených zad.

Zakvílela, ale brzy se svým křikem zalkla, když se její trýznivé steny zrytmizovaly. Nevěděla, co ji ještě drží při vědomí. Přála si neexistovat. Stolek pod ní se tu a tam zachvěl, ale ona sama se ve své pasti z řetězů téměř nepohnula. Po vnitřní straně stehen jí stékal pramínek krve. Pohledem zastřeným slzami upřeně sledovala, jak její krev odkapává na podlahu a tvoří rudé kruhy.

Konstruktér se pohodlněji usadil v křesle. Nadešel den, kdy měla být chráněnka bohů rámcově uvedena do příčetného stavu, dostat nové jméno a stát se součástí astelitského národa.

Zprovoznil si obrazovku, jež snímala ošetřovnu. Dvěma astelitkám, oděným v bílých šatičkách lékařek, zrovna přinesli zmasakrované tělo chráněnky bohů, jež bylo po několik hodin vystaveno v meditačním sále.

Konstruktér znal z vyprávění Tiché cesty životní příběhy všech tallinnských astelitů. Starší z lékařek, Ta s tisícem mladých, zde našla vysvobození ze zoufalství ze ztráty svých obou dětí. Mladší, Mořská víla, původem z bohaté německé rodiny, se sem uchýlila, když jí ani ten nejlepší a nejdražší psychiatr nedokázal pomoci. Nyní by je kdokoli z jejich minulosti stěží poznal. Mořská víla si za cenu poněkud huhňavé intonace vyměnila vnější dýchací ústrojí za žábrovité lamely, jež čistily i zamořený vzduch. Ta s tisícem mladých si nechala do očí implantovat podavač různých filtrů a zvětšovacích skel. Obě si pořídily dlouhé, tenké prsty s vyměnitelnými nástavci, aby se jim lépe pracovalo.

„Už nám značně okorala,“ poznamenala Mořská víla, když se sklonila nad vozíkem. Dívka byla stěží při vědomí.

„Budiž to výstraha pro všechny, kteří by chtěli někdy vztáhnout ruku na svého bratra či sestru,“ prohlásila Ta s tisícem mladých.

„Každý, kdo něco takového učiní a nedá se na pokání, skončí na inženýrském stole, předpokládám.“

Starší astelitka se ušklíbla. „Jo. Nakonec jo.“

Společně přetáhly tělo do čehosi, co ze všeho nejvíce připomínalo prosklenou rakev, a nabodaly do něj hadičky. Dno rakve se rozsvítilo a ozářilo tělo až ke kostem. Svaly a vnitřní orgány tak připomínaly pouze stíny.

Ta s tisícem mladých se zrovna věnovala ovládacímu panelu, když do místnosti vstoupila Tichá cesta trnové koruny.

Konstruktér Tichou cestu rád pozoroval. Líbilo se mu, jak se pohybuje, jak gestikuluje, její mimika. Její kroky mu nejvíce připomínaly cupitání antilopy. Její vystupování pak vyzařovalo slitovnost, jíž však byli hodni jen někteří. A to ti, které určil on.

Tichá cesta se plně oddala své roli duchovní vůdkyně a velekněžky Konstruktéra. Její loajalita náležela celému astelitskému národu. A oni k ní vzhlíželi a milovali ji. Sama si zvolila cestu askeze a umírněnosti. Na rozdíl od svého mužského protějšku.

„Jak se daří naší budoucí nové sestře?“ zeptala se jemně.

„Bude jako nová, paní,“ usmála se mladší astelitka v odpověď.

„Co její… osobnost?“

Ta s tisícem mladých se chvíli pozorně dívala na panel. „Do paměťového centra rozhodně sahat nebudeme, její vzpomínky chcete, předpokládám, nedotčené. S tím si mozek a stříbrná voda nějak poradí. Jen budeme muset tu a tam něco odblokovat, abychom ji nemuseli znovu učit anglicky nebo jíst příborem, aby sebou necukala při každém hlasitějším zvuku a tak dále.“

Tichá cesta přikývla. „Cením si toho, co jste pro ni všechno vykonali. A ona, až procitne, vám bude jistě také nesmírně vděčná. Bez vás…“

„…by nepřežila ani první zkoušku od Lovčího,“ doplnila starší astelitka věcně.

Světlo se utlumilo, po těle začaly přebíhat jemné paprsky.

Konstruktér si s uspokojením uvědomil, že přesně vystihl tu tenkou hranici mezi tím, kdy byla chráněnka zlomena až na nejhlubší dno, ale nezemřela. I on musel v duchu složit poklonu astelitským lékařům. Vždyť pomalu jediné, co je v ní původní, je její tolikrát zpřelámaná kostra. A oči, samozřejmě. Usmál se.

„Její oběť byla vysoká a o to cennější,“ pousmála se Tichá cesta mírně. „Zločiny, jichž se dopustila, budou odpuštěny a zapomenuty, neboť podstoupila pokání a skrze bolest se poučila.“

Jakoby v odpověď na její slova se tělo v rakvi zachvělo.

Konstruktér nechal kameru zaostřit blíž.

Rány se hojily téměř před očima, jizvy mizely, provizorně přišitá kůže se integrovala do těla, popáleniny bledly. Dívce za zavřenými víčky prudce kmitaly oči, jako by snila.

„Ještě máte možnost si říci, zda a jaké úpravy psychického rázu si přejete,“ ozvala se od ovládacího panelu Ta s tisícem mladých.

„Má-li se stát vaší sestrou, musíme nechat věcem volný průběh. Spolu s přijetím stříbrné vody se jí dostatečně změní perspektiva.“

Konstruktér se ušklíbl. To tedy. Když se z největší bolesti stane největší slast, komu by to nezměnilo vnímání světa.

Rakev potemněla. Dívka uvnitř zhluboka vydechla a otevřela oči. Rozhlédla se.

„Dokázala jsem to?“ otázala se v anglickém jazyce.

Tichá cesta se nad ní sklonila a vzala ji za ruku. „Ano, sestro. Ostatní se již nemohou dočkat, až tě jim představím. Potom přijmeš i stříbrnou vodu, Konstruktérovu milost, která je nám průvodcem na cestě poznání a sebezdokonalení.“

Oslovená se šťastně usmála. Opatrně se posadila. „Je mi… trochu chladno.“

„Většinu svých věcí a nové oblečení máš ve svém pokoji. Jen co budeš chtít, Mořská víla tě tam zavede.“

„Děkuji, jsi nesmírně laskavá.“

Dívka si s Tichou cestou vyměnily dlouhý pohled.

„Tvé nové jméno, sestro,“ pronesla velekněžka s úsměvem, „nechť zní Trny v očích.“

Trny v očích se rozvalovala na matraci a polštářích, které si přitáhla do Konstruktérovy pracovny, aby nemusela posedávat na bednách se součástkami nebo přepravkách s kusy těl. Nohy ve vysokých botách měla pohodlně vyložené na kanystru s játry.

Vrchní inženýr seděl za stolem a pokoušel se kontrolovat nákresy.

„Konstruktér stvořil Matku a Otce z ledu, kovu a vlastní krve a masa,“ předříkávala Trny v očích, „a vdechl jim život skrze stříbrnou vodu. Věděl jsi to, inženýre?“ zeptala se s provokativním úsměvem.

„Ano, Tichá cesta se mi zmínila,“ ušklíbl se tázaný. Nebyl si jistý, jestli se má radovat z toho, jak rychle se Trny v očích vzpamatovala. Vrátila se jí i její drzost, v níž byl nepopiratelný šarm. Většinou.

„A je to tak?“ dotírala.

„Kdo ví.“

„Ale no tak. Ty víš.“

„K tomuhle se odmítám vyjadřovat.“

„Věrouka se nezmiňuje ani o tom, kde se vzala stříbrná voda. To mi taky neřekneš a neuspokojíš můj hlad po vědění?“ ptala se dál, ale z jejího tónu bylo zřejmé, že hladoví po něčem úplně jiném.

„To jsou nejvyšší mystéria. Proč bych o nich měl vyprávět zrovna tobě?“ pousmál se shovívavě.

„Protože,“ protáhla Trny v očích, vstala, obratně se vyhoupla na stůl a po kolenou se doplazila až k Vrchnímu inženýrovi, čímž mu spolehlivě zmuchlala nákresy, „ty jsi Konstruktér a já jsem tu s tebou a chci to vědět.“

Muž se nejprve pokusil zachránit papíry zpod jejích dlaní a kolenou, ale podařilo se mu to jen částečně. Teprve pak se zamyslel nad její pozoruhodnou argumentací.

„Vím, že je pro tebe za dané situace těžké pochopit některé… aspekty astelitské filozofie.“

„Jako to, že božského stvořitele, ke kterému astelitský národ vzhlíží, tu mám před sebou? Ale naopak, jsem ráda, že jsi skutečný. Dává mi to větší smysl. Jsem přízemní. Takhle se mi vzývá… lépe.“

Lehce ji políbil na rty. Sklouzla ze stolu a zůstala mu klečet u nohou.

„Uvědomuješ si, že bys měla být poslušná Konstruktérově vůli a prokazovat mu úctu?“ zeptal se s hranou důstojností.

„Ano, bohoslužeb se pravidelně účastním. Ale říkala jsem si, že bude Konstruktérovi příjemnější, když budu poslušná jeho vůli a prokážu mu úctu osobně.“ Smyslně se usmála. Konstruktér byl v ten okamžik rád za její roztěkanost, která ho do jisté míry chránila před jejími všetečnými otázkami.

Svlékl jí blůzu. A strnul. Na jejím těle uviděl několik bodných ran.

„Tebe… ještě stále navštěvuje Pán řetězů?“ zeptal se opatrně.

„Jasně. Dost jsme se sblížili, jestli víš, co tím myslím.“ Spiklenecky na něj mrkla.

„Hm.“ Prohlížel si ta zranění a jeho dobrá nálada byla ta tam.

„Ty žárlíš!“ vyložila si Trny v očích jeho reakci po svém. „Ale to vůbec není nutné. Jde jen o potěšení. A promiň, ale odmítnout astelitského Otce… To bych byla sama proti sobě.“

„Nežárlím,“ odporoval upjatě.

„To je dobře,“ zapředla. „Uvolni se trochu.“

Posunula se po kolenou blíž, rozepnula mu kalhoty a sklonila hlavu k jeho klínu.

V pustém trůnním sále se nesl hovor dvou mužů. Konstruktér využil toho, že Tichá cesta odešla rozprávět se svými ovečkami, a rozhodl se promluvit si s Pánem řetězů estonsky.

„Nemohlo mi ujít, že Trny v očích má na těle stále více bodných zranění. Nepřeháníš to trochu se svou péčí?“ zeptal se nenuceně.

„Mohu odpovědět upřímně?“

„Ale jistě.“

„Dobrá. Nepřeháním to ani v nejmenším. Podle mého názoru to se zájmem o tu malou zrádnou čubku přeháníte vy. Vůbec jste jí neměl umožnit postoupit na cestě poznání. Naši inženýři by věděli co s ní. Já bych věděl co s ní.“

Konstruktér nepřítomně poklepal na opěrku trůnu. Znal pohnutky a tužby Pána řetězů lépe než kdokoli jiný. Přesto mu nyní unikaly. Znepokojovalo ho to.

„Proč se nedokážeš smířit s tím, že se stává jednou z vás?“ nemohl se nezeptat.

„Není člověk. Nedokáže zapřít svou krev. Zradí nás,“ odpověděl bez zaváhání tázaný.

„Až projde závěrečným zasvěcovacím rituálem, její krev bude stejná jako krev kohokoli z astelitů,“ oponoval Konstruktér a neubránil se úsměvu. V odpovědi vládce astelitů našel přesně to, co hledal. Vůbec se nejednalo o obavy ze zrady.

„Chceš ji pro sebe,“ dodal. „Ale Tichá cesta by měla být tvá jediná siiras. Jak to chceš vyřešit? Tím, že Trny v očích postupně zabiješ?“

„Teď už není ve stádiu zkoušek, ale postupného poznání. Je naší součástí. Nebude jí ublíženo víc, než si sama bude přát,“ odtušil Pán řetězů neutrálně.

„Neodpověděl jsi na mou první otázku.“

Pán řetězů se zapřel zády o opěradlo. Kolem trnu procházejícího jeho hrudí vystoupily čerstvé krvavé krůpěje. Muž zhluboka vydechl a přivřel oči.

„Nevidím jediný důvod, proč bych nemohl mít dvě družky. Tři je také nesmírně důležité číslo.“

„Kdo jsem já, abych s tebou polemizoval o astelitské věrouce,“ ušklíbl se Konstruktér. „Ale měj na paměti, že se tím vzdáváš pozice božského otce. Časem, postupně. A triumvirát se dvěma ženskými… hodně štěstí.“

Nezdálo se, že by se jeho výsměšná řeč Pána řetězů jakkoli dotkla. Chvíli mlčel.

„Je tu ještě neoficiální varianta,“ pronesl nakonec. „Tichá cesta to pochopí.“

„Nikdo se nepozastavuje nad tvými oblíbenkyněmi a oblíbenci. Jen jsem měl dojem, že Trny v očích je… oblíbenější než oblíbená. To je celé.“

„Nemějte obavy. Nějak to zařídím.“

„Nápodobně“ odvětil Konstruktér. Pokývl Pánu řetězů na pozdrav a vydal se po schodech dolů. Za sebou uslyšel zacinkání kovu. Vládce astelitů se zjevně usadil na trůnu pohodlněji. Vrchní inženýr se rozhodl pro jasný postup. Věděl, že Pánu řetězů se líbit nebude, ale nemínil na to ani v nejmenším brát ohledy. Každý experiment se vyvíjí. A někdy i na úkor již dosažených výsledků.

Trny v očích poklekla před trůnem. Dredy nyní nosila do uzlu, černé krajkové minišaty skrývaly její zranění na trupu a bocích.

„Přál jste si mě vidět?“

„Ano,“ přitakal Pán řetězů. Zálibně si dívku prohlédl. „Děláš nesporné pokroky a den závěrečného zasvěcovacího rituálu se blíží. Dospěl jsem k závěru, že nastal čas, abys splnila to, proč jsi sem přišla.“

Trny v očích opatrně vzhlédla. „Nejsem si jistá, zda rozumím, můj pane.“

„Praha. Chráněnci bohů,“ napověděl Pán řetězů netrpělivě.

„Vrazi. Ano. Nezapomínám na dané sliby. Všechny vám je přivedu a vy je zabijete.“

„Skvěle. Jakou od nás budeš potřebovat součinnost?“

„Pod záminkou toho, že jsem vypátrala astelitský úkryt, je zavedu do nějakého zaplivaného tallinnského hostelu na poradu. A zbytek doladím s našimi inženýry,“ vysvětlovala dívka lhostejně.

„Nebudou chráněnci bohů něco tušit?“

„Ti? Ne. Zvlášť když se jim řekne, co chtějí slyšet.“

„Nechci vypadat jako škarohlíd, ale tohle se mi nezdá,“ poznamenal Petr, když se svými spolubojovníky dojížděl na smluvené místo. „Připadá mi to příliš růžové na to, aby to byla pravda. Můj a Kerstinin patron spolu mají něco společného a tohle se prostě Kerstin nepodobá. Nezvala by nás na nějaké podezřelé odlehlé místo, kdyby s námi chtěla v bezpečí mluvit.“

„Víš… ona je otázka, co se jí teď podobá,“ odvětil Jan zachmuřeně.

„Já jí věřím a fandím,“ vložil se do hovoru Alex. „Kerstin se nikdy neztratí. Prospí se až k tallinnskému nejvyššímu šéfovi a… co se na mě tak pobouřeně díváte? Ruku na srdce, kdo z vás s Kerstin nic neměl?“

Zatímco Petr zavrtěl hlavou nad impertinencí otázky, jediný, kdo se suverénně přihlásil, byl Jan.

Alex se zasmál. „Tak teď nevím, jestli mi víc vyrazil dech Jan, nebo Diana.“

„S ženskými na své cestě nemám problém,“ uculila se Artemidina chráněnka.

„Taky jste mě mohly přizvat.“

„Moment, promyslím to… nemohly.“

Alex si zklamaně teatrálně povzdychl a obrátil se na Jana: „A ty jsi přišel o zrak?“

Šivův chráněnec rozhodil rukama. „Asketické období – i když nepředpokládám, že ty něco takového znáš nebo chápeš. Chystali jsme se tehdy v Praze na astelity, nemohl jsem si dovolit být ničím rozptylovaný.“

„Já jsem si říkala, co je to za vegetariánský coming out,“ poznamenala Diana.

„Jane, můžeš na chvilku stranou?“ ozvala se Eva.

„Jistě.“

Společně přešli na druhý chodník. Zbytek skupiny se zastavil a čekal.

„Možná je to tím,“ začala Esetina chráněnka opatrně, „že ses s Kerstin nezapletl, ale neušlo mi, že k tobě má silnější pouto než ke komukoli jinému z nás. Silně důvěřuje ještě Petrovi, ale s ostatními vychází jen… pro zábavu a dobrodružství. K tobě cítí hluboký respekt. Přinejmenším. Říkala jsem si, zda je vhodné, abys s námi šel do akce přímo. Aby tuhle její slabost astelité neotočili proti ní. A proti nám.“

Odhodlaně se na ni zadíval. „Neboj se, Evi. Pokud je to tak, jak říkáš, jsem přesvědčen o tom, že bych právě naopak měl být v její blízkosti. Kdo ví, čím musela projít. A třeba jí to pomůže všechno překonat a udělat správnou věc.“

„Když myslíš,“ odtušila nepřesvědčeně. „Mám o ni strach.“

Objal ji. Unaveně se mu schoulila do náruče. Chvíli oba mlčeli.

„Pojďme. Ostatní čekají,“ zašeptal jí posléze do vlasů.

Hotel Nord vystihla Diana na první pohled naprosto přesně pojmem „blechárna“. Ze všeho nejvíc připomínal ubytovnu pro občasné přespávání řidičů kamionů.

Již v časný podvečer se pod okny ozývalo opilecké halekání. Zašlý pokoj, který se dal nazvat společenskou místností jen s nejvyšší dávkou nadsázky, je přivítal hlasitým klapáním ventilace. Do místnosti se vešlo osm židlí, stolek a tabule.

Kerstin už na ně čekala. Byl na ni neutěšený pohled. Působila jako pochroumaná gothická panenka. U nohou jí ležela její kabela.

„Posaďte se u nás, rovnou bych se do toho pustila. Nemáme moc času,“ odbyla uvítání.

„Ještě než začneme,“ ozvala se Eva zdvořile, ale důrazně, „jsem ti chtěla předat tohle.“

Miska, již pozvedla před sebe, se z poloviny zaplnila průzračnou tekutinou.

„Co to je?“ zeptala se bez většího zájmu Kerstin.

„Něco, co ti pomůže. Vypij to.“

„Ani mě nehne, na to ti neskočím. Co je to?“

Esetina chráněnka si povzdychla. „Očišťovací lektvar. Instantně tě to zbaví všech negativních vlivů, jak fyzických, tak magických.“

„Třeba účinků stříbrné vody,“ dodal Alex pro případ, že by to Lokiho chráněnce nedošlo.

„Vy si opravdu myslíte, že to mám vypít? Vám muselo od té doby, co jsme se neviděli, slušně hrábnout. Dokážete si vůbec představit, co by to se mnou udělalo? Tohle už není jen tak nějaká závislost, ale existenční závislost,“ odpověděla Kerstin nepohnutě. „Ne, díky, stříbrná voda je požehnání, které si nedám vzít. Určité období jsem bez ní strávila a už to nehodlám opakovat.“

Chráněnci si vyměnili pohledy.

„Tak… kdyby sis to třeba rozmyslela…“ zamumlala nakonec Eva a položila misku na okraj stolu.

Kerstin už jí nevěnovala pozornost. „Kde začít,“ přemítala. „Jelikož trocha astelitské kosmologie nikoho nezabije, začnu u ní. Jenom upozorňuji, že asteliti necítí potřebu mít zcela sjednocenou doktrínu. Náboženské debaty jsou pro ně zajímavým tématem, cestou k osvícení i rétorickým cvičením. Na počátku byl Konstruktér, který stvořil první astelitský pár z ledu, kovu, své krve a masa. Do nich vtělil dva základní principy. Princip mužský, jehož symbolem je řetěz a atributy boj, agrese, způsobování bolesti a stříbrná barva. A princip ženský, obranný, bolest přijímající, jehož symbolem je trnová koruna a atributy sex a černá barva. Nejedná se o protipóly, ale vzájemně komplementární síly. V protikladu stojí pasivita. Pasivita znamená nemoc, zkázu. Pasivita se trestá smrtí.“

Eva se zhluboka nadechla. Kerstinin nezúčastněný výklad jí naháněl husí kůži.

„Konstruktér stvořil i nám tak dobře známou stříbrnou vodu. Poskytl ji původnímu páru, aby s její pomocí hledali další vhodné následovníky. Vyjádřením těchto dvou principů a stvořitele bývá trojúhelník z řetězu vpletený do trnového kola, které symbolizuje jejich sjednocení.“

„A jak si myslíš, že to bylo doopravdy?“ zeptal se Jan.

„Nevím,“ odtušila a z jejího pohledu se jako obvykle nedalo vůbec nic vyčíst. „Možná tak, že Konstruktér na několikátý pokus vytvořil vyhovující prototyp muže a ženy a ti pak rozjeli výrobu ve velkém. Ale znáš to, bohové taky nemají existovat, a místo toho se nám zjevují, cpou nám dárečky a kvákají cosi o vyšším poslání.“

„Tohle bys říkat neměla,“ neodpustila si Diana káravý tón.

„Já bych toho neměla,“ odvětila Kerstin nedotčeně. „Každopádně se nenechte mýlit, stříbrná voda není nějaká nová sloučenina, její unikátní vlastnosti zaručuje magie.“

Kerstin se krátce odmlčela a rozhlédla se po ostatních. Všichni seděli na svých místech jako přikovaní.

„Dobře,“ ozvala se dívka znovu. „Takže přejdeme k důležitým osobám. Vládcem astelitů je Pán řetězů. Neříká se mu tak nadarmo. Poznáte ho, až ho uvidíte. Jeho siiras je Tichá cesta trnové koruny. Je tak nepřirozeně pěkná, až je to zvláštní, a má na starosti vedení veškerých rituálů a obecně duchovní záležitosti, zatímco Pán řetězů je… spíš prakticky zaměřený.“

„Promiň, ale co jsi to řekla za slovo?“ přerušil ji Petr.

„Zaměřený?“

„Ale ne, to cizí.“

„Jo, tohle. Siiras je něco jako družka. Tedy bez ohledu na pohlaví. Je to spíš statusová záležitost, než že by to zaručovalo nějakou exkluzivitu vůči jedné osobě. Jedná se o symbolické vyjádření toho, že se potkali dva asteliti, kteří se doplňují těmi principy.“

Kerstin si odkašlala. „O tom, zda Tichá cesta a Pán řetězů jsou prapůvodní dvojice, se nemluví. Rozhodně se do role Matky a Otce stylizují. A pak tu máme spoustu postů, které se označují všeříkajícími názvy. Lékaři, vojáci, Lovčí, ten je jen jeden a spravuje psinec, inženýři. Inženýři rozebírají lidi na součástky, vytvářejí mechanismy a zneškodňují případné odpadlíky. A šéfuje jim sám Konstruktér.“

„A to říkáš jako chleba?“ zeptal se pobaveně Alex. „Vědí to asteliti?“

„Spíš ne.“

„To je… hustý,“ pokýval Xipe Totecův chráněnec uznale hlavou. „Jaký je plán,“ pokračovala Kerstin. Otočila se k tabuli a pustila se do črtání mapy. Zároveň začala mluvit podstatně rychleji. „Je potřeba se co nejméně nápadně dostat do astelitské základny. První bod je vyřadit z provozu sledovací centrálu, jinak tam žádný vetřelec nemá šanci přežít. Centrála je v Konstruktérově pracovně, tady. Vypadá jako čtyři týpci u stropu propojení kabelama. Je třeba ovládání zničit, nikoli vypnout, mám dojem, že Konstruktér to rozhraní ovládá na dálku. Pak je potřeba sejmout astelitského Otce a Matku, ti většinou bývají v trůnním sále. Tadyhle. A pak samozřejmě i Konstruktéra. Na základně se zdržuje přibližně stovka astelitů, kteří se budou bránit do posledního dechu. A krom toho je tam hromada bojových konstruktů, které nejsou určeny k ničemu jinému než k účinnému zabíjení. Těšíte se?“

„A co ty?“ odpověděl Jan na její provokativní otázku také otázkou. „Ty s námi půjdeš?“

Tázaná zaváhala. „Ne,“ řekla nakonec. „Nemůžu.“

„Proč ne?“ zeptal se Alex. Vstal a vykročil kupředu, aby mohl Kerstin obejmout, provázen tázavými pohledy svých spolubojovníků.

Dívka zaváhala. Test důvěry? Ale co když mi skutečně dá polibek smrti? Položila mu paže na ramena. Ale co, líbala jsem už horší věci. „Protože já jsem zvolila jinou cestu,“ odtušila pomalu. „Některé věci můžu udělat jenom já.“

Nabídla své rty k polibku a zároveň zadržela dech, když slyšela, jak se Eva tlumeně rozkašlala.

Ucítila Alexova ústa na svých. Odtáhla se od chráněnce Xipe Toteca ve chvíli, kdy zakolísal. Ucukla, když se pokusil s její pomocí nalézt oporu a neupadnout. Sesul se k zemi a znehybněl.

Kerstin se spěšně sklonila ke své kabele. Vytáhla z ní plynovou masku a rychle si ji nasadila. Samotné se jí už také začal zamlžovat zrak.

Když se znovu narovnala, setkala se s vyčítavým pohledem Petra. Sun Wu Kungův chráněnec se nepokoušel vstát, bylo to zjevně nad jeho síly. Jen na Kerstin zpytavě hleděl. Přestože vydržel vzdorovat plynu nejdéle, za několik dalších vteřin se i on svezl ze židle.

Kerstin se odvrátila od celého výjevu, houbou smazala svůj výtvor na tabuli. Vzápětí ji z otočky rozverně hodila po prvním přicházejícím astelitském vojákovi.

Studený kámen, cinkání kovu, šeptající hlasy. A bodavá bolest hlavy, provázená žaludeční nevolností.

„Už nám přicházejí k sobě,“ poznamenala Kerstin anglicky.

Zajatci byli zavřeni každý v jedné cele. Vstupní stěnu jinak kamenné kobky tvořily svislé mříže, jež nijak nenaznačovaly dveře či způsob otevírání. Uprostřed této stěny byla do mříží vsazena kruhová deska zvíci talíře, připomínající nepatřičně velkou kovovou pečeť.

„Zatímco jste byli duchem nepřítomni, dovolila jsem si vás představit vašim hostitelům. A krom toho povyprávět o tom, co komu z vás patří a co vám ten artefakt umožňuje,“ ozvala se znovu Kerstin a nohou šťouchla do tlumoku, který ležel na zemi u jednoho z astelitů.

„Jsi solidní mrcha,“ sykla Diana česky.

„Ale teď, když jste se nám probrali, bych ráda představila i naše hostitele. Tohle je Pán řetězů – Tichá cesta trnové koruny – a přišel se na vás podívat i Vrchní inženýr.“ Dva astelitské vojáky se Trny v očích neobtěžovala představit. „Nicméně je škoda, že jste se probrali až tak pozdě. Teď už mám důležitější věci na práci než s vámi ztrácet čas.“

„Potřebujeme, aby osobně zabila toho, na němž jí nejvíc záleží,“ řekl Vrchní inženýr estonský.

„Jen zabít? Nemučit? Nebude to pro ni příliš snadné?“ ptal se Pán řetězů také v estonštině.

„Pospíšil bych si. Dnes večer proběhne závěrečný zasvěcovací rituál. Nechci nic nechávat náhodě.“

„Dobrá,“ přikývl vládce astelitů a obrátil se na Trny v očích.

„Je třeba, abys zabila jednoho z chráněnců bohů. Teď. Na místě,“ řekl anglicky.

„Kterého z nich?“ zeptala se Kerstin věcně.

„Třeba… támhletoho. Vypadá… pozoruhodně“ ukázal Pán řetězů na Alexe.

„Dobře,“ pokrčila rameny Kerstin. „Vytáhněte mi ho z cely, ať na to všichni vidí,“ obrátila se na astelitské vojáky.

„Počkejte,“ ozval se Vrchní inženýr a zarazil je tak uprostřed kroku. „Charisma tohoto chráněnce bohů… Xipe Toteca, že, jak příhodné… je nějakým způsobem dáno magicky, aniž by bylo závislé na jeho artefaktu. Rád bych tento úkaz prozkoumal se svým týmem později. Ať Trny v očích zabije raději…“

Vrchní inženýr zamyšleně pohlédl na Kerstin, pak na vězně.

„…chráněnce boha Šivy.“

„Ten vám k ničemu nebude?“ nadhodila Trny v očích.

„Ne.“

„Na žádné mučení nemáme čas. Hodina zasvěcovacího rituálu se nachýlila. Zabiju ho velmi rychle. Nezasloužil by si něco… lepšího?“ ptala se dívka dál, ale v zádech cítila spalující pohled Pána řetězů.

„Prostě učiň, co Vrchní inženýr žádá,“ přikázal vládce astelitů.

„Jasně. Jen jsem si říkala… ale na tom nezáleží.“

Jeden z vojáků se dotkl pečeti na mřížích u Janovy cely, které s cvaknutím vyjely nahoru. Šivův chráněnec nekladl žádný odpor. Nechal se přivést až před Kerstin. Sledoval ji klidně, beze strachu.

Trny v očích vyklapla čepel vystřelovacího nože.

„Pro všechno na světě, nedělej to!“ vykřikla Eva česky.

„Když nám teď hodíš naše věci, dostaneme se odsud a můžeme to tu vyčistit,“ doplnil Alex věcně, taktéž ve svém mateřském jazyce.

„Dělej, co musíš. Ty to víš nejlíp,“ zašeptal Jan. Lokiho chráněnka. Ať uspěje či nikoli, stane se zkázou vašeho národa, pomyslel si. Povzbudivě se na Kerstin usmál. Možná zahlédl v jejích očích smutek, možná se mu to jen zdálo.

Levou rukou ho chytila za vlasy a zvrátila mu hlavu. Prudkým sekem mu prořízla hrdlo.

Eva se odvrátila, aby nikdo neviděl její slzy. Petr, který celou dobu jen tiše sledoval dění, sklopil zrak. Alex nespustil oči z Pána řetězů a Vrchního inženýra. Diana vztekle udeřila pěstí do mříží a sjela podél zdi na podlahu.

Janovo tělo se ve spršce rudých krůpějí zhroutilo k zemi.

„Spokojeni?“ zeptala se věcně Trny v očích a olízla krev z nože.

„To bych se měl zeptat spíš já tebe,“ odtušil Pán řetězů.

„Ne. Nemělo to žádnou poezii. Pojďme,“ pokrčila rameny dívka. Překročila mrtvolu a vydala se pryč. Pán řetězů ji těsně následoval v doprovodu astelitských vojáků.

Vrchní inženýr se ještě jednou rozhlédl po zajatcích.

„Vím, kdo jsi,“ zavrčela Diana. „A věř tomu, že tě uštvu, i kdybych tě měla pronásledovat až na kraj světa.“

Konstruktér se na ni mile usmál. „Tohle je kraj světa, zde se setkáváme. Jenomže se role lovce a zvěře obrátily ve chvíli, kdy lovci padli do pasti.“

Potom se obrátil na Alexe: „Teď už nemá Trny v očích důvod k vám chovat jakýkoli sentiment. Osobně zničila to jediné, co ji k vám ještě vázalo. Nemám pravdu?“

„Setsakra dobře vymyšlené. Parchante.“ Z úst Xipe Totecova chráněnce to znělo jako kompliment.

„Dnes projde závěrečným zasvěcovacím rituálem. Buď se navždy stane příslušnicí astelitského národa, nebo – nejsou-li její úmysly čisté – zemře. Ale mohu-li být upřímný, vsázím na první variantu. Byla důsledně vedena k tomu, aby potenciální nesprávné úmysly… přehodnotila.“

„A nechceš nám třeba říct svůj geniální ďábelský plán, když už si tu tak povídáme?“ nadhodil Alex a nenuceně se opřel loktem o mříže.

Konstruktér si s předstíranou lítostí povzdychl. „Bohužel, mé povinnosti volají. Jaké mám plány s vámi, to se dozvíte, až nastane jejich čas. A zbytek… už pro vás není podstatný. Ale abyste si měli o čem povídat, tak třeba… chci ovládnout svět. To je taková příjemná klasika. Brzy na viděnou.“

S tím se otočil, sebral tlumok a odkráčel.

„Jak jenom mohla?“ zašeptala Eva hlasem zastřeným pláčem.

„Jednoduše. Prostě ji dostali,“ odpověděla zachmuřeně Diana, pohled upřený na Janovo chladnoucí tělo. „Dokázala bys mu pomoci?“

Esetina chráněnka pomalu zakroutila hlavou. „Je mrtvý…“

„No tak, Osiris byl taky mrtvej a tvoje patronka ho z toho dostala,“ smlouval Alex.

Eva rozhodila rukama. „Můžu to zkusit, pokud mě odsud dostanete. Ale… nejsem Eset.“

Ozvalo se kovové cvaknutí. Mříže u Petrovy cely vjely do stropu a Sun Wu Kungův chráněnec vyklouzl na chodbu.

„Trojúhelník vepsaný kružnici,“ vysvětlil, když zachytil překvapené pohledy svých spolubojovníků. „Pro někoho, kdo zná astelitské reálie, až směšně snadné. Předpokládám, že svoje odpadlíky drží jinde, protože tohle je špatný vtip.“

Načrtl prsty trojúhelník do kruhové pečeti, která jistila Evinu celu. Zámek se otevřel. Esetina chráněnka se vrhla k Janovi, zatímco ostatní následovali Petrova příkladu, aby se dostali ven.

Eva se dotkla podřezaného hrdla. Vzápětí ucukla rukou a vzhlédla.

„Nemohu mu pomoci!“ zasípala zoufale.

Alex se už už nadechoval k otázce, ale zarazil se. „K čertu. Máš pravdu. Artefakty. Do hajzlu.“

Pomohl Evě vstát.

„Nedá se nic dělat. Najdeme svoje věci, sejmeme jejich sledovací zařízení a budeme pokračovat podle plánu,“ prohlásil prakticky „Dost astelitů snad bude u toho rituálu, takže se jimi nebudeme muset příliš prokousávat teď, když jsme jak nazí.“

„Ale pak to bude o to větší šou, až si půjdeme pro Pána řetězů, Tichou cestu a Konstruktéra,“ utrousila Diana. „A mimochodem, uvědomujete si, že se chystáme jet podle plánu, se kterým přišla Kerstin?“

Xipe Totecův chráněnec otráveně přikývl. „Jo. Jenomže nic smysluplnějšího mě teď nenapadá.“

„Byli by blázni, kdyby nechali vězení úplně beze stráží. Pohnul bych se,“ zašeptal Petr. Přikrčil se a podél zdi se vydal chodbou, kudy dříve odešli věznitelé. Ostatní ho v tichosti následovali.

Obrazovky lemující koridory přenášely významnou událost, probíhající v trůnním sále.

Shromáždění astelité přihlíželi, jak před své vládce předstoupila trojice těch, již měli tuto noc podstoupit závěrečný rituál zasvěcení. Každý z adeptů byl oblečen tak, jak sám uznal za vhodné. Jeden byl oděn do sutany přepásané tenkým řetězem, druhý si oblékl laboratorní plášť inženýrů. Třetí zkoušenou byla Trny v očích. Nahá, pouze ve vysokých botách.

Po rituální řeči Pána řetězů se slova ujala jeho siiras. Požehnala třem pohárům stříbrné vody, kterých se zkoušení ujali a vypili je do dna. Téměř vzápětí se zhroutili k zemi.

Svalnatý muž zdobený množstvím piercingů se zaujetím sledoval dění na obrazovkách. Přestože již byl svědkem několika těchto slavností, poté co zkouškou sám prošel, nikdy se neodvažoval ani hádat, kdo ze zkoušených uspěje a kdo zemře. Letošní slavnost pro něj byla o to zajímavější, že zatím nikdy neviděl proměnu chráněnky bohů.

Trny v očích se prohnula, patami zahrabala po zemi. Kůže jí popraskala, jak se zpod ní dral na povrch kov.

Strážného vyrušil šramot směrem od cel. Okamžitě jej vyhodnotil jako nepatřičný zvuk, obrátil se. Z loktů mu vyjely zahnuté čepele, zároveň tasil dva hákové meče. Spatřil krátkovlasou dívku, jak se k němu sprintem přibližuje. Tiše jako puma, zcela neozbrojena.

Z kůže jí vyrazily ostré kovové výrůstky. Smýkla sebou na břicho a pokusila se zvednout na všechny čtyři. Strnula.

Těsně před astelitou se Diana vrhla na zem, sbalila se do kotoulu a vyhnula se tak dvojitému seku. Strážný však podobný manévr očekával, a tak údery spíše naznačil. Zároveň vykopl směrem k protivnici. Zasáhl ji do žeber a vychýlil ji tak z dráhy. Dívka narazila do zdi. Zakřupaly kosti.

Mezi lopatkami se jí z těla začaly vysouvat dvě ohebné kovové kloubnaté tyče. Zvolna, nezastavitelně.

Diana se odkulila stranou, tvář staženou bolestí.

„Vzdávám se,“ zasípala.

„O tobě jsem slyšel,“ ušklíbl se muž. „Jsi jedna ze zajatých chráněnců.“ Hrozivě se nad ní vztyčil, dívka pozvedla ruce v obranném gestu. Oči strážného na vteřinu zabloudily ke strhující podívané na obrazovce.

Z tyčí se vějířovitě oddělila další kovová struktura, která se roztáhla jako pavučina. Dívce tak nyní na zádech vyrostla impozantní, mechanická křídla.

Strážný podklesl úderem do zátylku. Naslepo se ohnal za sebe, ale zbraň nenarazila na odpor.

Otočil se. V bezpečné vzdálenosti za ním stál nevysoký, zrzavý mladík. Hákové meče zavířily znovu.

Petr se několika salty dostal ještě dál od svého protivníka, aby jej odlákal od Diany, která se se zpřeráženými žebry pokoušela odplazit.

Astelita vyrazil za ním. Oba si dobře uvědomovali, že jediný zásah mečem zakončeným hákem hladce vytrhne kus masa hluboko z těla.

Sun Wu Kungův chráněnec dopadl do podřepu. Vzápětí se znovu vymrštil, vyhnul se nízkému seku a pokusil se vykopnout protivníkovi jednu ze zbraní. Strážný včas ruku stáhl a stočil čepel k další ráně. Nebyl však dost rychlý. Petrovi se podařilo dostat se astelitovi na tělo. Zasáhl jej malíkovou hranou do ohryzku.

Trny v očích se pomalu, ztěžka zvedla. Po těle jí stékala krev, nyní černá jako asfalt. Dívka pozvedla obličej zdobený kovovými ploškami a hroty. Zbylí dva zkoušení, bez jakýchkoli vnějších změn na fyzické schránce, již stáli pevně na nohou, v očích radost s příměsí šílenství. Společně se neobratně uklonili Tiché cestě a Pánu řetězů.

„Obstáli jste. Masko z kovu, Trny v očích a Ty, jenž jsi uzřel, žehnám vám,“ pronesla Tichá cesta.

Tělo mohutného muže se zhroutilo na zem.

Astelité propukli v jásot.

„Ale to je zajímavé,“ poznamenal zamyšleně Alex, který vyšel zpoza rohu.

„Cože?“ nechápala Diana, jež sotva popadala dech.

„Podívejte támhle“ ukázal Xipe Totecův chráněnec na obrazovku, která snímala trůn. Vrchní inženýr se zrovna skláněl k uchu Pána řetězů a probíhala mezi nimi neslyšitelná výměna. „Vidím to na potenciální rozkol.“

„Jak to poznáš?“ ptala se Diana.

„Má pravdu,“ souhlasila Eva a shýbla se ke své spolubojovnici. „Přestože se oba tváří celkem neutrálně, visí mezi nimi hádka.“

Po několika dalších větách k sobě Pán řetězů gestem přivolal Tichou cestu, zatímco Vrchní inženýr spokojeně sestoupil o několik stupňů od trůnu. Vládce astelitů řekl své družce pár strohých slov. Žena se na okamžik zatvářila překvapeně, ale pak přikývla a obrátila se k nadšenému davu. Pozvedla ruce nad hlavu. Shromáždění okamžitě ztichlo.

„Slyšte vůli Pána řetězů,“ pronesla slavnostně. „Trny v očích, nově zrozená, jež podstoupila zkoušku zasvěcovacího rituálu, nechť je od nynějška siiras Vrchního inženýra! Já, Tichá cesta trnové koruny, i Pán řetězů nad nimi budeme bdít!“

Davem to zašumělo, ale pak začal provolávat slávu svému pánu a své paní. Trny v očích se prodrala k patě schodů a vystoupala těch několik stupňů Vrchnímu inženýrovi po bok. Usmívala se, přestože jí na mnoha místech ještě stále z poraněné kůže tekla černá krev.

„Myslíte, že Pán řetězů ví, že je Vrchní inženýr Konstruktér?“ nadhodila Diana.

„Musí. Jinak by ho za tu žádost přinejmenším na místě zabil“ odtušila Eva.

„Teď sice nejspíš budou mít asteliti parádní mecheche, ale přímý přenos bych si nechal ujít. Nejsme tu od toho, abychom koukali na bednu. Takže bych se vydal najít naše artefakty a dokončil to, co jsme začali,“ ozval se Alex věcně.

„A co Kerstin?“ nadhodil Petr. Pečlivě se vyhýbal jakémukoli očnímu kontaktu.

„Téma Kerstin mám za uzavřené od chvíle, kdy zabila Jana. Až ji někde potkáme, nečekejte, až udeří první. A my ji potkáme.“

Trny v očích putovala z náruče do náruče, ze všech stran se na ni sypala slova obdivu a blahopřání.

„Gratuluji! Vypadáš nádherně!“

„Vrchní inženýr má obrovskou kliku, že tě bude mít po svém boku!“

„Věděla jsem, že to dokážeš!“

„Tvá proměna je zázrak, nic takového jsem nikdy nezažil!“

„Dnes je tvůj velký den, užij si ho!“

Bratři a sestry.

Konečně.

Napořád.

Trny v očích se vymotala z oslavujícího davu. Vyklouzla z trůnního sálu do chodby, kde se konečně mohla opřít o zeď. Vyčerpáním se sotva držela na nohou, bojovala s nevolností. Vždy byla schopna slavit až do rána. Až doteď.

Kulhavě se vydala do svého pokoje, opírajíc se o stěnu. Pusté chodby osvětlené jen září obrazovek jí naháněly husí kůži. Proč ze mne udělal Konstruktér svou siiras tak rychle? Chtěl mě ochránit před Pánem řetězů? Hořce se ušklíbla. Tak to ho na mě v první řadě neměl posílat.

V Konstruktérově pracovně přivítal chráněnce bohů pach dezinfekce, oleje a krve. Otočily se k nim čtyři hlavy na trupech, přimontovaných na kolejnicích u stropu. Čtyři páry očí nahrazených kovovými trubičkami a dráty. Dvěma mužům a dvěma ženám, tedy spíš tomu, co z nich zbylo, se dostával přívod stříbrné vody, a přestože z pahýlů jejich končetin vedly kabely do všech monitorovaných částí astelitské základny, jejich hrudi se zvedaly a klesaly dechem.

„Tohle… máme vypnout?“ zašeptala Eva stísněně. Nedokázala od toho výjevu odvrátit zrak, nevnímala, že téměř vedle ní se povalují v krabicích kusy těl a šrotu.

„Jo,“ zavrčela Diana, která se mezitím pustila do prohledávání pracovny.

Alexe zjevně zaujaly zejména náčrty vynálezů, zatímco Petr zůstával u dveří pro případ, že by se někdo nečekaně objevil.

„No vida.“ V jedné ze zásuvek nalezla Artemidina chráněnka tlumok se všemi artefakty. „Pánové, vezměte s sebou Janovy urumi, pohřbíme je společně s tělem.“ Sama si pověsila na krk přívěšek s půlměsícem a zkontrolovala pistoli. Odjistila ji.

„Ne, prosím.“

Zašeptání na hranici slyšitelnosti. Odněkud shora.

Chráněnci bohů zvedli hlavy, ač tušili, kdo promluvil. Jejich předtucha byla správná.

„Nezabíjejte nás,“ šeptala jedna z dívek, která byla čtvrtinou sledovací centrály.

„Už jste mrtví,“ odpověděla Eva taktéž šeptem. Neznělo to přesvědčeně.

Diana bez rozmýšlení vystřelila do prvního trupu. Zatímco zasažený nestačil ani hlesnout, všechna ostatní těla se rozkřičela hrůzou.

Za několik vteřin zavládlo ticho.

Trny v očích seděla na nízké stoličce ve svém pokoji. Soustředěně hleděla do zrcadla a dotýkala se svých křídel, svého zohaveného, pokoveného těla.

Rozlétly se dveře. Dívka sebou trhla a ohlédla se, připravena na neohlášenou návštěvu Pána řetězů.

Do místnosti však vrázoval Konstruktér. Jeho tvář křivil hněv.

„Zajatcům se podařilo utéct,“ ucedil významně.

„Cože? Jak to? To není možné…“ odvětila Trny v očích zamyšleně. Zvedla se. Konce jejích křídel zaskřípěly po podlaze.

Konstruktér práskl dveřmi a zlověstně přistoupil až těsně k dívce.

„Podle všeho se zajatci dokázali dostat ke svým artefaktům a znají sledovací systém v naší základně, protože všechny obrazovky zrní. Nechceš mi k tomu něco říct?“

„Zavolala bych naše vojáky. Zatlačíme zajatce zpět, přinejhorším je zabijeme. Jejich jen hrstka, to zvládneme,“ zavrněla Trny v očích a natáhla ruku, aby svého spojence pohladila po tváři.

Prudce ji chytil za zápěstí.

„To už zařizuje Pán řetězů. Netřeba se o to starat, když máme jiné věci k řešení,“ ušklíbl se a dívčinu ruku odhodil.

Při zmínce o vládci astelitů dívka těžce polkla. „Copak máš na srdci?“ zeptala se, když znovu našla hlas.

Konstruktér od ní o krok ustoupil.

„Zradila jsi své přátele. Ale nyní zrazuješ nás. Nemám pravdu?“ zeptal se věcně.

Trny v očích se zatvářila dotčeně. „Co to říkáš?“ prskla uraženě. „Stala jsem se jednou z vás, nalákala jsem je do pasti, nechala jim sebrat artefakty, zabila jednoho z nich… co ještě chceš jako důkaz mojí loajality?“

„Nevím, jak jsi to všechno udělala. A zabití Šivova chráněnce bylo něco, za co máš můj neskrývaný obdiv. Nečekal jsem, že se svému plánu obětuješ tak… naprosto.“

„Plánu?“ hlesla nejistě.

Zahleděl se jí pronikavě do očí. Bez zaváhání pohled opětovala. Dívali se na sebe z bezprostřední blízkosti.

„Tvoje oči…“ zašeptal Konstruktér. „Nejsou okny do tvojí duše. Jsou zrcadly, která nikdy neumožní pohlédnout dál. Odhadnout, co uděláš.“

„A proto si myslíš, že jsem tě zradila?“ sykla.

„Ne. Proto ne.“

„Tak proč?“

Konstruktér neodpověděl hned. Ale jakmile promluvil, vychutnával si každé slovo.

„Lidskost. Výzva. Trik,“ vyslovil česky téměř bez přízvuku.

„To už nejsem já,“ prohlásila Trny v očích až zbytečně nahlas.

„Ale jsi, a to i přes rituál zasvěcení. Jsi neskutečně silná. Jediný problém vidím v tom, že o tom, že jsi je zradila, už ani v nejmenším nepochybují tví vlastní spojenci. Přijdou sem a zabijí nás oba.“

Trny v očích se zhluboka nadechla a vydechla. Ironicky se pousmála, jak znovu získala duševní rovnováhu.

„Oba nás nezabijou. Nestihnou to.“

Klapl vystřelovací nůž.

„Myslíš si, že se vykoupíš tím, že mě podřízneš jako kuře?“

„Hnusně podáno, ale… ano.“

Konstruktér znovu přistoupil až těsně k ní. „Na tebe se nemůžu zlobit dlouho, i když provedeš něco strašného. Takže do toho,“ zašeptal s pohledem upřeným na její rty.

Trny v očích ucouvla. Ruku s nožem nechávala ve výši pasu. Napjatě na Konstruktéra hleděla. Udělala jsem to jednou, tak proč ne podruhé? Jeden jediný pohyb. K tomuhle jsem celou dobu směřovala. Do toho… Kerstin, dělej! Přece teď všechno nezničíš zaváháním!

„Možná…“ promluvila, přestože v ní všechno křičelo, že má místo řečí jednat, „možná nejsem tak silná, jak si myslíš. Možná na mně všechno to mučení, stříbrná voda, poznání… zanechalo nějakou stopu.“

„Kdybych řekl, že je mi to líto, lhal bych. Jsem… sobecky rád, že jsem potkal někoho takového, jako jsi ty,“ šeptal Konstruktér se smutným úsměvem.

V dívčiných očích se zaleskly slzy. Nechala ruku s nožem klesnout.

„Teď odsud odejdu. A ty si dělej, co chceš,“ vzlykla nakonec. Postoupila směrem ke dveřím.

Konstruktér zaváhal jen několik okamžiků. Pak dvěma rychlými kroky došel znovu k ní, chytil ji za ramena a rozhodněji políbil.

Trny v očích nejdřív strnula překvapením. Vzápětí polibek opětovala. Současně Konstruktéra ovinula pažemi a pozvedla nůž k jeho zádům.

Na okamžik se odtáhl od jejích rtů. Z jeho očí mohla jasně vyčíst, že o zbrani za svými zády ví. Přesto si ji k sobě znovu prudce přitiskl a zasypal její kůži polibky. Tam, kde jí z těla čněly ostré hrany kovu, zůstaly po jeho rtech krvavé stopy.

Dívka se zachvěla, podlomila se jí kolena. Když zavřela oči, po tvářích jí stekly slzy. Snažila se soustředit. Vždycky přece měla plán.

Konstruktér objímal tu polomechanickou bytost, líbal ji jako šílený. Klouzal stále níž, po krku a ramenou až k prsům. Na jeho rukou a ústech přibývalo ran, ale muž to nevnímal.

Dívčiny slzy se vpíjely do krvavých šmouh.

Nůž neškodně zazvonil o podlahu.

Dveře do ztichlého trůnního sálu se prudce otevřely. Dovnitř vpadla čtveřice chráněnců bohů. Špinavá od oleje a zaschlé krve, ale stále odhodlaná. Za zády chráněnci nechali jen zmasakrovaná těla těch, kteří se jim postavili na odpor.

Vládce astelitů lehce pozvedl ruce. Řetězy nad jeho hlavou jako by ožily.

„Za to, co jste udělali Kerstin, tě zabiju,“ prohlásil Petr klidně a vykročil kupředu. Pevněji sevřel hákové meče.

„Neudělali jsme jí nic, po čem by sama netoužila,“ odvětila Tichá cesta.

„Nebo nic, co by si nezasloužila,“ dodal s úsměvem její siiras.

Tiché cestě vyrazily z dlaní trnité šlahouny. Trůn a stupně pod ním se tak v mžiku zahalily do změti trní a řetězů.

Petr nezaváhal ani na vteřinu. Spěšně se vydal po schodech k vládci astelitů. Eva se mu držela v patách, polohlasně odříkávajíc staroegyptské litanie.

Diana několikrát vystřelila, ale veškeré kulky se neškodně odrazily od řetězů, které hlídaly své vládce. Zůstala tedy vzadu a trpělivě čekala na šanci.

Alex zůstal také v bezpečné vzdálenosti. Přivřel oči a poslal své jazyky nákazy vpřed.

„Ve jménu Isis a Osirida, uzdrav se, Pane řetězů!“ zvolala Eva ve staroegyptštině.

Rána kolem trnu v hrudníku vládce astelitů začala silně krvácet.

Pán řetězů se hladově usmál.

„Děkuji, krásko,“ ucedil a vstal z trůnu. Nebyl bytostí stříbrné vody, léčivá moc mu viditelně poskytla víc sil. Petr se v porovnání s ním téměř ztrácel, nejen co do výšky, ale i co do hrozivosti moci, jež z obou sálala.

Sun Wu Kungův chráněnec švihnutím zaklesl meče do sebe, aby získal větší dosah, a zaútočil seknutím ostrou částí záštity. Vládce astelitů učinil gesto, jako by se snažil úder zachytit dlaní. Z předloktí mu vyrazil řetěz, který útok hladce odrazil. Zároveň vyvlékl zaháknuté zbraně od sebe. Jeden meč odlétl do tmy.

Eva zoufale zaťala zuby, vytvořila kolem sebe kruh. Za přednášení staroegyptských slov začala sbírat síly k dalšímu úderu.

Alex vykřikl, když mu trnité šlahouny ovinuly nohy. Pokusil se je rozložit, ale nestihl to. Sotva si ochránil oči a tvář před trny, když se mu šlahouny bleskově vyšplhaly vzhůru po těle.

Tichá cesta si ho přitáhla napříč místností k sobě.

„Nenechám vás, abyste jim ublížili. Ani Trnům v očích, ani nikomu jinému. Už jste způsobili příliš mnoho zbytečného utrpení.“

Alex neodpověděl. Visel teď za zápěstí těsně před astelitskou vládkyní a neodvážil se ani pohnout. Pokoušel se znovu zaostřit vůli k ovládnutí své domény, ale nedokázal se oprostit od bolesti.

Diana zaklela. Přes Alexe nemohla střílet.

Přestože vložil Petr do boje veškerou hbitost, nebyl schopen Pána řetězů svou zbraní zasáhnout. Síť živoucích kovových ok jej spolehlivě držela vládci astelitů od těla. Tedy, Pán řetězů si byl jist, že spolehlivě.

Petr věděl, že patová situace nahrává jeho protivníkovi. Sykavě se nadechl přes zaťaté zuby. A vyrazil vpřed. Prvnímu šlehnutí řetězu uhnul, druhému nastavil do cesty zbraň. Nepřekvapilo ho, že se meč roztříštil, jako by byl ze skla. Bez potíží znovu nabyl rovnováhu. Sehnul se před dalším útokem. Dlouhým skokem překonal posledních několik schodů. Pán řetězů se po svém soupeři ohnal pěstí, sotva se ocitl v kontaktní vzdálenosti. Petr úder instinktivně srazil stranou zbytkem záštity, který mu zůstal v ruce. Téměř okamžitě si uvědomil svou chybu. Ve chvíli, kdy ostrý kov prosekl Pánu řetězů předloktí, se astelitský vládce zachvěl novou silou.

Petr udeřil pěstí proti řetězu, jenž se na něj řítil. Když se jeho klouby setkaly s řetězem, oka popraskala a rozpadla se. Vzápětí vedl kop na nohy svého protivníka. Chlad řetězu, který ho současně ovinul, ho ochromil. Vládce astelitů zvedl Petra do výše. Mrštil protivníkem o schody. A znovu. A znovu. Mnohokrát lámané kosti měnily Petrovo tělo v beztvarý hadr.

Konečně se řetězy odplazily pryč. Sun Wu Kungův chráněnec zůstal nehybně ležet, v kůži obtisknutá oka a strukturu látky. Z ruky mu vypadl zbytek hákového meče.

Vládce astelitů se obrátil na Esetinu chráněnku s úsměvem, který nevěstil nic dobrého. Učinil k ní pár kroků. Několik řetězů se zařinčením odskočilo od neviditelné bariéry, již dívce poskytoval ochranný kruh.

„Ve jménu Isis a Osirida, uzdrav se, Petře!“ pronesla Eva přiškrceně. Jméno Sun Wu Kungova chráněnce nepatřičně zaskřípalo mezi staroegyptskými slovy.

Petr se výskokem dostal na nohy, jako by se vynořil z vody. Po zraněních nezůstalo ani památky. Znovu vyrazil proti svému protivníkovi. Pán řetězů se pohrdavě ušklíbl.

Trnité šlahouny zatáhly každý na jinou stranu a vyhodily Alexovi ruce z kloubů. Muž tlumeně zaskučel.

„Nechápu, jak může chtít váš siiras zapudit někoho tak krásného, jako jste vy,“ sykl.

„Nesnaž se mě obelhat, božský chráněnče,“ pousmála se Tichá cesta.

„Nesnažím. Copak jste to neviděla? Chtěl Trny v očích pro sebe, jen s nevolí ji přenechal Konstruktérovi, a to pouze proto, že mu nic jiného nezbývalo.“

Napětí ve šlahounech držících Alexe trochu povolilo a umožnilo mu vzepřít se na špičkách.

„Neopustil by mě,“ prohlásila žena a Xipe Totecově chráněnci bylo jasné, že její přesvědčení nezlomí. Ale dokázal ji přinejmenším zaujmout a odvrátit akutní hrozbu, že ho jeho protivnice přerve vedví.

„To nemohu posoudit, viděl jsem, co jsem viděl. Ale nic to nemění na tom, že jste nádhemá.“

Dívala se na něj, zarputile a ostýchavě zároveň. Jako by nevnímala boj zuřící jen několik metrů od nich, jako by neslyšela řinčení řetězů a dunění úderů.

Alex přemohl bolest a přinutil se k úsměvu. Natáhl hlavu ještě blíž k jejímu obličeji.

Políbila ho, dlouze a něžně. Jako na rozloučenou.

Alex jí zhluboka dýchl do úst. Do toho výdechu vložil veškerou nákazu, veškeré tlení, kterému vládl.

Tichá cesta prudce ucukla, sípavě se rozkašlala. Zuřivě od sebe Alexe odhodila.

Třeskl výstřel. A další.

Tichá cesta vytřeštila oči, bezvládně se zhroutila na schody. Rána uprostřed čela se jí začala plnit krví.

Pán řetězů nenávistně zavrčel. Petr několikrát uskočil. Na místech, kde předtím stál, zanechaly řetězy roztříštěný kámen.

Sun Wu Kungův chráněnec se tentokrát nesnažil svého protivníka zasáhnout. Vyhnul se jeho úderům a dostal se mu na okamžik za záda. Oběma rukama sevřel trn, čnící z těla astelitského vládce, a prudce trhl k sobě. Další šlehnutí řetězu ho srazilo na schodiště. Trn zůstal ležet opodál.

Pán řetězů, v jehož těle nyní zela obrovská díra, se obrátil k Petrovi. Nadechl se, snad aby něco řekl. Vzápětí se však chytil za hrudník a zalapal po vzduchu. Jako by si jeho tělo teprve teď uvědomilo, že se nachází ve stavu neslučitelném se životem.

Pán řetězů dovrávoral ke své siiras. Padl na kolena a přitáhl si ji k sobě. Řetězy z jeho kůže ji sevřely v drtivém objetí. Dvojice se svezla na schodiště. Znehybněla.

Chráněnci bohů si vyměnili pohledy. V ničích očích se nezračila úleva. Věděli, že ještě zdaleka není po všem.

Diana se sklonila k zatuhlým krvavým kapkám na podlaze. Zaschlou krev seškrábla a olízla si nehet.

„Konstruktérova,“ přikývla soustředěně.

„Jak to poznáš?“ nadhodil Alex. Sám zůstal stát u dveří.

„Je teď mojí kořistí, dokud ho neulovím. Takže ohledně něj poznám spoustu věcí,“ odvětila Artemidina chráněnka.

„A poznáš, kam se zdejchl?“

„Tak snadné to není, ale budu ho stopovat. A vystopuju ho, to tě můžu ubezpečit.“

Eva si klekla ke zbrani, která zůstala ležet uprostřed místnosti.

„Tohle je Kerstinin nůž. Bojovali?“ zauvažovala spíš pro sebe.

Xipe Totecův chráněnec však měl dobré uši.

„Na čepeli není žádná krev. Takže asi sotva,“ odpověděl.

„Ale já nemyslím fyzicky,“ oponovala Eva zamyšleně. „I když ta trocha krve okolo by tomu nasvědčovala. Každopádně se tu odehrál nějaký druh zápasu…“

Alex pokrčil rameny a otočil se na Petra, jenž se dal do systematického prohledávání pokoje.

„Co hledáš?“ nevydržel se nezeptat.

„Cokoliv.“

„Nechápu.“

„Cokoliv, co by aspoň trochu vypovídalo o Kerstinině předchozí identitě,“ dovysvětlil Sun Wu Kungův chráněnec unaveně.

„A našels?“

„Nech si ten sarkasmus od cesty.“

„Vážení, na tohle fakt nemáme čas. Pojďme pokračovat,“ navrhl Alex netrpělivě.

Diana se na něj obrátila a už z jejího pohledu bylo jasné, že udělal chybu: „Oltář tvořící stříbrnou vodu jsme zničili, oba astelitské šéfy jsme zneškodnili, valnou většinu základny vyčistili. Nechápu, proč bychom neměli čas na hledání stop k nalezení Konstruktéra, Kerstin nebo obou. Konstruktér si totiž nejspíš pamatuje, pokud není úplně retardovaný, jak astelity stvořit, takže to může udělat zas, víme?“

Xipe Totecův chráněnec se nedotčeně usmál. „A to já bych se zase vsadil, že znova to nezopakuje. Neříkám, že nepřijde s něčím ještě zábavnějším, ale co by to bylo za vynálezce, aby opakoval již jednou vytvořené?“

Dívka se svítivě červenými dredy stála na útesu a dívala se na chladné, tmavé moře pod sebou. Po mechanických křídlech, kovových výrůstcích či zraněních nezůstala ani stopa. Přestože byla oblečena pouze do laboratorního pláště a vysokých bot, nevnímala chlad ani prudký vítr.

V ruce třímala malou, zlacenou masku.

Asi pětatřicetiletý, rozcuchaný muž k ní zezadu přistoupil a objal ji kolem pasu. Čekal. Věděl, že až bude chtít dívka promluvit, udělá to. A dočkal se.

„Všechno to byl trik. Lhala jsem ti. Už od začátku,“ řekla tiše, aniž spustila oči z horizontu.

„Jak… jsi to dokázala?“

„Jsem Lokiho chráněnka. Můžu na sebe brát jakoukoli podobu. Nějaký technologický drobnosti byla hračka,“ ušklíbla se nevesele.

„Ale závěrečný rituál… Nemohla jsi odolat moci stříbrné vody,“ uvažoval Konstruktér nahlas.

„Stříbrná voda byla v tu dobu jen voda. Zneutralizovaná nějakým magickým, brutálně očišťovacím lektvarem, který jsem si nechala od Esetiny chráněnky. Všechny ty astelitské substance ze mě v tu chvíli beze stopy vyprchaly. Nezastírám, že to moc příjemný nebylo. Což mi připomíná, mohl bys mi přestat mačkat žebra?“

Konstruktér se krátce zasmál a poslechl. Přešel před ni a opatrněji vzal za ramena. Podíval se jí zblízka do obličeje.

„Trny v očích… tedy, Kerstin… netvrdím, že by mě úplně těšilo, že jsi zničila všechno, na čem jsem pracoval…“

„I když za to spousta lidí nestojí, nemohla jsem nezastavit to, co jsi začal,“ přerušila ho oslovená a odvrátila hlavu na stranu. „A pak už jsem jenom bojovala o život.“

Konstruktér se nadechl, aby něco řekl, a tak kvapně pokračovala: „Nechci o týhle věci nic slyšet. Nechci vědět, co tě vedlo k tomu, vynalézt stříbrnou vodu a astelitský… koncept. Chci tebe a ne tvou minulost. Nemůžu… tě zabít. Nemůžu bez tebe existovat. Prostě to nedokážu. Tak mi to nedělej těžší.“

„Někdy jsi až děsivě praktická.“ Pohladil ji po tváři. „Nech mě jenom říct, že nepochybuji o tom, že mi bohatě vynahradíš to, co necháváme za sebou.“ Nepotřebuješ vědět, že tím, že ses rozhodla zničit astelity, jsi zúročila veškerou moji práci. Že ses stala přesně tím, co jsem potřeboval, dodal v duchu. Bytostí, která přes to, že byla zlomena, zůstala nezlomena. Bytostí, která se zbavila veškerých pout, a přesto zůstala připoutána. Bytostí, kterou jsem stvořil.

Kerstin se na něj konečně podívala. Unaveně se usmála.

„V jednom jsem ti nelhala. Nestojím už o žádného patrona. Chtěla jsem jít sem, abych se s Lokim definitivně rozloučila.“

„Ty chceš žít normální život?“ nechápal Konstruktér. „Po tom všem?“

„Právě že po tom všem. Vzal to čert. Nic nám nezůstalo. Ale nic z toho ani nepotřebujeme.“

„To jsem teda nečekal, že skončím s astelitskou chráněnkou Lokiho v domě s bílým plotem na předměstí,“ poznamenal sarkasticky.

„Já jsem samý překvapení. Ale zapomněl jsi na dva zlatý retrívry,“ zasmála se nepřesvědčeně.

Políbil ji na krk.

„Něco mi říká, že domácí zvířectvo raději protentokrát vynecháš,“ zašeptal jí do ucha.

Lehce přikývla, avšak vzápětí zvážněla.

„Nezlob se, ale potřebovala bych teď být sama. Zříci se svého patrona není úplně jednoduchá záležitost,“ řekla tiše.

Tentokrát přikývl Konstruktér: „Samozřejmě, chápu. Počkám dole.“

„Až odsud odejdu, nebudu ani astelitka, ani Lokiho chráněnka,“ pronesla dívka nepřítomně.

„Ale budeš moje siiras. To se nezmění,“ odpověděl konejšivě. Krátce ji objal. Pak od ní odstoupil. Chvilku ji pozoroval, než se obrátil a vydal se úzkou stezkou pryč.

Kerstin osaměla.

Pohlédla na masku ve své dlani, jako by ji viděla poprvé. Vítr zesílil.

„Vždyť je to tak jednoduché,“ zamumlala si pro sebe. Stačí tu věc hodit do moře a všechno to skončí. Zvedla znovu pohled na rozbouřené vlny.

Loki, ty grázle. Víš, že mě pěkně sereš? Víš, co všechno mě stála celá tahle frajeřina? Nevíš. A je ti to upřímně ukradený.

Uvědomila si, že se třese zimou. Byla potřeba se rozloučit rychle, pokud nechtěla nést ošklivé následky mrazivého počasí.

Pozdravuj svý božský kamarádíčky. A svoje vyšší poslání si nabouchej do gumovky.

Rozmáchla se k hodu. Zarazila se.

Jde po mně zbytek mojí party. Chystám se žít s chlapem, kterej jen tak pro zábavu stvořil národ mechanickejch zrůd…

Znovu ruku stáhla. Zůstala nehybně zírat na masku, jako by z ní chtěla něco vyčíst.

A pak se rozesmála. Úlevným, osvobozujícím smíchem. Smála se dlouho, až jí z očí vytryskly slzy. Ztichla, teprve když začala lapat po dechu. Uklidnila se několika nádechy a výdechy. Přiložila si artefakt až těsně ke rtům.

„Dostals mě,“ zašeptala mu.

Prokřehlými prsty natlačila masku zpět do boty. Šlo to podivuhodně snadno.

Spěšně vyrazila po cestičce, na jejímž konci čekal ten, komu dala přednost před vším ve svém životě. Téměř před vším. Promiň, zlato, ale budu ti lhát. Jsem Lokiho chráněnka. A jiná už nebudu.

PETRA LUKAČOVIČOVÁ

(1984)

Mladší ze sester Lukačovičových je zářným příkladem toho, že dokonce ani něco tak suchopárného jako právničina nedokáže v člověku ubít fantazii a smysl pro dobrodružství. Petra však žije dvojím životem. Přes den pracuje na mezinárodním odboru Úřadu průmyslového vlastnictví, což zahrnuje mimo jiné obrovské množství papírování. Vše si pak kompenzuje po večerech, nocích a víkendech, kdy může naplno popustit uzdu své představivosti. Za oblíbený způsob relaxace pokládá účast na LARPech, kterým se věnuje nejen jako hráčka, ale také coby zkušená organizátorka a obratná scénáristka. Vše se děje většinou pod záštitou občanského sdružení Prague by Night, které organizuje volnočasové aktivity pro mládež (letní kempy, kroužek Městský LARP, otevřené hraní RPG her). LARPem se zabývá i v rámci magazínu Pevnost, kde mají její reportáže, postřehy a instruktáže nemalý ohlas. V soukromí se pak věnuje pole dance.

V rámci fantastiky se Petra zatím drží ve stínu starší sestry Lucie, alespoň pokud se týče množství napsaných textů. Není to však rozhodně způsobeno nedostatkem talentu, spíše tím, že před psaním upřednostňuje prožívání skutečných dobrodružství na LARPech. Prvním jejím úspěchem na literárním poli bylo již v útlém věku druhé místo v soutěži Salamandr 1997 s povídkou Hledání. I ona se účastnila soutěží O loutnu barda Marigolda a O rukavici lorda Trollslayera. A přestože se její text objevil už ve sborníku Pragocon 1998 (1998), výrazněji zabodovala až povídkou Zavřeně oči (Drakobijci, 1999), na které se podílela i Lucie. Obdobná spolupráce se oběma vyplatila i u příběhu Černá a bílá kočka (Drakobijci 3, 2001), pojatého ve stylu městské fantasy, který byl natolik dobrý, že ho editor Ondřej Jireš zařadil do druhého vydání antologie Čas psanců (2008). Obě sestry se skvěle doplňují i v temně laděných povídkách Poslední tango v Londýně (Fantazia 23/2002) či Vrah panenek (Hry s příběhem: Zločin a trest, 2011) zasazené do pochmurného světa Unknown Armies. Tento výčet však neznamená, že Petra Lukačovičová nedokáže tvořit samostatně. Názorným příkladem jsou povídky Noc stvořená pro vraždu (Pevnost 12/2003), Hranice moci (Dech draka 01/2004) či Zahradní slavnost (Pragocon 2004, 2004). Z poslední doby pak lze jmenovat viktoriánskou povídku Rozbřesk (2011), s níž se umístila na druhém místě v soutěži Fantastická povídka, kterou vyhlásil žánrový internetový magazín FANZINE.cz.

Příběhy Petry Lukačovičové mívají obvykle temný děj i atmosféru, jež se podepisují i na protagonistech jejích textů. A jistým způsobem se hodí i k samotné autorce, které nadmíru sluší image Temné paní.

FRANTIŠEK KOTLETA

Hned na začátku bych chtěl prohlásit, že tato povídka je opravdu brutální a pornografická, takže bych vám radil, abyste ji nečetli, pokud nemáte dost silné nervy. Jenže své místo v této antologii si opravdu zasloužila. Jednoho dne jsem totiž dostal mail od Františka Kotlety s textem: „Děláš prý antologii, posílám povídku.“ Když jsem se pokoušel namítat, že je pro mé dílo příliš naturalistická, dostal jsem poštou balík, ve kterém byl čímsi zapatlaný řeznický sekáček a u něho byl přiložený lakonický vzkaz: „To je krev, pokud sis to nedomyslel. Povídka vyjde na konci knihy, je to vzkaz, který ti, jimž je určena, zcela jistě pochopí.“

Uznáte, že takovou žádost jsem nemohl odmítnout. Navíc Kotletův text je tak úchylný, sexuální a brutální, že je skvělou tečkou za celou antologií.

A nezbytné varování na konec: Vydavatel ani editor nenesou žádnou zodpovědnost za případnou fyzickou či psychickou újmu, ke které může po přečtení následující povídky dojít.

PŘÍLIŠ DLOUHÁ SWINGERS PARTY

„Tohle přece není koza,“ zamračil se Gibson.

„A já ti říkám, že to koza je. Koukej, tady je bradavka, vidíš?“ dloubnul Hort do fotky Gibson se zamračil ještě víc. „Já ti nevím. Není to klitoris? Spousta ženskejch má na klitorisu náušnici.“

Kouda vyfoukl hutný dým nad hlavy diskutujících a zoufalstvím přivřel oči.

„Je to kus ňadra mé ženy. Na klitorisu náušnici neměla,“ rozsekl tichým hlasem hádku klient. Zavrtěl se na židli, nervózně poklepával oběma nohama a jenom silou vůle se držel, aby od nás neutekl. Vysoký, ale vychrtlý chlapík, mohl mít sotva šedesát kilo, se jmenoval Martin Suchánek. Věk pětatřicet let, tmavě zelené oči, černé vlasy sčesané do metrosexuální patky, brýle se silnými černými obroučkami, jaké se teď nosily v lepší společnosti, na sobě červený svetr od Armaniho, černé kalhoty Dolce a Gabana, stříbřitě lesklé boty Gucci a na triku obvinění z brutální vraždy své manželky, jejíž post mortem fotky ležely rozházeny po stole uprostřed naší kanceláře. Gibson s Hortem do nich vytrvale dloubali prstem a hledali, co z těch krvavých kousků na nich bylo ve skutečnosti původně.

Klitoris Gibsona evidentně zaujal. Pokrčil obočí a začal očima pátrat, kde by ho asi mohl najít. Pánové Gibson a Hort obvykle našim klientům podobné kousky neprováděli, ale vypadalo to, že v tomto případě si nemůžou pomoci.

Snažil jsem se ignorovat Horta, který pochopil, po čem Gibson pátrá, a začal šmejdit mezi fotkami, aby to objevil první, a raději jsem listoval kopií policejního spisu, kterou nám obstaral Suchánkův advokát. Doktor Osoba se na podobné případy specializoval. Tedy ne na případy podivných úmrtí jako spíš na případy bohatých klientů. A Suchánek nebyl první, koho k nám poslal. Vysvětlil mu, že jsme efektivní při řešení nestandardních zločinů. Pan doktor zásadně používal slovo nestandardní. Pokud si pamatuji, nikdy neřekl para ani normální v jedné větě, natož dohromady. Na to, jestli případ smrdí i něčím nestandardním, měl ovšem dokonalý čich.

„Podle policie nemáte žádné důvěryhodné alibi,“ konstatoval jsem, spíš než se ptal.

„Byl jsem v pokerovém baru na Žižkově. Celou noc. Prohrál jsem asi sto tisíc korun. Je to ilegální herna. Bez limitů sázek.“

„Takže vám nikdo ze spoluhráčů nechtěl potvrdit alibi, že?“ vložil se do debaty Kouda. Byl rád, že se konečně rozběhla věcným směrem. Vyklepal dýmku do popelníku, položil ji na stůl a sjel pohledem oba své podřízené. Ti konečně pochopili, že přestřelili, a začali se tvářit, jako že se soustředí na rozhovor s klientem. Jenom Gibson občas potajmu mrknul na fotky, jestli náhodou klitoris neobjeví.

Suchánek smutně pokýval hlavou.

„V jakém baru jste hrál. S kým?“ zajímal se Hort. Sundal si přitom z nosu brýle a přetřel je kusem košile. Našemu klientovi byl fyzicky nejvíc podobný. Menší postavy, hubený až vyzáblý, větší nos s orlím profilem a na rozdíl od pečlivě pěstěných Suchánkových vlasů měl na hlavě dokonalou pleš.

„Ta herna nemá jméno. Jenom vývěsní štít automatů Admiral.“

„Na jaký je ulici?“

„Husinecká.“

„Dvacet tři?“

Suchánek pokýval hlavou.

„Majitelem je Pavel Abramovič Koutskov, Ukrajinec, nelegální sázkař, dealer a pasák,“ konstatoval spokojeně Hort a odměnou mu místo potlesku bylo Suchánkovo další souhlasné pokývání hlavou.

„Desátý květen. Co to bylo vlastně za den?“ zeptal jsem se.

„Sobota.“

„Proč jste nebyl doma?“

„Prostě jsem měl chuť na poker,“ zalhal Suchánek a v místnosti v tu chvíli nebyl nikdo, kdo by mu to věřil. V těchto okamžicích zpravidla přicházela řada na Koudu a on samozřejmě nezklamal. Poplácal se bodře po vystouplém břichu a jeho malá hnědá očička, zpola schovaná pod převislými víčky, se rozzářila. S těma podivnýma očima a prošedivělými černými kudrnatými vlasy vypadal jako starý obtloustlý faun. Byly chvíle, kdy jsem byl ochoten věřit tomu, že jím je i ve skutečnosti.

„Pane Suchánku, to, že jste lhal policistům, je pochopitelné. Bál jste se, že pokud se dozvědí pravdu, budou ji považovat za svého druhu motiv, což učinili, když se pravdy velice rychle dopátrali v celé její nahotě. Proto jste také obžalován z vraždy své manželky, i když proti vám není jediný přímý důkaz. My nejsme policisté. Jsme lidé, kterým hodláte platit za to, že prokáží vaši nevinu. My bychom pravdu znát měli. Ne proto, že bychom se ji jinak nedozvěděli, ale proto, že když ji nebudeme muset sami zdlouhavě zjišťovat, tak to pro vás bude prostě levnější,“ pravil Kouda a předvedl svůj rozkošný faunovský úsměv, jehož dojem kazily kouřem zažloutlé zuby, u nichž jen opravdový odborník rozeznal, které jsou zlaté a které původní.

Suchánek si nervózně utřel zpocené ruce do svých kalhot Dolce a Gabana, z kapsy vytáhl kapesníček, hádám, že šlo o limitovanou sérii od Christiana Diora, a dlouze se vysmrkal.

„Petra pořádala každou sobotu akci. Většina normálních lidí přes den pracovala, takže sobota byl den sexu s amatéry.“

„Amatéry?“ nechápal Gibson.

„Amatéry,“ přitakal Suchánek. „Petřini sexuální partneři se rekrutovali z různých skupin. Někdy si platila profesionály, často k nám chodili pornoherci nebo pornoherečky, jindy šlo o bohaté znuděné páry. Ty mohly vlastně kdykoliv. Obyčejní lidi mohli většinou jenom v sobotu, takže sobota byl den sexu s amatéry.“

„Vy jste se těch akcí neúčastnil?“ zeptal jsem se.

„Většinou ano, ale ten den mělo jít o něco speciálního.“

„Speciálního?“

„Víc nevím, Petra mi řekla, že to bude speciální akce a ať jdu někam do města. Poslechl jsem.“

„V kolik hodin jste odešel z domu?“

„V pět. Návštěva měla dorazit v šest, tak jsem se spakoval dřív.“

„A vrátil se?“

„Kolem půlnoci.“

„A?“

„Myslel jsem si, že už je po všem. Byt byl uklizený, nikde nikdo, tak jsem šel rovnou do ložnice. Ta byla prázdná, tak jsem si řekl, že Petra asi odjela někam do klubu, což se občas stávalo, že jsme takhle po akci vyrazili ještě pařit. Šel jsem spát. Jenže když jsem se k ránu probudil a šel na záchod, našel jsem ji v koupelně. Takhle,“ pohodil hlavou výmluvně k fotkám, na kterých Gibson opět upřenýma očima pátral po objektu svého zájmu.

„Vy jste měli asi hodně volný vztah,“ nadhodil jsem, abych ho odvedl od myšlenek na mrtvé kousky na fotkách.

„Moje žena byla nymfomanka. Zpočátku jsem byl jenom jedním z jejích sexuálních partnerů, takže jsem věděl, do čeho jdu a že se to nezmění. Nevadilo mi to. Vzhledem k tomu, kolik její firma vydělávala, jsme oba nemuseli už do konce života nic dělat. Jenom si užívat.“

„A užívali jste si,“ dořekl místo něj Gibson.

Během improvizovaného výslechu jsem si stačil pročíst základní části policejního spisu, jehož kopii nám obstaral Suchánkův advokát. Policie se původně poctivě snažila nalézt pachatele. Sebrali třeba z vily Suchánkových otisky. Vzhledem k bohatému společenskému životu tohohle páru jich ovšem objevili na šedesát různých. Když kriminalisté zjistili, že Suchánková byla vyhlášená svými sexuálními radovánkami a nikdo parohatému manželovi nemohl potvrdit alibi, vzdali to a obžalovali ho. Nemohl jsem se jim divit. Měli důvod. Kromě údajné žárlivosti i firmu v hodnotě několika set milionů, kterou měl Suchánek zdědit, a nulové alibi. Zdálo se ovšem, že tentokrát policejní metoda držet se prvního nejpravděpodobnějšího pachatele selhala.

„Zmínila se blíž o tom, kdo ji má navštívit? Nějaký společný známý? Známá?“

„Právě že vůbec. Všechno zařizovala moje žena. Pokud jsme vyráželi na nějakou swingers party i pokud něco takového organizovala u nás. Ona vymýšlela scénáře, ona určovala role a ona většinou hrála i hlavní roli.“

Gibsonovi se na tváři objevil potutelný úsměv. Stěží se udržel a nevypustil nějakou drsnou poznámku na účet našeho klienta. Je to prostě zákon, jakmile se začne mluvit o sexu, z většiny dospělých chlapů se stanou puberťáci. Vypadalo to, že ho dokonce Hort nebo Kouda pro jistotu nakopli pod stolem.

„Jakou roli jste hrál vy?“ zeptal se náš největší vtipálek, opilec, rváč a také nejlepší střelec na týhle straně Vltavy Gibson. Této prosté charakteristice odpovídal i jeho zjev. Zarudlý nos, unavený pohled padesátníka a tvář plná vrásek. Pod ošuntělým hnědým sakem se mu boulilo pouzdro s oblíbenou pistolí CZ 75. Kdysi s Hortem pracovali u pražské mordparty. To byla, navzdory poněkud neurvalému chování k lidem, což se dalo nejlépe ilustrovat na čtyřech bývalých manželkách, jeho největší deviza. Policejní mozek mu fungoval spolehlivě. Dokázal nečekaně udeřit na to pravé místo pravou otázkou.

„Jakou mi vymyslela Petra. Nebo Marie,“ zamumlal Suchánek a pohledem přitom hledal něco na podlaze.

„Marie?“

„Marie Turn. Manželčina kamarádka. Je to scenáristka pornofilmů, a pokud vím, tak profesionální společnice. Petra jí platila, aby pro ni psala originální scénáře, které pak u nás doma realizovala. Někdy v nich hrála i Marie a samozřejmě já.“

Gibson polknul a úsměv mu začal cukat koutky. Zdálo se, že už to dlouho nevydrží.

„Předpokládám, že nešlo o dobrovolnické divadlo jako třeba Romeo a Julie,“ nadhodil Kouda.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Suchánek.

„Takže Zkrocení zlé ženy?“ nadhodil Gibson.

Suchánek se opět zaraženě podíval do země, jako by zkoumal, jestli jeho Gucci jsou skutečně Gucci, a ne napodobenina ze salónu pana Wonga.

„Pane Suchánku, obrátil jste se na nás se žádostí o pomoc. Čím víc toho budeme vědět, tím ta pomoc bude efektivnější,“ použil zase svůj čarovný uklidňovací hlas Kouda.

„Scénáře se různě měnily. Podle toho, jakou měla Petra náladu. Někdy byla královna, která má velký harém, jindy Kleopatra, kterou znásilňují římští vojáci. Prostě hry. Sexuální hry. Marie se specializovala na sado maso porno, takže často v těch hrách vystupovali otroci.“

Kouda si znovu zapálil dýmku, kterou se mu podařilo zkušeně nacpat voňavým tabákem, a věnoval klientovi otcovský úsměv.

„Váš případ vypadá složitě, ale určitě tu je šance jej vyřešit. Budeme od vás potřebovat kontakty na všechny pravidelné…“ na chvíli se odmlčel, jak hledal vhodné slovo, „…herce, kteří s vaší ženou a vámi spolupracovali na realizaci oněch scénářů. Hlavně na paní Turnovou. Až dorazíte domů, tak je sepíšete a pošlete nám je emailem. Dále počítejte s tím, že denní paušál naší společnosti činí čtyřicet tisíc plus výdaje a cílová odměna je ve výši tři sta tisíc korun, pokud se nám podaří zbavit vás obvinění do týdne. Sto tisíc, pokud to bude čtrnáct dnů. S majetkem, který máte k dispozici, to snad nebude problém.“

Suchánek neprotestoval. Kouda mu nasadil skutečně velkou pálku. Obvykle jsme dělali za polovinu. Ale vzhledem ke stavu mrtvoly klientovy ženy a s přihlédnutím k jeho majetku jsem se mu nedivil.

Suchánek pochopil, že výslech skončil. Pomalu vstal a chystal se ze stolu sebrat svou taštičku od Calvina Kleina, když jej Kouda zastavil.

„A ještě jedna otázka,“ řekl pomalým, klidným hlasem náš šéf.

„Skutečně jste svou ženu nezabil?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Suchánek.

Kouda spokojeně vyfoukl voňavý kouř, který se drze vydal prozkoumat celou zasedací místnost.

„Dobře, budeme vám věřit.“

„Našel jsem klitoris!“ oznámil rozhodně Gibson, když jsem roztřeseného klienta vyprovodil ze dveří. V ruce třímal vítěznou fotografii a tvářil se přitom, jako by na ní ve skutečnosti byla jedna z jeho sedmi dcer a třímala zlatou olympijskou medaili. Další Gibsonova bolístka – čtyři bývalé ženy a s nimi sedm dcer, to byly alimenty ve výši průměrného platu.

„To není klitoris, ale slezina. Určitě. Dělal jsem tři roky medicínu, tohle poznám,“ zpražil jej bývalý parťák od policie.

Podíval jsem se na fotku a zjistil, že má Gibson pravdu. Zřejmě to byl klitoris. „No jo, slezina. Přesně takhle si to pamatuju z Afghánistánu. Jednomu chlapíkovi to roztrhlo břicho a ten kousek, co o něm doktor tvrdil, že je slezina, vypadal přesně takhle,“ prohlásil jsem.

„Doprdelepráce,“ zaklel Gibson a hodil fotku zpátky na stůl.

Chtěl jsem na Horta spiklenecky mrknout, ale odolal jsem. Gibsona nebylo radno podceňovat. Ten chlap dokázal mít oči všude. Nezbylo než abychom si naše malé vítězství vychutnali každý zvlášť.

S tím Afghánistánem jsem nekecal. Strávil jsem tam dvakrát půl roku. Dva mizerný turnusy jako průzkumník SOE. Jeden bez zranění přežitý nájezd humvee na podomácku vyrobenou minu, patnáct zabitých Talibanců a něco, co nejdřív roztrhalo tři naše vojáky, než jsme to nakrmili salvou granátů a poslali zpátky do záhrobí. Do té jeskyně jsme si šli pro mullu Umara. Místo něj tam na nás čekal šejtan, arabský ďábel, člověk posedlý démonem s nadlidskou silou a chutí zabíjet. Tenhle zážitek mě kdysi přivedl za Koudou, znalcem věcí a bytostí, které by neměly existovat, a expertem na jejich eliminaci. Po odchodu z armády jsem se stal součástí jeho podivné agentury pomáhající těm, kteří se dostali do kontaktu s věcmi, jimž doktor Osoba říkal „nestandardní“.

Zatímco jsem udělal konvičku s kávou pro všechny, poskládal si Kouda fotky jednu za druhou a nervózně s nimi klepal o stůl. Všichni jsme se posadili na obvyklá místa. Já naproti němu, Gibson po levici a Hort po pravici.

„Vypadá to jako případ pro nás,“ začal jsem.

„Na víc než devadesát procent,“ pokýval hlavou Kouda. „Z téhle nešťastné nymfomanky zůstaly tak dvě třetiny. Pokud by ji rozsekal a roztrhal manžel, určitě by se nezbavil jen nohou a půlky obsahu břicha. Buď bychom měli celou mrtvolu, nebo žádnou. Ten zbytek prostě něco sežralo.“

„Včetně klitorisu,“ povzdechl si nešťastně Gibson a Kouda měl co dělat, aby jeho poznámku přešel s klidem. Přeci jenom za ty roky našich vtípků už byl připravený skoro na všechno.

„Co to mohlo být?“ zeptal jsem se.

„Kletba? Kouzlo?“ nadhodil Hort.

„Je to možné. Kdyby šlo o paranormální monstrum, nejspíš by odvleklo mrtvolu s sebou.“

„Nebo ho něco vyrušilo. Třeba vracející se manžel,“ nabídl jsem svou verzi.

Gibson zavrtěl hlavou. „Viděl jsi ho? Toho by se nezalekla ani moje nejmladší dcera, natož abnormál. Tipnul bych si, že na té party zkoušeli nějakou temnou sexuální magii a vymklo se jim to z rukou.“

„To zní docela reálně. Teď jenom potřebujeme zjistit, kdo na té akci, jak tvrdila oběť, speciální, byl a co tam prováděli,“ prohlásil jsem.

„A zajistit, aby se to neopakovalo,“ dodal Kouda.

Ano, slovo zajistit znělo docela prostě. Až příliš prostě na to, jak složité úkony mohlo v některých případech představovat.

S Gibsonem jsme si dali schůzku v kavárně Bio Oko. Zalezl jsem s notebookem do vyvýšeného patra a od zívající servírky si objednal presso s minerálkou a medovníkem, který už měl nejlepší dny za sebou. Stejně jako servírka. Ne že bych nemiloval tyhle kavárny s plakáty z artových filmů čpící debatami univerzitních studentů o Platónovi, spory o podstatě života a semenem mladých intelektuálů uvízlým na kabátcích mladých intelektuálek, ale od ukončení vlastních univerzitních studií jsem se podobným podnikům vyhýbal. Přeci jen, příliš mi připomínaly mé mládí. V armádě jsem uvykl prostším záležitostem, hospodám s levným pivem i holkama. V kavárně jsem byl naposled v Kábulu. Zastřelili jsme v ní Mohameda Musávího. A tři civilisty, které mluvčí armády České republiky hned prohlásil za ozbrojené teroristy. Běžná praxe.

Měli jsme se tu srazit v jednu hodinu. Přišel jsem o půl, takže jsem měl nejmíň padesát minut čas. Gibson vždycky chodil pozdě. Nedělal to schválně. Byl typem člověka, který chce přijít včas, ale pokaždé mu do toho prostě něco vleze.

Dorazil za hodinu. Objednal si pivo. Při pohledu na servírku a prázdnou kavárnu raději lahvové a se žuchnutím si sedl na zelenou sedačku naproti mně. Rozvířil prach. Voněl levným tabákem a marihuanou.

„Tak co jsi o ní zjistil?“ zeptal se s vše říkajícím pohledem upřeným na můj počítač. Došlo mu, že jsem si mezitím vyhledal jakoukoliv zmínku o Marii Turn, jejíž adresu nám ještě v noci laskavě zaslal pan Suchánek. Předpokládám, že přitom nepoužil obyčejný počítač, ale nějakou novou vychytávečku od Apple. Lidi jako on zásadně používali výrobky Apple a zásadně svým předraženým technickým zbytečnostem říkali vychytávečka. Ach, Bille Gatesi, měl jsi ty pozéry s nakousnutým jablkem rozdrtit včas, dokud byli na kolenou!

„Je to přesně, jak nám vykládal Suchánek. Začínala jako drahá prostitutka, hrála v drahým glamour pornu a teď se živí jako scenáristka. Fušuje hlavně do BDSM filmů.“

„Co napsala?“ vyhrkl dychtivě Gibson.

„Mlynářova nadržená dcera, Přísný učitel, Lukášovy narozeniny, Sedm nadržených panen, Nic než mrd, Dobrodružství kapitána Fucktoryho, Holomrd, Divocí a nadržení…“

„Divocí a nadržení, ty jsem viděl,“ zaradoval se Gibson.

„Je toho na čtyřicet kousků. Zřejmě holka s fantazií.“

„To jo, kámo, psát porno není žádná sranda. Kolik tak můžeš vymyslet důvodů pro mrdání? S instalatérem, poslíčkem s pizzou, kominíkem a kontrolorem plynu si dlouho nevystačíš.“

„Á, pán je znalec,“ pousmál jsem se. Bývalého policajta to neurazilo. Naopak.

„Napsala i nějaký porno s magickou zápletkou Nekromrdmikon. Ale nevypadá to, že by se na paranormál nějak extra soustředila.“

„Máš nějakou její fotku?“

Samozřejmě že jsem jich pár objevil. Chvíli jsem váhal nad civilním fotem a pak jsem na obrazovku spustil její nahou fotku, na níž si ji zezadu bere černošský lilipután. Vím, jak udělat parťákovi radost.

„Ty krávo, slušný,“ konstatoval Gibson. „Jsem na ni zvědavý naživo.“

„Co chcete?“ vyhrkla, sotva otevřela dveře svého bytu. Na sobě měla těsně opásaný župan a na nohou černé kozačky. Její tvář vůbec nevypadala jako na fotkách. Ty byly všechny už dobrou desítku let staré. Marii Turn táhlo na čtyřicet, měla unavené, nevyspalé oči a pleť vysušenou cigaretami. Černé vlasy měla střižené ve stylu Dartha Vadera a pravé víčko zdobila stříbrná náušnice. Dřív to možná vypadalo sexy, ale teď to spíš budilo soucitný dojem. Stárnoucí sexbomby jsou vždycky spíš k politování než ke ztopoření.

„Jmenuji se Tomáš Kosek a tohle je Jan Gibson. Jsme vyšetřovatelé advokátní kanceláře Kouda partners. Zastupujeme pana Suchánka. Chtěli bychom vám v rámci sběru informací k případu položit pár otázek,“ spustil jsem na ni klidným hlasem. Věcnost, klid a slušnost většinou zabíraly.

„Přijďte večer. Teď mám práci,“ odvětila a vehementně se opřela do dveří, aby je zavřela.

Gibson jí v tom stačil zabránit. Noha v černé ošoupané polobotce skončila mezi prahem a dveřmi dřív, než je stačila zabouchnout.

„Madam,“ řekl důrazně Gibson, „jsme netrpěliví hoši. Prostě s vámi chceme mluvit hned teď.“

Takže tu zase máme klasickou hru na hodnýho a zlýho. Já budu ten hodný. Vždycky jsem byl ten hodný, protože Gibson miloval být pan Zlý.

Scenáristka se v první chvíli lekla, ale nakonec s celkem klidným výrazem povolila tlak na dveře a ustoupila do chodby, aby nám umožnila vejít dovnitř. I Gibsonova metoda dokázala nést své plody.

„Zalezte si tady do kuchyně,“ mávla rukou k bílým proskleným dveřím. „Mám tu klienta. Hned budu zpátky,“ řekla, otočila se a shodila ze sebe župan. Pod ním měla kromě kozaček jenom červené latexové kalhotky a černou podprsenku pobitou stříbrnými pyramidami. Gibson otevřel pusu, a než ji stačil zavřít, odkráčela pryč.

S vytřeštěnými výrazy jsme na sebe pohlédli a v tuhle chvíli jsem se neudržel ani já a hodil po parťákovi pubertálně rozesmátý pohled.

„Ta čubka je mi odporná. Nechci se na ni ani dívat. Pořádně ji seřež, pomalu a tvrdě. Nic jiného si ten pes nezaslouží,“ dolehl k nám Turnin hlas.

„Ano, paní, děkuji, paní,“ ozval se mužský hlas, v němž bylo tolik sebepohrdání jako na oddělení pro nezletilé anorektičky. Slova následovalo prásknutí bičem.

„Co to, kurva?“ vyhrkl ze sebe šokovaný Gibson. Oba jsme překvapením pozvedli obočí a vyměnili si tázavé pohledy.

Turn se vrátila opět zahalená v županu. Zavřela za sebou dveře, čímž k nám přestaly doléhat zvuky biče, a unaveně se posadila.

„Cigáro?“ vytáhla z kapsy županu krabičku camelek.

Gibson si jedno vzal a na oplátku škrtnul domině zapalovačem. Potáhla do sebe slastně kouř a zavřela oči.

„Co potřebujete vědět, hoši? Ale svižně, pan poslanec se při bičování zpravidla rychle udělá. Nemáme moc času.“

„Tak k věci,“ přešel jsem touhu vyptat se, který že to politik právě dostává zasloužený výprask. „Co jste dělala desátého května večer?“

„Myslíte den, kdy zabili Petru?“

„Jo.“

„Točila jsem film. Psala jsem k tomu scénář a měla jsem tam takovou malou roličku majitelky bordelu. Je to z druhé světové války, pro milovníky uniforem, výprasků a haknkrojců. V jedný scéně bičuji Himmlera a Goebbelse, kteří si to na můj příkaz udělají na střídačku do análu.“

Tohle bylo mnohem lepší a mnohem detailnější alibi, než jsem potřeboval vědět.

„Nevíte, co měla Petra Suchánková ten den v plánu? Nepsala jste pro ni na ten večer scénář?“

„Je to možný,“ pokrčila rameny. „Podívejte se, ona byla velmi náruživá. Chtěla vyzkoušet naprosto všechno. Chtěla být tou nejponižovanější subinkou široko daleko, chtěla jít až na nejzazší práh ponížení a bolesti. Zrovna tak chtěla ovládat jiné a způsobovat jim absolutní rozkoš stejně jako bolest. Chtěla mít ženy, muže, černé, asiaty, všechno zvlášť i dohromady Byla sexuální uragán. Napsala jsem pro ni desítky scén a příběhů. Možná nějaký z nich ten večer použila.“

„A zvrtlo se to?“ zeptal se Gibson.

„Blbost. Nikdy se to nemůže zvrtnout. Většina lidí, kteří do toho jdou, je připravená a chce to. Pokud se tam někdo ocitne náhodou, tak má vždy nějaké klíčové slovo. Stačí ho říct, hra končí a jde z kola ven. Petra tyhle věci znala a respektovala je. Jediný, kdo neměl právo mít své slovo, byl její manžel.“

„Cože?!“ vyhrkli jsme s Gibsonem naráz. Akorát on přitom polknul kouř a zakuckal se.

„Byl její hračka, otrok. Ten únikové slovo nemá.“

„A mohl se objevit nějaký jiný otrok, který neměl své slovo? Třeba to Suchánková přehnala a on se jí chtěl pomstít.“

„Brouku,“ otočila se na mě Turn. V těch unavených očích bylo něco, co si mě důkladně proskenovalo, a já měl pocit, že najednou ví přesně, kdo jsem, co jsem v životě zažil, po čem toužím, a hlavně co skrývám. „Otrok miluje fakt, že nemá slovo. To jej na tom všem nejvíc vzrušuje. Většina lidí chce mít všechno pod kontrolou, chce se ovládat, případně ovládat druhé, ale otrok všechno tohle zahodí a užívá si, že je hračka z lega, kterou si jeho pán může libovolně poskládat, jak se mu zlíbí.“

Rentgenové oči se naštěstí znova zavřely. Scenáristka típla cigaretu do špinavého broušeného popelníku přetékajícího vajgly a útrpně čekala na další otázky

„Měl některý z těch vašich scénářů pro Suchánkovou magický podtext? Třeba že by opakoval nějaký magický rituál nebo obsahoval vyvolávání démonů?“

Gibson, jak bylo jeho blahým zvykem, opět, zdá se, udeřil hřebík na hlavičku. Scenáristka vytřeštila oči a tentokrát svým rentgenovým zrakem projela bývalého policajta.

„Proč se na to ptáte?“

„Jsme detektivové, ptáme se na všechno,“ oblažil jsem ji nejnevinnějším pohledem prosťáčka, který právě přijel do Prahy odněkud z Bruntálu.

„Při šukání si nemusíte vypomáhat magií. Sex je ta nejsilnější energie ve vesmíru. Musí to být ale ten správný sex, dlouhý, vášnivý, někdy krutý, dohánějící člověka až na pokraj šílenství. To není jako ošukat na firemním večírku sekretářku během deseti minut a pak si dát cigáro. Slyšela jsem o holkách, co se ze šukání zbláznily a viděly věci, které nejsou. Někdy, když jste v permanentní extázi, se může stát, že v sobě cítíte, jak ve vás roste něco mocného, hladového a cizího. Ale s posledním výstřikem to zmizí a vy máte pocit, že to všechno byla jenom halucinace z přemíry orgasmů. Někdy cítíte touhu to zase poznat, ochutnat a zachytit, ale ono to přijde jenom výjimečně. To je skutečná sexuální magie. Abrakadabra je jenom pro prosťáčky, nadržený holčičky, co si hrají na upírky a dominy, a když bičem poprvé roztrhnou kůži na zádech, tak se z toho poserou strachy.“

„Mluvila jste o tom někdy s paní Suchánkovou?“ zeptal jsem se.

Turn zavrtěla hlavou. „Lidi, kteří s vášní experimentují tak jako ona, o tom vědí sami a nepotřebují k tomu konzultace staré děvky.“

Slovo děvka mi zarezonovalo podivně v uších. Marie Turn do něj dala tolik sarkasmu a zároveň sebenenávisti, že by si s tím průměrný spisovatel intelektuálně onanistických románů vystačil na celý život.

„Nemáte alespoň tušení, kdo u ní ten večer mohl být? Manželovi řekla, že půjde o speciální akci. Netušíte, co to znamená?“

Moje otázka už podle bezradného pokrčení rameny nepadla na úrodnou půdu.

„Ráda objevovala nové lidi. Takže možná šlo o zašukání si s někým neznámým. Sex s novým člověkem je vždycky lepší než s někým, koho máte v posteli celý život.“

„To mi povídejte,“ zašklebil se Gibson.

„Aááááááá,“ dolehl k nám náhle z pokoje výkřik. Scenáristka spokojeně pokývala hlavou. „Pan poslanec se právě udělal. Budu ho muset jít ještě trošku potrápit a zkasírovat. Takže pokud nemáte nějaké další otázky…“

„Máme,“ vyhrkl Gibson. „Netočila si paní Suchánková náhodou nějaké své večírky?“

Turn zavrtěla hlavou.

„Ona ne, ale s manželem často chodili na Hot swingers party. Jde o komerční akce. Jednou za měsíc se tam sleze padesát až sto lidí, mají alkohol zdarma a dostanou tři tisíce za účast. Organizuje to pornoproducent Karel Fajt. Tyhle akce se točí a pak si to můžete stáhnout za prachy z internetu. Je to skvělý byznys. Suchánková si nenechala skoro žádnou ujít. Petra tyhle akce milovala. Navíc právě na nich hledala nové herce pro mé scénáře.“

„Super,“ zaradoval se Gibson při představě, že si bude moci za Koudovy peníze stahovat v práci porno z internetu.

Scenáristka si opět sundala župan a rychle nás vyprovodila z bytu. Gibson sice navrhoval, abychom zjistili, který poslanec vyjde z domu na ulici, ale nakonec jsem ho přemluvil k návratu do práce. Politici pro mě byli verbež tak nějak obecně a to, že některý z nich platí za bičování u odkvětající dominy a její neznámé asistentky, mi bylo i přes počáteční zvědavost nakonec úplně jedno.

Po krátké telefonní konzultaci s Koudou jsme se rozhodli ještě ten den vyrazit k producentu Fajtovi na neohlášenou návštěvu. Karel Fajt byl muž mnoha povolání a mála skrupulí. Vydělával, na čemkoliv se vydělat dalo. Krátce po revoluci dovážel do Československa pirátské videokazety s hollywoodskými trháky a švédským pornem. Divoká doba podobnému druhu byznysu přála. Za vydělané peníze si koupil první noční klub. Když mu jej kvůli neplacení výpalného vyhodila do povětří ukrajinská mafie, pustil se do bezpečnějších vod – pornografie. Lovil na ulici prostitutky, umyl je, nalíčil, věnoval jim poctivou dávku pervitinu a nafotil je pro svůj pornočasopis. Brzo jich vydával deset a zároveň s tím rozjel vlastní produkční firmu na výrobu pornografie. Když skončila doba kašírovaných krásných pornohereček, vrhl se na realporno. Herci byli obyčejní lidé ochotní pro pár tisícovek rozdat si to před kamerou s kýmkoliv a čímkoliv. Lidi to lákalo. Každý si představoval, že ty obyčejné ženské, jejichž řádění si stáhl za drahou esemesku z internetu, mohou být učitelky jeho dětí, zdravotní sestřičky, které jednou potká u zubaře, nebo třeba kolegyně z práce. A taky že občas skutečně byly.

Fajt bydlel v nejluxusnější části pražského Břevnova. Jeho sídlo se skrývalo mezi stromy uprostřed rozsáhlého pozemku obehnaného vysokou zdí z bílých cihel. Opřel jsem se do tlačítka zvonku a dvakrát je dlouze zmáčkl. Po minutě čekání jsem to zopakoval. Teprve po třetím pokusu v reproduktoru zapraskalo.

„Co chcete?“ zeptal se podrážděný mužský hlas.

„Jsme detektivové. Prošetřujeme vraždu Petry Suchánkové. Potřebovali bychom s vámi na chvíli mluvit.“

„Pošlete mi obsílku, zavolám si právníka,“ vyhrkl mužský hlas.

„Nejsme policisté. Jsme detektivové. Pracujeme pro obhajobu Martina Suchánka. Opravdu bychom s vámi potřebovali mluvit,“ řekl jsem a sekundu nato se hlas odmlčel definitivně.

Když už se naštvaný Gibson vrhl ke zvonku, že s neznámým naváže znovu kontakt, rozjela se před námi brána.

„Tohle vypadá jako pozvání.“

„Jdeme,“ pokýval hlavou bývalý policajt.

Bílá štěrková cesta se klikatila jako vyschlý letní potůček. Kolem ní někdo nasázel okrasné jehličnany a rozestavěl různé druhy kamenů tak zběsile, že mohlo jít jedině o feng šuej zahradního architekta. Na pečlivě střiženém trávníku zahrnujícím většinu pozemku sedělo několik soch. Renesančních. Podle poškození a zašlosti bezesporu pravých. Nebo alespoň drahých napodobenin. Každý metr čtvereční tohohle pozemku návštěvníkům hlásil, že jeho majitel má spoustu peněz.

„Řekl bych, že ten chlápek tu má i žížaly se zlatým nátěrem,“ poznamenal Gibson, jako by mi četl myšlenky.

Dům samotný byl typický představitel toho nejnechutnějšího podnikatelského baroka z počátku devadesátých let. Červenou taškovou střechu zdobilo patnáct věžiček a před hlavním vchodem stály čtyři rádoby antické sloupy. A mezi nimi se tyčil skutečný symbol zbohatlictví – sluha v černém fraku.

„Pan Fajt má pro vás deset minut,“ oznámil nám stroze. Otevřel dveře a pravým ukazováčkem rezolutně ukázal na bačkory na podlaze. Předpokládám, že důvodem našeho přezutí nebyla přílišná hygienická úzkost pana majitele nebo snad snaha ušetřit za uklízečku. Byl to jednoduchý psychologický trik. Přinuťte chlápky s bouchačkama, aby si sundali boty a obuli papuče, a budou o polovinu krotčí. Papuče jsou sedativum, v papučích si připadáte znovu jako na základní škole.

V Afghánistánu jsme používali ještě lepší metodu – nahotu. Nahý Talibanec neklade odpor, nahý Talibanec vyslýchaný ženskou je krotký jako beránek. Učili nás to poradci ze CIA, chlapíci, co v Abú Ghrajb vytáhli z těch nejvěmějších Saddámových hochů, v jaké díře se jejich šéf skrývá. Pravda, my jsme nikdy tak daleko nezašli, a pokud ano, neměli jsme u toho idiota s foťákem nebo mobilem, který by z toho mohl poslat fotky CNN.

Fajta jsem si představoval jako tlustého, plešatého padesátníka s rozhalenou chlupatou hrudí a masivním zlatým řetízkem na krku. A dostal jsem ho. Některá klišé prostě platí. Předpokládám, že někde ve skříni měl ještě schovaných deset párů černých mokasín a kolekci fialových sak.

Na stole před ním, tipoval bych to na takové osmnácté století, ležela mísa se zelenými hrozny. Pornomagnát je nabíral rukama a labužnicky rozpouštěl v ústech.

„Dáte si?“ začal nečekaně pohostinně naši konverzaci. Zavrtěl jsem hlavou. Gibson si vzal celý hrozen a začal jej obírat. „Díky,“ pokýval spokojeně hlavou.

„Pane Fajte, přišli jsme k vám kvůli vraždě paní Suchánkové. Znal jste ji?“

„Kdybych ji neznal, nepřišli byste sem,“ zasmál se Fajt a plivnul jednu obzvlášť velkou hroznovou pecku na podlahu.

„Jaká byla podstata vašeho vztahu?“ Gibson občas neodolal a používal strašlivé policejní slovní obraty jako podstata vašeho vztahu, vytěžit svědka či zrealizovat pachatele.

„Byla tradiční návštěvnicí našich tématických party, které točíme, ale zároveň si nepřála, aby se objevovala ve výsledných záběrech, které skončí na internetu, čímž porušovala pravidla.“

„A?“

„A nic, detektive. Byla to dáma, která věděla co a jak, takže platila za to, že si to může rozdávat s každým a my ty záběry nakonec z filmu vystříháme.“

„To vám nevadilo?“

„Jsem byznysmen. Já řeším jenom náklady a výnosy. Na našich akcích to funguje tak, že každý dostane tři tisíce za vstup a může vypít, cokoliv chce, a souložit, s kýmkoliv chce. Cenou za to je, že se může objevit na našich videích, která si lidé kupují na internetu. Někteří lidé to berou jako nutné zlo za výdělek a zábavu, ale většinu na tom přitahuje právě to, že je každý bude moci vidět. Doma si pak ta videa pouštějí a rajcuje je to i po letech. To Petra Suchánková byla vážená podnikatelka a chtěla jenom tu zábavu. Já jsem neměl nic proti, když mi za každou akci dávala dvacet tisíc korun.“

„A ona dávala,“ doplnil jsem jej.

„Jistě, pro ni to byl pakatel.“

„Měla nějaké nepřátele?“ vstoupil do debaty bývalý policajt.

Fajt zavrtěl hlavou. „Ta holka neměla nepřátele. Jenom spoustu lidí ochotných jí vždycky udělat dobře.“

„Nestalo se na vašich akcích někdy něco nepřirozeného? Něco zvláštního, co jste si nedokázal vysvětlit?“

„Jo,“ přitakal pornomagnát, „zajímalo by mě, proč nám lidi po tom, co dostanou prachy, chlast zdarma a zašukaj si, ještě kradou ručníky. Češi, co byste chtěli,“ povzdechl si.

Tenhle výslech nevypadal příliš plodně.

„Mohli bychom získat seznam lidí, kteří chodili na vaše akce stejně často jako paní Suchánková?“

„Ne. Součástí tohohle byznysu je diskrétnost. Těmhle lidičkám nevadí šukat před kamerou, ale určitě by jim vadilo, kdybych na ně poštval takový dva šťouraly, jako jste vy,“ zašklebil se. Fajt skutečně naplňoval všechna klišé lidí, jako je on. Byl přesně ten typ chlapa, který vám vroucně tiskne ruku, ujišťuje vás o svém přátelství, a v tu samou chvíli jeho lidé nelítostně mordují vaši ženu a děti.

„A co nahrávky? Ty vystřižené, na kterých je paní Suchánková…“

Fajt se zamyslel, dorazil poslední dva hrozny a pak se na nás dlouze zadíval.

„Možné by to bylo, ale nevím, proč bych to měl dělat.“

„Třeba proto, že až bude soud, tak byste nechtěl, aby tam Suchánkův obhájce mluvil o tom, že skutečný vrah nestojí v soudní síni, ale je to někdo, kdo pořád chodí na vaše realporno akce a vybírá si mezi účastníky někoho, komu uřeže většinu částí těla. Myslím, že chlapci a děvčata z bulváru by to vzali jako skvělý námět na šťavnatý příběh. Teď vám jenom zbývá rozhodnout se, jestli tohle není ideální způsob, jak by se váš byznys mohl rychle odporoučet na smetiště dějin,“ odpověděl jsem.

Opět dlouhý pohled. Ještěže nemám děti. V tuhle chvíli bych se o ně už jinak začínal bát.

„Dejte mi adresu. Pošlu s nima svýho advokáta i s hromadou papírů. Jediná minuta se dostane ven, a vy dva mi budete platit ještě v důchodu, jasný?“

Oba jsme souhlasně pokývali hlavou.

„Tahle práce má i své výhody. U fízlů bych nemohl celý den trávit koukáním na porno,“ tetelil se Gibson, když do svého počítače vsunul první DVD.

„U fízlů jsi koukal na porno pořád,“ odsekl Hort, jehož stůl v naší malé kanceláři sousedil s Gibsonovým.

„No jo, ale nemohl jsem,“ kontroval bývalý detektiv a roztáhl ústa do širokého úsměvu, protože video na obrazovce se právě spustilo. Kameraman ve vile, kterou si někde na okraji Prahy nechal Fajt přestavět na ideální interiér pro porno, právě začal točit první rozzářené návštěvníky. Nasadil jsem si sluchátka a pustil se do svého prvního disku. Nahrávky, které jsme od pornomagnáta získali, v sobě obsahovaly na padesát hodin nesestříhaných záběrů, a to šlo jenom o akce za poslední tři měsíce, na kterých se Petra Suchánková objevila. Podělili jsme se rovným dílem všichni čtyři, ale i tak každého z nás čekalo necelých třináct hodin porna. Na rozdíl od Gibsona jsme se s Koudou a Hortem radostí netetelili. Porno je skvělé na patnáct minut, ale dvanáct hodin? Než jsem se dal k armádě, měl jsem za spolubydlícího na privátu grafika, který pracoval v jednom z Fajtových vydavatelství pornočasopisů. Ten kluk lámal osm hodin denně stránky s pornofotkami. Utekl odtud za půl roku, když zjistil, že už není schopný mít sex. Koukejte se každý den po osmi hodinách na souložící nahotinky a stane se z vás impotent.

V tomhle ohledu byla Fajtova produkce nakonec docela překvapivá. Nešlo v ní totiž jenom o porno. Ten chlap měl skutečně čuch. Podařilo se mu vytvořit velmi originální reality show, na kterou by si normální televize jenom těžko troufla. Představte si, že na pět hodin zavřete do vily okolo padesáti nadržených lidí, dáte jim za to peníze a otevřený bar s hektolitry alkoholu a také bazén. Každá natočená akce vypadala stejně. Nejdřív se všichni ostýchají, pak se opijou, zaplavou si nazí v bazénu, první páry se začnou ohmatávat a nakonec si to rozdává každý s každým. Je v tom samozřejmě hromada sexu, ale také vášně a drama. Pokaždé se totiž najde nějaký ťulda, kterému se sice líbí, že ho může strčit do úplně cizí ženské, ale když si strčí jeho holka nebo manželka do pusy nádobíčko někoho jiného, tak většinou začne zatraceně hlasitě vyšilovat. A u toho všeho byli Fajtovi kameramani, jinak zřejmě zkušení pornoherci, kteří to všechno točili a také se sami k hromadnému sexu přidávali. Nakonec tenhle mix neznámý režisér dokonale sestříhal a desetitisíce lidí za to platily, protože se těšily na svou pravidelnou dávku sexu reálných lidí a jejich emocí.

Během sledování jsme se domluvili, že se pokusíme jednak vytipovat osoby, které se na večírcích vyskytovaly nejčastěji, a jednak vystříháme všechny lidi, kteří se objevovali ve společnosti naší rozežrané mrtvoly. Bohužel se ukázalo, že výběr je velmi široký.

Po třinácti hodinách sledování porna vypadal unaveně i Gibson. Přestalo ho to bavit asi po třech hodinách, což bylo pořád ještě po třikrát delší době než mě. Seřadili jsme si křesla před Hortův počítač. Měl největší monitor a byl nejvýkonnější. Apple. Hort si na technické vychytávky potrpěl. Naštěstí jim neříkal vychytávečky. Kouda bafal rozvážně z dýmky a Gibson zase tahal jednu cigaretu za druhou.

„Asi už jste zjistili, že ta dáma byla něco neskutečného,“ zahájil svou prezentaci Hort. „Chtěla vyzkoušet naprosto všechno a naprosto s každým,“ řekl, načež spustil film, na kterém Petra Suchánková souloží, líže, nechá se lízat, osahává i je osahávána, strká své prsty naprosto všude a zároveň si nechává strkat cokoliv kamkoliv. Podle všeho toleroval Fajt její účast na svých akcích ještě z dalšího důvodu než jenom kvůli tomu, že mu za to na rozdíl od ostatních platila. Tahle dáma každou akci, na které byla, rozjela. Ona byla první, která si stáhla podprsenku a strčila si do pusy první penis naprosto cizího chlapa. Ostatní ji pak následovali.

„Byla posedlá, naprosto posedlá,“ prohlásil Hort, když se na obrazovce objevila další scéna se Suchánkovou. Kolem pasu měla řemínkem připoutaný gumový penis a strkala ho v pravidelných rytmech svému muži do řitního otvoru.

„Ano, posedlost to byla, ale ne paranormální. Nikde na ní nevidím jedinou známku něčeho démonického,“ prohlásil Kouda.

„To možná jo, ale dělat tohle mně, tak nejspíš vyvolám démona sám, aby ji roztrhal. Chudák kluk,“ zabědoval Gibson a z rozrušení si zapálil další cigaretu. Všichni jsme během téhle scény zmlkli. Vypadalo to jako minuta ticha za Suchánkovu prdel.

V další scéně měla Suchánková stále svůj umělý penis. Tentokrát jej už ovšem nestrkala do svého manžela, ale do pochvy asi pětatřicetileté hubené zrzky s velkými prsy, která přitom řvala vzrušením jako raněná gazela a mlátila afektovaně rukou do vrzající postele.

„Zastav to!“ vykřikl Gibson. „Tu znám.“

„Některá z bývalých manželek?“ zasmál se Hort.

„Ale hovno, to je Jenna Germain. Točila porno. Teď tancuje v Cabaretu.“

„Kde?“ zeptal se nechápavě Kouda, který nebyl obeznámený s podniky, jež jeho zaměstnanci pravidelně navštěvovali.

„Luxusní bordel a striptýzový klub na Václavském náměstí. Občas tam s Gibsonem chodíme na pivo. Ta holka fakt vypadá jako Jenna, takhle z boku jsem ji nepoznal,“ vysvětlil Hort.

Herečka, striptérka a prostitutka v jedné osobě Jenna Germain byla zatím jediná osoba z nahrávek, kterou se nám podařilo ještě v noci vytipovat. U ostatních, kteří se na akcích pravidelně objevovali a rozdávali si to více či méně často i s naší obětí, to nebylo bohužel tak jednoduché. Hort si z nahrávek vystříhal fotky obličejů a s Gibsonem se rozhodli druhý den strávit hledáním jejich majitelů. Na pomoc jim posloužil program Identifikace. Šlo o vyhledávací software na rozeznávání tváří na fotkách. Program vyvinula britská MI5. Poté co vytvořila novější verzi, dala software k dispozici tajným službám a policejním útvarům spřátelených zemí NATO. Hort si program odnesl ve svém notebooku poslední den v zaměstnání policejního detektiva. Pořád na jeho zdokonalování pracoval. Software, jehož různé méně dokonalé verze se už začínaly objevovat i na komerční bázi, dokázal hledat stejné obličeje na všech fotkách na internetu. V ideálním případě identifikoval tu samou tvářičku zachycenou na bezpečnostní kameře třeba na jejím facebookovém profilu. Dalo se tak během pár hodin zjistit nejen to, jak se podezřelý jmenuje, ale i kolik oveček a slepiček má ve hře Farmville.

Samozřejmě že problémů přinášelo vyhledávání bezpočet. Program pracoval s nějakým rozptylem shody, aby mohl najít fotky, na nichž má hledaný člověk jinou barvu vlasů, střih a samozřejmě je mladší nebo naopak starší. Na jednu skutečnou shodu vychrlila Identifikace 1.0 sto cizích fotek. Ty pak musel člověk u počítače roztřídit a hledat mezi nimi onu pověstnou jehlu v kupce sena.

Staré dobré kámen-nůžky-papír rozhodly, že našeho prvního svědka vyslechnu já, zatímco bývalí policajti se budou probírat bahnem internetu. Po předchozí celodenní šichtě u monitoru jsem byl upřímně rád.

Do Cabaretu jsem šel najisto. Parťáci mě tam dvakrát zatáhli. Pokaždé pod záminkou oslavy vyřešeného případu. Byl bych pokrytec, kdybych tvrdil, že mi nahatá holka svíjející se u tyče vadí. Na rozdíl od Gibsona s Hortem jsem si ale za ženskou nikdy nezaplatil. Ne že bych po návratu do Prahy občas neskončil v posteli s holkou, kterou jsem potkal večer v baru a druhý den jí zavolal taxíka a už nikdy v životě ji neviděl, ale placení mi přišlo ponižující. Tedy pro zákazníka, ne pro děvku, která se tím živí.

Podnik otevíral ve tři hodiny odpoledne. Do dveří z tvrzeného kouřového skla jsem vstoupil o půl čtvrté a stal se tak dnešním prvním zákazníkem. Bylo úterý. Den, kdy je mrtvo i v levné hospodě, natož v drahém bordelu. Včerejší pach alkoholových výparů, cigaret, potu a pižma, který šel jen stěží vyvětrat, se někdo snažil přebít svěží citrónovou vůní, která se ovšem s předchozími pachy smísila a vytvořila tak děsivý koktejl. U baru seděly tři ženy v krátkých sukýnkách a průhledných halenkách s hlubokými výstřihy. Podle věku, mohlo jim táhnout už na čtyřicet, šlo o zdejší veteránky. Vypadalo to, že levnější kusy drží šichtu od otevíračky, zatímco exkluzivnější materiál si může přispat. Přisedl jsem si k baru a objednal bourbon, francouzský. Naučili mě ho pít odstřelovači z cizinecké legie. Jediná skutečná opora pro naši jednotku v celém sektoru. Většinu ho totiž strážili Italové. A Italové, jak správně říkali Francouzi, nejsou vojáci, ale parta vystrašených chlapečků, kteří si oblékli uniformu, protože na to letí holky. Talibancům stačily tři šejdrem letící rakety odpálené ze staré železné roury a italská armáda okamžitě ustoupila o deset kilometrů a nepřetržitým vysíláním požadovala po Američanech kobercový nálet na pozice zákeřného masového útoku, který je i přes tuhý odpor donutil stáhnout se. Ital, který ustoupil jako poslední, pak zpravidla dostal prezidentskou medaili za statečnost.

Sotva jsem si přičichl ke skleničce, natočila se ke mně první minisukně. Ta nejošklivější. Zřejmě měla právo prvního pokusu.

„Ahoj, fešáku, víš, že pro každýho prvního zákazníka mám slevu?“

„To je od vás milé,“ pohodil jsem uznale hlavou, „ale já sháním Jennu Germain. Je tu dneska?“

Umělý úsměv se změnil v nefalšovaný škleb. „Franku,“ oslovila barmana, „pán chce Jennu.“ Vypadalo to, že ve vykřičených podnicích si všichni dávají anglická jména. Znamená to, že soulož s Kate má větší hodnotu než s Kateřinou?

Barman, svalnatý čtyřicátník se svaly vyvinutými spíš díky klikům než posilovacím strojům, opustil pulírování pivních sklenic a rozvážným krokem se opět vrátil k mé straně baru.

„Zavolám ji, ale budete muset chvilku vydržet.“

„Nikam nespěchám,“ ujistil jsem ho.

Zklamaná prostitutka se vrátila ke svým kamarádkám a navázala na přerušenou debatu. Záměrně jsem neposlouchal, ale i tak se ke mně dostalo dost slov na to, abych pochopil, že řeší finanční těžkosti. Barman se odšoural, stále se sklenicí v ruce, zpět na druhou stranu baru, kde zvedl červený telefon a vytočil tři čísla. Tohle byl vážně velký bordel. Měli tady vlastní linku. Když zavěsil, třikrát mým směrem rozevřel a sevřel pěst. Jasný signál, že mám patnáct minut počkat.

Po půl hodině se v baňa objevila Jenna. Ani ona se s oblékáním nenamáhala. Vzala si bílou minisukni, červené střevíčky na jehlách a přes podprsenku si pouze přehodila modrý sametový kabátek zapnutý na jeden knoflík. V tu chvíli už v baru seděli tři japonští turisté, k nimž se do boxu okamžitě přesunula někdejší ženská osádka baru, a i z jejich reakcí bylo jasné, že na scénu vstoupila první liga.

„Ahoj, fešáku,“ oslovila mě s tím samým umělým úsměvem jako její kolegyně. Zdá se, že jde o zažitý uvítací rituál. „Dáme si něco k pití, nebo chceš rovnou nahoru?“

„Na co čekat, život je krátký,“ oplatil jsem jí úsměv, v mém případě méně nucený, a nechal se od ní chytnout kolem pasu.

Tohle zrzavé stvoření v sobě mělo něco zvláštního. Nešlo o to, že prostě vypadala přitažlivě. Sálalo z ní cosi, co vás okamžitě uvedlo do stavu pohotovosti. A když myslím pohotovosti, pak dole v kalhotách. Vyzařovala z ní sexuální energie, která ve mně rozvibrovala každou buňku. Když jsme dorazili do jejího malého, tmavě červeně osvětleného pokoje, kterému dominovala velká kovová postel s béžovým prostěradlem a dvěma polštáři, sundala si kabátek a já málem zapomněl, proč jsem tady.

„Tak po čem toužíte? Orál? Klasika? Anál? U mě jenom s kondomem. Půlhodinka, hodinka?“ vyhrkla.

„Vzal bych si hodinu, tak nějak komplet.“

„Pět tisíc. Předem.“

Beze slova jsem si pověsil bundu na malý věšáček na dveřích a z peněženky vytáhl pětitisícovku. Její předávání mi šlo lehce. Tohle jde na vrub nutných výdajů, které uhradí náš zoufalý klient.

„Chceš si mě svlíknout sám, nebo mám udělat malý striptýz?“

„Striptýz! Striptýz! Striptýz!“ volaly mé hormony, ale panáček Povinnost v mé hlavě řekl: „Chtěl bych si spíš povídat.“

„Hmm, to není problém,“ pokývala vědoucně hlavou prostitutka. „A mám při tom být svlečená, nebo oblečená?“

„Svlečená,“ zaúpěly prosebně hormony, ale můj hlas jim navzdory prohlásil: „Oblečená.“

„Tak jo,“ usmála se sladce a posadila se na postel. Nebyla překvapená. Proč taky. Spousta chlapů si chodila k prostitutkám popovídat. Šlapky dovedly člověka vyzpovídat lépe než farář. A navíc pak místo rozhřešení člověku ještě vykouřily péro. To sice katoličtí faráři dělali taky, teda v případě, že jste byl nezletilý chlapeček, ale ženská je zkrátka ženská a nevadí jí ani věk nad patnáct.

„Ani jsem se vám nepředstavil,“ začal jsem opatrně a posadil se vedle ní na postel, „jmenuji se Tomáš Kosek a jsem soukromý detektiv.“

Jenna zbystřila.

„Potřeboval bych vám položit pár otázek.“

„Cože?“ vytřeštila oči.

„Nebojte se. Nejde o vás. Znala jste (slovo znala asi moc nevystihovalo fakt, že ji manželka našeho klienta souložila umělým penisem, ale pořád to bylo docela dobré slovo na zahájení konverzace) Petru Suchánkovou?“

Prostitutka se zamračila. Vypadalo to, že výslech soukromým detektivem jí nebyl moc po vůli, ale své peníze dostala a zřejmě usoudila, že bude pořád lepší se mnou mluvit než se ode mě nechat oslintávat a souložit do análů. Takových zážitků ji určitě dneska pár čekalo.

„Asi čtyřicetiletá bruneta, povislý kozy a sexuální apetit německého zájezdu?“

„Přesně. Tady mám když tak fotku,“ vytáhl jsem portrét, který jsme si vytiskli z poslední pornonahrávky, na níž se objevila.

„Jo, to je ona. Potkávala jsem ji na Fajtových akcích. Jednou jsem byla u ní doma. Byla dost velkorysá, co se placení týkalo.“

„Myslel jsem, že Fajtovy akce jsou pro amatéry, lidi z ulice.“

„No většinou jo, ale vždycky se tam vmísí pár profesionálů, kteří vědí, jak se natočit před kamerou, předvést nějaké pěkné divadlo a přinutit k akci ostatní.“

„Aha,“ pokýval jsem překvapeně hlavou. Zdá se, že tak oblíbená internetová porno reality show je víc porno než reality. Mezi našimi vytipovanými účastníky, zdá se, najdeme profesionálních herců a prostitutů víc.

„Kdy jste byla u ní doma?“

Jenna se zamyšleně zamračila, přivřela námahou pravé oko a přitom smyslně našpulila rty. Mé uklidňující se útroby znovu zařvaly touhou.

„Bude to tak měsíc, začátek května. Byl to pátek, to vím přesně, protože v pátek je tu nejvíc kunšaftů, a tak si musela připlatit.“

„Nebyl to náhodou pátek devátého května?“

Opět zamračení i smyslné špulení.

„Jo, byl.“

„Co jste tam, ehm, prostě co jste tam dělali?“

„Týraly jsme jejího chlapa. Nic neobvyklýho. Petra byla za madam, já za komtesu. Dostal docela slušný výprask, ale bylo vidět, že je zvyklej. Sebrala jsem svý peníze a vypadla někdy po půlnoci.“ Jenna přešla z normálního sedu na posteli do tureckého. Jak si překřížila nohy, nadzvedla se jí sukně a mně se naskytl pohled na úzký pruh jejích tang, která byla trošku šejdrem, takže nic nezakrývala, jen zdůrazňovala její…

„Detektive?“

Probral jsem se z hypnotického opojení jejím rozkrokem a znovu jí pohlédl do očí.

„Devátého, to bylo den před její smrtí,“ pokračoval jsem jakoby nic. Prostitutku ta informace nijak nerozhodila. Kdyby si měla dělat starosti s každým člověkem, s nímž spala, zřejmě by už dávno zemřela na zoufalství.

„Neříkala vám náhodou, co plánuje druhý den nebo kdo k ní má přijít?“

„Jo,“ pokývala hlavou. „Říkala mi, že chtěla ten večer jenom rozehřát, protože druhý den má v plánu něco speciálního.“

„A víc toho neřekla?!“ skoro jsem naštvaně vykřikl.

„Říkala mi, že našla dokonalou holku na znásilnění.“

„Znásilnění?“

„Jo, to ona milovala. Dominance ve všech podobách ji fascinovala. Měla v sobě velký kus chlapa. Proto si tak ráda dělala ze svého manžela čubku. Mě na jedné Fajtově akci úplně brutálně ošukala.“

„To jsem viděl.“

Moji poznámku přešla bez povšimnutí.

„Tvrdila, že ji potkala na stejné akci jako mě. Že to je holka, co má v sobě démona, který potřebuje zkrotit.“

„Vážně to řekla takhle?“

„Přesně takhle. Při slově démon se tak vzrušila, že jsem jí musela…“

„Zadržte,“ přerušil jsem ji. „Tohle mi bohatě stačí. Moc vám děkuji.“

„Takže, pánové, vytipovali jsme si celkem patnáct podezřelých,“ zahájil naši poradu Kouda.

„Pořád ale nemůžeme s určitostí říct, že naše vražedkyně, protože teď předpokládáme, že jde o ženu, je mezi nimi. Jenom to předpokládáme. Přestože stále musíme počítat s variantou, že vrahem může být i náš klient (Gibson při těch slovech předvedl bolestivou grimasu a očima ukázal na svůj zadek, aby naznačil důvod, proč by měl Suchánek svou ženu zmasakrovat). Přesto jsem přesvědčený, že máme co do činění s předmětem našeho běžného zájmu, tedy s démonem, a to přímo sukubem.“

„Sukubus, aneb běs sviňavý ženský, jak by pravil Balzac. Proč?“ přerušil jej Hort.

„Protože celé to prostředí je pro sukuba, tedy sukubu, abych bych přesný, jako dělané. Podle všeho si s ní Suchánková, která ve vražedkyni cítila něco přitažlivě démonického, co se v ní možná taky samo probouzelo, dala prostě sexuální rande. Určitě byla touto neznámou silou přitahována, fascinovala ji, a to ji stálo život. Sukuba se v člověku objeví pouze za velmi specifických podmínek. Přitahuje ji sexuální násilí, spousta sexuálního násilí. Naše nositelka zřejmě prošla nějakým velkým sexuálním mučením. Ze záznamů, které mám, je to víc než zřejmé. Sukuby se v ženách probouzely za druhé světové války, kdy hromadná znásilnění byla víc než běžná. Na Ukrajině se v roce 1944 objevila dokonce skupina šesti sukub. Než je Němci všechny zabili, dokázaly zlikvidovat dvě roty SS. Na našem území je poslední případ zdokumentovaný na konci padesátých let. Šlo o manželku jednoho kulaka na Hodonínsku. Ve vězení ji podle všeho znásilňovali vyšetřovatelé StB. Zabila jich šest, včetně jednoho kněze, kterého si vytáhli už polomrtvého z cely, aby ji nějak vymítil. Soudruhům ateistům nedošlo, že sukubus se nedá vymítit.“

„Sukubus se musí zabít,“ doplnil ho Hort.

„Žena, po které pátráme,“ pokračoval Kouda, „žije pravděpodobně naprosto normální život. Možná zrovna teďka počítá někomu zboží v supermarketu a snaží se nemyslet na to, co se s ní děje v okamžicích vzrušení, které ale zároveň obsedantně vyhledává. Podle slečny Germain (Gibson se potichu zasmál. Nazvat vyhlášenou pražskou prostitutku slečnou dokáže vážně jenom Kouda.) měla Petra Suchánková v plánuji něco jako znásilnit. Podle toho, co jsme o naší oběti zjistili, rozhodně násilí milovala a ráda ostatní ovládala a trýznila. Vypadá to, že všechno nám do této teorie dokonale zapadá. Sex, a zvlášť sexuální násilí, dokáže v příhodné ženě démona probudit.“

„Když to klidně může být žena, co teď někde třídí jogurty a možná si sama neuvědomuje, že má v sobě sukubu, jak na to máme přijít? Máme přepadnout a znásilnit patnáct ženských a čekat, jestli nás po tom, co si ho strčíme zpátky do trenýrek, nebude chtít sežrat?“ řekl Gibson. Kdo jiný –

„Patnáct ne. Stačí čtyři. Tyhle jsem nakonec vytipoval jako čtyři oproti ostatním výrazně častější návštěvnice swingers akcí. Pokud má někdo v sobě démona, tak má nutkání mít co nejčastěji sex, vyhledává extrémní zážitky a nemůže se jich nabažit,“ ujal se slova Hort.

„Jsou to tyhle čtyři.“ Na monitoru jeho počítače se objevila tvář pihaté černovlásky s hnědýma očima. Vypadala na čtyřicet. „Jmenuje se Jana Novotná, věk pětatřicet let, prodavačka v supermarketu.“

„Tak to je ona. Jdem ji zastřelit,“ prohlásil Gibson, čímž sklidil zasloužené úsměvy od všech.

„Další podezřelou je Klára Macková, marketingová manažerka společnosti Gerlit Sevices. Věk sedmadvacet let, svobodná,“ Hort kliknul myší a na obrazovku vyskočila pasová fotka další černovlásky. Měla dlouhé kudrnaté vlasy, dominantní orlí nos, zelené oči a výrazná ústa.

„U dalších nemáme fotografie k průkazům. Tahle dáma,“ opět kliknul myší a pak prstem ukázal na fotografii, „se jmenuje Veronika Jablonská. Je to barmanka z Karlových Varů. Čtyřicet let, dvě děti, tři nepovedená manželství. Tyhle akce jsou podle všeho to, co drží její život na nohou.“

„Škoda, že gravitace drží její kozy pěkně dole. Jako mladá musela být ale hezká,“ okomentoval novou fotku Jan Gibson. Měl pravdu. Na špinavé blondýně Veronice se sice odrážel věk, dvě děti i ne zrovna zdravá práce, ale pořád vypadala docela sexy. Shodou okolností tahle fotka pocházela z mé série nahrávek. Barmanka na vystřiženém záběru klečí na čtyřech a zezadu si ji na střídačku podávají dva asi sedmnáctiletí kluci. V téhle poloze obzvlášť vyniklo, že její prsa vypadají trošku jako dva sestřelené zepelíny řítící se neovladatelně k zemi.

„A nakonec naše nenápadná šedá myška, taktéž Veronika, tentokrát původu pražského, knihovnice z Městské knihovny, pobočka Smíchov. Přes den půjčuje puberťákům komiksy a maminám červenou knihovnu a po večerech se účastní různých Fajtových natáčení, jako jsou Kozatky v akci nebo Gang bang šou,“ vypůjčil si Hort na závěr hlas cirkusového vyvolávače.

„Kozatky v akci jsem viděl, ale Gang bang šou?“ zeptal se Gibson.

„Jedna nevinná ostýchavá dívenka a čtyřicet chlapů, kterým je vydána v plen,“ vysvětlil Hort.

Tahle Veronika, příjmením Macerová, už se sice pomaličku blížila ke třem křížkům, ale pořád měla tvář, s níž mohla simulovat nevinných osmnáct. Měla kulatý obličej, nakrátko střižené hnědé vlasy a nosila roztomilé brýle ve stylu Johna Lennona.

„Dobře, podezřelé máme. Teď jenom potřebujeme zjistit, ze které z nich se stala sukuba. Jak to ale udělat, když plán se znásilněním není zrovna reálný,“ zeptal jsem se.

„Tahle část plánu se ti, Tomáši, nebude líbit,“ zakroutil hlavou Kouda.

A nelíbila.

Plán vymysleli Kouda s Hortem, zatímco já jsem vyslýchal Jennu Germain a Gibson sledoval a ověřoval totožnost našich čtyř podezřelých. „Jiná možnost prostě není,“ vysvětloval mi omluvně Kouda. „Potřebujeme se s podezřelými sejít na místě, kde se v nich může probudit jejich démon. A na to všechno existuje jenom jediný způsob.“

Nesnáším losování. A už vůbec ne pomocí sirek. Vždycky si totiž vyberu tu špatnou. Tu, díky níž jsem se s Gibsonem ocitl před prahem Fajtovy pornovily, zatímco Kouda se schovával u jediné příjezdové cesty k domu a Hort s odstřelovací puškou a dalekohledem pro noční vidění kontroloval její okolí. Nebyli jsme tu sami. Pravidla Fajtových Hot swingers party jasně určovala, že na placený večírek smějí jenom smíšené páry nebo samotné ženy. Nezbylo nám než hledat pomoc u Jenny Germain a její kolegyně, která se kupodivu jmenovala Pavla, a ne Paula. Původně jsme chtěli domluvit naši účast na party přímo s Fajtem, ale nakonec jsme se sem vetřeli anonymně. Báli jsme se, že jeho dosavadní vynucená vstřícnost má své meze.

Jednoduše jsme se přihlásili přes internet, poslali fotky, a když jsme nebyli shledáni odpornými pro budoucí diváky tohoto dílu porno reality show, dostali jsme datum setkání, a dokonce i slíbené peníze na účet za účast. A to i za naše partnerky. Ty nás ovšem vyšly mnohem dráž. Teda nás, samozřejmě že našeho klienta.

Jenna Germain i její kolegyně přijaly mou nabídku, aby se staly našimi průvodkyněmi při poněkud neortodoxním vyšetřování, mnohem nadšeněji, než jsem čekal. Nešlo jen o peníze. Zřejmě je lákalo na chvíli vypadnout z bludného kruhu klient – soulož – sprcha.

U dveří stála černovlasá slečna s tácem skleniček naplněných šampaňským na uvítanou. A kameraman s profesionálním úsměvem točící naše rozpačité pohledy. Byl jsem nervózní jako při svém prvním nočním přepadu talibanské vesnice. Zato Gibson si nastalou situaci užíval. Vypil sklenici na ex, pronesl pár oplzlých frází a úsměvem oblažoval první páry, které popíjely ze svých sklenic rozloženy na gaučích zabírajících centrální místnost v přízemí. Zřejmě si mezi nimi vybíral ženy, na které se vrhne.

„Prodavačka na deváté hodině,“ zašeptal mi. Opět mě překvapil tím, že i když se dokázal chovat jako dokonalý blbec, byl přitom ve střehu a dělal svou práci.

Po naší levé ruce skutečně seděla s obličejem posetým pihami Jana Novotná. Takže první podezřelá je tady. První vlaštovka přiletěla. Jestli jsme se něčeho báli, pak že na tuhle akci nedorazí žádná z námi vytipovaných pravidelných návštěvnic. Bez kooperace s Fajtem jsme nic z toho nemohli ovlivnit.

„Tu si beru já. Pátrej po dalších,“ zavelel bývalý policajt a pevně svíraje za ruku prostitutku Pavlu vyrazil za podezřelou.

Se zrzavou striptérkou jsme se posadili bokem od ostatních, ale přitom čelem ke dveřím. Mohli jsme tak sledovat přicházející skupinky i samotné dívky a hledat další podezřelé.

„Šampaňské?“ zeptala se Jenna bez obligátního „fešáku“. Ani jsem si nevšiml, že v ruce svírám prázdnou sklenici.

Pokýval jsem hlavou a letmo se podíval na Gibsona. Seděl na gauči mezi podezřelou číslo jedna, najatou prostitutkou a ještě jednou dívkou, která tu byla s prodavačkou, a bavil je nějakými vtipy.

„Proč jsi tak nervózní?“ vtiskla mi do ruky sklenku zrzka.

„Bojím se, že ostatní nepřijdou.“

„To není ten důvod,“ zavrtěla rozhodně hlavou. „Děsí tě intimní kontakt.“ Neptala se. Konstatovala.

„Každá holka od fochu se vyzná v chlapech. Když jich potkáš za život tolik…“ zbytek věty nechala viset ve vzduchu.

„Nevím. Jsem ze staré školy. Sex beru jako něco intimního.“

„Nic intimního na tom není. Je to jako dát si hamburgera. Prostě uspokojíš svoje potřeby. Nic víc,“ pokrčila rameny.

„Takže ty jsi vlastně něco jako smažička křidýlek v KFC?“ rýpnul jsem si.

„Jo, ale líp placená.“

Nalil jsem do sebe další sklenici. Rozhodl jsem se, že poslední. Přece se tu nemůžu potloukat opilý.

Krátce před šestou hodinou, avizovaným oficiálním začátkem akce, se dveře netrhly. Dovnitř proudila skupinka za skupinkou. A mezi nimi naše další dvě podezřelé. Knihovnice a barmanka. Vyhledal jsem pohledem Gibsona, abych ho na to upozornil, ale ten na mě jenom spiklenecky mrknul. Už je zaregistroval.

„Ahoj, můžu se na něco zeptat?“ namířil na nás svůj nástroj jeden ze tří kameramanů, kteří se tu potloukali.

„Jasně,“ uculila se Jenna.

„Jste manželé, nebo kamarádi?“

„Manželé,“ odvětila.

„To je skvělé,“ zašvitořil kluk s kamerou. Mohlo mu být tak dvacet. „A těšíte se na dnešní večer?“

„Dokonale“ našpulila své sexy rty prostitutka a uspokojený kluk se vydal obtěžovat nejbližší skupinku.

„Manželé?“

„Neřeš to, vždyť je to jen hra. Pozoruj ty kluky, potřebujou teď rychle nasnímat co nejvíc záběrů na začátku akce. Až se to tu zvrhne, už nebude na výslechy čas.“

„Nevypadá to, že by to mělo tendenci se zvrhnout. Jediný zvrhlý mi zatím připadá akorát Gibson se svými kameňáky.“

„Však počkej, detektive,“ pravila prostitutka, striptérka a pornoherečka Jenna a měla pravdu.

Úderem šesté totiž někdo ztlumil světlo a doprostřed hlavní místnosti vplula dívka, která nás vítala ve dveřích.

„Ahóóóóój,“ zařvala stejně nadšeným a odvázaným hlasem, jaký ve své době měla snad jen Tereza Pergnerová během drogového detoxu, když uváděla hudební hitparádu Eso. „Těšíte se na dnešní party?“

„Jóóóó,“ zařval Gibson a ostatní se přidali. Začínal jsem toho chlapa podezírat, že kdyby si náhodou vytáhl dlouhou zápalku odsuzující ho k hlídání venku, dá všechno za to, aby si to s ním někdo vyměnil. Já bych měnil hned.

Po výkřiku jó ze sebe moderátorka strhla blůzku (jednoznačně striptérskou, protože nebyla zapnuta knoflíky, ale suchým zipem, takže se dala bez poškození efektně strhávat) a na světlo boží vyskočila její prsa číslo čtyři. Podle tvaru umělá, což poznám spolehlivě, protože můj spolubydlící na kolejích byl medik fascinovaný plastickou chirurgií. Prsa sklidila zasloužený potlesk i nadšený pískot (Gibson), načež některý z kameramanů pustil táhlou hudbu a slečna se teď už v poněkud pomalejším gardu pustila do svlékání zbytku oblečení.

„Slušnej začátek,“ zašeptal spokojeně asi dvacetiletý mladík držící okolo ramen slečnu s modrými vlasy a zhruba patnácti kusy piercingu rozesetými po obličeji jako plané neštovice.

Když už se černovláska pár minut svíjela v křeči, tancujíc divoké tango na velkém růžovém robertkovi, došlo na Jennina slova. Páry se začaly líbat a osahávat, první ženy a dívky si sundaly blůzy, halenky, košile, trička a ty divočejší i podprsenky. Některé páry už se navíc rozešly do dalších místností v přízemí i prvním patře.

Striptérka se po orgasmu, ať už předstíraném nebo skutečném, odebrala pryč. Krátce nato to amatéři, mezi nimi zřejmě jako tradičně i najatí profesionálové, skutečně rozjeli. Brýlatá blondýna s věkem okolo čtyřiceti a prsy jako dva zralé melouny se vrhla na dva mladé kluky, kteří se zpočátku nesměle tulili ke svým dívkám, stáhla jim kalhoty a začala je za pobaveného pozorování jejich slečen divoce kouřit.

K sexuálnímu víření se přidal i Gibson. Zatím se jenom líbal se svým najatým doprovodem, ale bál jsem se, že za chvíli ho uvidím v situaci, po které jsem vůbec netoužil. Naštěstí se obě Veroniky začlenily do větší skupiny, která se sebrala a zmizela z místnosti.

Pokynul jsem hlavou Jenně, chytnul ji majetnicky za ruku a vyrazil za nimi.

„Jdou do bazénu,“ řekla mi.

„A sakra,“ zaklel jsem. O bazénu jsem věděl. Na mnou zkouknutých videích se tam odehrávaly pikantní masové scény.

„Musíme za nimi,“ zašeptal jsem, spíš abych to oznámil sobě než Jenně.

„Jo, ale nazí. Do bazénu nemůžeme oháknutí,“ usmála se, jako by se vysmívala mému studu. „Navíc tu začínáme vypadat podezřele. Jsi jediný chlap, co tu zatím nikomu nešáhl na kozu, detektive.“

„Všiml jsem si,“ zabručel jsem. „Ti chlapíci s kamerama už si mě začali prohlížet.“

Zavřel jsem oči a napočítal do tří, abych se uklidnil.

„Tak jo, kde si tu můžeme schovat věci?“

Jenna nás zavedla ke skříňkám. Byly uzavíratelné na kód. Dřív než jsem si stačil sundat košili, byla celá v pracovním. Teda svlečená. Moje tělo zareagovalo přesně, jak se dalo očekávat. Rozhodl jsem se to neřešit, přeci jenom už jsem velký kluk. Teda velký jsem teď byl hlavně dole.

„Slušná erekce,“ zasmála se, když jsem do skříňky narval všechny své věci. Navzdory jejímu povolání jsem musel uznat, že je rozkošná. Zdálo se, že je docela chytrá, pohotová a psychicky vyrovnaná. Už jsem měl tendenci zeptat se jí, jak se vůbec ke své práci dostala, když k nám dorazila rozverná skupinka tří žen, které přes nás mířily do bazénu. Samozřejmě nahých. A opilých. Na první pohled šlo o sexuální harpyje, které sem přišly dostat, co nejvíc chlapů bude možné. Všechny už měly čtyřicítku za sebou a bylo jasné, že strach z neodvratně se blížícího stáří je žene dohnat všechno, co zanedbaly, a navíc ještě nasbírat pár desítek zážitků navíc.

„To je rozkošný páreček,“ zašvitořila jedna z nich. Povislá ňadra, větší zadek a břicho s něčím, čemu se faldíky dalo říkat tak před pěti lety, a to ještě s hodně přimhouřenýma očima. Dřív než jsem překvapením stačil zareagovat, mě další z nich chytla za penis. Lekl jsem se a zároveň mě překvapilo, že ještě víc ztvrdnul. Vyslal jsem k Jenně prosebný pohled.

„Ale dámy,“ řekla jakoby pohoršeným hlasem. „To je můj hřebeček.

Toho jsem si teď objevila. Nejdřív je můj, a až s ním skončím, tak ho dostanete.“

„Ehm,“ odfrkla si smutně žena, která mě stále držela za penis.

Na doložení svých slov Jenna poklekla, lehce odstranila harpyjí pracku z mého údu a vložila si ho do pusy. Navzdory třem okolo stojícím harpyjím, které si to všechno náramně užívaly, navzdory tomu, že holka, která ho velmi zkušeně zpracovávala v ústech, byla nejmíň tisíckrát použitá prostitutka, do toho všeho tu někde běhal démon zabiják, a co bylo nejhorší, každou chvíli se tu mohl objevit rozjařený Gibson, jsem prožíval něco úžasného. Snažil jsem se nevnímat harpyje, z nichž si jedna strčila prsty mezi nohy a začala masturbovat, a soustředil se jen na krásnou zrzavou hlavu v mém rozkroku. Stačilo sotva třicet sekund, a byl konec. Jenna si vytáhla penis z pusy, jemně s ním zapumpovala a nechala mě vystříknout směrem k harpyjím.

„Tak, můžeme do bazénu, fešáku,“ řekla vesele, chytla mě za ruku a já, s penisem ještě v pohotovosti, jsem ji pokorně následoval.

Skok do vody jsem uvítal s úlevou. Voda totiž alespoň opticky nahradila chybějící šaty. Chvíli po nás se do vody prodraly i harpyje. Naštěstí se vypravily ke skupince tří mladíků, kteří si na druhé straně bazénu pohrávali s modrovlasou dívkou.

„Jsou tu vaše podezřelé?“ zeptala se prostitutka.

„Jo, z mého pohledu na třetí hodině. Jsou tam v té partě, co se pokouší hrát něco jako volejbal.“

Ve skupince bylo kromě blonďaté barmanky a knihovnice s dětským obličejem ještě pět mužů a čtyři ženy. Střídavě si pinkali s míčem, střídavě se různě osahávali. Muži se ženami i ženy se ženami. Kolem nich se motal kluk s kamerou. I on si sundal veškeré oblečení a snažil se přemlouvat některé ženy ze skupinky, aby si to s ním rozdaly. Ke své smůle prosby pronášel příliš nahlas, takže jej uslyšely harpyje, a než se mu povedlo přemluvit některou z našich podezřelých, omotaly se kolem něho jako klubko hadů a odtáhly jej pryč.

Jenna se ke mně přitiskla. Objal jsem ji a namlouval si, že to vůbec nedělám proto, že se mi líbí a chci ji objímat, ale jenom proto, abychom vypadali co nejdůvěryhodněji a mohli tak v klidu pozorovat potenciální sukuby.

Skupinka se brzy rozpadla. Po čtyřkách nebo dvojicích všichni vyrazili pryč. Mířili do pokojů v prvním patře. Vyskočili jsme z bazénu a opět se držíce za ruce jsme se nenápadně šourali za nimi. Podezřelé se rozdělily. Barmanka se v doprovodu dvou mužů a dvou žen vypravila do většího pokoje. Knihovnice zapadla s mladým párem do koupelny.

„Černovláska, nebo blondýna?“ zeptala se mě Jenna, které došlo, jaké dilema právě řeším.

„Blondýna,“ pokrčil jsem rameny, protože jsem si vůbec nebyl jistý. Počkali jsme asi pět minut a následovali blondýnu do pokoje.

Na rozlehlém letišti se proplétalo pět těl. Barmanka měla pusu zabořenou do klína mladé ženy, v jedné ruce svírala penis a zezadu se do ní bořil starší plešatý muž. Bylo to neuvěřitelně dekadentní, zvířecí a vzrušující. Opět jsem ucítil jasný signál v útrobách a zjistil, že můj penis dokonale reaguje na prostředí.

„Nemůžeme tu jenom tak stát a civět na ně,“ pošeptala mi Jenna a zároveň mi olízla ucho. Byl jsem jako smyslů zbavený. To, co se v domě dělo, nebylo normální. Měl jsem pocit, že tu musí působit něco zvláštního, nadpřirozeného, protože všichni se chovali šíleně. Jediné, po čem toužili, byl sex. Chytnul jsem Jennu kolem ramen a položil ji na podlahu vedle postele se souložící skupinkou. Nic jsem neřekl, ale rovnou jsem ji chytil pod koleny, nadzvedl a pronikl. Nejdřív pomalu, ale pak čím dál rychleji jsem začal přirážet. Že je to prostitutka? Že v sobě už měla nejmíň tisíc penisů? Všechno mi bylo jedno. Naprosto jedno. Slyšel jsem hekání a vzdechy lidí po naší levé ruce a nakonec i svoje. Jennina ústa se také zkřivila v milostné křeči. Vnímal jsem jen svůj penis a kroutící se tělo pode mnou. Netrvalo dlouho a věděl jsem, že přichází konec. Vytáhl jsem penis a nechal jej vystříknout na krásné Jennino tělo. V tu chvíli jsem odněkud uslyšel slabý výkřik.

Ignoroval jsem ho. Vyčerpáním jsem si lehl na prostitutku a začal ji líbat. Nebránila se. Přitiskla mě víc k sobě a její tělo doznívalo v odcházejícím orgasmu.

„Slyšel jsi to?“ zašeptala. Teprve její otázka mě probrala z transu. Posadil jsem se a udiveně se rozhlédl po místnosti. První dva muži na posteli už taky odpadli, teď si jen hladili ochabující penisy a pozorovali zbytek skupinky. Veronika Jablonská měla neuvěřitelnou výdrž. Poskakovala po nějakém muži v pozici na koníčka a přitom jednou rukou hladila prsa dívky, která se pohlavím třela o jeho ústa. Pokud by barmanka byla sukubus, po téhle dávce vzrušení už by se dávno projevila.

„Musíme sejít podívat, co se stalo.“

„Možná to nic nebude. Některý ženský prožívají orgasmy dost bouřlivě,“ pokrčila rameny Jenna.

Opustili jsme místnost a na chodbě málem vrazili do dvou ze tří harpyjí. Jejich alkoholem omámený stav se ještě zhoršil, takže už se s dementními pohledy ve tváři jenom malátně potácely.

Dveře do koupelny, kde jsem naposledy viděl druhou Veroniku – knihovnici, byly otevřené. Nebyla tam. Zato jsem zjistil, co se stalo s třetí harpyjí. Klečela stočená okolo toalety a zvracela. Vše monitoroval pohotový kameraman. Bylo jasné, že tohle bude další povedený porno reality film, který budou lidé na internetu stahovat (a platit za něj) jako diví.

Vlezli jsme do prvního pokoje nalevo od koupelny. Byl prázdný.

V dalším odpočívaly dvě ženy. Ve třetím se nějaký opilý hubený kluk pokoušel trefit svým zpola ztopořeným nástrojem do ještě opilejší a ještě hubenější holky. Ve čtvrtém pokoji ležela na posteli mrtvola. Teda kus mrtvoly.

Zatáhl jsem Jennu dovnitř a zabouchl dveře. Podívala se na postel, vytřeštila oči, a kdybych jí včas nezacpal ústa rukou, vykřikla by. Oproti Suchánkové vypadala mrtvola docela konzistentně. Měla všechny ruce i nohy, chyběl jí jen kus břicha a z hlavy měla něco jako rajče, po kterém si zadupal vzteky chlapeček, jemuž někdo ukradl lízátko. Šlo o muže, zřejmě mladého. V místnosti nikdo jiný nebyl.

Pomalu jsem sundal Jenně ruku z úst.

„Panebože, co se mu stalo?“ zašeptala vyděšeně.

„Byla to jedna z našich podezřelých. Určitě. Teď potřebuju, abys sem dostala co nejdřív Gibsona. Zvládneš to?“

Prostitutka pokývala hlavou.

„Dobře, pospěš si. Budu jistit dveře. Až sem dorazíte, zaklepej čtyřikrát“ Otevřel jsem jí. Na chodbě se opět potácely dvě harpyje. Zřejmě hledaly ztracenou členku nadrženého sesterstva. Rychle jsem zavřel. Dřív než mě mohly uvidět.

Opřel jsem se do dveří a zavřel oči. Zatímco jsem souložil s prostitutkou, naše sukuba zabíjela. Bilo se ve mně několik pocitů. Mezi nimi i vina.

Klep. Klep. Klep. Klep.

Otevřel jsem dveře. Za nimi Gibson. Nahý a zpocený. Vedle něj Jenna. Stále měla na ni neobvyklý pohled vyplašené laně. Pustil jsem je dovnitř a znovu zavřel. Vzal jsem jedno křeslo a přitáhl ho ke dveřím. To poslední, co teď potřebujeme, je nezvaná návštěva.

Museli jsme vypadat neuvěřitelně. Dva nazí chlapi a jedna zrzavá krasavice sklánějící se nad zkrvavenou mrtvolou. Musel to být hodně dekadentní pohled.

„Co budeme dělat? Zavoláme policajty?“ zeptala Jenna.

„Ne,“ odsekl Gibson.

„Když zavoláme fízly, je konec. Už nebude žádná akce a my nemáme šanci dostat vraha,“ doplnil jsem ho.

„Která to byla? Barmanka?“ Gibson se sklonil k mrtvole, takže se jeho penis houpal jen pár centimetrů nad rozmašírovanou hlavou. Vypadal klidně. Na mrtvoly byl zvyklý.

„Ta určitě ne. Celou dobu jsme jí byli v patách. Co prodavačka?“

Gibson zavrtěl hlavou. „To samý. Určitě to nemohla být ona.“

„Určitě? Jsi si jistej? Nezmizela ti ani na chvilku?“ vyštěkl jsem na něj. Zbytečně. Byl jsem prostě nervózní.

„Jo, jsem si jistý.“

„Stoprocentně jistý?“

„Doprdele, když se mi dvacet minut kroutila na ocase, tak mi fakt mohla jenom těžko někam zmizet, nemyslíš?“

„Promiň,“ omluvil jsem se. „Takže je to jasný. Zabila ji knihovnice.“

„Ta s tím dětským ksichtíkem?“

„Jo.“

Gibson pokýval hlavou. „Je to nejpravděpodobnější, ale pořád si nejsme jistí. Musíme ji vidět proměněnou. Je docela možný, že to byl někdo jinej, někdo, koho jsme nepodezřívali.“

Jenna poslouchala náš dialog v dostatečné vzdálenosti od mrtvoly, nakonec to ale nevydržela.

„O čem to, doprdele, mluvíte? Tady se stala vražda. Někdo tu zabil chlapa. Co s tím má společného nějaká proměna?!“ Roztřásla se. Měla nervy na pochodu.

Došel jsem k ní a objal ji.

„Poslouchej mě. Musíš nám věřit, že víme, co děláme. Nemáme teď čas ti to moc vysvětlovat, ale ta holka, kterou jsme dneska sledovali, má v sobě pravděpodobně démonickou sílu, která ji nutí zabíjet. To ona zabila Suchánkovou i tohohle chlapa. Dost možná už má těch mrtvých na svědomí víc. Problém je v tom, že si nemůžeme být nikdy jistí, dokud v ní tu sílu neprobudíme.“

„Zavolejte policii,“ poprosila zoufale.

„Ne,“ zakroutil hlavou Gibson. „Já jsem bývalý policajt a věř mi, že když sem dorazí policajti, tak je konec. Než se někdy, a pokud vůbec, dostaneme k tomu, abychom zjistili, jestli je to, co si myslíme, jenom umře víc lidí.“

Vzal jsem Jennu kolem ramen a pevně ji objal. Byl jsem rád, že to Gibson nekomentoval. Tahle holka byla sice suverén, co se týkalo sexu, lidí a života, ale mrtvola, to už na ni bylo příliš.

„Musíme ji schovat,“ řekl po chvilce. Políbil jsem prostitutku něžně na čelo a šel za svým parťákem.

Zabalili jsme mrtvolu do prostěradla a pak do deky. Postel byla celá od krve. Naštěstí měla vyndavací matraci. Otočili jsme ji a mrtvolu šoupli pod postel. Místnost najednou vypadala naprosto v pořádku. Teď už jenom zbývá postarat se o to, aby matrace, prostěradlo i deka zmizely dřív, než sem dorazí uklízečka.

„Jdeme si pro ni,“ řekl rozhodně bývalý policajt.

Chytnul jsem prostitutku za ruku a trochu bezvládnou ji táhl za námi. Na chodbě nikdo nebyl. Z dalších pokojů se však ozýval veselý ženský vřískot a obligátní hekání. Zezdola pak smích a cinkání lahví. Dnešní večírek gradoval.

„Rozdělíme se. Já prohledám první patro, vy hledejte dole. Dostaňte ji do tohohle pokoje,“ zavelel Gibson.

„A co pak?“ zeptala se Jenna. Začínala se uklidňovat a konečně i normálně uvažovat.

„Pak zjistíme, jestli to v sobě má, nebo ne. A když ano, tak tvoje starost už to nebude. Neboj,“ řekl jsem.

Veronika Macerová seděla v hlavní místnosti. Kolem těla měla bílý ručník. Podle mokrých vlasů si dala sprchu. Seděla v křesle, kouřila cigaretu, kterých byl k dispozici plný bar stejně jako alkoholu, a moc nevnímala dění okolo sebe. Místnost duněla taneční muzikou a ti, co neseděli a nepopíjeli, případně se neošahávali, tancovali. Nahá a polonahá těla se svíjela uprostřed pokoje a mezi nimi pobíhali unavení kameramani, kteří už měli za sebou také hezkých pár souloží.

„To je ona,“ špitla prostitutka.

„Neboj se. Teď je neškodná. Jsme s Gibsonem profíci. Zvládneme to. Uvidíš.“ Opět jsem mluvil spíš k sobě než k ní.

Aniž bych se na cokoli zeptal, sedl jsem si ke knihovnici na okraj křesla. Nereagovala. Začal jsem ji hladit po vlasech. Ještě dvakrát potáhla z cigarety a pak si mě teprve všimla. Podívala se mi do očí a v těch jejích hořela světla. Tohle nebyly normální jiskry. Plály tam rudé plameny. Chvíli, jen chvíli. Pak se najednou ztratily a žena vypadala jako kterákoli jiná přiopilá příslušnice jejího pohlaví tady.

„Pojď s náma nahoru,“ pohodil jsem hlavou k prvnímu patru.

Usmála se. Vstala a přitom z ní spadl ručník. Měla tuctovou postavu, ale krásná velká prsa. Pohladil jsem ji po nich. Zavrněla jako kočka.

„Ve třech?“ zeptala se a zálibně pohlédla na vyplašenou Jennu.

„Ve čtyřech, ještě se přidá kámoš,“ odpověděl jsem.

Vyrazili jsme nahoru. Na chodbě v prvním patře už postával Gibson.

„Co to je za nádhernou krásku?“ Chytl ji pravačkou za zadek a levačkou se vrhl na jedno její prso. Veronika zapředla mnohem hlasitěji. Vypadal vážně přesvědčivě. Podle slabých náznaků jsem ale poznal, že je nervózní. Hodně.

Zatáhli jsme knihovnici do místnosti s mrtvolou. Na chvíli, jenom na malou chvíli zaváhala. Jenže tohle ještě nebyl důkaz. Možná se mi to jen zdálo. Položili jsme ji na jednu z postelí, tu, pod níž netuhnul chlap s rozmašírovanou hlavou, a začali ji vzrušovat. Bylo to prkenné. Snažili jsme se vypadat vzrušeně, ale ani jednomu z nás nestál. Nervozita, strach, to všechno je dokonalým opakem viagry. Veronice to bylo jedno. Byla hodně opilá. Hladil jsem ji prsty mezi nohama, vrněla spokojeností, ale ani po pěti minutách se nic nezměnilo.

Podívali jsme se s Gibsonem na sebe. Oba jsme měli v očích stejnou otázku: Zmýlili jsme se?

Najednou se mezi námi objevila Jenna. Jemně mě odstrčila. Lehce si přilehla na naši podezřelou a začala se s ní líbat. Tiskla svá ňadra na její a prsty jí zajela hluboko do pochvy. Navzdory mrtvole, jejíž přítomnost mi jasně připomínaly prázdná postel bez prostěradla a deky s obrácenou matrací, to byla neuvěřitelně smyslná scéna. Potřetí za sebou jsem se vzrušil. Najednou jsem měl stejný pocit jako krátce před tím, než jsem poprvé zabořil svůj penis do prostitutky. Něco se dělo.

Něco zvláštního, a já se nemohl kontrolovat. Jako v mlze jsem si dřepl na postel a pronikl do Jenny. Ta vzrušením vykvikla. Zabořil jsem svůj penis do její vagíny a začal přirážet. Ve stejném rytmu ona masírovala Veroničinu vagínu. Ta už byla neuvěřitelně vzrušená. Najednou jsem vedle sebe uviděl Gibsona. I jemu stál. Odtáhl Jenninu ruku z knihovničiny pochvy a pronikl do ní. Souložili jsme vedle sebe a mně to nepřišlo zvláštní.

Mrtvola v místnosti…

Jaká mrtvola? Všechno mi bylo jedno. Cítil jsem jenom vášeň. Úpěl jsem vzrušením a přirážel. Jenna křičela v orgasmu. Na černovlasé dívce se svíjel Jan Gibson a rychle vzdychal. Velká prsa jeho partnerky se v rytmu pohupovala a její oči svítily. Víc a víc. Najednou zářily. Rudě žhnuly. Její tvář se změnila. Rozevřela ústa a v nich se zaleskly velké ostré tesáky. Gibson dál rytmicky přirážel. I já. Nemohl jsem přestat.

Veronika Macerová se zakousla Gibsonovi do levého ramene. Tekla z něj krev, ale on přirážel. Hekal bolestí i vzrušením. Přirážel jsem i já. Tvrdě jsem pronikal do Jenny. Tam a zpět, tam a zpět.

Výkřik.

Najednou jsem nemohl přirážet. Zrzka se mi vysmekla. Stála u zdi a křičela.

Gibson krvácel a dál přirážel, ale ten křik byl jako vítr, který rozehnal mlhu v mé hlavě. Zaťal jsem pravačku v pěst a praštil sukubu do hlavy. Démonická ústa se odtrhla od Gibsona. Svalil se na zem. Cákanec krve dopadl na můj obličej. Znovu jsem udeřil sukubu do tváře. A znovu a znovu. Chytila mou pravačku. Měla velkou sílu. Chytila mě i druhou rukou. Strašlivá ústa s vyceněnými zakrvácenými zuby se blížila k mému krku.

Udeřil jsem ji čelem do hlavy. Stisk povolil. Vysmekl jsem se jí, chytil ji pravačkou za zátylek, levačkou pod bradou a trhl.

Zlomit vaz se mi jí nepodařilo ani napotřetí. Skopla mě ze sebe a vstala. Svalil jsem se na podlahu vedle krvácejícího Gibsona. Nahá hnědovláska proběhla kolem nás k oknu. Otevřela je a vyskočila.

„Kurva,“ zaklel Jan Gibson.

Podíval jsem se na něj. Sukuba mu vyrvala kus masa z ramene a teklo z něj hodně krve. Ale žil.

„Musíme ji dostat. Mám ve skříňce s oblečením bouchačku.“

„Na to není čas. Běžím za ní. Vy počkejte tady. Dostanu ji.“

„Hovno, zabije tě,“ zaúpěl bývalý policajt.

„Venku jsou Hort s Koudou. Hort má odstřelovačku. Ty se dej do pořádku a zahlaďte stopy. Pak sem oba pošlu a odvezeme mrtvolu.“

Vyrazil jsem k oknu a uviděl běžící nahou postavu. Utíkala do nedalekého lesa. Okno bylo přes tři metry vysoko. Chytil jsem se za parapet a pomalu spustil celé tělo dolů. Tím jsem zmenšil vzdálenost k zemi. Teprve pak jsem skočil. Nahá běžící postava šla naštěstí dobře vidět i v té tmě. Vyběhl jsem za ní.

Byl jsem vyčerpaný ze dvou dokonaných a jedné, kvůli démonickému probuzení, nedokončené soulože, ale i tak ve mně adrenalin vyburcoval veškeré záložní síly a vzdálenost mezi námi se začala zmenšovat.

Sukuba vběhla do lesa a ten se za ní uzavřel jako matčina náruč. Vletěl jsem divoce mezi smrkové větve. Desítky jehliček se mi zapíchly do nahého těla. Bodání spadaných větví, šišek a kamínků do chodidel jsem se snažil nevnímat. V lese byla mnohem větší tma. Šlo o skutečnou tmu. Měsíční záři cenzurovaly vysoké koruny stromů. Světla ze silnice i z vily, kde tancují, pijí, zvracejí a souloží desítky nic netušících lidí, se sem nedostala vůbec. Zastavil jsem se, navzdory automatické snaze rychle se nadechovat jsem zatajil dech a rozhlížel se okolo a zkoušel poslouchat. Nic. Zmizela. Rozběhl jsem se a snažil se nechat vést lesem. Jde o základní pravidlo pronásledování v lese a džungli. Jdete prostě tou cestou, která se vám nabídne jako schůdnější. Je největší šance, že jí šel i ten, koho pronásledujete.

Každých třicet metrů jsem se zastavil a rozhlížel se. Zastávky byly horší než běh. To se mé tělo alespoň na chvíli snažilo uklidnit a začaly se ozývat únava, bolest a všudypřítomné nepříjemné svědění na jehličím podrážděné kůži. Při čtvrté zastávce jsem ji zahlédl. Stromy zde rostly řidčeji a nápomocný měsíc ozářil malou část nahé dívčí postavy. Krčila se za kmenem, ale její velká prsa i zadek ze dvou stran prozrazovaly, že tohle tělo by za úkryt potřebovalo mnohem širší kmen. Věděla o mně. Cítila, že tu jsem. Zřejmě ale doufala, že jsem ji nespatřil a za chvíli zmizím. Potřeboval jsem zbraň. Cokoliv, co mi poskytne alespoň malou výhodu. Přikrčil jsem se k zemi, hledal a při tom pořád sledoval, jestli se démon v knihovničině těle stále schovává za stromem. Nakonec jsem to našel. Kámen. Byl velký jako pěst. Špatně se svíral, ale pořád lepší než mít v dlani šišku. Nadechl jsem se a rozběhl se ke stromu. Sukuba se nenechala překvapit. Když jí došlo, že jsem ji našel, vyskočila z úkrytu a postavila se mi čelem. V ruce svírala masivní větev. Kdybych nezažil, co sukuba dokáže, možná by mi ta prsatá uřícená nahotinka s kyjem připadala zábavná, ale teď z ní šel strach. Lesní temnota navíc dávala vyniknout plamenům v jejích očích. Útočník je na tom vždycky hůř. Teda pokud neví, jak má útočit, což já vím. Většinou.

Byla neuvěřitelně rychlá. Rozběhl jsem se k ní s tím, že na poslední chvíli změním směr, vyvedu ji tak z rovnováhy a praštím ji kamenem do hlavy. Místo toho mě nečekaně praštila do hlavy ona. Klackem. Zařval jsem a zapotácel se. Další rána klackem. Do ruky. A hned jedna do břicha. Ustoupil jsem, ale sukuba byla rychlejší. Zabořila se mi hlavou do břicha. Podjely mi nohy. Dopadl jsem na záda a málem si vyrazil dech. Knihovnice na mě skočila. Ohnala se klackem proti mé hlavě, ale ránu jsem stačil rukou vykrýt, a navíc jsem ji chytnul za zápěstí. Ještě že tak. Síla úderu by mi možná rozpoltila lebku. Pravačkou svírající kámen jsem ji praštil do boku. Na hlavu jsem nedosáhl. Zařvala, vytrhla pravou ruku s klackem z mého sevření, rozmáchla se a kyj dopadl přesně na místo, kde jsem měl před chvílí hlavu.

Teď už nebyl čas na hrdinství. Každá finta dobrá. Hodil jsem jí kámen do obličeje. Rozřízl jí asi centimetr tváře. Vyvedlo ji to z koncentrace. Vší silou jsem ji nadzvedl a alespoň trochu se jí vysmekl. Nadskočila a dopadla zpět klínem přímo mně do obličeje. Zakousl jsem se bez ohledu na to do čeho. Podařilo se mi zuby scvaknout kus stehna. Následoval výkřik a já se konečně dostal z jejího sevření. Vyskočil jsem a praštil ji do hlavy. Levý hák, pravý hák, levý hák, pravý hák, levý hák a sukuba se konečně sesula tváří k zemi plné jehličí. Sedl jsem si na ni a v bušení do hlavy pokračoval. Rozplakala se. Celé její tělo najednou ochablo. Přestala se bránit. Jen se třásla bolestí, strachem a zoufalstvím. Otočil jsem ji a pohlédl jí do očí. Plameny nikde. Celou tvář měla zalitou krví, jak jí mé údery na několika místech protrhly kůži. Navíc se jí začaly tvořit podlitiny.

„Prosím, neubližujte mi,“ špitla.

Přestal jsem ji bít.

„Panebože,“ zašeptal jsem překvapeně. Vstal jsem z ní a pomohl jí vstát. Z těch ran pěstmi měla naprosto rozhozenou orientaci.

„Co se stalo? Proč mě bijete? Chcete mě znásilnit?“ řekla skrze slzy, které se jí valily z očí.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Všechno je jinak. Půjdeme teď spolu do bezpečí a já vám všechno vysvětlím a pomůžu vám,“ řekl jsem, a ať už jsem měl v plánu říct ještě jakoukoliv pitomost, nestihl jsem to, protože jsem dostal takovou ránu kyjem do hlavy, že jsem dopadl do jehličí jako podťatý. Mně pitomci vůbec nepřišlo divné, proč ta zmatená dívka stále drží v ruce klacek.

Měl jsem určitě slabý otřes mozku. Zkoušel jsem se posadit, ale nešlo to. Motala se mi hlava. Nade mnou stála sukuba. Oči jí znovu žhnuly. Rozmáchla se a praštila mě do břicha. Pak zase a dostal jsem pořádnou ránu i do stehna. Úder směřoval jinam, ale naštěstí se mi i přes absolutní otřes, díky kterému mé tělo odmítalo poslouchat příkazy, podařilo v obraně trochu pokrčit levou nohu.

„Budeš první, koho zabiju, aniž bych s ním měla sex.“ Ten hlas nepatřil knihovnici. Byl starý, vrásčitý, zlý a nepřicházel z tohoto těla.

Sukuba se rozmáchla.

Veškerou vůli jsem napnul k tomu, abych uhnul, ale tělo mě odmítlo poslouchat. Posunul jsem se jen o pár centimetrů.

Kyj mířil dolů.

A pak se ozval výstřel.

Kulka proletěla dívčí hlavou. Krev a mozek nebohé knihovnice se rozletěly do okolí a pár stříkanců dopadlo i na mě. Klacek jí vypadl z rukou a bezvládné tělo se sesulo jen pár centimetrů ode mě.

Ohlédl jsem se a ve slabé záři měsíce jsem spatřil nádhernou a nahou rudovlasou dívku s Gibsonovou pistolí v ruce.

„Za tohle si připlatíš, fešáku,“ řekla.

FRANTIŠEK KOTLETA

(1981)

Snad žádný debutující autor nevzbudil při svém vstupu na scénu české fantastiky tolik kontroverzí jako právě František Kotleta. A to nejen svou prvotinou, ale také dobrodružným životem a osobitými názory, které se nebojí říkat nahlas a s patřičnou razancí mnohdy podepřenou řeznickou sekerou.

Samorostlý spisovatel, trestanec, vážený bruntálský podnikatel a mistr řeznického řemesla pochází z umělecké rodiny. Jeho matka byla tanečnicí a gymnastkou, kteroužto činností kryla špionážní aktivity rozvracející socialistické zřízení. Byla natolik úspěšná, že k jejímu dopadení vyslala do ČSSR své agenty i KGB, takže Kotletová musela uprchnout do zahraničí. Její následná práce pro CIA patří dodnes k nejstřeženějším tajemstvím Langley. V polovině devadesátých let zmizela v brazilské džungli a nejsou o ní žádné zprávy.

O Kotletově otci se rovněž nic neví. Podle některých zdrojů to mohl být Michail Gorbačov, kterého Kotletova matka svedla během tajné návštěvy Bruntálu. To by vysvětlovalo zájem KGB na jejím dopadení. Tuto informaci však není možné věrohodně ověřit, protože nikdo zatím nebyl schopen Kotletu přesvědčit, aby se nechal ostříhat dohola a tím potvrdil či vyvrátil fámy o podivné skvrně, která by se měla pod porostem vyskytovat.

Po matčině útěku se šestiletý Kotleta musel protloukat životem sám, přičemž valnou část dětství a dospívání prožil v bruntálských lesích. To ho sice zocelilo, ale také traumatizovalo, což se markantně projevuje v jeho tvorbě. Ve dvanácti opustil les a vrátil se do lůna společnosti, kde mu předčasná vyspělost, inteligence a herecký talent umožnily klamat úřady Ve třinácti začal studovat řezničinu a již v patnácti se z něj stal mistr, když dokázal sekerou během třiceti vteřin setnout deset slepic, tři prasata, dva voly a jednoho blbce.

Jeho nevšední mistrovství ho však zanedlouho přivedlo do vězení. Policie si totiž spletla jeho nevinnou party s ilegální oslavou narozenin Adolfa Hitlera a pokusila se ji rozehnat. Během zásahu Kotleta zbil sedm policistů do bezvědomí a veliteli usekl několik prstů řeznickým sekáčkem. Dostal za to dva roky, které si odseděl v heřmanické věznici.

Tady se také seznámil s dílem velikána české akční sci-fi, Jiřího Kulhánka. Po několika neúspěšných pokusech rozvíjet Mistrovo dílo se rozhodl vstoupit na trnitou cestu originální tvorby a hned jeho prvotina slavila úspěch.

Hustej nářez (2010), úvodní část Bratrstva krve, je excelentním příkladem inteligentního, akčního a dramaticky neobyčejně vyspělého románu, který sice čtenáře baví, ale zároveň jim podsouvá ty největší a nejsložitější otázky, jaké život před každého člověka staví. Kupříkadu: „Dá mi, nebo mi nedá?“ Román se přitom pohybuje nejen v rovině primitivně přízemní, ale také alegoricky intelektuální, přičemž každý obraz vyjadřuje hned několik symbolů a jinotajů. Drsný, ale emotivní příběh několikasetletého upíra, který je nucen společně s dalšími krvesaji bránit Zemi před invazí zlovolných mimozemšťanů, tak boří zdi ghetta, za kterými je obvykle fantastika uvězněna, a pouští dovnitř svěží vzduch. Na oplátku obohacuje snad každý žánr a myšlenkový směr literatury. A to je tato kniha pouhým prologem třicetidílného cyklu, na kterém František Kotleta intenzivně pracuje. Je přitom jedno, jestli doma v bruntálském řeznictví, nebo ve službách české tajné služby kdesi v daleké Brazílii, kde právě podle nepodložených informací vysekává spolu s neohroženým Machetou svou matku z potíží.

Martin Fajkus, editor

Temné časy

1.vydání

Obálka Adam Dragon

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 272.publikaci

Ostrava 2012

Tisk Těšínská tiskárna, a.s., Český Těšín

www. fantomprint. cz

www.facebook.com/ fantomprint

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai