Jiří Kulhánek

Povídky

Instant

Raz…, dva.., tři…, teď zachřestí klíče, vrzne klika, další šustivě tichý krok a nakonec klapnou dveře.

Klap. Tak.

A jsem sám. Poslední velkáč konečně odešel. Úplně se třesu. Dneska ráno totiž, skoro po půl roce, musíme do Pásma! Tudíž musím hrozně spěchat, a tudíž si nemůžu dojít pro rohlíčky ani vychutnat šeďocha od Pergila. A do Pásma musíme, protože Tánička se zapřísahala, že včera zahlídla dva plyšouny na naší straně Kolejí. Něco takovýho se od vzniku Stoky ještě nikdy nestalo – prostě neslýchaná věc. Telefonoval mi to hned včera večer Pepíno; on je nejstarší a nejsilnější. Měl hodně ustaraný hlas, bojí se totiž, že Instant zahájil ofin…, tu, no, ofenzívu!, říkal. A zrovna teď! Takže zase do Pásma. Po takový době.

Proto sebou musím mrsknout. Ustlat, koupelna, kuchyň… Ne, tady to uspěchat nejde – to je pravidlo číslo jedna: Nesnídat jako velkáči a instanťáci, – instantní kafe: šplouch, horká předslazená voda, předmazaný chleba, předpečená topinka – všechno v hygienickém igelitolu… Fuj, fuj a třikrát fuj; takový srágory!

Pepíno říká, abych neříkal srágory, že prý to je neslušné; ale jak tomu mám říkat, když to jsou srágory a navíc takový? – to už mi samozřejmě neřek’.

Naštěstí mám dole v lednici pohotovostní zásobu mrkve; taky od Pergila. Usilovně jednu chroupám a vyhlížím z okna. Šedo, nízké mraky, zima. No výborně!

Bim, bam, bom, zvonek! Pepíno už je tady!

Teď rychle. Vytáhnout z pod postele kotvu a samopal, natáhnout si boty, I ještě neprůstřelnou vestu… Rychle, rychle! žene mě zvonek. Vyběhnu z koobytu. Po zábradlí jsem u vchodu za chviličku. Dveře z vroubkovaného skla už je vidím: Netrpělivě podupávající Pepíno, zarputilá Tánička v čepici a Karloch s bojovným výrazem.

"No že deš!" řekl Pepíno a obočí nad kořenem nosu se mu přísně ježilo, "padáme!"

No snad se kvůliva těm třiceti pikosekundám nevyvrátíme! To jsem si ale jenom pomyslel. V chvatu dopínám zips a spony na vestě.

Sídliště je šedé jako obvykle. Není vidět ani jeden velkáč a i všichni i instanťáci už jsou ve školách. Jenom na prázdným parkovišti řvou a hrajou si šprčkouni. To jsou jediní, co s námi držej štroudlev, jediný v celým našem obrovským Městě. Šprčkouni a my čtyři: Pepíno, Tánička, Karloch a já. Jo a eště Pergilo, kterej sice vypadá jako velkáč, ale není. Jedinej kterej ví a kterej nám věří, tudíž hrozně, ale hrozně moc pomáhá. Nemá nohy, ale o to má šikovnější ruce. Jezdí na křesílku po svý hračkárně a směje se na nás. Všem nám ušil boty (gummisky jim říkáme), udělal kotvy, a hlavně – několik malejch červenejch plastikovejch samopalů – hraček – předělal na pěkně vostrý řehtáky, který z plyšouna dokážou udělat, jak říká Pepíno, imobilní řešeto. Jo. Přesně tak to říká. (Těm samopalům říkáme pergiláky.)

Běžíme po chodníku Severozápadní ulice, který se obyčejně říká Dlouhá. Slaboučký ozvěny šprčkounskýho řvaní už dávno zanikly v pleskání našich bot. Odbočujeme do uzoučkýho průvlaku mezi domovními bloky. Pár minut rezonujícího, plísní a vlhkým betonem páchnoucího přítmí. Pak se rázem, jako vyplivnuti šedou obludou, ocitáme v Parku.

"Tamhle to bylo," udýchaně ukazuje Tánička k několika zkrouceným keřům vyrůstajícím z boulovatého asfaltu. Karloch to s důležitým výrazem obhlíží; tss – hledá stopy po plyšounech! Jako by někdy nějaký nechávali!

Běžíme dál. Ostře doprava, pak kolem rohu průmyslovýho bloku a… a jako vždycky mě někde uvnitř něco tak divně zašimrá – tak nějak jako když vám stejná kapka studený vody po zádech, ale uvnitř – Pergilo tomu říká mravenci, ale já stejně nevím, co to mravenci je.

Před náma se táhnou rozpraskaný, špinavý panely Slepý ulice, sevřený v soutěsce nepřátelskejch budov; zleva šedý ticho obrovskejch Armádních skladů, zprava hukot První Automatický (nebo kolikátý). Ale tam daleko na konci, teď ještě dálkou a perspektivou úplně maličkej a nepatrnej, světélkuje takovej zvláštní žlutošedej obdélníček. Odsud samozřejmě není poznat, co to je, ale my všichni dobře víme, co to je. Spletenec houštin, zmrzačenejch stromů, uschlejch kopřiv a pichlavejch šlahounů a…, no prostě Hranice.

Přikrčili jsme se ke zdi První Automatický a běžíme jako o život. Jako vždycky. Poslední budova na týhle straně ulice, přikrčená jako kamínka vedle atomový elektrárny, těsně před Hranicí, je Pergilova hračkárna – snad poslední barák ze starý zástavby.

Známý, ušpiněný průčelí, na jehož četných výstupcích leží mnohacentimetrová vrstva prachu a černejch sazí. Vypadá to odporně – skoro jako instantní kafe – fuj, fuj a třikrát fuj.

Jeden po druhém nakoukneme do špínou osleplého okna, ale na Pergila je ještě moc brzy. U rohu hračkárny zastavíme – jako vždycky, – je to poslední roh Města tímhle směrem – pak už jen Hranice Instantova pásma. Tánička si nervózně kontroluje samopal. Karloch podupává a všem nám stoupá pára od pusy. Je zima.

"Buďte opatrný, zatraceně opatrný!" vydechne tiše Pepíno; další obláček páry zvolna mizí k olověnému nebi..

A už je to zase tady: Za poslední rozpraskanou betonovou deskou Slepý ulice je na ní kolmá, neširoká, vyschlým prokřehlým bahnem do nohozlomna hrbolatá cesta, po který, říkal Pergilo, se kdysi dalo objet celý Město. Nad cestou se jako půltunel výhružně naklání změť hraniční džungle.

"Tak do toho!" povzbudil šeptem Karloch sám sebe.

Úzká, černá, zimou zprahlá cesta zachřestí pod nohama; pak už houštiny Hranice.

Pomaličku se plazíme dopředu, každej jinudyma. Pichlavý větvičky mě tahaj za vlasy. Hlína je cítit stalým olejem a suchým uprášeným listím. Karloch funí a šramotí někde napravo ode mne (měl, by trochu zhubnout). Najednou se přede mnou něco šustlo. Muška samopalu mi sama vyskočila před oči.

Teď mi teprve pořádně došlo, co to vlastně znamená, že plyšouni překročili Koleje. Že prorazili Hranici: už si nikdo nikdy nebude moct bejt ničím jistej. Můžou mě dostat kdykoliv. Třeba když si ráno půjdu pro rohlíčky. Otřásl jsem se.

Teď to ale bylo v pořádku – myš, prej jich právě tady ještě pár přežilo – (no myš, alespoň tomu tak říkáme). Žádnej plyšoun. Sklonil jsem samopal.

Při plazení se mi za límec vesty nasulcovaly takový malý lístečky, kterých je tady ke konci všude vrstva. Svrbí to na krku, lechtá to, ale co se dá dělat. Pak najednou, jako ustřižené, houštiny končí a kus přede mnou se tyčí rezavou, větrem učesanou trávou pokrytej železniční násep. Pepíno už leží na jeho vrchu a Tánička právě přebíhá palouk. Rozběhl jsem se taky, a za mnou (s funěním a praskáním) z houštin vylezl i Karloch. Pak už nahoře na náspu ležíme všichni a přes dávno nepoužívané, hnědou rzí obalené koleje pozorujeme dobře známou placatou a mrazivě ponurou scénu: Hned za Kolejema, pod úpatím náspu, teče Stoka. Za ní je prorezivělý a na mnoha místech děravý plot, na kterým ještě občas visí oprýskané smaltované tabulky se spíš tušenými než k přečtení písmeny, no, my stejně nikdo neumíme číst, ale vypadají asi nějak takhle: VOJENSKÝ PROSTOR. VSTUP PŘÍSNĚ ZAKAZÁN!

A za tím plotem už je to, čemu říkáme Pásmo: obrovský lán země křížem krážem rozkopaný a rozrytý sítí dávných zákopů, teď zarostlých travou a místy zaplavených smradlavou vodou s duhovými mapami na povrchu.

No ono říkat tomu území Pásmo není asi to nejpřesnější, spíš by se hodilo bojiště, protože v tom zákopovým labyrintu, na těch třech kilometrech mezi Kolejema a Remízem, se už celé věky svádějí boje mezi náma a plyšounama s dřevákama – přičemž doma jsou tam oni – Instantova sebranka.

Teď se nedá nic uspěchat. Těsně před očima mám velkou matku, úplně obalenou prastarou černou kolomazí; z jejího středu na nebe míří tlustý, rzí rozhlodaný šroub. Pražce krásně smrděj karbolkou a umaštěným štěrkem, mezi nima vykukujou chumáčky bledý trávy. Pak se konečně odhodlám kouknout přímo na Remíz. Je stejný jako vždycky. Stromy jsou na tu dálku slitý do černý, neprostupný stěny. Temeno Skládky vyčnívá vysoko nad jejich koruny; je posazené trochu napravo od středu Remízu. A tam, u paty té obrovitánské haldy starých věcí je Hřbitov – sídlo Instanta – zlého ducha, který dostal už všechny lidi, mimo nás čtyř, Pergila a šprčkounů.

"Musíme se tam dostat, dneska prostě musíme!" přerývaně zašeptal Pepíno. Oči mu svítěj. To přece každej ví, že prostě musíme – protože jinak nás teď plyšouni pochytaj v postelích. Musíme… nejdál jsme se zatím dostali k letišti, kdysi dávno, ještě když nás bylo "dost". Od tý doby, co Instantova továrna začala vyrábět dřeváky, to bylo pořád horší a horší. Jó, dostat se na Hřbitov a zničit tu továrnu; jakoby někdo z nás někdy chtěl něco jinýho.

"Já myslím, že bysme mohli," špitla Tánička. Taky myslím, ale mám sevřenej zadek. Ššss – Pepíno nafoukl plynem do zapalovače balónek přivázaný ke špici šípu. Dobrá zbraň – Pepíno umí s lukem jako nikdo. Karloch bziknul svojí malou motorovou pilou. Pak z ní nervózně vytáhnul akumulátor – úplně zbytečně – je jako vždycky v naprostým pořádku. Prudkým pohybem ho zarazil nazpátek a mrknul na mě, jako že on už je připravenej. My s Táničkou máme jen Pergilovy samopaly na dvanáct sifónovejch bombiček. Naposled kontroluju tlak i zásobník na speciální, do kříže napilovaný bročky. Dělá je taky Pergilo, a je to jediný střelivo, který platí i na plyšouny. Tánička na poslední chvíli vytáhla bombičky a dofukuje si samopal. Ššš. Jedna, druhá a dokonce třetí! Tři bombičky! Tss! S nenatlakovaným samopalem až na Koleje…?! Pepíno taky nevěřícně kroutí hlavou. "Holka!" zašeptal opovržlivě, ale já vím, že to nemyslí tak úplně, protože Tánička je na holku náhodou docela fajn.

"Tak už, konečně?" Pepíno je taky nervózní. Pevně stisknu umělohmotnou pažbu a už je to tady. První kolejnice, zachřestí štěrk, druhá, sešup po opačný straně náspu, tmavá studená voda Stoky, těsně pod břicho, co nejmíň šplouchání a už nám pod nohama šustí nepřátelská tráva. Jeden po druhým mizíme v nejbližším zákopu. Dlouhá ostrá tráva na jeho březích se nad ním naklání a zaplétá, takže nad zákopem tvoří takovou jakousi poloprůhlednou střechu. Přikrčení pod travnatým baldachýnem utíkáme až k první křižovatce. Tady je první kolmej, jak my říkáme – pevnostní zákop. Pevnostní zákopy jsou mnohem širší a hlubší než spojovací.

Pepíno se kdysi pokusil nakreslit mapu celý Instantovy zóny a snažil se v tom zmatku hromad hlíny, klikatících se zákopů, zatopenejch jímek a rozpraskanejch betonovejch podstavců pod cosi, najít nějaký řád. Ale, jak říkal, kdysi si tu moc dlouho hrálo na vojáky spousta a spousta velkáčů; jedni to překopali zleva, druzí zprava, třetí od Stoky – prostě normální velkáčskej blázinec, řek bych, ale tady jakoby se to někdo ještě pokoušel organizovat, nebo co. No a když pak odsud zmizeli, není divu, že tu po nich zbyl Instant – to tvrdí Pepíno, ale mě se nějak nezdá, že by Instant vznikl, až když odešli. Spíš si myslím, že Instant tu byl vždycky, nejpozdějc’ co vzniknul Hřbitov. – No nevím.

Ležíme vedle sebe a očima propátráváme každej metr trávy a rozvalin směrem k Remízu. Nikde se nic nehýbá, jenom vítr občas rozvlní vysoký bodláky, kterejch je vlevo před náma celý ukrutný pole. Bodláky i na tu dálku suše chřestí. Úplně vpravo je jeden z těch zachovalejších "podstavců pod cosi". Starej rozpukanej beton a trčavý, do tenka vyrezlý armovací dráty. Vítr se otočil a teď fouká od Skládky. V nose šimrá vůně mokré rzi a starého železa.

"Tak dál," vydechl Pepíno. Sklouzli jsme na dno zákopu. Naše opatrné kroky nejsou skoro slyšet. První jde Pepíno s nataženým lukem a připraveným zapalovačem, pak Tánička, já, a nakonec Karloch s pilkou. Neduživá tráva pod něčíma nohama občas zašustí – vždycky se leknu. Za chviličku by se měla ukázat… jo, támhle je. Na pravý straně, asi metr vysoko, je ve stěně zákopu úzká zarostlá díra do dalšího spojováku. Nikde ani dřevák ani plyšounská hlídka. Jestli nebudou ani u začátku prvního šikmáku, tak se něco děje. Proplazili jsme se spojovákem a ocitli se v dalším pevnosťáku. Nic se nezměnilo. Teď musíme projít kolem dvou nepřátelsky zejících vchodů, vedoucích do polozavalených zemljanek. No vchody, teď už jsou to spíš jenom zpuchřelá dřevěná futra do nikam…, ale je za nimi tma a strašidelno. Aniž by padlo slovo, dáme se do běhu a jenom profičíme kolem. No a teď přijde vstup do prvního šikmáku (takhle to vypadá krátký, ale už jsme skrz zákopy ušli pěknejch pár set metrů). A pořád žádný hlídky. První šikmej zákop prochází bodlákovým polem, v kterým se mění v černej neprůhlednej tunel.

"To je určitě past!" zafuní mi do ucha Karloch a dost vyděšeně se rozhlíží kolem, jako by moh’ vidět něco jinýho než hliněný stěny podepřený plesnivou výdřevou, trávu a proužek tísnivě podmračenýho nebe nad hlavou. Krátký blonďatý vlasy má na spáncích ztmavlý potem. Ale nikomu nám není dvakrát nejlíp – takhle daleko jsme nebyli, co plyšouni dostali oba Tomáše.

"Tak jdeme!" Ten Pepíno se snad zbláznil. Vždyť je to přeci tak jasný.

"Chtěj nás nalákat a…"

"No a co?" skočil mi do řeči a zase mu svítěj oči. Já mám zase sevřenej zadek.

"Dneska se tam dostat prostě musíme! Chápeš to?" Trošku se mnou zatřás. "Chápeš to?! Plyšouni ve Městě…" odvrátil se. Jo, já to chápu – prostě musíme. Ale přesto mám sevřenej zadek a potím se.

I první šikmák byl bez problémů. Ani v mělkejch překopech vedoucích k dírám, do kterejch se kdysi schovávaly tanky, na nás nečekalo nic zlýho. V těch dírách se drží mastná, smradlavá voda, v který jsou napůl utopený prorezavělý sudy s flekama zašlý oranžový barvy; mezi nima prej číhaj divný zubatý žáby, který místo kuňkání hvízdaj a jsou až nepříjemně velký.

Šikmák nás dovedl hodně napravo – do pátýho pevnostňáku. Teď před náma byla obrovská betonová jímka (spíš vybetonované jezero – skoro půl kilometru dlouhý), plná těch sudů, duhový vody, divnejch slizovitejch řas, který se jako živý šplhají po vydrolených stěnách nádrže, a v neposlední řadě zubatých pulců, kteří z té páchnoucí břečky vyskakují jako malí růžoví žraloci. V dálce za jezerem se šediví obrovská betonová plocha letiště, která končí už těsně před Remízem.

Pak bylo třeba dojít až k závalu, který někde v polovině ukončuje pátý pevnostňák. Teď zřejmě nastanou nejkritičtější okamžiky našeho dosavadního života. Všichni funíme a supíme – táhne tady od té "vody" a hrozně špatně se dejchá. Karloch zimničně poškubává pilkou. Vocaď se totiž do dalšího nejbližšího zákopu vedoucího správným směrem (druhý západní šikmák) dá dostat jenom po povrchu. Naštěstí lze jít v částečným krytu za cípem bodlákového pole, který je tam ale nepříjemně řídké a tudíž průhledné.

Jdeme v hlubokém předklonu a co nejrychleji. Dlouhá polehlá tráva nás chytá za kotníky a promočené boty dřou do pat. Je to skoro půl kilometru. Rovně na letiště se nedá, protože tam je ta zatracená jímka.

No ale konečně už jsme u toho západního šikmáku. Zuby polámaných trámců výdřevy se na nás cení z temné jizvy zákopu. Tenhle šikmák je zvláštní – je hlubší než pevnostňáky a má hrozně strmý kraje, většinou stále vyztužený dřevem. Jde se jím asi dvě stě metrů, a pak je kvůli dalšímu závalu nutný znova vyjít na povrch.

Nastavili jsme s Karlochem záda, aby se Pepíno moh’ vyškrábat na předprseň. Nemyslete si, tenhle šikmák je opravdu dobře dva metry hlubokej a, jak už jsem říkal, po stranách vyztuženej kůly. No a právě pro ty kůly, který se pod tlakem hlíny vyvrátily a trčej ze závalu do všech stran, teď musíme nahoru.

Pepíno se zachytil, opatrně vystrčil hlavu, rozhlédl. se, přitáhl se, nohy zakmitaly vzduchem, do vlasů nám spadla sprška hlíny, a zmizel za obzorem zákopu. Za malý okamžik se proti kalnýmu nebi objevila jeho rozcuchaná hlava a konec provazu mě udeřil do ramene.

"Polezte, je to dobrý!"

"Polezte, je to dobrý!"

A nebylo. Právě v tom okamžiku se vzduchem mihlo něco malýho zelenýho.

"Voči!" zařval jsem. Magneziák plácnul do hlíny u našich nohou. Práásk! Zahučelo mi v uších. Rychle jsem se rozhlídnul. Nikdo z nás se do toho naštěstí nekouknul. Instantmani takhle posledně – před tím půlrokem – dostali Pavlína. Oslepneš jen na deset minut, ale šanci už nemáš.

Plyšouni se valili do zákopu jako hnědá řeka. Samopal se jedovatě rozsyčel. Tánička. Proti řece se napřela přehrada z ječících broků. Kusy molitanu zavířily vzduchem. Nahoře zadrnčel luk. Na chvilku bude pokoj. Když se šíp s balónkem plným plynu a zapáleným doutnákem vystřelí mezi útočící plyšouny…, ale to byste museli vidět. I když plyšouni jsou dost veliký – někteří skoro jako Tánička – jsou dost lehký. Pepíno seskočil k nám. Luk měl na zádech a v rukou pergilák. Já jsem pokropil dva dřeváky, kteří nám mezitím vpadli do zad. Mám nastavíno na pětibrokový dávky. Z prvního to vyštípalo dlouhý barevný třísky a mrsklo to s ním tak tři metry nazpátek. Druhej se ani neotřás a už byl tady. Odrazil se, až mu od nohou vylít drn a skočil na Táničku, protože je nejmenší. Karloch byl ale rychlejší. Pilka zabzučela a dřevák i s Karlochem zmizeli v pilinovým víru. Než tohodle dřeváka Instant znovuzprovozní, tak se pěkně zapotí.

Plyšouni se rojili nad okrajem zákopu v takovým obrovským množství, že nám nezbývalo nic jinýho než ústup. První zase běžel, Pepíno. Kůly zpevňující boky zákopu se slily do fičící stěny. Samopaly syčely a na jejich krátkých hlavních se dělala jinovatka. Broky hlasitě dusaly po dřevu a hlíně, ale většinou se ozýval ostrej praskavej zvuk, s kterým trhaly plyšounskou umělou kůži. Vzduch byl skoro neprůhlednej kvůli obrovskému množství kostiček žlutýho molitanu. Běžíme rychlejc a rychlejc. Zezadu je slyšet rychlý dřevěný klapání. Dřeváci taky běhají pěkně svižně. Plyšouny pro změnu vůbec není slyšet. Před očima se mi míhají hlínou zamazaný podrážky Pepínovejch gummisek. Funím jako centrální ventilace a začínají mě bolet nohy. Skoro pořád střílím. Konečně se objevil spásnej průchod do nějakýho šikmáku. Je naštěstí asi o metr mělčí než zákop, kterým utíkáme – tak z něj budeme moct vylízt všichni naráz a po povrchu utíkat přímo ke Stoce.

Plyšounů a dřeváků je tolik, že se náš ústup změnil v panickej úprk. Teď se na krytí můžem klidně vykašlat – nejdůležitější je rychlost.

Z toho spásnýho průchodu se zničehonic vyřinul proud dřeváků se špagátama. Pepíno, kterej tam už půlkou těla vězel, bezmocně zakopal nohama do vzduchu. Stáhnul jsem ho nazpátek. Žuchnul jako pytel. Ruce už měl skoro svázaný. Karlochova pilka ječela a víření sladce vonících pilin ještě znepřehledňovalo situaci.

Plyšoun na mě seshora skočil jako šílenec. Hlaveň kolmo vzhůru. Proud broků ho na malý okamžik zastavil a vzápětí odnesl vysoko do nebe. Nízké šedé mraky zablikaly jeho rozsápaným kožichem – chviličku vypadal jako strop v planetáriu. Na zem se vrátil jako molitanový déšť. Žhavý bič mi přejel po zádech. Tánička zametla zákop s moc velikým rozptylem. Naštěstí to schytala jenom neprůstřelná vesta. Chvilka nepozornosti, a už mi jeden dřevák vrazil hlavou do břicha. Zvrátil jsem se na zem s vyraženým dechem. Pepíno už se naštěstí stačil zbavit lepkavejch provazů. Zlikvidovat dřeváky, kteří mě obsypali, mu nezabralo ani moc času.

"Rychle vocaď!" zařval, vrazil hlaveň svýho pergiláku do šikmáku a dlouhou dávkou ho vyčistil, teda doufám. Pak chytil neustále střílející Táničku a hodil jí nahoru. Něco se odrazilo od výdřevy a spadlo mi pod nohy. Prááásk! Další magneziák. Naštěstí jsem k tomu umělýmu blesku stál zády. Karlochovi vypadla pila z rukou.

"Dělej!" odhodil mě Pepíno k průlezu do šikmáku a sám vyrazil proti dřevákům, kteří zavalili oslepenýho Karlocha. Vyhoupl jsem se nahoru a rychle se otočil, abych Pepínovi pomohl s Karlochem. Měl vytřeštěněj obličej a široký oči, v nichž panenky nebyly ani jako příslovečný špendlíkový hlavičky. Vytáhnul jsem ho k sobě za límec. Tánička za mými zády střílela jako o život. Plyn jí musel dojít už každým okamžikem. Právě když jsem na to myslel, tak dole pode mnou Pepínův samopal zasyčel a ztichl – došly mu broky. Tánička zaječela. Vystrčil jsem hlavu nad předprseň. Plyšoun s dalším magneziákem. Napružil jsem to do něj. Stačila krátká dávka. Modrej blesk neškodně švihnul bokem. Překulil jsem se nahoru na trávu, přiskočil k zejícímu zákopu a seshora pokropil dřeváky, zle dotírající na bezbrannýho Pepína. Nejvyšší čas! Dřeváci se rozlítli jako hrst párátek. Pepíno ještě stačil vyškrábnout Karlochovu pilku a mohutným odrazem skočil do šikmáku. Tánička znova zaječela – teď v tom byla hrůza. Její samopal ztichnu!. Koutkem oka jsem zahlídnul, jak jí dva velcí dřeváci podrazili nohy a složili na záda. Karloch pořád nic neviděl, jednou rukou si mnul oči a druhou kolem sebe zběsile mával. Vyrazil jsem na pomoc Táničce. Několik sebevražednejch plyšounů mi skočilo do cesty. Zakopnul jsem o jejich zbytky a po hlavě spadnul do mělčího z obou zákopů. Před očima mi tančily hvězdičky a zlomil jsem si zub. Když jsem se vyhrabal na nohy, uviděl jsem, jak Táničku unáší síla dřeváků, celou omotanou těma lepivejma špagátama. V tom okamžiku se mi znovu zatmělo před očima a nosem jsem se zaryl do dna zákopu. Karlochova slepá pěst se, bohužel, konečně trefila. Málem jsem přitom porazil Pepina, kterej pilkou krájel dřeváky útočící průchodem z hlubokýho zákopu. Tánička pořád ječela, ale její zoufalý křik se rychle vzdalova1. "Kotvu, vystřel kotvu!" řval Karloch a poslepu se dral ze zákopu na pomoc. Měl jsem plnou pusu hořký hlíny a v očích slzy. Tánička…

Najednou práskla ostrá rána. Kotva! Táničce se to povedlo! Třeba jí ještě zachráníme! Konečně jsem se vyhrabal na nohy. Něco hlasitě zasyčelo. Kotva! Rozprášil jsem houf plyšounů, který měl Pepíno už už na zádech. Za mnou něco ošklivě křáplo a Karloch tak divně zasténal.

Tánička kotvu sice vystřelila, ale z miliónů možnejch směrů kotva tou nejnešťastnější náhodou trefila Karlocha přímo do čela. Tudíž, kotva se nezasekla a Karloch byl ke slepotě ještě omráčenej. Než jsem skončil s likvidací plyšounů za Pepínem, dřeváci měli i Karlocha. Ještě ke všemu v tom samém okamžiku ztichla i Pepínova pilka.

"Baterky, do háje!" vykřikl tak nějak ztraceně a mrštil pilou po nejbližších dřevácích. Našich nepřátel jakoby pořád přibývalo. Úspěšně jsem rozstřílel dřeváky obklopující Karlocha.

"Pryč! Musíme se zachránit aspoň my dva!" najednou mi zaječel přímo do ucha Pepíno, vyskočil ze zákopu a v zuřivém tepotu gummisek zmizel. S nenabitým pergilákem byl prakticky nahatej.

Zamrazilo mě. Kosil jsem plyšouny po hromadách, ale věděl jsem, že nemám šanci zároveň udržet dřeváky z hlubokýho zákopu a oba druhy nepřátel z povrchu.

"Karlochu!" zařval jsem na tiše ležícího kamaráda; měl od Tániččiny kotvy rozraženou kůži na čele. "Karlochu, vstávej! Prosím tě vstávej! Moc tě prosím!" Ani se nepohnul a zase už ho obklopovala chřestící hradba dřeváků. Tániččin jekot už nebylo slyšet. Vyskočil jsem ze zákopu a v dálce, už skoro uprostřed letiště, spatřil masu dřeváků, jak s ní pádí k Remízu, k Hřbitovu a k Instantovi… Už jí není pomoci. V tom okamžiku mi v plné míře došlo, že jsem tu zůstal úplně sám. Od Remízu se valily řady a řady Instantových obránců. Bylo mezi nimi vidět i pár starejch růžovejch plastikáčů. Naposledy jsem se podívali na už úplně svázanýho Karlocha a vyrazil za Pepínem.

Běžel jsem, střílel, padal a zase vstával. Dřeváci na třísky, prázdný pytle rozstřílenejch plyšounskejch kůží. Sem tam i křupavý skřípění umělý hmoty, to když se do proudu olova připletl nějaký plastikáč. Daleko přede mnou se míhala Pepínova záda. Byl na tom asi stejně jako já. A zase střelba a pády, střelba a přeskakování zákopu a střelba… A pak konečně Stoka. Studená voda mi pod nohama stříkala tak vysoko, že jsem byl v mžiku promočenej skrz na skrz. Nad hlavou mi svištěly broky. Pepíno si nabil, stál nahoře na náspu a kryl mě. Než jsem se vydrápal k němu (strašně to klouzalo) úplně mě strachy svědily záda – snad se plyšouni tentokrát přes Stoku nedostanou.

Pepíno už nestřílel. Ležel jsem na kolejích, třásl se a lapal po dechu.

Pak jsme seděli vedle sebe a koukali do Zóny, kde v dálce, na samém okraji letiště, nesly Instantovy bestie něco těžkýho a objemnýho a určitě úplně zamotaného do dusivých lepkavých provazů, a my věděli, že to něco je náš kamarád Karloch.

V chladném větru jsme se třásli zimou a oboum nám po tvářích tekly slzy. Celá Zóna se hýbala k Remízu se vracejícími instantmany – byly jich tisíce.

Oba s Pepínem jsme si v tom okamžiku úplně syrově a brutálně uvědomili, že proti Instantovi stojíme už jen my dva, pár šprčkounů a Pergilo, a styděli jsme se tak, že kouknout na sebe by nás nejspíš namístě zabilo.

Teď sedíme v hračkárně u Pergila a jsme smutný a unavený. Ono se to nezdá, ale dnes jsme byli za Kolejema dobrý čtyři hodiny. Pergilo nám uvařil šeďocha a namazal domácí chleba pravým margarínem. Ten margarín je bůhví odkud a navíc strašně drahej – u nás už se nedělá.

"Tak vyprávějte," tiše přijel Pergilo ke stolu, u kterýho jíme. Vůbec se nám nechce, ale když je ticho už moc těžký, Pepíno se do toho trhaně dá. Pergilo poslouchal a jak mimoděk přikyvoval, prameny dlouhejch šedivejch vlasů, který mu obrůstají hlavu už jen v uzoučkém věnečku, se mu vlní po ramenou. Jako krásný šedipád stříbropád. Ke konci vyprávění se mu nespokojeně, až bych řek’ pobouřeně, zkrabatila kůže na celý, teď v odlescích světla z ulice temněrudý pleši.

"Tak vy ste je tam nechali a utekli! No teda…!" rozčileně si posunoval svý hranatý půlbrejličky po nose.

"Chápej, Pergi, nedalo se nic, ale už vůbec nic dělat!" Pepíno má zase plačtivej hlas, jak se zoufale snaží přesvědčit aspoň sám sebe. Já radši koukám pod stůl. Ticho houstne jako rychlobeton. Vůně krásných a starých věcí, kterými přetékají obrovské regály kolem nás a vůně mnohaletého, velebně usedlého prachu jakoby houstly též.

"Nechat kamarády. Instantovi napospas…! Ani se jim nepokusit pomoct. To bych radši sto let – sto let! – od rána do večera pil instantní kafe zalejvaný z kohoutku s předslazenou vodou… vy dva!"

Br, br, br, instantní kafe. Fuj a třikrát fuj! A sto let a ještě z předslazený vody! Ale když to takhle Pergilo říká a tváří se přitom takhle, tak to myslí smrtelně, ale smrtelně vážně.

Tichá, ale o to horší bouřka pokračuje: "Teď si oba vezmete židle a posadíte se támhle," Pergilo ukázal k výloze a natažený prst se mu třásl, "a počkáte si na ně! Abyste viděli…" trochu se mu zlomil hlas, odkašlal si a pokračoval: "A ani se nehnete!"

Tak sedíme a skrz prachem osleplou výlohu koukáme na rozpraskanej beton ulice a na špinavou zeď skladiště naproti. Máme tak dvě hodiny na to, abysme si rozmysleli svý hříchy. Ačkoliv je teprve chvíli po poledni, svět venku ztmavnul ještě víc než normálně. Pergilo odjel někam dozadu, do nějakýho ze svých skladů a zavřel za sebou všechny dveře, takže ani jeho šramocení neruší slaboučký dunění vedlejší První Automatický, který jme si už zvykli považovat za ticho. Zvířenej prach se pomalu usazuje a šimrá v nose. Čas se vleče jako starej syntetickej med. Fuj a třikrát fuj.

Nejdřív zachrastilo hraniční křoví, který odsud není vidět, a pak kroky. Dvojí čvachtavé gummiskové kroky. A už jdou; zleva, jako po obrazovce T-dabljůvize, přecházejí před výkladem. Tánička a Karloch. Karlochovi na čele svítí obrovská bílá leukoplast. Mám strašný cukání vyběhnout a zavolat na ně; všechno jim vysvětlit – a tak. Ale dobře vím, že by to nemělo cenu. Neusmáli by se, možná by pozdravili a šli by dál, jako bych neexistoval. A zejtra se vzbuděj přesně v ten samej okamžik jako všichni ostatní instanťáci a půjdou na celej den do školy. Na Hřbitově byli totiž předěláni – jako všichni, který Instant dostal – na instanťáky – jo, pravý a neoddiskutovatelný instanťáky. Snídat budou pravou instantní kávu (fuj třikrát fuj!) a už napořád budou někam spěchat.

Kouknu na Pepína, a když vidím, že brečí, radši se koukám zase na ulici – ale pravda, i mně se to nějak mlží.

Právě nám v celý a ještě větší syrovosti než na Kolejích došlo, že Instant už ovládnul skoro celý Město, a tomu, aby neovládnul úplně celý, můžeme zabránit jenom my dva. Taky nám došlo, jak jsme proti němu skoro až směšně bezmocný. Před očima mi vyvstal hroznej obraz, jak plyšouni a dřeváci pořádaj hony na maličký a úplně bezbranný šprčkouny, který odnášej do stínu Skládky, a pak, za slabý tři hodinky, je sice vracej, ale ne už jako maličký řvoucí šprčkouny, ale jako hrozný, přesný, spěchající a strašlivě cílevědomý instanťáčky. Až se z toho do mě dala zima.

"No tak se seberte, chlapci moji. Přece mi tu nebudete pořád bulit!" rozčepýřil nám vlasy Pergilo, kterej na svejch gumovejch kolečkách nepozorovaně přijel až těsně za nás. "To už neodpářete, to můžete jenom odčinit a starej Pergilo pro vás vymyslel poslední plán… vlastně pro nás. Na tom, jestli se vám ho povede dotáhnout, závisí i moje budoucnost," povzdychl si, a tak divně se na nás podíval. "Teďka jděte domů na krovky, a přijďte sem zejtra – ale až večer – přesně v devět," tajemně se zachechtal: "To už bude ta správná tma!"

K večeři jsem si udělal nastrouhanou mrkev s nastrouhaným jablkem a spoustou citrónový šťávy – syntetický – bohužel. Pergilo říkal, že opravdový citróny už neexistujou. S jídlem je to pořád horší a horší. Ráno se sice dají sehnat rohlíky, ale prej to už dlouho nevydrží, říkala ta mašina, co je dělá a prodává – není odbyt. Pak se prý budou péci jen výživné a stoprocentně zdravé suchary…, hm a taky stoprocentně nejedlé. Zeleninu pěstujeme u Pergila ve skleníku. V jednom z jeho skladišť je taky síla zaprášenejch plechovek pravýho EARL GREY, prastarýho, ale pořád strašně dobrýho čaje. To, co dneska vydávají za čaj oficielně, by se snad hodilo akorát na chemickou válku proti krysám – teda kdyby ještě nějaký žily. Do předslazený vody z kohoutku hodíte pytlíček s čímsi tmavým uvnitř a zamícháte. Rozpustí se i ten pytlíček a ačkoliv je z nějaké stoprocentně nezávadné umělé hmoty, substance v hrnečku vzniklá smrdí igelitolem. Tenhle "čaj" je snad ještě větší srágora než instantní kafe. Fuj, fuj a třikrát fuj. Ale velkáčům a instanťákům šetří jejich vzácný čas.

Mrkev s jablkama je sice lahůdková dobrota, ale stejně už se těším na jahody. Ale ty budou až v létě. Léto se pozná podle toho, že se posouvaj hodiny a Pergilovi zvětšej příděl elektriky, takže může zvednout teplotu ve skleníku – a to pak vyrostou i jahody. Jó léto, to jsou taky Dávačky. To se vždycky na zdi u nás v koobytě objeví umělohmotná větvice a oba moji velkáči i instanťák, co dřív byl můj brácha, zůstanou jeden celej den (považte, celej den!) doma. Je to jeden jedinej den z celýho roku, kdy je vidím, jinak je občas a spíš jen náhodou potkávám.

Dávačky… jó; já vím, že se jim kdysi dávno (podle Legendy) říkávalo Vánoce, a že s dárkama nechodil Velký Teflonový Pytel, ale nějakej pán, ale ten se někam ztratil a ani Pergilo už neví kam. Asi umřel. Na Dávačkách je hrozně fajn to těšení. I když předem vím, že pod Plastvětvici zase dostanu hromadu syntetickejch ponožek, ve kterejch je stejně zima na nohy. Naštěstí jsou druhej den ještě jedny Dávačky – u Pergila v hračkárně. Ten tam má spousty nádhernejch věcí, který si stejně nikdo nekupuje. Instanťáci si hrajou nanejvejš se Sbírkou úloh z balistiky a těch pár šprčkounů se tak daleko bojí jít – a stejně by to nevytrhli.

Dojedl jsem mrkev a už jen tak zírám z okna. Tmavý nebe těžce visí nad světem. Přes ulici je jenom smutně šedivej blok, dlouhej jako ten náš – skoro tři kilometry. Vždycky, když si uvědomím, že za těma černejma oknama, který se naráz rozsvítěj až ve dvacet jedna třicet přesně, za těma oknama jsou stovky a tisíce a statisíce instanťáků a ještě mnohem a mnohem větší tisíce velkáčů, tak mi po zádech mezi lopatkama přejede mrazivě měkká tlapka strachu. Jenom když se přitisknu pravou tváří na studený sklo a úplně, ale úplně vykroutím oči, je v protějším, teď v hustejch stínech utopeným bloku vidět malinká žlutá jiskřička. Tam bydlí malá Adélka. Jiskřička světla se udrží, jen co dokážu zadržet dech – pak se zvolna zamlží a rozplyne se v nic. Vyhodím talíř s vidličkou do odpadu a jdu černým koobytem spát.

Raz…, dva…, tři…, teď zachřestí klíče, vrzne klika, další šustivě tichý krok a nakonec hluše klapnou dveře – klap. Tak. A jsem zase sám. Dojdu si pro rohlíčky, pěkně pomalu, a už se těším na šeďocha. Mám celej den čas; s Pepínem se sejdem v Parku u Slepý až ve tři čtvrtě na devět (tedy na dvacet jedna nebo na dvacátou první?) V hlavě mi vrtá ten Pergilův plán, o kterým nám včera nic neřek’. A taky mě čím dál tím víc a víc tíží, že se plyšouni můžou dostat přes Stoku. Večer se nesmím zapomenout Pergila zeptat, jak je to vlastně možný. Po snídani jsem si vzal samopal a šel radši hlídat šprčkouny.

Zase s Pepínem běžíme přikrčený ve stínech u zdi temně a výhružně dunící První Automatický. Pepínovi zase svítěj oči, ale já už tomu moc nevěřím, protože včera mu svítily zrovna tak, ale běželi jsme tady čtyři. Za chvíli jsme u hračkárny. V její špinavý výloze se matně odrážejí čmouhy obzvlášť nízkejch mraků, pochmurně mramorující umírající večer. Pergilo už nás čeká – je skoro devět. Přijel až těsně k otevřeným dveřím a zálibně kouknul na houstnoucí mraky: "Tak, chlapci moji, počasí nám zatím přeje," zachechtal se a zamknul za námi.

"Pojďte, jen pojďte," pobídnul nás netrpělivě a projel kolem nás ke dveřím od zadní chodby, z který se chodí přímo do jednotlivejch skladů. Jdeme až úplně, úplně dozadu; tady jsem ještě nikdy nebyl. Pepíno se tváří, že ani on ne.

Stářím zkroucený dveře z vyrudlýho a ušmudlanýho plastiku se s patřičně dramatickým zaskřípáním otevřely. Pergilo cvakl vypínačem a slabá modrá zářivka rozemlela tmu.

"Zavři za sebou," tiše se na mě pootočil. Do nosu mi pronikl věky zatuchlej vzduch, prosycenej vůní starýho prachu a ještě něčím krásně smradlavým – tak jako karbolka, ale tak nějak úplně jinak.

Nevelká, zřejmě dlouho nepoužívaná místnost s velkými fleky oleje promaštěnou betonovou podlahou, místy vydrolenou do ostrými stíny zalitých prohlubní. Veliká zavřená vrata v zadní stěně nemůžou vést jinam než na dvůr za hračkárnou; vedle nich je uzoučké okno zatažené vybledlou, zpuchřivělou roletou. Zpoza okna se ozvalo tiché pleskání, které rychle přešlo do monotónního tenoru. Déšť. Pergilo radostně plácl dlaní do opěradla vozíku: "Jen tak dá!!" řekl a úsměv mu roztáhl tvář. Uprostřed místnosti bylo cosi velkýho neforemnýho a pečlivě přikrytýho novou, ale za léta skladování v ohybech silně zteřelou celtou. Pergilo k té věci dojel, otočil se s vozíkem čelem k nám a slavnostně si pošoupl půlbrejle po nose.

"Chlapci moji," pohlédl na nás, zaraženě stojící u dveří, "vězte, že právě odbývají poslední hodiny Instantovy existence!" Kouknul na nás, co tomu říkáme, a tvářil se snad ještě slavnostnějc než předtím. Nám, když nám nechal chvilku na dojití, spadly brady na prsa – Pergilo totiž nikdy nelže.

"Nedávno jsem se byl projít po Městě (on svý jízdě na křesílku stále říká chůze)… zavřete ty pusy!" zasmál se a pokračoval, "a zjistil jsem…, a musel jsem zkonstatovat, že situace je ještě horší, než vím od vás. Vy nevíte, jak Město vypadalo před Jeho příchodem, a po ulicích chodíte denodenně – tak vám spousta věcí připadá normální a druhá spousta vám ujde. Ale já jsem byl venku naposled asi tak před dvěma a půl rokama a ten posun k horšímu je opravdu hroznej – samý instanťáci a velkáči – a hlavně plyšouni za Kolejema! Nojo, nojo, i já už jsem je viděl." Znova se usmál na naše vyvalené oči – kdo by to tušil, že se sám odváží do Města!

"Naštěstí, plyšounů, který se dostanou přes Stoku, je zatím zřejmě jenom pár." Skočit do řeči jsem se mu neodvážil, ale netrpělivostí jsem skoro tancoval.

"Vím, na co se chceš zeptat," sklonil hlavu a nad brejlema na mě dobrácky kouknul.

"Neřeknu ti přesně, jak je to možný, jenom si to domejšlim, ale předpokládám, že jim Instant napouští kožichy nějakým impregnátorem, nejspíš nějakým voskem, nebo co…, hm, vy asi nejspíš nevíte, co to je," krátce se zamračil, "… no prostě něčím, co odpuzuje vodu, takže, když skočej do vody, nejdou rovnou ke dnu, a dokážou přeplavat na druhou stranu – musí je to ale stát spousty energie, protože Stoka je prudká a určitě je to snáší daleko po proudu. Proto taky, mimo jiné, jsem rád, že je dneska deštivá noc – budete mít proti sobě jen pár nepromokavejch plyšounů a pár starejch plastikáčů…, no a všechny dřeváky, ale ti ve tmě skoro nic neuviděj a v takovým dešti vydržej v provozu sotva deset minut…"

"No jo, ale my jsme jenom dva a neuvidíme nic zrovna tak…!"

"Jen mě hezky nech domluvit!" ušklíbl se Pergilo. "Mám tady pár drobností, který vám hodně pomůžou," zálibně popleskal na tu zakrytou věc. To jak před tím vyslovil to slovo "drobnosti", naznačovalo, že se opravdu o žádný drobnosti nejedná..

Pergilo chvíli mlčel a po tváři se mu rozléval výraz nejslavnostnější z nejslavnostnějších. Na pleši mu svítily modré odlesky chvějivé zářivky. Prudce se nadechl: "Hoši…, chlapci moji…, chlapci, na-na…" zakoktal se a už se tvářil tak, že si dokonce zapomněl popošupovat brejle, "… na vás dvou teď leží osud všech zbývajících lidí, i těch, kteří mají vyrůst ze všech šprčkounů, co jich na světě je. A není jich málo!" zvednul prst, když uviděl naše kyselý obličeje.

"Vy znáte jen malej kousek našeho Města, maličkatej kousíček," na prstech ukázal jak maličkatej, "a když se vám to povede…," obočí mu významně vylétlo až na čelo. "Jen si nemyslete!"

Takovýhle řeči jsou strašně hezký, ale ať nám už spíš ukáže těch pár drobností – a hlavně tu věc pod plachtou, pomyslel jsem si –, jako by mi četl myšlenky.

"Pojďte mi pomoct," řekl a začal opatrně rolovat celtu. Zachytávala se mu, a tak jsme rolovali všichni tři.

A pak…, a pak jsme s Pepínem uviděli krásnou, nevídanou a celou červenou… něco.

"Co to je?" zeptali jsme se unisono. Pepíno užasle hladil nádherně hladký, jako kulka zaoblený čelo tý věci, z kterýho trčela matně černá a na dva centimetry tlustá silnostěnná trubka.

"To je, chlapci moji, starej a poněkud upravenej sněžnej skútr. Místo lyžiny má kolo, zatáčí se přibrzďováním pásů a tady ta roura vepředu je automatický protiletadlový kanón se samočinným infračerveným zaměřováním. Tak, co tomu říkáte?" vychrlil jedním dechem.

Čubrněli jsme a čubrněli a pokleslý brady hlasitě cinkaly o podlahu: Lyžina, sníh, skútr, infračert… ne, ne infra…cosi, krásný, úžasný, ale úplně prázdný slova!

Pergilo se ještě chvíli popásal na našem úžasu: "No to ale zdaleka není všechno, chlapci moji!" začal z klobouku tahat další králíky, "tady pro vás mám dvoje infrabrejle, s kterejma uvidíte jako ve dne a tady…" zatvářil se tak divně a zabubnoval prsty na černý kufírek, kterej ležel na širokým tmavěmodrým dvojsedadle toho skútru, "…tady je pro jednoho z vás samopal – ale opravdovej samopal, žádná vzduchovka! A támhle," ukázal na nízkou ale širokou bednu v rohu," támhle máte helmy, opravdický neprůstřelný vesty a …" No byla toho hora.

"A tohle je výbušnina, kterou dáte do Instantovy továrny. Musíte s tím opatrně!" ukázal nám pět oranžovejch válečků dohromady omotanejch černou leukoplastí. "Odpálím ji já sám vysílačkou, až se vrátíte zpátky… Doufám, že se mi vrátíte, chlapci moji."

Teď sedíme na skútru, déšť pleská a šumí (na našich integrálkách hlasitě klepe) – hustě a vytrvale, a všechno se ve studeným světle zářivky, linoucím se z otevřenejch vrat, leskne vodou. Když jsem si nasadil ty infrabrejle, tak se přede mnou objevilo hraniční křoví – skoro jako ve dne. Zamrazilo mě z něj – jako vždycky. Radši jsem si je ještě na chviličku sundal. V nepromokavým batůžku mám tu oranžovou nálož. Pepíno sedí za mnou a má v pouzdře ten opravdickej samopal. Pergilo je vedle nás; kolečka vozejčku jsou zabořený do bahna a dírou v obrovským deštníku mu na pleš kape voda.

"Hlavně," říká mi už asi potřetí, "hlavně nesmíš narazit do žádnýho z těch betonovejch podstavců, vjet do zákopu a, prosím tě, prosím tě!, nevlítni do Velký jímky před letištěm! Na zákopy najížděj kolmo a moc to nežeň a… a hodně štěstí," plácnul mě do umělohmotným chráničem pancéřovanýho ramene.

Pepíno se zavrtěl: "Pergilo, prosím tě, proč jsi nám tyhle všechny věci nedal už dřív…?"

Mokře jiskřící pleš se k nám naklonila ještě blíž: "Správná otázka!" jak si sundával kapkama rozvlněný brejle, tak mě do očí bodlo světlo odražené od jejich skel. "Správná otázka, ale nebude to už dlouho trvat a budeš si moct odpovědět sám." Pergilo si nasadil osušený brejle zpátky na nos a plácl do ramene i zaraženýho Pepína.

"No tak, chlapci moji, jeďte, budu na vás čekat," řekl poslední opravdickej dospělej člověk, kterýho známe – náš drahej Pergilo.

Stáhnul jsem si infrbrejle na oči a zmáčknul startovací čudlík skútru (ten mi Pergilo, když mi vysvětloval, jak se skútr ovládá, ukázal snad stokrát). Motor zlobně zaduněl a praskavě se rozběhl. Prej v něm někde něco hoří, nebo co. Pevně jsem stisknul řidítka.

Pásy zamlaskaly v blátě a čelo skútru se zabořilo do hraničního křoví. Skrčil jsem se za ochranný sklo a otočil plyn tak na půl. Motor zaječel. Větve praštěly a bušily do skútru, až se otřásal. Řidítka se škubala a brněla v rukou. Závěje mokrýho listí obalily, co se dalo – na chvíli jsem nic neviděl. Pak skřípání, praskání, bušení a šustění přestalo. Rychle jsem ubral a otřel si lístečky z obličeje a infrabrejlí – byly strašně studený a lepkavý – teda to listí. Motor tiše ševelil, před náma čněla masa náspu. Naklonil jsem se dopředu, abych stáhnul listy i ze skla; za límec mi přitom nateklo tak milión litrů deště. Dopad jsem nazpátek na mokrý sedadlo a mokrým prstem v mokrý rukavici jsem zmáčknul čudlík číslo dvě. Náš kanón, předtím sklopenej, aby se nepoškodil v křoví, ožil. Něco v urputném pleskání deště zabzučelo a hlaveň bleskurychle jako oko jedovatýho hada prošmejdila prostor před náma. Pepíno se zavrtěl, já se chopil řidítek, zhluboka se nadechl a dal tomu plnej květák – nebo knedlák? Motor zařval a z pod pásů na křoví za náma vyletěl proud rozemletý trávy. Prudké stoupání náspu nás málem zničilo, ale když se skútr už už vracel nazpátek, reflexívně jsem ubral. Skútr dopadl na Koleje s práskavým zarachocením. Štěrk se rozlítl do stran. Zastavil jsem. Ačkoliv přes ty brejle bylo vidět jenom trochu dočervena, a jinak docela dobře, překvapilo mě, jak známou krajinu Instantovy zóny změnily; byla ještě truchlivější a pochmurnější než ve dne. Ve vzduchu byla cejtit mokrá tráva, rez a ještě něco neznámýho, z čeho šel mráz. V dálce, nad Velkou jímkou, se tetelil slabej, mrtvolně bledej opar a po celý Zóně se občas pohybovaly znepokojivý světlý flíčky.

"Tak hurá do toho," řekl jsem spíš sobě než Pepínovi. Pod pásy zachřestil štěrk. Krátkej prudkej spád – Pepíno sklouznul dopředu a bolestivě mě narazil na řidítka. Helmy o sebe hlasitě třeskly. A už je tu Stoka – plnej knedlák. Voda se rozstříkla do dvou vysokánskejch gejzírů a vzápětí nás zalila skoro až po prsa. Motor naštvaně zaprskal (ve Stoce nesmíš za žádnou cenu ubrat!). Těžce jsme se vyhoupli na druhej břeh. Pepíno se mě držel jako suprklébr. Motor syčel a valila se z něj smradlavá horká pára. Zpomalil jsem a zvolna jel podél spojováku k prvnímu pevnostňáku. (Než pojedeš přes zákop, pořádně to roztoč!)

Do čela skútru pleskala promáčená tráva a pásy tiše mlaskaly.

Už jsme nějakou chvíli jeli a nejednou jsem mezitím koutkem oka postřehnul nějakej pohyb; teď se ale cosi jako rozmazanej světlej flek mihlo vzduchem. Pepíno zařval a vypadnul ze sedačky. Další čmouhanec a něco těžkýho mi se slizkým mlasknutím přistálo na zádech. To něco mi s odpornými zvuky trhaného gumipláště a hlasitým nenávistným pištěním začalo drásat neprůstřelnou vestu. Pustil jsem řídítka a spadnul taky. Skútr splašeně poskočil dopředu a jak se řízení přešmrnclo na stranu, otočil se na zablokovaným pásu čelem k nám. Uviděl jsem, jak se země kolem přímo hýbe jako talíř velkými, bachratými flekanci světle červené barvy, ale teprve těžký mlaskání jejich dopadů mi je prozradily – žáby! Zdejší ozubené žáby, s kterými pro dnešní noc nikdo nepočítal. Hlavou mi bleskem prolétla vzpomínka na Pergilovo vyprávění o tom, jak Město kdysi bylo zamořené čímsi, čemu se říkalo potkani. Pak se jednou ze Zóny přihrnula záplava téměř oranžovejch skákajících příšer s obrovskejma tlamama plnejma ostrejch zubů. Žáby se za Koleje vrátily, teprve když ve Městě nebylo co jíst; to už tam neexistoval ani jeden potkan a zmizelo i pár malejch, tehdy ještě dětí. Na ty žáby, vyšlý z vojenskejch skládek, neplatily žádný postřiky, jedy a ani oheň či mráz. Prostě nic. Naštěstí tenkrát dojely na přemnožení, obrovskou žravost a potřebu skládkový vody. V Zóně se pak požraly navzájem a nakonec jich zbylo tak málo, že jsme je na svejch výpravách jenom občas slyšeli pískat a mimo těch pár pulců je ani pořádně neviděli. Až teď. Noc a déšť jim zřejmě svědčí.

Pepíno řval a válel se čvachtající trávou jako blázen. Pokusil jsem se vstát, ale další žába mi narazila do helmy tak prudce, že jsem málem udělal kotrmelec ve vzduchu. Pak jsem ležel, zběsile se válel a řval taky. Vypadalo to bledě. Najednou blesk a ohlušivý prásknutí, pak znova a znova, rychlejc’ a rychlejc’ až práskání přešlo v téměř nepřetržitý uširvoucí dunění, který trvalo sice jenom pár vteřin, ale stálo zato.

Proti našemu automatickýmu kanónu žáby, moc šancí neměly a Pergilo ho naštěstí naprogramoval tak, aby střílel jenom na věci, který jsou menší než my dva. Odtrhl jsem si ze zad poslední, zuřivě pískající příšeru a odhodil ji pryč. Jakmile jsem jí pustil, od skútru vyšlehl oheň a žába mi zmizla před očima jako vypnutá vypínačem. Bylo mi jí trochu líto, protože to byla asi poslední žába vůbec.

Pomalu jsem se postavil. Nohy se mi třásly a ve vzduchu se válel ostře čpící kouř ze střelného prachu. Pepíno už byl u skútru. Opatrně jsem překračoval zbytky žab. Na bíle svítící hlavni kanónu syčely kapky vody a dělaly na ní tmavší a tmavší flekance. Bublání motoru se studeně mísilo se šuměním deště. Beze slova jsme nasedli. Otočil jsem skútr na místě a vyrazil jako šílenec. Pepíno měl předtím pravdu: jet pomalu nikam nevede – pevnostní zákop bysme asi nepřeskočili a co víc, dřeváci by nás mohli sejmout ještě snadnějc než ty žáby. Vír z bláta a rozemletý trávy z pod pásů dolítnul snad až do nebe. Vzduch se rozhučel na hranách mý přilby, a to tak hlasitě, že přehlušil i motor.

První pevnostňák: "uáááá!" Chvilka beztížnýho stavu a náraz, při kterým se mi přeskládaly všechny obratle, ale neubral jsem.

Pak se objevili první Instantovi pacholci, s kterými si ale hravě poradil náš kanón. Teď mi spíš než hadí oko připomínal hadí jazyk – vířil ze strany na stranu a plival krátký rozeklaný blesky. Proudy horkejch nábojnic se mi sypaly na kolena. Dřeváci a plasťouni se ve výbuších plamenů měnili na třísky a spečený úlomky růžový umělý hmoty. Přeskok spojováku skoro ani nedrncnul. Trochu jsem zpomalil a mírně zatočil doleva, abych najel kolmo na první šikmák, který se před náma táhnul jako černá jizva. Znovu jsem přidal, co to šlo. Od pásů vylétla do boku závěj trávy. Šikmák byl sice taky úzkej, ale z nájezdový strany měl poměrně dost vysokou předprseň, což jsem jaksi lehce opomněl.

Chvíli jsem si připadal jako v letadle. Nezatíženej motor divoce kvílel a syčící pásy rvaly černej vzduch. Přistání tentokrát nedopadlo moc dobře; Pepíno vypadnul ještě ve vzduchu, což o to, ale já jsem při dopadu narazil břichem a helmou do řidítek, až se mi před očima rozlítly záplavy barevnejch koleček a málem jsem omdlel. Skútr se ještě pěknej kus smýkal setrvačností, a pak jsme zase stáli. Mimo těch vířících koleček jsem neviděl vůbec nic. Opatrně jsem si ošahal obličej: Integrální oblouk helmy byl prolomený a infrabrejle měly beznadějně roztříštěnou optiku. Tma byla černá jako nikdy – byl v ní strach.

"Pepíno, Pepíno?! Kde seš?" Strachem se mi úplně sevřel krk. Najednou jsem si uvědomil, že mám promočený šaty a je mi zima. Něco zašustilo, až jsem povyskočil.

"Co, je? Kde máš brejle? A do háje…!" řekl Pepíno, když si všiml úprav mýho obličeje. V hlase měl bolest – zřejmě ani jeho přistání se neobešlo bez těžkostí. Cejtil jsem, jak mi z rozbitýho nosu teče krev – byla horká a sladce chutnala po mědi. Nebylo moc času. Pepíno mě vzal za ruku a něco mi položil na dlaň. Brejle. Jeho infrabrejle.

"Dělej, a nemusíš jet zas tak rychle."

Opatrně, abych se nedotkl citlivého nosu, jsem provedl záměnu nočních zraků. Skútr to naštěstí ustál, motor dokonce pořád běžel, akorát kanón sebou škubal divoce, jakoby se zbláznil. Naše přistání vyrylo v promáčené hlíně dlouhou a pěkně hlubokou rýhu. Vzal jsem tápajícího Pepína za ruku a usadil ho za sebe – už byl nejvyšší čas – zprava se k nám dost rychle blížilo něco, co nepříjemně připomínalo plyšouny. Asi to jsou ti impregnáčové.

Skútru se moc nechtělo rovně; musel jsem se prát s řidítkama, aby neuhýbal doleva. Dřevák narazil do ochrannýho skla, až zadrnčelo (trochu jsem se divil, že tam to sklo pořád je – po tom, jak jsem do něj při minulým přistání praštil helmou).

Vlítli jsme do bodlákovýho pole. Kanón sebou škubal, až jeho přetížený ovládání zmučeně kvílelo, ale nestřílel. Musel jsem zase přidat. Vysoký, vodou ztěžklý bodláky ostře bušily do skútru a dost bolestivě i do našich nohou. Všude byly nalepený jejich nabobtnalý pichlavý semínka – za límcem strašně dřely a svědily. Vítr v mý rozbitý helmě teď pro změnu hlasitě a ječivě hvízdal; ale tentokrát motor nepřehlušil; ten zněl tak nějak nakřáple a ještě se občas divně otřásal.

Další pevnostňák jsme přeskočili poměrně šťastně, akorát řízení se ještě zhoršilo. Občas po nás skočil nějakej instantman, ale většinou se netrefil (jeli jsme opravdu dost rychle) – pár se mi jich dokonce podařilo přejet.

Vlastně jsem to zase štípal, co to dalo. Najednou se mezi bodlákama rozevřela obrovská černá jáma. Tankovej okop! Strhnul jsem to opravdu jen tak tak. Skútr se málem převrátil. Hrozně dlouho jsme jeli bokem, a skončilo to tak těsně u okraje té díry, že půl levýho pásu trčelo do prázdna. Málem jsem urval řidítka, jak jsem přidal. Motor hromově zaduněl, a kdyby se mě Pepíno pořád nedržel jako suprklébr, tak by asi navždycky zmizel v tý odporný břečce dole. V hlavě se mi usadil ten jeden, kratičkej zlomek okamžiku, kdy se to smýkání zastavilo a pokašlávající motor málem chcípnul. Ten kovovej zápach jedovatý vody, pleskání kapek lijáku na její hladině a hlasité šplouchání hlíny, která se odlupovala ze břehu přetíženýho skútrem… Brrr, to by byl konec.

Ale přesto jsem musel jet dál rychlostí neztenčenou. Instantovy houfy nebezpečně houstly. Přeskok posledního pevnostňáku už byl rutinní a před náma byly jenom (teda "jenom") nepřehledný zmijovce uzoučkejch a nehlubokejch cvičnejch zákopů. Pár desítek metrů napravo se tetelil odsud zblízka na zelenalej opar nad Velkou jímkou. Ještě tak dvě stě metrů; pak jímka skončí a budeme na úrovni letiště. Musel jsem zpomalit, jak se pásy propadaly do mělkejch zákopů, kterejch tady bylo opravdu tolik, že se jim nedalo vyhýbat a natož na ně najíždět kolmo. Pořád bylo potřeba prudce ubírat a přidávat. Ty zákopy tady vypadaly nejspíš jako labyrint, kterej si kdysi věci zvaný termity vykousaly do stromu, z něhož má Pergilo rozříznutej a krásně nalakovanej ozdobnej špalek. Skútr se v tom vlnil jako pokaženej eskalátor; házelo to s náma hrubě ze strany na stranu. Řídit už se skoro nedalo a kovový klepání v motoru pořád zesilovalo; sám motor hřál tak, že jsem si musel dát nohy dozadu – déšť na něm hlasitě prskal a z tý mastně horký páry jsem měl kyselo na patře a v krku. Když jsem na motor kouknul, tak mě to přes infrabrejle skoro oslnilo – jako by nestačila neprůhledná clona z tý páry. Kolíbali jsme se jako starej koráb v T-dabljůvizi.

Pak najednou něco, daleko vpravo před náma, až za letištěm, až někde u okraje Remízu, teda tam někde něco oslnivě vzplálo a hned potom odtamtud vylítla strašně rychlá rozžhavená čára, a samozřejmě, jak jinak, přímo na nás.

"Bacha!" zaječel mi do uch Pepíno. Ani nemusel.

Přidal jsem a pověsil se na levou stranu řidítek. Vzápětí tam, kde jsme před půlvteřinkou jeli, něco tupě švihlo do země. Všechno tvrdě povyskočilo. Jako když vedle vás spadne dům. Vytrysknul obrovskej gejzír žhavý hlíny. Kamínky mi zabušily po helmě.

"Co se to děje?" znovu zaječel Pepíno, a musím říct, že dost vyděšeně – ačkoliv musel dobře vědět, že toho vím asi tak stejně jako on. Prastarej oživlej raketomet jsme tady už jednou zažili. Naštěstí i v tom dnešním byla, stejně jako tenkrát, jenom cvičná raketa… na čemž ale nic nemění, že po teple jde pěkně ostře, a jak jsme se právě přesvědčili, taky až nepříjemně přesně.

Rval jsem to, co to dalo a kličkoval jako Robusní Swissholm. Další raketa na sebe nenechala čekat. Zasyčela tak metr od nás – její žhavej čoud mě na chvíli oslepil – a zaryla se do země až nemile blízko za náma. Věděl jsem, že nás zrazuje skútr, teda spíš dočervena rozpálenej motor; ale taky jsem věděl, že i kdybych se měl v kozí bobek obrátit, tak že na letiště prostě dojet musím. Teprve tam může i ten z nás bez infrabrejlí utíkat… Co ten z nás. Já! Protože ty brejle budu muset vrátit Pepínovi, aby viděl na střílení.

Zatraceně, kurňa himl!

Dupnul jsem na brzdu. Další raketa udeřila do země jen kousek před náma. Čelo skútru chvíli mířilo přímo k nebi a závoj rychlý hlíny zabušil do ochrannýho skla tak prudce, že na několika místech popraskalo. V nose štípal těžkej dým.

"Sakra, dyť už tam těch raket nemůže bejt tolik!" utěšil mě Pepíno, když odstartovala další – to jsme zrovna projížděli kráterem po tý předchozí. Letiště bylo pořád tak šedesát dlouhejch kroků před náma. Jel jsem přímo proti raketometu.

"Skrč se!" zařval jsem a zakousnul se do řidítek. Raketa s ohlušujícím zadrnčením prolétla těžce zkoušeným ochranným sklem a olízla Pepínovi záda. Vyděšeně jsem se narovnal – to bylo opravdu o fous.

"Vyskočíme!" Pepíno už jen ječel.

"Ne," řekl jsem kupodivu pevně, "teprve až řeknu!" Když odstartovala další raketa, bylo to k okraji letiště už jen kousek.

"TEĎ!!!" zařval jsem, pustil ohnutá řidítka a skočil plavmo doprava. Raketa se zaryla přímo do motoru. Skútr se vznesl, udělal ve vzduchu tři kotrmelce, dunivě dopadl zpátky na zem, a ještě než se dosmýkal, vybuchl jako zasažený driver Brutal Irwilla. Do vyjící koule plamenů vzápětí zabušilo, pěkně jedna za druhou, ještě osm raket.

Zatím jsem nikde neviděl Pepína; pak se vynořil z mělkýho zákopu, požárem nasvícenej jako terč pro ostrý střelby. Strhnul jsem brejle, který teď v tom řvoucím červeným světle byly k ničemu a hodil mu je. Zaháknul si je v běhu za loket a zároveň z pouzdra vytahoval ten svůj opravdovskej samopa1. Vyrazil jsem za ním. Za okamžik mi pod gummiskama zaplácal mokrej beton letiště. Vytasil jsem svůj pergilák. Celý široký okolí bylo pořád nasvícený požárem skútru; před náma se řítily naše protáhlý roztřesený stíny. Instantmany zatím nebylo vidět.

Pepíno si nasadil infráky teprve pod prvníma stromama Remízu. Naštěstí mu předtím ta raketa roztrhla maskovací látku na zádech tak, že z tý trhliny lezly bílý vnitřnosti neprůstřelný vesty – byly vidět i v naprosto černočerný tmě, která nás pohltila. Než si mý oči trochu přivykly, tak jsem se měl podle čeho orientovat..

Za chvíli jsme zpomalili; to jak jsme se začali prodírat křovím, který nás obklopilo – Pepíno v něm musel hledat cestu. Ve větvích šuměl déšť a oba jsme prudce dýchali. Ve vzduchu pořád visel ten zápach starý rzi.

Pak Pepíno začal střílet.

Oheň z jeho zbraně sršel v nepřetržitejch proudech. Byla to divná zbraň – mimo na případný střílení do lidí by byla úplně na nic. Teda teď se šikla, ale stejně z ní šel mráz. Byla ještě menší než vzduchovej pergilák – taková řeklo by se hračička: Ráže 1.27 milimetru a dva centimetry dlouhá kulka s vychýleným těžištěm, povídal Pergilo, když Pepínovi ukazoval, jak se s tím zachází; hladil tu zbraň, jako když šprčkouni hladěj modrýho sametovýho slona. Dvacet výstřelů za sekundu a maličkej zásobník – tak dvacet centimetrů dlouhej, do kterýho se ale srovná přes čtyři tisíce tenoučkejch patron, – umožňuje kosit všechno kolem sebe hlava nehlava. Ten samopal se prý jmenuje SCORPIO SPECIAL.

Pepíno jeho palebnou sílu využíval opravdu hojně. Jenom vlastně tisknul spoušť a dělal rukou široký oblouky. Křoví a tenčí stromky nadskakovaly a skládaly se jako podseknurý kosou. Instantovy stvůry neměly šanci ani se k nám přiblížit. V ohni střelby jsem viděl, jak je proudy kulek trhaj na úplně malilinkatý kousíčky. Šli jsme tedy rychle dopředu a skoro by se dalo říct, že i nerušeně. Kdyby nám tohle SCORPIO dal Pergilo dřív…!

Pak tma trochu zřídla. Cestu nám zahradila vysoká kamenná zeď, čnící z hustého podrostu, za ní už proti světlejšímu nebi do závratné výšky trčela černá, obrovská masa Skládky.

Ta zeď, to byla Hřbitovní zeď. Pepíno smetl řadu dřeváků, držící její vršek – a vtom samopal zničeho nic ztichl.

"Kurňa!" poplašeně zaklel Pepíno a já jsem uslyšel, jak na rozžhavený hlavni syčí déšť. Něco zacvakalo.

Na to, že to zkoušel jenom asi desetkrát a při světle, vyměnil Pepíno zásobník rychlejc, než jsem se stačil pořádně leknout. Dobýt zeď pak už nebylo nic těžkýho. Její věkovitý kameny byly obalený nacucaným mechem a dost klouzaly, ale díry, vydrolený ve starý maltě mezi nima, jakoby někdo přichystal přímo pro nás.

A pak se nám, nevím po kolika letech snažení, otevřel pohled na Hřbitov pod Skládkou, nasvětlenej sice jenom slabě, ale o to strašidelnějc, z úzkejch oken veliký hrobky, jejíž zadní část byla zavalená a pohlcená patou obludného kuželu Skládky.

Do nejprapodivnějších úhlů zohýbaný kříže na hrobech vrhaly dlouhý stíny, který se vlnily zástupama dřeváků a plastikáčů a plyšounů… zase ty nepromokavý.

Pepíno vyčistil místa pod zdí, krátce jsme na sebe koukli, skla infrabrejlí mi bleskly do obličeje, a seskočili dolů.

Za chvíli bylo na Hřbitově i na hřbitov poměrně mrtvo.

Třeba: nepromokavej plyšoun zasaženej dvoucentimetrovou kulkou s vychýleným těžištěm se scukne na maličkou kuličku chlupů a rychlej mrak molitanovejch kostiček. Ze zbraní se kouřilo.

Kříže se kácely podsekávaný záplavou ječících střel, na starejch náhrobcích v rychlejch řadách vyrůstaly obláčky prachu z roztříštěnýho mramoru, deštěm rychle srážený zpátky; odražený kulky drásavě vřískaly všude kolem nás a mokrej písek pod jejich nárazy stříkal do výšky.

Abych pravdu řek’, bál jsem se jako nikdy, ale chuť konečně to dotáhnout do konce, po tolika, tolika letech a jenom ve dvou, byla přece jenom trochu větší než ten strach.

Vlna instantmanů za vlnou se o nás tříštila jako o skálu. I můj pergilák se činil statečně!

Pak všechno utichlo. Kolem nás se válely skoro dvoumetrový hromady rozšvihanýho dřeva, úlomků umělý hmoty a závěje molitanovejch kostiček.,

Opatrně jsme se přiblížili k tý osvětlený hrobce. Duchovitě bledý světlo, v jehož úzkejch šikmejch proudech na chviličku ožívala jasným zábleskem křišťálu každá kapička vody, z nichž se v tom světle skládaly provazce a celé husté sloupy deště, tak to světlo proudilo kalným sklem v úzkejch zamřížovanejch oknech (na co tak asi ty okna byly – u hrobky – než se v ní usadil Instant?) .

Krátká dávka vyrvala zámek ze dveří a… a byli jsme uvnitř.

Všichni promokavý plyšouni už na nás čekali. Snad dvacet magneziáků nám naráz explodovalo u nohou. Pepínovi stačilo střílet poslepu.

Když se usadil mrak molitanu a prach z rozdrcený omítky, v chodbě, která se na nás šklebila, nebyl ani jeden plyšoun.

"Tak tadyma sem vnesli všechny, který Instant dostal; bezmocný a svázaný," řekl Pepíno s temným a nebezpečným podtónem v hlase. Sundal si infráky a otočil se na mě; oči mu pod helmou svítily: „Nepřišlo ti někdy divný, že nás Instant nikdy nenechal přijít po dobrým až sem a až pak teprve tady…?“ udělal rukou výmluvnej posunek. No tak tahle věc už mi taky párkrát vrtala hlavou: jak to, že nám instantmani bráněj v přístupu tam, kam nás vlastně chtěj sami dostat? Divný, co?

Opatrně jsme prošli tou chodbou, po kolena v molitanu. Několik nerozbitejch zářivek neosobně bzučelo, kapala z nás voda a od pus nám šla pára. Světle šedý dveře na konci šly otevřít kupodivu lehce.

Nejdřív jsem tu přeobrovskou prostoru za nimi nepochopil – tak byla veliká. Slabé bodové osvětlení nízko zavěšených lamp ještě zveličovalo její opravdovou rozlohu. Pak jsem pochopil, že celá Skládka je vlastně nepředstavitelná kamufláž tady toho uvnitř. Milióny krásnejch plyšovejch medvědů ležely všude kolem, naskládaný v obrovskejch přísnejch pyramidách. A milióny růžovejch umělohmotnejch panenek a milióny pestrobarevnejch dřevěnejch loutek…

Tak vlastně Instant dostal první děti; přišli si sem pro medvědy, kteří uměli chodit a byli zadarmo a dost pro všechny. Pak si ale medvědi chodili pro děti. Dospělí prý tenkrát ničemu nevěřili. Žádný dítě nikde nechybělo (dodnes stačí být v Instantově moci slabé tři hodiny) a ty, které se od něj vrátily, si nestěžovaly, nezlobily, nesmály se, učily se, pily instantní kafe – fuj, fuj, fuj a třikrát fuj. Z těch dětí pak prý vyrostli první velkáči a… dál už to znáte – tak praví Legenda.

„Na vás dva tu čekám už pěkně dlouho, chlapci moji,“ zaduněl strašidelnej, všeobjímající a všepohlcující, ale přesto strašně známej hlas. „Dneska jste mě teda nezklamali, to tedy opravdu ne.“ V tom hlase zazněl smích.

Dech se mi zastavil. Pepínovi vypadlo SCORPIO z ruky a zachřestilo o beton. V obrovským zrcadle, který před náma najednou vyrostlo, jsem uviděl dva malý špinavý a vyděšený kluky v obrovskejch potlučenejch helmách s pusama dokořán.

Zápach tisíců plyšovejch chlupů mi urazil nos, zrcadlo se roztáhlo do širokýho úsměvu, svět v něm se zaostřil a narovnal…

Raz, dva, tři, – teď zachřestí klíče, vrzne klika a nakonec klapnou dveře. Safra! Už jsem tu zbyl jenom já sám! A propásl jsem společný budíček!!!

Rychle vstát a do koupelny. Bolelo mě celé tělo. Při čištění zubů jsem si vzpomněl proč. Fuj, ještě že to včera dobře dopadlo. Ani nevím, jak jsem se dostal domů. Vypláchnout ústa, – tak a rychle do kuchyně. Ručičky hodin se otáčejí neuvěřitelně rychle. Mrknul jsem z okna, a tam někde, kde končí Dlouhá ulice – nebo snad ještě dál, stoupal k nádherně popelavému nebi úzký proužek černého kouře. Ušklíbl jsem se, kdo ví, co ti lidé zase blázní. Znovu rychlý pohled na hodiny a skoro se mi zježily vlasy. Ještě že máme tu instantní kávu! A předsmažené suchary! A nevěřili byste, co času ušetří takový kohoutek s horkou předslazenou vodou.

Oblékl jsem si svou novou uniformu.

I když dnes jdu do Přípravné školy pro Universitu pro budoucí vyšší důstojníky poprvé, tak už mi je skoro osm let, tedy dost na to, abych nepřišel pozdě… už nikdy.

Je 7:00, pro dnešek nejvyšší čas zabít svého prvního policajta.

Za oknem je šedo; kapičky deště stékají po skle a kreslí na něj špinavé cestičky - šedé - jak jinak.

„Někde poblíž bývalé Severní spojky je nepohyblivé vozidlo se dvěma živými příslušníky policejního klanu - pro vás, kdož jste dnešní den ještě nezačali úspěšně, - stačí vzít samopal a svět je váš!“ Dneska se Céva Rumkopff opravdu překonává; asi proto, že sledovanost Stanice prý poslední dobou poněkud opadla. Skulil jsem se z postele, zapálil si listí a z hromady svršků na odřené podlaze vydoloval ponožky.

„A pro vás, kteří jste dnes už přispěli našim hladovějícím spoluobčanům pořádným kusem policejního bůčku, jednu písničku na rozproudění krve - ano, hrají vaši oblíbení Vitriol Faces!“ Pleskání deště zaniklo v burácení kytar. Já Stanici poslouchám rád - jako ostatně každý pilot - taky je to naše klanová Stanice.

Dopnul jsem si spony neprůstřelné kombinézy (je celá černá s malým stříbrným sluníčkem na levé straně hrudníku - jo, jsem pilot, co umí celou Soustavu), automaticky překontroloval zásobník u svého SCORPIA (lovci obyčejně po pilotech nejdou, ale jídla je čím dál tím míň), típnul listí o špinavé umyvadlo a nasadil si helmu (samozřejmě taky černou, s respirátorem, zesilovacíma sluchátkama, infra optikou, no znáte to).

„Otevřít!“ rozkázal jsem dveřím.

„Je sedm hodin dvacet pět minut, těším se nashledanou, pane,“ odpověděly mi dveře; rádio dunící Vitriol Faces ztichlo a zaklapaly zámky. Než jsem otevřel, dobře jsem si prohlédnul monitor, jestli na mě venku nečeká nějaká nepříjemnost. Studený, sychravý vzduch voněl vodou, sírou, kouřem a hnijícími odpadky - no tedy spíš smrděl musím si sehnat nový filtr do respirátoru. Na ulici se mimo provazů deště a bystřin rachotících přes ucpané kanály nic nehýbalo. Snad jen... Tam u toho vraku u odbočky k bývalé průmyslové čtvrti... Je to (teda spíš byl to) Mercedes z osmaosmdesátýho. SCORPIO mi skočilo do ruky - nemá smysl nic podceňovat - policajtský rádio (Stanice Milice - debilní název, jako ostatně na policajtech téměř všechno) začíná ranní vysílání velice podobně jako naše Stanice: „Je sedm nula nula; nejvyšší čas zastřelit svého prvního pilota!“

V dálce, na sever ode mě, zarepetil samopal SCORPIO, jaké používáme my, piloti. Odpověděla mu policejní rychlopalná brokovnice. Zbytek souboje utichl v jakoby všudypřítomném vibrujícím řevu, který začal úplně z ničeho nic, a jen pomalu a neochotně se vytrácel - akustický jev provázející start z planety s atmosférou (říká se tomu pravděpodobnostní třesk) - naší další šlupce se povedlo odstartovat - no výborně!

Nad zrezivělou a dávným ohněm zprohýbanou kapotou Mercedesu se pomalu objevily dvě ruce, prázdné ruce. Jak jsem již říkal, lovci piloty obvykle nechávají na pokoji. Přesto jsem kolem něj prošel velmi opatrně - ani se nehnul a na strupy pokrytém, neuvěřitelně špinavém ksichtě za průzorem helmy se mu rozlil hluboce servilní úsměv. Jak by taky ne, SCORPIO umí padesát výstřelů za vteřinu a ona úplně stačí jedna kulka; má ráži sice jenom 1.25 milimetru, ale zato vychýlené těžiště a obrovskou rychlost - zásah je smrtelný do osmadevadesáti procent z povrchu lidského těla.

Déšť na plechu hlasitě rachotil a od pusy šla pára; do háje, jestli začne sněžit...! Rychlým krokem a těsně podél zdí (rohy se naopak musí obcházet širokými oblouky) jsem došel až k bezpečnostnímu labyrintu kolem City - komplexu vybudovanýmu z kanalizačního systému a bývalý subwejky - jediné neutrální místo v tomhle děsným městě. V City je zabíjení zakázáno - bdí nad tím Obchodní bezpečnost, a to dost přísně - ne že by jim záleželo na pár životech, ale mnoho smrti kazí kšeft. Zdlouhavě jsem se proplížil bludištěm, sešel po schodišti a prošel kontrolou do klimatizovaných koridorů (to klimatizovaný znamená, že se tu dá jakž takž dýchat bez respirátoru) a zapadnul do jedný laciný jídelny na Firstunterstreet - jmenuje se U Vánočky Freda.

Kulaté pancéřové dveře mi vrátily identif, pozdravily, pustili mě dovnitř a vzduchotěsně za mnou zapadly. Když jsem odevzdal SCORPIO a helmu, otevřely se i druhé dveře - vstup do všech jídelen je velice podobný propustím v našich šlupkách. Akorát místo průniku vzduchoprázdna brání průniku toho všeho válečnickýho harampádí, co všichni taháme sebou. U Vánočky bylo šero a kouřmo. Do nosu mě praštil smrad tak hustej, že se o něj dalo skoro opřít - koncentrát žluklé mastnoty, připáleniny, potu, neexistující kanalizace, nikdy nemytých šlusáků a hnilobných chorob, kterýma jsou snad do jednoho prolezlí.

Ve štrůdlu na jídlo stála opravdu přepestrá směs lidí - to se nikde jinde nevidí. Pár techniků v kombinézách pomocného personálu našeho klanu, pár policajtů ve svejch zelenejch uniformách, pár členů OB, hromada lovců, verbířů, děvek, mnichů a flanďáků a samozřejmě nejvíc šlusáků, kteří někde splašili prachy. Jejich prozatím neúspěšnými kolegy byla podlaha Vánočkovy ratejny doslova zavalená: mrzáci, chemomrzáci, nukleomrzáci, lepromrzáci (ti vypadají asi nejodpornějc - pandemie malomocenství nám utěšeně čistí Matičku - ale kdo se na to má dívat), ženy (to slovo berte s odstupem), muži, transsexmani, děti... chamraď.

Prokopal jsem se davem a stoupl si na konec fronty. Naši na mě kývli (nedá se říct, že přátelsky), lovci mě zaregistrovali (nedá se říct, že nepřátelsky) a policajti po mě přejeli očima zakrytýma zrcadlovými implantáty (nedá se říct, že opovržlivě). To bych jim ostatně ani moc neradil - v Obchodní zóně se nesmí akorát zabíjet - za vyrážení zubů a lámání kostí jsou jenom pokuty.

Zapálil jsem si listí.

„Listí, kruciprdel, pravý listí!“ šlusák se vytáh na špičky a sjížděl alespoň kouř, kterej jsem vydech. Trochu se mi z toho všeho zvedal žaludek a jeho purpurovej, boulovatej a ke všemu zeleně flekatej ksicht mě úplně připravil o náladu. Koukal se na mě jako pes - ten odpornej žebravej, chtivej úsměv. Ještě ke všemu měl jen jedno oko. A ještě ke všemu, když si mě pořádně prohlídnul, tím okem na mě zamrkal a úsměv se mu rozšířil tak, že mu jedna z těch mokvavejch boulí praskla až mi hnis stříknul na rukáv. Nemám rád šlusáky. Hlavně nemám rád jednooký šlusáky - nepříjemně mi to připomíná věc, co mám místo levýho oka já. A jednoocí šlusáci, kteří se na mě smějou a mrkaj, jako že si všimli našeho spříznění, jsou mi vyloženě nesnesitelní.

Já, pokavad nemusím, tak obvykle neubližuju. Tomuhle parchantovi jsem zlomil ruku skoro s potěšením. Zaječel, jako bych ho vraždil. Hluk v místnosti najednou úplně ustal. Naši se na mě ani nepodívali, flanďáci se začali křižovat. Jeden z policajtů se chápavě usmál, lovci si mě změřili s profesionálním zájmem a všichni přítomní členové OB poměrně bleskurychle tasili biče.

Šlusáci se, až na toho „mýho“, tiskli u zdí.

„To je v pořádku, pánové,“ řekl jsem obezřetně se blížícím ÓBákům. „Jenom jsem tady leprounovi musel objasnit svůj názor, na jeho ruku v mý kapse,“ lhal jsem a ani se nezačervenal. Šlusák, který se snažil odplazit co nejdál ode mne, zvedl hlavu a chtěl něco říct. Tekly mu slzy.

„Že?“ usmál jsem se na něj. Čelisti mu zaklaply s hlasitým cvaknutím. Ke své různobarevnosti ještě navíc zbledl. Když se takhle směju, tak to nevypadá moc hezky. ÓBák s dvěmi hvězdami na výložkách si strčil bič do podpaží a zachraptěl: „Pořádková pokuta. Tobě, pilote, dvacet ekvivalentů, a tobě,“ kývl na ležícího leprouna, „dva.“ Ten ÓBák chraptěl proto, že měl na krku širokou bílou jizvu - skoro od ucha k uchu a nevypadal, že by se s ním dalo moc smlouvat. Dvacet ekváčů - bylo mi úplně jasný po čem jde. Opatrně, aby přesně viděl, co dělám, jsem vytáhl z kapsy svojí plechovku s listím a dal mu deset cigaret. ÓBák je s úředním výrazem v neštovicema poďobaným ksichtě převzal, vystavil mi stvrzenku o pokutě a vrátil lístek na nouzovou dávku u Armyspasu. Listí je nejtvrdší měna, co existuje.

„Teď ty!“ Šlusák se schoulil do klubíčka. „Honem, nebo tě budu muset prodat na substrát.“ Neuvěřitelně komisní ÓBák. Ten žebrák očividně nic neměl. Jako substrát pro Essenfab měl cenu asi tak osm ekvi.

Ležící troska si zakryla hlavu cípem rozedraného šátku. Jinak by brečel úplně veřejně - sračkoun. Zapálil jsem si další listí a začal studovat jídelníček vyvěšený nad panceřovaným okýnkem. Zelená písmena vyrudle žhnula a na zdi vpravo od nich čadil malý červený ohníček - plamenomet na uklidňování nepřístojných hostů - před okýnkem je řetězem oddělená diskrétní zóna. Musím si dát něco lacinýho, nenápadnýho - proto taky nechodím do žádnejch luxusních podniků - nesmím na sebe moc velkým rozhazováním peněz upoutávat pozornost fízlounskejch oček. Dám si tatrgelovej recyklát, ale zato dvojitou porci, ať se mám.

„Na, vem si prosím tě mýho medvídka a vrať mi tatínka!“ hlásek tenkej jako prostřelenej amplión mě vytrhnul z kulinářského zamyšlení. Abych vůbec uviděl majitele toho piskláče, musel jsem hluboko sklonit hlavu. Byla to majitelka. Andílek. Zlatý vlásky, oči jako dva leštěný titanový šuskroužky, bledej obličejíček s rudejma skvrnama, navlečená do strašně ušpiněnýho pytle od tatrgelu. Tak šestiletá holčička. Místo rukou měla něco jako zrohovatělé ploutve a neměla nohy - chemo, nukleo, lepro a tak dál mrzák. Mezi těma ploutvema držela držela malýho medvídka ze zelený synplyše a plakala. Dneska všichni pořád nějak řvou. Pozorně jsem si toho medvěda prohlédl. Jasně, poslední vládní akce: Každé dítě - jeden medvěd! Až do týhle chvíle jsem o tom nepřemejšlel jinak než jako o další stupiditě v nedobytnejch jeskyních zalezlejch „šéfů“. Teď mi došlo, že pro tohle škvrně to byla první, jediná a poslední hračka v jeho ne zrovna radostným životě. Vzal jsem jí medvěda (i to je život) a dal zjizvenýmu ÓBákovi ještě jedno cigáro. Plyšovej medvěd za cigáro, a cigáro za život jednoho zaflusanýho šlusáka. Blbej kšeft.

V implantátu v kosti nad levým uchem mi zapulsoval přístupovej kód mýho pées: „Šéfe, mrskni sebou trochu, policajti se začínaj nějak rojit! Mám pocit...“ zaječení rušičky mi málem urvalo hlavu. Beze spěchu jsem do sebe naládoval zbytek tatrgelu a vyklátil se z Vánočkovy jídelny, jako bych měl času nejvíc ze všech pilotů na světě. Dva z policajtů, co jedli u vedlejšího stolu se zvedli taky a s časem na tom byli zřejmě úplně stejně jako já. Dveře mi vydaly moje věci. Nasadil jsem si helmu a pomalým krokem se šinul temnou válcovitou ulicí - ze světel na stropě svítilo, teda spíš žhnulo, jen asi tak každý třetí. V hlavě se mi to ale točilo naplno. Totiž: jestliže policajti znají mojí frekvenci, a jestliže jí dokáží i rušit, znamená to, že mě mají, jak oni říkávají, pěkně rozpracovanýho. Naštěstí to ale neznamená, že jsou schopní moje vysílání dekódovat. Teda aspoň doufám. To by se mi vůbec, ale opravdu vůbec nehodilo. Ti dva se drželi pořád za mnou. Zadní kamerou v helmě jsem si je dobře prohlídnul: zelený uniformy, neprůhledný implantáty stříbrně planoucí v průzorech přileb, krátký rychlopalný brokovnice a vysoký boty na podešvích z mechový gumy. Nechtěl bych se mýlit, ale takhle nějak si představuju policejní specialisty - lovce pilotů. Teda vlastně chtěl bych se mýlit. Zříceninám u východů z podzemí se říká labyrint proto, že byly kdysi upravené tak, aby šance dostat se z City - místa s největší koncentrací lidí - byly pro každého co největší. Když se v dálce objevil jasně osvětlenej průchod ven a policajti zrychlili, bylo to jasný. Rozběhnul jsem se jako o život, a vlastně proč jako. Strouha černý vody tekoucí prostředkem tunelu se mi rozstřikovala pod nohama v gejzírech, který cákaly snad až na strop. Vzduch svištěl na hranách helmy a do uší se zařezávalo ostrý staccato policajtskejch bot za mnou. Světla na stropě se slily do červený, doutnavě žhnoucí čáry.

Stihnul jsem to. Jeden z ÓBáků hlídajících u zátarasu před průchodem nezúčastněně řekl: „Pilot půjde první.“ A bylo.

Rychle jsem se prosmekl mezi metr tlustejma veřejema do volného světa. Mám deset minut, než stráž pustí i policajty. Velice moudrý nařízení. Přede mnou se rozkládala cihlová a betonová změť promáčená deštěm a krví - stejně nikde neumírá tolik lidí jako těsně za východy z City.

Déšť od rána zhoustl a těžké olověné nebe tisklo nadrcené siluety okolních zřícenin k zemi. V přítmí mezi troskama domů se plazila hnědá kyselá tráva. Tady se neodvážej pást ani ti nejzoufalejší šlusáci.

To, že ty dva policajty ÓBáci pustí až za deset minut ale neznamenalo, že nahoře na mě už někdo nečeká. Sotva jsem udělal dva kroky, tak to začalo. Nejdřív se rozeřvala jedna brokovnice kousek napravo, asi dvacet metrů přede mnou. Vír broků se mnou praštil jako s kusem hadru. I přes neprůstřelnou kombinézu to strašně bolí. Druhej fízl mi to napálil přímo do ksichtu. Ještě že jsem si prozřetelně stáhnul bojový hledí. Stejně mi to málem utrhlo hlavu. Brokovnice dělaly takovej kravál, že se v něm repetění mého SCORPIA málem ztratilo; ne tak ostatní efekty. Nejsem zrovna špatnej střelec. Třetí fízl totiž podlehl mylnému dojmu, že už jsem skoro na prkně, když jen tak ležím, a úplně sebevědomě vylezl zpoza zdi, kde se kryl. Nevšim si, chudák, toho sluníčka, co mám na kombošce, a nebo všim, ale nevěděl tak úplně, co znamená. Napálil jsem mu to přímo do ruky ve frajerský bezprstý rukavici. Kulka ze SCORPIA, když vlítne do těla, nevylítne druhou stranou ven, jak by se dalo čekat, ale začne rotovat kolem nejtlustší kosti v okolí. Na ruce v bezprstý rukavici se objevily tři malé mokvavé skvrnky - vzápětí fízlovi úplně vybuchl obličej. Vtom se ozvalo zaječení a v neutuchajícím burácení brokovnice se proti mně vyřítil ten, co začal střílet jako první. Trefil se vždycky; nemohl jsem vstát a z kombošky, do který jedovatě švihaly další a další biče žhavých broků, se mi začalo kouřit. Ale neskočil jsem jim na to. Starej fízláckej trik: jeden se odkryje a pálí do vás ránu za ranou a druhej, na kterýho nedáváte pozor, vás dostane panzerfaustem. Já jsem pozor dával. Jak se černá asfaltová hlavice pěsti objevila nad zídkou, odkud střílel ten druhej, SCORPIO se mi znovu zatřáslo v ruce. Mám nastaveno na dávky po pěti ranách - a mám pocit, že tentokrát jsem neminul ani jednou. Hnací nálož Panzerfaustu explodovala ve víru dýmu a žlutého ohně. Smejklo to se mnou, až se mi tatrgel vzpříčil v krku. Na kombinéze obalený promáčenou betonovou drtí a stříbřitě lesklý od rozmazanýho olova se mi začala usazovat rudá rosa. Tak vidíš, kams to dotáh, panzermetčíku - až na rosu! Než se ten třetí fízl, nevěřícně sledující mému zraku utajené zbytky svého kamaráda, vzpamatoval, zemřel také. Ale ty tři mladý jelita svůj úkol splnily - zdrželi mě. Nevím jak to ti dva profíci dokázali, ale stačili se dostat z podzemí už za tu chvilku, co trval boj. Pažba brokovnice se mihla jako kyj a vyrazila mi SCORPIO z ruky. Kolem krku se mi se zasyčením obtočila ocelová struna - jo, tak to je jiná! Jak říkám, profíci. Límec bejvá nejslabší místo kombinéz, všech kombinéz. Sice nepovolí, ale co je to platný, když tě přes něj uškrtěj. Po poldovi vlevo jsem hodil nůž. Už jsem začínal vidět rudě a on měl přímo neuvěřitelný réflexy - nůž mu sice stačil useknout špičku nosu, ale to nic nezměnilo na tom, že mě se svým kamarádem škrtil dál - vypadalo to, jako když si hrají na přetahovanou akorát že uprostřed byl můj krk. Druhej nůž už jsem nějak nemoh' nahmatat. Třásly se mi ruce a taky jsem měl pocit, že jsem se pomočil, ale to už se tak rdoušeným stává. Když už měl být vlastně konec, začali mě táhnout pryč; pak se najednou udělalo strašný vedro - nikdy bych nevěřil, že smrt je teplá.

„Šéfe, vstávej, musíme ocaď!“ samozřejmě, moje milý pées a jeho plamenomety. V hlavě mi hrubě hučelo a domníval jsem se, že mi minimálně praskla tak třikrát kolem dokola. Ohořelý zbytky fízlů kolem na tom byly ale podstatně hůř.

Cesta k naší šlupce byla strašná. Pées mě tam spíš dotáhlo, než že bych došel. Fízlové se rojili jako vši. Naštěstí, jak jsem se potom dozvěděl, pées naši neblahou situaci ohlásilo klanový Stanici a Céva Rumkopff to bezplatně pustil do éteru, a naštěstí i já mám na kosmodromu pár kámošů, kteří nepotřebují rozkaz shora. Teď už jich je o dost míň. A máme i o jeden tajnej kosmodrom ve městě míň - hádejte o kterej - všechny šlupky bohudík stačily ulítnout. Musím někde pro Cévu sehnat láhev skotský - nejradši má Walkera Black Label. Půllitrovka má sice cenu asi jako tři tuny listí, ale můj šlejšák mi za to stojí.

Visím ve sprše a proudy žhavý páry masírujou moje v jednu velkou modřinu vyklepaný tělo. U řízení hlídá pées - z toho šrumce dole si odneslo akorát trochu pomuchlanej pancíř. Na levý ruce mám pod průhlednou náplastí patnáct vpichů - tolik toho do mě Doktor snad ještě nikdy nenapral. A řeknu vám, stejně tak nikdy jsem si beztíži nepochvaloval jako dneska. Ta sprcha je totiž v mý šlupce a šlupka na vysoký orbitě nad Zemí. Ve stavu v jakým jsem byl, to nešlo dotáhnout dál.

„Šéfe, poldové se do nás pokoušej strefit nějakým krámem z muzea, nechceš se na to podívat?“ Vydrbal jsem se ručníkem, oblík si novou kombinézu, boty a prošel centrální chodbou dopředu: moje šlupka vypadá jako padesátimetrový orezivělý vajíčko a řídící kabina je v té špičatější zaoblině.

Pées se matně lesklo v měňavým světle monitorů a od Země se blížil raketoplán. Byl celej flekatej a takovej jakoby pomačkanej - policejní zelená barva se při průletu atmosférou orvala do dlouhých třásní, v beztíži divně trčících do stran. To jsem zatím viděl jen ve filmu.

„Co tomu říkáš?“

„Je to replika nějakýho ruskýho automatu, odhaduju tak z konce padesátýho roku. Pulzní motor.“ Pées se vyzná. „Trefí se to do nás skoro přesně za deset minut; myslíš, že bys to moh' zkusit odpíchnout?“ Pées mluví pořád stejným monotónním hlasem, ale já už ho mám tak dlouho, že v tom hlase dokážu rozpoznat, kdy se nemám moc vyptávat a dělat, co se po mně žádá. Zapadnul jsem do svýho křesla, připoutal se a pustil násobič. Násobič - to je ta naše obrovská výhoda proti všem ostatním klanům, a zároveň to, co nám policajti nemůžou ani za boha odpustit. Násobič pravděpodobnosti je totiž jedinej pohon, kterej umožňuje smysluplný lety vesmírem. V klanový, nejpřísněji utajený továrně na odvrácený straně Měsíce (švédská fabrika SAAB v emigraci) jich bylo vyrobeno něco přes tři tisíce. V druhé fázi byly násobiče zabudovány do tří tisíc nejrůznějších šlupek. Dva tisíce devět set šest pilotů s nima dokáže lítat na Měsíc, na Venuši a na Mars. Nikam jinam ne. Ti mají na kombinézách stříbrný měsíček. Devadesát dva pilotů dokáže celou soustavu, a ti nejlepší z nich i Kentaura. Ti mají stříbrné sluníčko. No a dva z nás umějí celý vesmír - opravdu, zdá se, že nemají žádná omezení. Jednička a Dvojka na kombinézách označení nenosí. To bylo rozvrstvení možností našeho klanu v samém jeho prvopočátku. Mezitím se asi dvanáct set pilotů nevrátilo - nikdo neví, jakých chyb se dopustili - naštěstí to v drtivé většině byli ti nejmíň schopní.

Ke klanu pilotů se počítá ještě asi sto tisíc členů pomocného personálu, rekrutů, kyborgů, agentů, dělníků, nájemných vrahů, vědců a děvek a všech těch ostatních, co k tomu patřej. Sám násobič pravděpodobnosti (podle objevitele pravděpodobnostního přenosu se mu také někdy říká Koudelíkův násobič) je vlastně cosi jako takový zvláštní elektronkový (ne elektronický, opravdu elektronkový - musí tam být lampy) počítač, který ve spojení s některým lidským mozkem dokáže měnit pravděpodobnost výskytu nějakého předmětu v prostoru - v našem případě například šlupky.

Ačkoliv jsou všechny násobiče stejné, dokáže je ovládat jen málokdo. A ještě každý jinak. O doletu jsem se již zmínil. V rychlosti jsou rozdíly podobné. Někomu to na Venuši trvá třeba čtrnáct dní, a na druhou stranu naši dva dálkaři přenos uskutečňují v nulovém čase (Sporýš tvrdí, že Jednička se dokáže objevit v cíli ještě dřív než zmizí na startu, ale to je Sporýš). Největší problém je ale s velikostmi lodí. Osmadevadesát procent z nich jsou jednomístný sardinky, do kterejch se, když je pilot asketa, srovná necelej metrák nákladu. Čtyřicet devět šlupek uveze mezi půl a deseti tunama. Jenom jedna je dlouhá padesát metrů a dokáže uvízt tisíc tun po celý Soustavě - a teď hádejte: Kdo je asi nejdůležitější pilot na světě? Proto po mně fízlové tak jdou.

Při dnešním útěku zařvalo přibližně osmdesát našich lidí. Já přitom na Zem vlastně ani nemusím, přímej obchod provozujou zástupci a překupníci; s mými příjmy mi stačí jenom písknout a už se mi valí všechno, co potřebuju; lítám tam dolů vlastně jen z jakési nostalgie. Dneska to bylo jenom o fous - policajti teď moc dobře vědí, kdo jsem, proto ten zoufalej pokus s raketoplánem (určitě mají jenom tenhle jeden - i tak na něm museli pracovat strašně dlouho).

Před třemi roky už mě jednou málem dostali. To když se jim povedlo chytit Ingrid, která se mnou nejdřív lítala jako bocman a zanedlouho už jako bocman a zároveň moje manželka. Slíbili, že vydám-li se jim dobrovolně i se šlupkou, implantují mi pouze mástr, aby měli zajištěnou mojí poslušnost, budu se mít jako prase v žitě, budu moct dál žít s Ingrid... Nevydám-li se, tak s Ingrid udělají něco hodně, ale hodně ošklivého. To, jakým tónem to tehdy generál Totenacker na Milici říkal, do smrti nezapomenu. Byla z toho největší otevřená srážka v Nových časech. Tenkrát jsem tam odlétl, aniž bych to s kýmkoli projednal. Klan si samozřejmě nemohl dovolit o mě přijít. Padlo tam skoro dvacet pilotů a nepočítaně ostatních. Mě z toho dostali, Ingrid ne. Od té doby nemám oko. Rok v nemocniční stanici na Marsu - psychický šok. Jak to s Ingrid dopadlo, jsem se nikdy nedozvěděl. Klan mě potřebuje, proto mi i nadále vychází všemožně vstříc, ale nedá se říct, že mne zrovna nějak milují. Po Ingrid jsem se už s jiným bocmanem nesnesl, a tak jsem si pořídil pées - zbytečně nežvaní a v nejhorším se dá vypnout.

Zelený kontrolky indikátoru žhavení násobiče se rozsvěceli jedna po druhé - bůhví proč se jim říká dýzl.

„Šéfe!“ raketoplán byl snad už jen sto metrů od nás. Přenosovou helmu jsem si nasadil úplně automaticky.

Padesát metrů. Poslední ledka vzplála. V mozku se mi rozprostřela známá trojrozměrná stříbrná síť. Hlavně aby neodešla nějaká lampa.

Třicet metrů.

„Countdown - You Ready?“ zanotoval jsem začátek naší soukromé bojové písně One-Way Ticket to Pluto.

„Deset metrů,“ odpovědělo mi nezúčastněně pées.

Pluto, nádherná planeta. Slunce se změnilo na jednu z mnoha jasnějších hvězd. Na monitorech mdle jiskřila koule z mrazem rozervaných skal a šedýho metanovýho ledu. To bylo v pořádku. Na navigační obrazovce svítily souřadnice mojí Dači (obrovská, skoro tisíc let stará, hluboko ve skále zakopaná vědecká stanice po předcích), to bylo taky v pořádku.

„Kontakt,“ řeklo pées. V tom okamžiku trup šlupky zaduněl, jako by se k němu přisálo něco hodně těžkýho.

„Do psí díry a hadí prdele!“ zaklel jsem bezmocně, když jsem se vymanil s přenosové helmice a o sítnici se mi opřel obrázek, co mi pées vypálilo na boční monitor. V tom raketoplánu musej bejt naprostý sebevrazi. To ale nic nemění na tom, že se jim podařilo svízt se v mým pravděpodobnostním poli. To „One Way Ticket to Pluto“ začalo bejt až nepříjemně reálný.

„Místní přehřívání pláště. Kritická teplota - teď. Ztráta tlaku ve dvojce vpravo,“ mluvil do zuřivého blikání červených kontrolek palubní computer. Něco hlasitě zarachotilo. Pées mi bleskurychle narazilo bojovou přilbu. Stáhl jsem hledí, pořád trochu v mátohách. Policajti nad Plutem - to snad ne. Dveře od kabiny úděsně zaskřípěly a roztrhly se, jako by byly z papundeklu a ne z dvoucentimetrovýho titanovýho pancíře.

Kryl jsem se za opěradlem sedadla a smršť kulek ze SCORPIA vířila dým, najednou panující v místnosti. Pées žhavilo puklý dveře z obou plamenometů naráz. Pak z nich něco hlasitě prásklo. Výbuch mě ohlušil. Z nosu mi začala téct krev. Vystrčil jsem hlavu a tam, kde ještě před chvílí stálo pées, se válela ohořelá a dýmající hromada drátů a pokrouceného železa. Myslím, že jsem zařval něco hrozně sprostýho.

„Ale, Trojko, no tak, ovládej se trochu.“ Ingrid stála přímo přede mnou a natahovala ke mně ruku. Brada mi spadla na prsa. Obličej, kaštanové vlasy na ramena, bocmanská kombinéza... Ingrid, jak jsem jí naposledy viděl tehdy před lety při našem posledním společném výletu na Zem. SCORPIO mi vypadlo z ruky. Chytla ho, aniž bych ten pohyb postřehl. To dřív neuměla. Ani zrcadlovky nenosívala.

„Ingrid...?“ vydechnul jsem.

„Co jí říkáš, Trojko?“ To že ta příšera ve skafandru z konce devadesátejch let je policajt, jsem poznal podle toho, že měl na ramenou výložky policejního majora. Někteří je prý mají vytetovaný i na kůži. A navíc mi do ksichtu mířil něčím, o čem mi intuice napovídala, že právě toto před okamžikem jedinou ranou rozmázlo pées na plechový guláš s elektronickou příchutí. O odolnosti své hlavy jsem si nedělal iluze. Zaběhlej svět se mi začal pomalu otáčet před očima. Policie nad Plutem, Ingrid, pées...

„Nepozveš nás na návštěvu, co?“ zeptal se policajt. A když se mi na hlavu zaměřilo asi pět podobnejch aparátů v rukou asi pěti o něco míň ohvězdovaných skafandrů, schoval zbraň.

„Vidíte, a já myslel, že mi chcete dát pokutu za špatný parkování,“ usmál jsem se. Ruka v pancéřové rukavici podobná naběračce korečkového rypadla mě třikrát rychle za sebou praštila do helmy.

Než jsem jejich pozvání do své základny přijal, potřeboval bych na průzoru vnitřní stěrač na krev.

Bylo jich celkem osm. I s velitelem a Ingrid. Mě zatím ani moc nepotřebovali. Ingrid jim ukázala, kde co je. Přivázali mě k železné trubce v místnosti, kterou jsem používal jako překladiště odpadků. Předtím mi dovolili, abych si umyl krev z helmy, takže se můžu koukat kolem sebe. Není to moc radostnej pohled. Tři metry široká, pět dlouhá, temná kvádrovitá místnost s holými stěnami z šedého, vydroleného rychlobetonu. Hromady prázdnejch plechovek od listí a jídla. Listí! Ježiš jak já bych si prásknul! Nos mám oteklej, že přes něj sotva vidím a několik zubů se mi povážlivě viklá. To ale není to hlavní, co mě trápí: Ingrid. Viděl jsem, jak si sundala zrcadla. (Každý řádný příslušník policejního klanu jinak musí mít skla implantovaná - nevím proč se jejich Biblí stal zrovna Neuromancer.) Ingridiny oči se duhově lesknou - jako úlomky CD-Rom. To znamená jediné: Z Ingrid se stal kyborg, teda přesněji řečeno, policajti ho z ní udělali. Pár mástrů za ušima, trochu kovu v těle... je prej málo nepříjemnějších věcí, než když z vás policajti dělají kyborga - já bych se o to měl asi taky začít zajímat - zřejmě se stanu prvním policejním pilotem v Nových časech.

Do tmy kobky se náhle navalila oslnivá hromada světla. To někdo otevřel dveře. Moje helma naštěstí chytře spustila filtr - nevím, co by na to jinak moje namixovaná hlava. Policajt se na mě ani nepodíval jenom něco těžkýho s kovovým zarachocením shodil z vozejčku a zase vypadnul. (Gravitaci tady na základně vyrovnává na standardní pozemskou jednoúčelový násobič pravděpodobnosti, který také neutralizuje slapové síly Charónu. Jedno z privilegií pro mé pohodlí.)

To něco byly zmasakrované trosky nebohého pées. Udržujou pořádek, fízlové, - a není divu - na svý první kosmický bázi. Naši už určitě tuší, že se něco stalo rád bych věděl, kolik jich kvůli mně ještě policajti dostanou. Ingrid znala hlavní i zabezpečovací kódy pro povolení přistání na stanici stejně dobře jako já. Teda teď už je určitě znala. Protože přesto, že jsem je po jejím zmizení v policejních žalářích samozřejmě modifikoval, heslo staničního počítače mě změnit nenapadlo.

Podle toho, jak poldové chodili se zbytky od jídla, jsem byl zavřenej už tři standardny. V kombinéze mi nechali zapnutý systém udržování životních funkcí, který mne živil, čistil vzduch a staral se o odpad. No a já se celý ty tři dny snažil pomocí komunikačního čipu za levým uchem navázat spojení s hlavním počítačem Dači, - to se mi samozřejmě nepovedlo. Ale před několika okamžiky se mi povedlo něco jiného - a to něco naprosto neočekávaného. Co myslíte, strašně slabě, ale přece jenom, se mi ohlásilo pées. Teda spíš čip, co kdysi byl částí jeho záložního mozku - černá schránka. A ten čip dokázal částečně ovládnout manipulátor, který ještě přednedávnem býval pravou přední nohou pées. Nebudu rozvádět hysterické pokusy, s nimiž jsem se ty trosky snažil přinutit, aby se připojily k jednomu ne úplně zničenému energočlánku a jak se potom pomalu, až nekonečně dlouho proplétaly horami odpadků ke mně.

Jak já se bál, že někdo uslyší randál, kterej to plazení doprovázel!

No nakonec, když mi ten manipulátor přeštípl pouta, jsem byl tak vynervovanej, že jsem se tak tak dokázal postavit. Prázdné konzérvy mi chřestily pod nohama. Napotřetí se to povedlo.

V troskách pées zůstaly i oba plamenomety. Po krátkém páčení se mi jednu trubku s očazeným koncem podařilo odpreparovat. Nádržka s hořlavinou při zásahu ve šlupce určitě nevybuchla - to už by ze mě, policajtů a trosek obou lodí bylo jen pár nezajímavejch satelitů na nízký oběžný dráze nad Plutem.

Dveře od skládky se mi nepodařilo otevřít ani po vysilující několikahodinový dřině. Ani se nehly. Když jsem se tiše vyzuřil (až mi vzteky tekly slzy), uchýlil jsem se k nejstarší lsti lidí prchajících z cel - narafičil jsem to tak, jako že jsem pořád přivázanej k tý trubce. A pak už zbývalo jen čekat na popeláře.

Když přišel, zrovna jsem přemýšlel, že už nikdy nikdo nepřijde.

„Á, přichází policie, tvůj nejlepší přítel,“ řekl jsem s co největší ironií, jaké jsem byl přes oteklé rty schopen.

„Rači drž hubu, pilote,“ odpověděl mi, postavil velký odpadkový koš na zem, došel ke mně a z rozmyslem mě kopl do břicha. „To máš jako závdavek za blbý řeči, ale můžeš se těšit na večer - to začneme s robotizací,“ zasmál se, ale ne moc hezky.

„Odchází policie, můj nejlepší přítel,“ řekl jsem, když se obrátil k odchodu.

„Tak ty toho nenecháš, ty...!“

„Ale nechám,“ odpověděl jsem mu zároveň s doběla rozžhaveným výtryskem neonapalmu. Nedokázal bych střelit do zad ani policajta (a vlastně možná že jo). Překročil jsem dýmající škvarek, co z něj zbyl, zjistil, že ta zajímavá zbraň, co měl v pouzdru na opasku, se stala nepoužitelnou, pogratuloval svému dýchacímu filtru, rychle za sebou zavřel, a pak mě pohltily dobře známé betonové chodby mojí starý Dači.

Chytili mě až neuvěřitelně snadno. Lstivě jsem se plížil šerejma koridorama ke skladišti, kde jsem měl pár poměrně solidních manipulátorů s jejichž pomocí jsem hodlal fízly udolat, a ani mě nenapadlo, že každej z policajtů je napojenej na monitorovací okruh. Takže ostatní věděli, že jeden z nich zařval, ještě než dopadnul na zem. A protože věděli, kde se to stalo, a jak jsem zjistil, Ingrid pořád dokáže poměrně dobře předvídat mé činy, už na mě v tom skladišti čekali.

Opatrně jsem otevřel zrezavělý dveře, místy ještě flekatý olupující se žlutou barvou, a třásl se, aby moc neskřípaly - to jsem se bál ozvěny.

„Kdopak to přišel?“ zeptal se šéf policajt, se založenýma rukama posměšně opřenej o jednoho robota. „Není to Johnny Walker, Ingrid?“

Neměl jsem proti ní šanci. Pohybovala se tak rychle, že bych se do ní zřejmě netrefil i přes poměrně solidní rozptyl plamenometu. Teda kdybych alespoň stačil zmáčknout spoušť. Něco takovýho jsem ještě neviděl - Ingrid musí být opravdu poslední výkřik policejní technologie. Malíkovou hranou sekla (teda domnívám se, vidět to nebylo) do plamenometu. A zkuste používat zbraň jejíž ústí svírá se začátkem hlavně skoro pravý úhel. A to byla poměrně dost tlustá kadmiocel. Co té ráně říkaly moje ruce netřeba dodávat.

Jídelní stůl, ke kterýmu by se klidně vešlo i dvacet tlusťochů jako byl policejní chirurg, byl přímo ideální i jako stůl operační. Takže nejdřív mi poněkud upraví tělo. Ten nájemnej chirurg, kterýmu v prasečím ksichtě porostlým bílým strništěm plavaly vlhký zřítelnice v loužičkách bleděmodrýho sadismu, mi průběh operace vylíčil velice plasticky. Mezitím si kolem stolu, k němuž jsem byl přivázanej solidními popruhy z fialovýho kevlaru, rozestavoval různý stojánky s už napohled velice nepříjemnejma nástrojema a přístrojema.

Po pěti minutách operace v místnosti nevydržel nikdo mimo doktora a Ingrid, která mu dělala instrumentářku - a samozřejmě bohužel mě. Doktorovi můj křik dělal vyloženě dobře a Ingrid to pro změnu bylo úplně jedno. Tyhle operace se dělají vždycky bez umrtvení a při plném vědomí operovaného. Organismus se sice (až na plíce a srdce) paralyzuje, ale nervový zakončení je potřeba mít živý - aby se posilovače daly připojit opravdu správně. Bohužel je to zařízený tak, že se při tom nedá ani omdlít.

Za čtrnáct dní - které jsem naštěstí milosrdně prospal, vyživován nitrožilně, policajti přistoupili k druhé, a to důležitější části mé přeměny na policejního pilota (vám to možná nepřijde, ale už i pouhé mechanické spojení těchto dvou slov je pěkná perverzita). Mozek se obyčejně operuje vsedě. Takže masivní křeslo s již známými fialovými popruhy, silná lampa žhnoucí jinak temnou místností, chirurg v bílém plášti, Ingrid; a abych nezapomněl, oproti minulé sestavě tam byl i jejich šéf - major. Na stolečku u ruky měl přenosný trezorek. I mně došlo, že v něm jsou čipy, které napříště budou řídit můj život - celý můj život. Taky mi došlo, že když v tomhle policejní vedení nevěří ani tomu doktorovi, tak to bude opravdu převzácná elektronika (no, je vidět, že se na mně aspoň nešetří).

Operace mozku jak známo nebolí. Hlavu jsem měl upnutou v takovém kruhovém svěráku mezi čtyřmi vymezovacími šrouby s gumovými přísavkami na konci a celou zamotanou do bílý elastický síťovky. Nemohl jsem s ní ani hnout. Ingrid mi do kůže na hlavě píchla umrtvovací injekci (ostříhali mě už předtím). Až teprve teď si všichni tři nasadili roušky. Něco tak divně zavrzalo, na temeni jsem ucítil chlad a do chromované misky před očima mi cinkl skalpel se zakrváceným ostřím. Zabzučela elektrická pilka a vzápětí se její kotouček jedovatě rozkvílel. Celá hlava se mi rozvibrovala a kolem nosu mi zapršely drobné bílé vločky - chtěl jsem se zeptat, jestli mám v hlavě opravdu piliny, ale měl jsem fixovanou i bradu. Pak se dlouho nedělo nic zajímavého, jenom to tak skoro příjemně studilo. Pak se mi začaly samy od sebe smršťovat nejrůznější svaly, hýbat prsty, ohýbat klouby, zatínat pěsti, mrkat oko a tak podobně.

„Pane?“ řekl chirurg - bylo to první slovo, které bylo během operace proneseno. Jinak mi jenom hlasitě funěl na zátylek. Major přišel k nám a postavil se mi za záda. Dvakrát za sebou hlasitě cvakl zámek u trezorku.

„Takže tady to máme,“ řekl, když s hlasitým klapnutím otevřel dvířka. „Smyslový regulátor jeden kus, výrobní číslo 05.“

„Souhlasí, „odpověděl doktor: Po papíře zaškrabalo pero. Opravdu přísnej předávací protokol, pomyslel jsem si posměšně. Kus proti podpisu. Pak mě napadlo, že to byla asi jedna z mejch posledních posměšnejch myšlenek vůbec, což mne opět rozesmutnilo.

„Mástr, kódové označení čipu 2020, výrobní číslo 05, série BA...“

A ještě osm obdobných položek; po přečtení každé z nich se ozvalo zaškrabání doktorova pera. A pak začala vlastní implantace - z toho už si nepamatuju nic, akorát - v jednu chvíli se mi až neuvěřitelně zvýšila intenzita čichového vnímání - ze zápachu doktorova potu jsem se málem pozvracel.

Mé testování probíhalo v nejlepším pořádku. Akustický příjem rozkazů, dálkové ovládání, samostatné úkoly - všechno. Snažil jsem se, co mi nový, posilovači nadupaný organismus stačil - chtěl jsem svým pánům sloužit co nejlépe, předat jim všechny své zkušenosti a znalosti - to jsou mé jediné cíle. Na noc mě vždy vypínají.

Dnes je to popáté. Postavím se vždycky do rohu ve skladišti a někdo mi řekne:“Spi, teď!“ - to jsou klíčová slova - akustický vypínač.

Policejní důstojník, kterého oslovuji majore (tedy spíš Majore - je to můj nejvyšší nadřízený) držel stroj číslo jedna - kódové označení Ingrid - kolem ramen a některé z jeho tělesných funkcí vykazovaly výrazně změněné hodnoty oproti normálu - bylo by třeba na to upozornit lékaře. Bohužel nemohu promluvit bez vyzvání - ačkoli ochrana řádného příslušníka policejního sboru je mým prvním, takzvaným Velkým zákonem.

„Pane, váš organismus je...“

„Mlč, konzervo a spi už!“ rozkázal Major a hnětl stroji Ingrid hýžďové svaly. První část klíče byla správná, druhé jsem sice také dokonale rozuměl, ale vypnout, jak bylo zřejmě zamýšleno, jsem se nemohl. Major se strojem Ingrid odešli.

Chvíli se nic nedělo. Pak mi hlavou prolétl blesk šíleného světla. Před senzory se mi zatmělo. Rozsvětlilo. Zatmělo. Fibrilace stále zrychlovala. Čas ztratil rozměr. Pak se z prázdnoty ozval hlas - tedy spíš HLAS: „Jmenuji se Jolyjon Dee, narozen ve Staré Praze na Zemi. Je mi třicet pět standardních let, jsem poněkud blázen, ale hlavně příslušník klanu Pilotů, v jehož výkonné hierarchii zaujímám třetí nejvyšší místo - přísluší mi tudíž klanové jméno Trojka. Mou oblíbenou hudbou je historický Hard Core z osmdesátých let předposledního století Starých časů a moji největší nepřátelé jsou soustředěni v klanu zvaném Policie... A neudělal-li jsi to doposud, tak pro dnešek máš nejvyšší čas zabít svého prvního policajta, Jolyjone!“ Ten hlas mi byl strašně povědomý.

„Jmenuji se Jolyjon Dee...“ Hlas zprávu zopakoval. Poslední dvě souvětí byla v tak ostrém rozporu s Velkým zákonem, že jsem se začal hroutit - obzvlášť to druhé - navíc formulované coby rozkaz.

Po několika minutách se stroj s kódovým označením Pilot, stojící v temném koutě úzkého skladiště, svalil na zem. Duhový lesk v jeho zlatě zářících zřítelnicích vyhasl.

Za dalších deset minut jsem se postavil na nohy a protřel si ze zvyku oči. Je to zvláštní pocit, nahmatat si místo víček něco jako čočky objektivu - a vrchol zvláštnosti je vidět zase na obě. Policejní chirurg udělal jednu chybu - nepodíval se, zda nemám v hlavě ještě něco jiného než jenom mozek - můj komunikační čip se málem zadřel, jak se mi těch pět dní snažil předat zprávu, co jsem si sám pro sebe připravil.

Normální kyborg by určitě nepřežil prolomení Velkého zákona - tedy spíš ne „normální kyborg“ ale kyborg s normálním lidským mozkem - ale do jaký míry má normální mozek člověk, který dokáže ovládat násobič pravděpodobnosti, to nedokážu ani odhadnout. Mohu vám akorát sdělit, že mně prolomení Velkého zákona udělalo vyloženě radost.

Nedopustíš, aby řádný příslušník policejního sboru došel úhony - toto neplatí pouze v tom případě, když je ohrožen řádný policejní příslušník s vyšší hodností.

(Toto je plné znění tzv. Velkého zákona robotiky, vypracovaného na základech Morálního kodexu Nového policisty - řádného příslušníka Klanu Nových policistů.)

Dalším z příjemných zjištění bylo, že mi zůstaly schopnosti a reflexy kyborga.

Tak, je sice dvaadvacet dvacet pět standardního času, ale na zabíjení policajtů není pozdě nikdy. Přejel jsem si rukama po kapsách (z konspiračních důvodů mi nechali mojí černou pilotní kombinézu - sice bez helmy, ale na druhou stranu, na co je helma někomu, kdo se může klouzat po Plutu i bez čepice). Byl tam. Když mi tenkrát (je to jenom měsíc, ale jak se to zdá dlouho) pées připravovalo novou kombinézu, automaticky mi přendalo všechny věci z kapes té staré.

Za uširvoucího skřípění drceného rychlobetonu a trhaných armatur jsem prošel zdí do vedlejší místnosti - hlavního řídicího stanoviště Dači.

„Hej, fízle, nechceš zelenýho plyšovýho medvídka?“ Tak překvapenej ksicht už asi nikdy neuvidím. Strážnej pomalu vstával z křesla a civěl na méďu v mý dlani, a než jsem k němu přes celou místnost došel, ani ho nenapadlo, aby šahal po tom minometu, co se mu houpal na opasku.

Nevěřili byste, co má takovej kyborg síly v rukou obzvlášt, když tu ruku pohání poměrně červenej lidskej vztek. Chtěl jsem mu dát jenom pořádnej boxink...

Bezhlavé tělo v policejní uniformě se zakymácelo zepředu dozadu a s nechutným zvukem se rozplesklo o vyšlapaný beton podlahy. Krev vycákla až na strop. Zabíjet ho teď byla chyba - signál o smrti příslušníka policejních sil se mi rozječel hlavou. Na pět vteřin mě to úplně paralyzovalo. Souboj elektroniky a mého mozku jsem naštěstí znovu vyhrál.

Mezi papírkama od tyčinek z tatrgelové tresti (značka POLICE FRIEND) kupícími se na pultě u klávesnice manuálního ovládání, jsem uviděl svůj dálkový ovladač. Zmačkal jsem ho na infmitesimálně malou kuličku.

Střela mi škrtla o rameno, otočila mě skoro o stoosmdesát stupňů a explodovala na zdi za mnou. Střepiny mi zabušily do zad jako mrak žiletek.

„Kreténe! To je kyborg, ten to bejt nemoh!“ zaječel vyšší ze seržantů, krčících se s napřaženými zbraněmi ve dveřích - trochu mne znepokojovalo, že jsem vůbec nepostřehl, jak se tam ocitli.

„Myslíš, policajte?“

Teď jsem nemohl jinak. Signál o smrti dvou příslušníků, rvoucí můj mozek na kusy, byl sice skoro jednou intenzivnější než o smrti jednoho, ale tentokrát jsem na něj byl připraven. Přeskočil jsem cáry kouřícího masa lemující vchod a vřítil se do chodeb. Major a doktor. Nebo ještě líp doktor a Major.

Posledního ze seržantů jsem zabil cestou. Rozplácl jsem ho plechovejma dveřma o zeď. Zajímavá věc, udělal se na nich plastickej obtisk jeho obličeje - asi jako když Jerry praští Toma pánví se silným rozmachem.

„Co se děje?“ žmouřil doktor oči do světla.

„Nic, jen jsem tě chtěl pozvat na malou procházku, - už jsi někdy bruslil na Plutu, felčare?“ Řeknu vám, dekompresi v přechodový komoře snášel mnohem hůř než já, - a co přitom vyváděl za věci... Než zemřel, byl jsem nucen pogratulovat mu k odolnosti mé konstrukce. Major spal v posteli, ve které jsem dříve spával já. Monitorovací okruh měl vypnutý - byl přeci velitel a navíc vedle něj ležel nejlepší osobní strážce, jakého si dovedu představit - kódové označení Ingrid. Moje ložnice, moje postel, moje žena - přímo by se dalo říct rodinná idyla. Ingrid byla naštěstí vypnutá. Bohužel Major měl i na policajta až nelidský reflexy. Jak zavrzaly dveře, poslepu zabodnul prst do ovladače na nočním stolku. Ingrid to na strojový úrovni myslelo asi o řád rychleji než mně. Ještě než začala otevírat oči, stáhla si z monitorovacího okruhu, co se stalo, a ještě než je úplně otevřela, věděla, že příčinou těch problémů jsem já. A Ingrid ovládaná Velkým zákonem je strašná zbraň. Obzvlášť, když jí pomáhá hajzl, kterej zná všechny vaše klíčový slova.

„Spi, teď!“ zařval Major. Než jsem ten rozkaz anuloval, zarazila mi Ingrid štíhlou pěst do břicha. Dveře, které jsem za sebou před chvíli opatrně zavřel, se vytrhly ze zdi i se zárubněmi. Byl to pancíř, který by měl normálně ochránit obyvatele místnosti i při náhlé dekompresi stanice. Teď povolily pod mým tělem, jemuž kinetickou energii udělila štíhlá ručka... nenapadá mé lepší přirovnání než k parnímu bucharu. Údery na mě jenom pršely. Nemohl jsem se než chabě krýt. Major totiž vyběhl na chodbu, oči mu svítily, v jedné ruce svoji zbraň, v druhé tu, kterou jsem upustil já, a pořád dokola na mě křičel to svý „Spi, teď!“ a na Ingrid: „Rozsekej ho na sračky, Ingrid.“

Nezbývalo mi než použít trik. Jeho realizace byla sice poněkud obtížná, ale nakonec se podařil.

„Nechcete mýho zelenýho plyšovýho medvídka, paní?“ Napodobit hlas šestiletého dítěte mi nedělá problémy (když mi zrovna nikdo neskáče po břiše). A protože mám v malíku všechny zákony policejní robotiky, nemohlo se mi to nepovést.

Dítě zabiješ jen na přímý rozkaz svého nadřízeného.

(Toto je plné znění osmnáctého zákona robotiky, vypracovaného na základech Morálního kodexu Nového policisty a Služebních řádů Klanu Nových policistů.)@

Ingrid ztuhla uprostřed pohybu jako prkno. Major neměl čas pochopit, co se stalo. Stačilo mi dvě stě milisekund. Mám mnohem větší sílu než Ingrid a věděl jsem naprosto přesně kam mířit. Moje pravá noha zasyčela vzduchem a trefila ji do brady. Ozval se zvuk s jakým dopadá dvacetikilový ocelový perlík na kovadlinu. Ingridino tělo udělalo salto, s ošklivým plesknutím se zarazilo o strop a zřítilo se zpátky na podlahu. To už jsem opět sledoval, aniž bych se mohl pohnout. Major ječel to: „Spi, teď! Spi, teď!“ tak rychle za sebou, že než jsem vždycky dokázal potlačit elektronickou křeč, kterou to vyvolalo, už tam byla nová. Naštěstí mě chtěl trefit hned první ranou a úplně mě nezničit. Jak mířil, vyplázl špičku jazyku a nervózně si olízl rty. Tím mi dal skoro desetinu sekundy k dobru. Zelený plyšový medvídek, letící skoro šestisetkilometrovou rychlostí dokáže divy. Trefil jsem Majora přímo do pravého oka.

A mozek mu tak srandovně vycák ušima...

Než jsem opravil sebe a hlavně Ingrid, utekl skoro měsíc. Naši mě moc potřebovali, ale nedalo se nic dělat. Stanice vysílala můj volací kód na všech pásmech našeho pravděpodobnostního vysílače každou půlhodinu (ten vysílač je jenom jeden jedinej - tak si představte, kolik relací kvůli tomu museli zkrátit nebo zrušit!). Ale než jsem vykopal Ingrid (tím myslím to, co člověka dělá člověkem) zpod hromad těch policejních straček, co měla v hlavě; než jsem všechno přeprogramoval - jí i sebe (už bych nikdy nechtěl zažít to: „Spi, teď!“) a hlavně než jsem si troufnul znovu sednout na svý křeslo ve šlupce a začít žhavit dýzl...

Ale nakonec to všechno dopadlo dobře. Když jsme se vrátili, tak nás naši nejdřív málem postříleli. Neumíte si představit, jak to vypadalo, když se na hlavní základně na Marsu najednou objevila skoro tři měsíce nezvěstná šlupka, z který vypochodovali dva kyborgové v zrcadlovkách (nebyl to ode mne zrovna zdařilý žert). No i tohle nakonec dopadlo dobře. Potom už šlo všechno rychle. S našima znalostma policejních struktur Klan po krátký ofenzívě zvítězil - v celém Vesmíru už není ani jeden Policajt. Tím jsme se my, Piloti, stali nejsilnějším klanem vůbec a obchod s jídlem a listím a vším ostatním se úspěšně rozvíjí (monopol je monopol) a klan bohatne a mohutní.

Mně samozřejmě nabídli, abych se stal klanovým vůdcem, takzvaným velkou Nulou, ale já mám rád svoji Daču na Plutu, svoji šlupku a svoje osamělý cestování - tak jsem zdvořile odmítl - všichni si téměř viditelně oddychli - potřebují mě jako pilota a asi jsou v mé přítomnosti pořád trochu nesví.

Jo, mimochodem, to moje cestování už taky není až tak osamělý. Ne že bych si pořídil nové pées, to nebylo třeba - lítá se mnou samozřejmě Ingrid; máme se pořád moc rádi a naše odlišnost od ostatních lidí nás ještě víc sbližuje. A mezi náma, mít ženu, která má hlavu naditou elektronikou, taky není k zahození: moc toho nenamluví, a hlavně - při nejhorším se dá i vypnout.

Smrt je nejlepší lékař

„... a nikdo, pánové, opakuji, NIKDO mimo nás tří, se o této akci nesmí dozvědět naprosto NIC!“ řekl Nejvyšší Voják. Zavrzaly židle, a když zasvištění salutujících paží ukončilo přísně tajnou poradu na vzdáleném ministerstvu obrany, sundal si Slintavka Charl tlustá černá sluchátka a začal si mnout otlačené uši. Slintavka Charl se usmál. Tlustá moucha bzučící na okně v úplně prázdné místnosti, pronajaté v posledním patře kancelářského domu van Trusccot ltd., padla na zaprášený parapet ke svým mumifikovaným předchůdkyním.

Místnost vlastně zas až tak prázdná nebyla. U okna se zataženými žaluziemi, kterými pronikaly tenké žluté šípy slunce, stál stůl, na něm magnetofon a nevelká, ale výkonná armádní vysílačka. U stolu kovová židle a na ní takový menší padesátiletý obr - Slintavka Charl. Bylo tam také omamující vedro. Slintavkova košile byla v podpaží skoro až k opasku kalhot tmavá potem. Charl si pohladil vlhkou pleš, odstříkl slané kapky z prstů a kapesníkem vysušil lesklý proužek slin, vytékající z povislého levého koutku úst. Polovinu obličeje nad ním měl po jednom nešetrném výslechu úplně mrtvou. Duhovka v strnulém oku vybledla a celé získalo barvu staré slonoviny protkané krvavou sítí popraskaných žilek; zornice se stáhla do horizontální štěrbiny - pohled na boku ležícího hada. Snad právě proto, když se usmál, umíraly mouchy.

Přetočil kazetu v magnetofonu kousek zpět a stiskl PLAY. Veliká klávesa pod jeho ukazováčkem téměř zmizela.

„...klt.“, znovu se ozval hlas Nejvyššího Vojáka. „Krycí jméno operace je Mrtvá srna a bez...“

Hlwžžžd.

Tlustý ukazováček převinul pásek ještě dál.

„...te si, jakou na sebe berete zodpovědnost!“ Chvíli reproduktor jen hluše šuměl. Významná odmlka se neúměrně protahovala: „Vaši zodpovědnost... A teď - zopakujte rozkaz!“ štěkl najednou ostrý hlas Nejvyššího Vojáka, jenž byl téměř okamžité vystřídán jiným, hlubším a zřetelně subalterním: „Rozkaz, pane! Tak tedy: Ve čtvrtek 15. 8. ráno v sedm třicet nastoupím v Havenhavenu na výletní loď SEAGIRL, která bude kotvit u mola číslo sedmnáct. Heslo pro kapitána je: „Rotory se točí“, odpověď - „Snad nám to vydrží“. V sedm patnáct se nalodí šedesát dva dětí pod dohledem šesti vychovatelů… Mně se ty děti pořád nechtějí líbit, pane!“

„Žádný strach, majore. Je to ta nejdokonalejší kamufláž na jakou jsem přišel. Koho by napadlo, že na té lodi je mimo těch dětí ještě... něco navíc - che, che.“ Nejvyšší Voják se z magnetofonu samolibě zasmál. „Tak dál!“

„V sedm třicet vyplujeme na standardní vyhlídkovou cestu podél pobřeží. Přesně v devět čtyřicet osm kapitán své základně nahlásí poruchu; zadření ložiska na... na... aha, na první hřídeli? No to už bude vědět on. Maximální rychlostí pojedeme dál, ovšem přímo do bodu V. Tam na nás bude čekat T.T. jednotka. Její velitel se mi prokáže heslem: Nad kaktusem prší, já mu odpovím: To snad není možné, taková škoda. Vychovatelé s dětmi budou pod záminkou nebezpečí otřesů zavřeni uvnitř lodi. V jedenáct patnáct vyložíme náklad. Pak se vrátíme na výletní trasu a poplujeme do přístavu.“

„Přesně tak,“ ozval se Nejvyšší Voják, „zažeňte je z paluby těsně před tím, než přistanete u Véčka. Musí to co nejdéle vypadat jako obyčejný školní výlet.“ Nejvyšší Voják se hlasitě nadechl: „Mňo, a to je vlastně celé... Nakonec snad, pánové, ještě jednou zopakuji, že nikdo, opakuji, NIK...“ Cvak. Ukazováček se zabodl do stopky.

Slintavka Charl se znovu usmál. Žádná z much to však již nemohla ocenit. Vstal a s popiskováním odešel na záchod. Do hvízdání se vmísilo keramicko-hydraulické cvrčení. Nespláchl. Když se vrátil, vytáhl z pod stolu papundeklový kufr a uložil do něj vysílačku i magnetofon. Bručení dlouhého zipu kolem víka zavazadla mu připomnělo vlastní nezapnutý poklopec. Otřel si sliny, sfázoval pleš a přešel po laciném šedém stářím zkrabatělém koberci ke dveřím do chodby. Ostražitě se zaposlouchal. Protože se zpoza dveří neozývalo nic neočekávaného, vlastně vůbec nic, polovina modravých rtů se svraštěla a opět se ozvalo meluzínovité hvízdání. Zacinkal klíč, vrzla klika, a poté, co za ním zaklaply dveře, nezůstalo po Slintavkovi v šeré místnosti nic než pronikavě čpavý zápach potu a zvětralé moče.

***

Ve čtvrtek 15.8. v deset nula nula se nizoučko nad mořem na západ od Havenhavenského přístavu řítil malý výkonný vrtulník typu DESERT MOUSE. Jeho jinak ladnou siluetu hyzdily dvě protáhlé konstrukce přichycené na špinavé modrých bocích těsně za oběma dveřmi. Z konstrukcí vyčnívaly zvláštní, aerodynamice zcela odporující - no snad rakety. Na každém boku dvě. Místo špiček začínaly spíš něčím jako velký kulatý tác na nošení piva - samozřejmě bez toho rantlu.

Slintavka Charl krátce vyhlédl na temnou hladinu uhánějící deset yardů pod rachotícím strojem a s úsměvem se otočil na pilota: „Špatný počasí na výlet pro dětičky, co řikáš?“ Pilot lehkým pohybem kniplu vyrovnal náraz větru. Rychle mrkl na Charla a ještě rychleji přilepil oči zpátky k nízké kalné obloze. Vrtulník se znovu nepříjemně zhoupl.

„Jo, to jo... a nesměj se na mě, prosím tě.“

Při Slintavkově smíchu nejenže umíraly mouchy; lidem se z něj někdy dělalo dost špatně.

Slintavka však měl k smíchu důvod. Před slabou půlhodinkou vysílačka zachrčela očekávanou zprávu o poruše na lodi SEAGIRL.

„Zadřelo se jim ložisko na předlohové hřídeli. Taková smůla smůloucí,“ vesele si pomumlával a zabořil prsty do klávesnice svého KNEETOPU. Výřez mapy na monitoru poposkočil, jak se změnilo měřítko. Aniž by zvedl hlavu přikázal: „Zpomal trochu, musíme je chytit co nejblíž zlomu.“ Ryk motoru se poslušně zmírnil.

Po několika dalších minutách se mračná čára přibližujícího se pobřeží začala zaostřovat: v Slintavkově dalekohledu ostře kontrastovala rozervaná čerň vysokých skal s bílou šlehačkou těžkého příboje.

„To musej bejt voni!“ vzrušeně odtrhl oko od okuláru, „na dvou hodinách!“ Napřáhl ruku a opřel ukazováček o chvějící se plexisklo.

Kurs vrtulníku se nepatrně změnil.

„Je to dobrý, je to výborný!“ šeptal si Charl, znovu přisátý k dalekohledu. Zapomenuté sliny oslizly celý předek jeho tmavě modrého svetru.

„Támhle je teprve útesová bója!“ vykřikl. „Chytneme je eště před hranou, eště před zlomem!“ Prudce se narovnal a rozradostněně plácl pilota do ramene. „Přesně jak sem to chtěl!“

Muž na vedlejším křesle se zavrtěl. V černé kůži jeho kratičkých bezprstých rukavic vyvstaly bílé hrboly kloubů, jak zaťal pěsti do řídící páky, a v bledém, nezdravě vychrtlém obličeji mu zacukalo.

„Říkal jsi něco?“ nakrčil obočí Slintavka a srovnal si sluchátka interkomu.

„Nee.“ Zaskřípěl až na druhý pokus pilot.

Nelidské oko se zabodlo do úzkého profilu tváře nad kniplem. „Připadáš mi ňák nervózní, Alfi...“

„Už je taky vidím!“ chraplavý hlas pilota tentokrát nezradil a zarezonoval radostným vzrušením. Jen on sám věděl nakolik bylo hrané.

Charl se na něj konečně přestal dívat, a pak už jen oba hypnotizovali teničkou barevnou čárečku, která se postupně měnila v řvavě oranžovozelenou, před očima se stále zvětšující loď; loď svými barvami až nevkusně kontrastní proti pohřebně temnému moři.

***

Neslyšíte něco, majore?“ otočil se kapitán na vedle stojícího muže, choulícího se v těžkém kabátu z šedého synflanelu, „takové nějaké klepání?“

„Že by se nám opravdu něco zadíralo?“ napjatě se usmál dotázaný, a už ostražitě vyhlížel z oken; pak dokonce odešel z vyhřátého můstku. Když se vrátil, zavrtěl ustaraně hlavou. „Ten příboj dělá strašnej kravál a děcka uvnitř hrajou nějakou bláznivinu, u který je zřejmě nejdůležitější co nejhlasitějc ječet. Jinak nic.“

Kapitán si před náporem studeného větru zvenčí přitáhl klopy zlatem pošité uniformy. Rychle plující loď se na dlouhých táhlých vlnách pravidelně a zeširoka houpala. Majorovi to nedělalo dobře, stejné jako smutná šeď všude kolem za občasným špláchancem pěny uplakaným předním sklem můstku. V duchu sprostě nadával na celý dnešní úkol a hlavně na tu „dokonalou“ kamufláž, vyprodukovanou samotným Nejvyšším Vojákem. „Dvaašedesát malejch dětí!“ zašeptal do panujícího hluku. Otřásl se, když mu ledový prst zodpovědnosti přejel po páteři. „Operace Mrtvá srna; kdo jen moh' přijít na takovou hovadinu...?!“ ani tato slova nebyla určena nikomu cizímu, a tak poslušně zmizela ve víru zvuků na maximum jedoucí lodi.

***

Tak deme na to!“ stáhl si Slintavka Charl hledí u přilby a zmáčkl červený knoflík na pultíku u pravé ruky. Na kouřovém plastiku před okem mu krátce bliklo zelené REDY a vzápětí se slabě rozežhnul kříž zaměřovače. Odklopil oranžovou krytku nad druhým tlačítkem s červeným nápisem FIRE a jemně ho pohladil palcem s olámaným nehtem. „Myslíš si taky, Alfe, že peníze jsou nejlepší lék na světě?“

***

„Kapitáne!“ vykřikl kormidelník, když se přímo proti nim vyřítil v ostré zatáčce ďábelsky nakloněný vrtulník.

To bylo poslední slovo, které kdy padlo na můstku výletní lodi SEAGIRL.

***

Akce!!!“ zařval Slintavka Charl a zarazil tlačítko FIRE do pultíku. Dvanáctihlavňový rotační kulomet, synchronizovaný s jeho okem, svádivě rozkmital celý stroj.

***

Kapitán ještě zahlédl, jak se pod břichem vrtulníku rozzářil dlouhý, jedovatě oranžový plamen.

Gejzír kulek nejprve smetl kormidelníka. Velký střep z roztříštěného okna mu seřízl tvář i s pravým uchem a dlouhá tlustá tříska vyštípnutá z kormidelního kola projela bulvou jeho úlekem vytřeštěného oka, takže celá hlava, kulkami odervaná od těla, vypadala jako nechutně přerostlá jednohubka.

Kapitána samotného smršť střel nadzdvihla a přirazila k zadní stěně můstku, kde pod jejich nárazy, splývajícími v jeden trhavě pleskavý zvuk, několik sekund exalticky křepčil, dokud se nerozpadl na hromadu škubavého masa, z nějž stoupal smrdutý bílý dým a mezi bílou tříští kulkami rozšvihaných žeber vytékaly pletence sliznatých střev obalené žlutým tukem. Jeho bílá čepice, nyní s uraženým štítkem, se rychle naplnila krví, stékající z prostřílené stěny: maličký červený rybníček žijící vlastním životem drobných napěněných vlnek.

Major šel instinktivně k zemi. Voják. Rozplácl se na podlaze a vytřeštěně sledoval, jak přes práh rozstřílených dveří telegrafistovy kabiny zurčí rudá peřej, která mu, podle momentálního náklonu lodi, zatékala mezi knoflíky kabátu na hrudník, kde ne nepříjemně hřála. Šokem vykolejená mysl si okamžik pohrávala s představou, jak by tu peřej zdolával na svém sedmichlapovém nafukovacím diverzšífu (kvůli tomuto výcviku, jímž kdysi dávno prošel, byl ostatně právě teď tady - prý když se vyzná v lodích...) trojka vlevo krátce zakontruje, pak celá šestice zaboří pádla hluboko do krve a vystřelí člun přes nebezpečný vracák... Pádla do krve? Krev? KREV?! Major se vzepřel na rukou.

V tom samém okamžiku začal Slintavka luxovat můstek druhou dávkou.

Ohlušený major si nepříčetně roztrhl krví prosáklý kabát - knoflíčky od zrudlé košile zacvrčely vzduchem - a začal si z chlupatého hrudníku a břicha stírat telegrafistovu krev. Najednou mu na místě levého oka vytryskl gejzír, po kterém zbyla černá díra přes půl obličeje. Urvaný nos se na cárech kůže zhoupl před pokleslou čelistí - další střely změnily majorovu hlavu v obrovský cákanec na zdi, kterým k podlaze, jako maličké parníčky, sjížděly mezi rosolovitými ostrůvky mozku bílé kousky rozdrcených zubů.

Další Slintavkova dávka už jen drtila přístroje, trhala železo a rozstřikovala mrtvou krev.

***

„Rakety!“ rozkázal Charl. Alfi odpálil všechny čtyři naráz. Vrtulník se vzhoupl a v jeho kabině do štiplavých zplodin střelného prachu zavanula spálená barva.

Reaktivní střely letěly ještě podivněji než vypadaly - pomaličku, zdálo se, že jen taktak nespadnou do moře - tím, kde mají normální rakety špice téměř kolmo k nebi. Těsný zástup čtyř dvaapůlyardových doutníků s ukousnutou špičkou, kreslící do oblohy čtyři černé kouřové stuhy odnášené větrem. Nad neovládanou lodí se rakety rozdělily, klesly, a těsně nad palubou se otočily vzhůru nohama, takže nyní k nebi směřovaly zčernalé otvory jejich dýmajících trysek. Několik dětí vyběhnuvších na palubu úžasem otevřelo ústa, když trup lodi kovově zaduněl pod plochými čely dosednuvších raket. Jedna se tyčila na přídi, druhá uprostřed na levoboku, třetí na pravoboku a poslední na zádi. Jako čtyři náhradní poblafávající komíny. Neřízená SEAGIRL se líně stáčela po vlnách. V následujícím okamžiku trysky raket explodovaly uragánem energie. Během sekundy loď zmizela v obrovském víru, z nějž ječivě prýštila oblaka vroucí páry — žhavé plyny zasáhly i vrtulník a prudce jím mrštily proti olověným mrakům.

Pak vše ustalo. Vrtule opět klesnuvšího stroje rozháněla poslední šedivé cáry kouře. Oba muži napjatě vyhlíželi pod sebe. Bledý Alfi rytmicky zatínal zuby, až mu propadlé tváře na boulích kmitajících svalů skoro tančily. Vřící moře se postupně uhlazovalo černými hřbety vln a jen velké bubliny naznačovaly, že se tu cosi stalo. V jedné obzvlášť velké na hladinu vyhřezlo několik pestře oblečených postaviček. Znovu krátce zakvílel kulomet. Odrazy smrtícího plamene zatančily na vlnách, a pak na kulkami našlehaném moři zbyly už jen ty vlny. Slintavka vesele řekl: „Zdejší rybičky by mi měly poslat pohlednici k vánocům!“ Smál se svému vtipu, až se rozkašlal. Zdravá tvář mu zbrunátněla. „Padáme vocaď, Alfi!“ zasípal a celou cestu zpět znělo v Alfových sluchátkách jeho meluzínovité popiskování.

***

O měsíc později. V malém oprýskaném hotýlku na periférii Havenhavenu. „Tak jak se cejtíš jako těžkej pracháč?“ Slintavka roztažený v posteli s uváleným, ohavně špinavým povlečením odhodil noviny na prošlapanou dřevěnou podlahu. Alf, zasmušile studující závěj pozdních much na okenním rámu, si hluboce povzdychl.

„Takže ukončili pátrání?“ Spíš než otázka to bylo konstatování, „no taky už bylo na čase, ne?“ řekl a vstal z rozvrzané židle, protáhl se, vrazil ruce do kapes umolousaných riflí a přešel k posteli. „Ale jako pracháč se budu cejtit, až přes výpis ze svýho konta neuvidím z vokna.“

Charl už ho ale neposlouchal. Zasněně civěl do krajiny svých fantazií a hvízdal si. Jeho obličej zasněním nabyl další dávku přízračné odpudivosti. „Víš, Alfi, já si koupím dům. Velikánskej dům na samotě, aspoň s pětadvaceti cimrama... ne, s čtyřiceti a velikejma, strašně velikejma... Vysoký stropy, mahagonový zábradlí na schodištích, táflování... spousty krbů, klenby, sklepy na víno, věže..., aspoň dvě věže! Kolem domu obrovskej lesopark a všechno to bude moje, Alfi, jenom moje!“

Alf se otřásl a odvrátil se. Sny o tom domu už poslouchal strašně dlouho. Stále se měnící tvary a neustále se zvyšující počet pokojů ho ničily.

„To snad už bude spíš zámek než dům, ne?“

„Zámek? Zámek! Seš ty ale chytrej kluk!“ Slintavka se vzrušením posadil. Bledé oko plálo přítmím.

Alf radši promluvil na vlhkem krabatou, zlatomodře pruhovanou tapetu na protější zdi. „Ale nejdřív eště musíme...“

„Jo, jo, vim co chceš říct! Teď už nemáme k nějakejm průtahům důvod,“ skočil mu do řeči nabuzený Slintavka. „Dáme vojákům eště tejden na uklidněnou a prásknem do toho!“

Alf svěsil ramena a odsunul se zpátky k špinavému oknu. Slintavka nevystihl, co chtěl doopravdy říci, ale Alf už podruhé odvahu nesebral.

„Zámek, zámek“ mazlivě po jazyku převaloval svůj rozšířený obzor Slintavka. Že mě to samotnýho nenapadlo, pomyslel si udiveně a znovu se natáhl na postel.

***

Hustou studenou mlhou dutě klapal motor nevelkého rybářského kutru. Alfi za kormidelním kolem zuřivě kouřil jednu cigaretu za druhou, aby přerazil odporné žluklý rybí zápach, panující v nevelké kormidelně. Bylo mu na zvracení, a už ani nevěděl jestli z toho hnilobného puchu, nebo z množství zhluboka vyšlukovaných cigaret, a nebo spíš z toho, co ho za pár chvil čeká.

Slintavka, který o čich přišel při onom dávném výslechu, spokojeně seděl na nízké bedně u zadní stěny, hvízal si a klepal do klávesnice svého KNEETOPU. Zánovnost počítače ostře kontrastovala se zteřelou oprýskaností ostatního vybavení „kajuty“. Alf zvedl hlavu od zčernalého mosazného kompasu a skrz úzké, stružkami sražené mlhy rozvlněné okno zaryl oči do nepůhledné šedobílé kaše, z které se občas duchovitě vynořilo alespoň zábradlíčko na přídi. „Tady to vypadá jako v Londýnský ZOO v zadku ledního medvěda!“ zaklel a ještě snížil otáčky už tak sotva se převalujícího motoru. „Jestli ten tvůj krám ukazuje něco jinýho než si myslíš, tak ti ty zdejší ryby o vánocích dokonce potřesou rukou a mě...“

„Klid, Alfi, hlavně klid!“ zahuhlal Slintavka. „Družice nelže, a když na čárku přesně udržíš ten kurs, tak eště nějaký dvě a čtvrt míle a budem hnedle nad naší lodí.“ Alf jen zatínal a povoloval zuby.

Další hodinu rušilo ticho jen tlumené pufání dieselu a mlhou zahlušený řev vzdáleného příboje. Když si Alf představil, že by tady teď měl bůhvíproč přistát, naskočila mu husí kůže. Dobře si z vrtulníku pamatoval na osamělou nepřístupnost rozervaných skal, o které se ve slepé zuřivosti tříští moře.

Stará loď se houpala a skřípěla, když pod jejím kýlem podklouzávaly neviditelné vlny, tajemné, jako generacemi námořníků vybájená podmořská monstra. Občas některá z nich zašplouchala na omšelém boku tak, jako kdyby se něco z moře zachytlo zábradlí a... Alf se znovu otřásl a prsty žlutočernými nikotinem si zapálil další cigaretu. Už několikrát si prozatím zakázal myslet na to, co začíná, dva yardy pod jeho nohama, na tu bezednou temnotu, od níž ho odděluje jen pár tenkých povrzávajících prken.

Slintavka přestal hvízdat. „Tak sme nad útesem; podle mašiny dvacet yardů od zlomu...“ znovu se zahleděl na monitor: „...a naše penízky sou eště kus vlevo.“

„Vlevo, Alfe, vlevo! Huů!“ zvedl hlas. „Slyšíš?! No tak to přece vohni!“ zasupěl už docela navztekaně. Ani jemu se nervozita tak úplně nevyhnula.

Zavrzaly převody kormidla a loď se ostře naklonila na pravý bok. Slintavka se zvedl a dveřmi s kulatým okénkem vyšel do mlhy. Asi za půlminutu zarachotil kotevní řetěz. Loď ještě kousek splývala, až jí škubnutí zachytivší se kotvy zaseklo na místě. „No tak jo.“ povzdychl si Alf, otočil staromódním klíčkem a potlačil plynovou páku. Klapot motoru ustal. Hluché ticho zavalilo loď jako plstěný balvan. Hluk příboje se ztrácel v dálce a v mlze. Jen pravidelné skřípání dřevěného trupu a mlaskavé polibky vln.

Slintavka se vynořil z bílé tmy jako svůj vlastní duch.

„Je tu proud jako prase, koukej jak nás to otáčí!“ kývl Alf ke kompasu.

„Co naděláš...“ opřel se Charl o prkennou stěnu kormidelny, z které se v dlouhých úzkých pásech odchlipovala tmavě hnědá olejová barva, v jejíchž prasklinách špinavě svítily bělavé vločky usazené soli. „Tak co? Dem na to...?“ jeho otázka se rozplynula do ticha, a tak si znovu začal pískat.

Alf nikdy nepochopil, jak někdo může hvízdat půlkou pusy. Když to jednou sám zkoušel, jen syčel a poprskal se. A když už to někdo umí, proč to musí bejt zrovna můj parťák, říkal si vždycky. Teď ho ten známý zvuk skoro potěšil.

„No?“ natáhl plešatec, vyzývavě a zkoumavě se o dýmajícího mladíka opřel očima.

„Dyť jo,“ rozdrtil Alf podrážkou oharek, zhluboka se nadechl a vyšel ven. Moře páchlo a než se dostal do obytné kajuty, tak mu kotouče ledové mlhy hustě orosily krátké černé vlasy. Rychle se v sychravém přítmí, rušeném jen načervenalým svitem holé žárovky, převlékl do tlustého, plísní navinulého neoprenu, na čelo si nasadil potápěčské brýle a s ploutvemi v podpaží se vrátil do mlhy, v níž někde nadával neviditelný Charl a cinkaly těžké láhve se stlačeným vzduchem. Alf odložil ploutve a pomohl mu alespoň s malým podvodním skůtříkem. Elektromotorek s lodním šroubem a řídítka. Jasně oranžová a velice praktická věc s černým nápisem JAGODA.

Loď se propadla do obzvlášť hluboké úžlabiny mezi dvěmi vlnami. Muži se zapotáceli a bomby tupě narazily do pažení.

„Do prdele!“ zaklel nervózně Alf a pevně se chytil sloupku zábradlí.

„Hlavu vzhůru, hochu!“ vyhekl funící Charl, když zvedal tlakové láhve, aby mu je mohl zavěsit na záda. Alf lehce zavrávoral, když mu vzduch zakletý v oceli dosedl na ramena, zapl si přezku na břiše a rychle se posadil na poklop od strojovny, aby nebylo vidět, jak se mu roztřásly nohy.

„Moc se ti tam nechce, viď, sroulo!“ zachechtal se jak nejpovzbudivěji dovedl Slintavka.

Ssssss, zasyčel přepouštěcí ventil.

„Se ti divim, že do mě rejpeš! Tobě by se asi chtělo, viď!“ ostře odsekl Alf, když vyplivl dýchací náustek.

„No, no!“ zamlaskal Charl. „Dyť sem nic neřek.“ Stáhl mu z hlavy brýle a naklonil se přes palubu, aby je vypláchl v moři, které se objevilo, až když se naklonil těsně nad něj. „Mlha zas...“ zbytek slova se rozplynul do zahuhlání. Potom si přinesl z kormidelny KNEETOP a ještě malinkatý, matně černý kufírek. Obé položil na zprohýbaný plech poklopu strojovny, v jehož proláklinách se převalovala jezírka vysrážené vody, odklopil víko kufříku a kabelem se standardním worldkonektorem na konci, který z něj vytáhl, kufřík propojil s počítačem. Pak z něj ještě vyndal tenkou, jako laso stočenou strunu, ujistil se, že jedním koncem pevně drží ve vnitřnostech černého zavazadélka a svinutý zbytek nedbale hodil do moře. Šššš, zasvištěla rozvinující se struna.

Alf, inspirován tím zvukem, znovu vyzkoušel ventil. Vyndal si z pusy náustek z tmavě modré gumy a s ošklivostí si odplivl.

„Tak..?“ řekl Charl, čnící v mlze jako nehmotný stín a podal mu obojek laryngofonu.

„Dyť už du, porád!“ zašklebil se Alf, nasadil si laryngofon, stáhl brýle přes oči a znovu se zakousl do hořce chutnající gumy. Charl mu ještě pod neopren k uchu zasunul titěrné sluchátko.

Alf opatrně po patách ploutví slezl po chromovaném žebříčku k pomlaskávajícímu moři, které mu chladně objalo nohy. Odpornej pocit, pomyslel si: Hlava v mlíce a po kolena ve vodě, kterou ani není vidět. Kdyby tam byl výběžek útesu, tak se vo něj vykuchám jako starej losos, a kdyby tam bylo...

„Nezdržuj!“ houkl mu těsně nad hlavou Slintavka a plácl ho do zad. Vlna zrovna naklonila loď a ten drobný impuls stačil. Nečekaný pád do bílého prázdna. Mrazivá voda vlétla až do plic. Alf v náhlém náporu chladu a paniky ztratil orientaci. Hladina nad jeho hlavou se zavřela.

„Idiote plešatej, za tohle bych tě...!“ ozvalo se z mlhy nedaleko bortu. Následovalo divoké prskání a záchvat drásavého kašle.

Z lodi nezbyl než rozplizlý stín, který se navíc rychle rozpíjel do mlhy. Další dávka paniky Alfa zasáhla, když si uvědomil obrovskou sílu proudu, který ho právě odnášel pryč.

„Charle!“ zařval, „Charle, kde si?!“ hlas mu přeskočil jak mu hlasivky sežehlé solí vypověděly službu. Sem v hajzlu, šlehlo mu mozkem a vlasy pod neoprenem se zježily vzpomínkou na pobřežní útesy, do nichž zběsilé moře buší jako gigantický perlík.

„Tady! Alfe, tady!“ mlha promluvila. Plavec se opřel ploutvemi do vody. Neviděl nic. Jen těsně před očima se mu zmítal a bublinkami pěnil kousíček černé hrbolaté hladiny. Když si vzpomněl na jinou, podstatně větší bublinu tady v těch místech a na věci, co po dávce z kulometu zbyly z postaviček, které v ní vyplavaly... Zaťal zuby a zrychlil.

Temný obrys lodi před ním vyvstal jako přízrak. Málem do ní narazil hlavou.

„Pot...“ udýchaně si odchrchlal, „potřebuju se napít!“ vyhekl, když zaťal prsty do žebříčku. Charl beze slova odběhl.

„V pořádku?“ zeptal se za chvilku, když mu podával čerstvě otevřenou láhev bourbonu OLD HUCKLEBERRY.

Hořkoslaná slina zmizela v mlze. „Ne!“ odpověděl Alfa na dva loky vysál čtvrtinu hnědého ohně zakletého do hranatého skla. Známý žhavý bič v žaludku mu vrátil rozvahu a dal i trochu rozhodnosti. „Hoď mi JAGODU!“ přikázal sípavě.

Přes bort lodi se přehoupl velký oranžový bonbón. Muž ve vodě si ho přikurtoval k opasku.

„Počkej!“ vykřikl Charl, „eště navigátora!“ ohnul se přes zábradlí a podal do mlhy něco jako velké hodinky.

„Připni mi to sám!“ Slintavkovi se pod nosem objevilo zápěstí v černé gumě. Cvakla spona, zašplouchala voda a žádný Alf jako kdyby nikdy neexistoval.

***

Pod hladinou bylo vidět o něco lépe než nad ní, ale ne o moc. Černý kýl lodi se rychle vzdaloval. Alf nahmátl řidítka JAGODY a rozsvítil reflektor na její špici. Široký kužel bílého světla proměnil temnotu kolem sebe v neproniknutelný inkoust. V jasu halogenové žárovky Alf nedaleko pod sebou spatřil členité, obrovskými balvany poházené temeno útesu; ve vodě proudící mezi balvany plápolala jako studené černé ohně přízračná chapadla chaluh. Motorek JAGODY zabzučel. Alf si upravil délku poutacího lanka a pevně sevřel řídítka.

„Kontrola spojení, kontrola spojení!“ zaskřehotal mu do ucha Charl. „Já tě slyšim dobře,“ ozval se Alfův laryngofonem k nepoznání zdeformovaný hlas z kufříku u počítače, na jehož vysráženou vlhkostí zjizveném monitoru se v trojrozměrné souřadnicové síti pohyboval světlý bod.

„Fajn,“ řekl Charl do mikrofonu na spirálové šňůře, „a hele, jeď přesně podle navigátora. Když jí vojáci nenašli, tak musí bejt v tý jeskyni, v ty naší tajný kapsičce...“

„Proboha, užs' mi to řikal nejmíň stokrát, tak si to teď, prosím tě, prosím tě, nech!“ vyvřískl do Charlova najednou znervóznělého mumlání reproduktor.

Alf se právě vznášel přesně nad hranou útesu. Mrazivě černá propast, šklebící se od poloviny kruhu kalného světla mu nedělala dobře. Třásl se. Za tou hranou, asi pětačtyřicet yardů pod ním, je v skoro kolmém čele útesu tisíciletým atakem proudící vody vymletá hluboká kaverna, do které, podle všeho, zanesly jejich tlačné rakety potopenou SEAGIRL — přesně podle plánu.

Alf se několikrát zhluboka nadechl. Proud mu výtrysky stříbrných bublin přímo urval od ventilu. Palcem pravé ruky otočil páčkou potenciometru. Motorek se rozbzučel. Vibrace zasvědily v dlaních svírajících řídítka. Alf začal klesat. Těsně u skály, sunoucí se z hlubiny podél jeho břicha, táhl proud dolů. Světlo zmatnělo drobnými částečkami bahna. Alf ubral. Útes, doposud omletý do hladká, zdrsněl. Postupně na něm vyrůstaly drobné chomáčky řas, a sem tam se objevil i trs hrbolatých škeblí. Po dalších yardech sestupu, v nichž Alf naprázdno polykal, aby se zbavil ostrého píchání v uších, se v útesu objevil čerstvý, na dva palce hluboký vryp, který se táhl kolmo dolů; chvílemi se zdvojoval, někdy i ztrojoval. Občas jeho okraje lemovaly zbytky rozdrcených lastur. Alf se křečovitě zazmítal, když se na tmavé, ve světle JAGODY místy jiskřící skále objevil široký inkoustový stín, který se jakoby změnil v obrovitou tlamu, do níž ho vcucl silný proud jenž ho, nepřipraveného, uchvátil jako mrtvou sardinku. Sliznaté prsty oddenků chaluh, lemujících propust do jeskyně, mu hebce přejely po nekrytém obličeji. V reflexívním výkřiku vyplivl dýchací náustek. Při zběsilém tanci vířící vody se ve snopech světla z upuštěné JAGODY míhaly vlající černohnědé pletence řas. Neovládaná JAGODA Alfa společně s proudem táhla dolů, do hlubin skály. Zoufale tápající ruka konečně zachytila dýchací hadici. Nedostatek kyslíku rval plíce na kusy. Vytlačil z úst ledovou slanou vodu a zakousl se do náustku. První doušek vzduchu byl lahodnější než pětadvacetiletá OLD KILLER brandy. Nahmátl řídítka JAGODY, která vytušil ve tmě na druhém konci světla nyní už klidně visícího pod ním, v němž rychle klouzalo už jen mírně svažité dno, pokryté drobnými vlnkami proudem udusaného bahna. Nadzdvihl nos skůtříku a do očí mu i v dálkou rozptýleném světle okamžitě padla skvrna vodou pozměněné, ale přesto oranžové barvy. Zakormidloval ploutvemi a za pár okamžiků ho proud namáčkl proti nakloněné palubě ztracené a celými armádami vojenských potápěčů nenalezené SEAGIRL.

Loď ležela kýlem hluboko zabořená do tlusté vrstvy bahna, nakloněná na bok skoro v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Alf přistál na její přídi.

„Mám ji!“ zaskřehotal reproduktor na palubě kutru pohupujícího se v mlze. Slintavka, který už asi deset minut střídavě vztekle a prosebně mlel do mikrofonu otázky připomínky a rozkazy, se úlevou posadil.

„Proč mi, do prdele, když tě volám, neodpovíš ?!“

„Nebylo kdy!“ udýchaně odsekl Alf, který si, zapřený o palubu potopené lodi zády proti proudu, právě od opasku odepl JAGODU a snažil se karabinku na jejím poutacím lanku zaklesnout za zeleně oslizlou trubku zábradlí. Povedlo se mu to naštěstí hned napoprvé. Pod neoprenem mu až vyrazil pot, když pomyslel, že by lanko, na jehož konci se skoro horizontálně vznášela JAGODA, a kmitající pod náporem vody jako struna, prasklo.

„Teď se pustit, tak už mě nikdy nikdo nenajde,“ znovu promluvil přístroj v mlze. I přes brutální zkreslení laryngofonem z hlasu zavanul přímo živočišný strach.

Alf olízl baterkou můstek poďobaný krátery průstřelů a pomalu, vlající v proudu, po zábradlí obručkoval kolem celé přídě, až se dostal dolů, pod nakloněné palubní nástavby. Bylo tam sice víc vířícího bahna, ale nehrozilo bezprostřední stržení proudem, který mu zde naopak spíš pomáhal. Po chvíli doručkoval až ke kupodivu nerozbitým oknům velké pasažérské paluby. Ačkoliv nejdřív nechtěl, přeci jen si na okamžik posvítil do kalné tmy uvnitř... V ústech a krku mu hořce vzplál natrávený bourbon smíchaný se žaludečními šťávami.

Propletenec dětských tělíček, v kterém hodovaly zástupy nejrozmanitějších korýšů...

...sliznaté bledé balónky střev, nafouklé vykvašenými plyny, vznášející se nad prokousanými bříšky a pohupující se v rytmu vodní masy...

„Co se zase stalo, Alfe? Tak sakra odpověz!“ chrlil do mikrofonu Charl už asi pošesté po tom, co reproduktor porodil krátkou sérii dávivých zvuků.

„Ty děti..!“ ozvalo se hystericky z hlubin. „Sou tady všude...“

„Aha,“ oddechl si Slintavka, „ty se tam daly snad čekat, ne? Ale je jich škoda,“ pokračoval, když Alf dál mlčel, „já už na ně taky myslel. Bejt tady o měsíc dřív a mít s sebou pořádnej mrazák nebo něco takovýho... Jo...! Víš ty, co se dá dneska trhnout na takový mladý ledvině? Nebo na vočích, modrejch? Pche.“ Odplivl si Charl rozladěně. „A voni si tam jen tak klidně hnijou a žerou je ryby!“

Okamžik bylo nevěřící ticho, a pak se ozvalo: „Ne, Slintavko, ryby ne. Jen krabi. Velký, hnusný, hrbolatý krabi.“ Otřesený Alf si ještě jednou masochisticky posvítil na hodující korýše. Ti bližší se před světlem schovávali do stínů a dutin, jeden z menších zmizel za hradbou zmrzlým křikem vyceněných zubů. Alfovi zaplavila hrdlo nová vlna zvratkovité pachuti. Přestože to byl nesmysl, nosní sliznice mu neodbytně zprostředkovávala dojem nasládlého smradu z hromad rozmočeného, hnijícího masa.

„A, Charle? Víš... Teď už tu žádný voči nejsou, Charle.“ trhavě zachroptěla mlha. Právě kvůli tomuhle nemohl už dlouho spát; dokud jsou oběti anonymní, dá se s tím ještě nějak vyrovnat...

Alf se třásl, když po zábradlí ručkoval dál k zádi a prsty svírající kluzkou trubku ho poslouchaly jen neochotně. Záchvaty třasu přecházely v křeče, když si představil strnulé a téměř hmotné pohledy prázdných očních důlků, jež ho sledují ze tmy, zpoza neprůhledných odlesků světla odrážejících se na skle oken těsně po jeho pravici.

Jeho vědomí, drcené mezi černými ledovci hrůzy, se stáhlo a řízení těla se ujal dril. Dutou hlavou, jako zvrácený chorál, pulsoval jen tisíckrát opakovaný popis cesty a činností. Znovu a znovu: Jedinými dveřmi v zadním čele palubní nástavby dovnitř. Po schodech dolů, otočit se doleva a doplavat až na konec chodbičky. Tam se dát znovu doleva a pokračovat směrem k zádi, až k posledním dveřím na levé straně. Poté, co dveře vypáčím, vyzvednu dvě modré krychlové bedýnky o hraně přesně patnáct palců, které jsou sice velice těžké, ale nesmím je upustit a musím je vynést na hladinu, protože za každou z nich nám Přítel do NC-banky složí čtyři sta padesát milionů nových liber k okamžité dispozici... Jedinými dveřmi v zadním čele palubní nástavby dovnitř...

Z šíleného kolotoče se probral až v té chodbičce k zádi, až když odháněl jakousi chaluhu, která mu v zkalené vodě plovala těsně před obličejem, a když zjistil, že to vlastně není chaluha, ale ruka utržená v zápěstí, jejíž zmodralou a v rozmáčených cárech vlající kůží vykukují v perverzním striptýzu klouby a kousky rozdrcených kůstek.

Dávivá křeč mu obrátila žaludek.

Nikdy bych nevěřil, že se dá zvracet pod vodou, napadlo Alfa za chvíli, když znovu skousl náustek. Ve světle baterky se ve zvířeným bahnem téměř neprůhledné vodě vznášely bělavé zbytky jeho snídaně. Strnule je pozoroval a v hlavě se mu rozléval chladně průzračný pocit naprostého odloučení od děje. Zuby koleček skřípějících za jeho čelem zapadly nazpátek - bohužel ne přesně tam, kam měly. Alf, nyní už zcela nezúčastněně, uchopil ruku, která se mu opět usadila před očima a znovu ji chtěl odstrčit za sebe. Už ho ani nepřekvapilo, že to byla ta druhá, stále přirostlá k tělu v troskách námořnického obleku. Svrasklá tvář bez očí a rtů, jež se vynořila ze tmy, mu skoro narazila do brýlí. Zuby se bledě zaleskly. Někdo vedle Alfa chladně zkonstatoval, že mít místo nosu jen nazelenalou chrupavku není nic moc.

Když chtěl plavat dál, zjistil, že mrtvole tu druhou ruku utrhl, a že mu zůstala jakoby v pozdravu zaklesnutá v jeho vlastní ruce. Ten někdo vedle něj se hystericky uchechtl: „Dobré ráno, já se jmenuji Alf... A vy? paní... paní ruko?“ Znovu se zalykavě zasmál. Najednou pancíř jeho otupení roztál puls ledové hrůzy. Pocit, že mu ta vyluhovaná dlaň sevřela prsty, ho málem zabil. Znovu v němém výkřiku vyplivl dýchací trubici. Ústa mu opět zaplavila slaná voda - tentokrát s příchutí bourbonu. Divoce se zbavil mrtvé paže a zuřivě zakrauloval nohama.

Poslední dveře vlevo!

Tentokrát vodu spolkl.

Poslední dveře vlevo!

Znova spolkl i kousek svého ranního sendviče, který mu do krku vyskočil z náustku, jenž mu vklouzl mezi zuby prakticky sám od sebe.

Poslední dveře vlevo! Tato jediná věta mu rotovala hlavou, aniž přesně věděl co znamená. Vše ostatní se topilo v bažinách ochromující hrůzy.

Až za dlouhou dobu si uvědomil, že se zmítá u přepážky na konci chodby, a že jen zbytečně ploutvemi víří další a další závoje jemného bahna. Kolísavé bzučení v uších pomalu přešlo v Charlův vynervovaný hlas: „Klid, hlavně klid! Klid, Alfe! Jen klid..., prosím tě!“

„Už, už je to - je to - je to snad dobrý. Jenom se mi něco zdálo... Už... Dobrý.“ Zaskřehotal z hlubin vysmirkovaným hlasem Alf. Když se přitiskl ke stěně chodbičky, cítil jak se celá loď chvěje a slabě otřásá pod náporem vody valící se temnotou kolem ní. Úzký hranatý prostor podpalubí, plný bahna a špíny, jíž se jen stěží probíjelo rozptýlené světlo baterky, připevněné v držáku na Alfově levém spánku, drtily jak olověná tma rakve.

Do mlhy nad palubou pohupujícího se kutru vytryskl zalykavě nelidský obláček smíchu.

Pavučinovitý závoj šílenství se opět zatahoval. Alf už zase jednal jen jako automat. Páčidlo u opasku. Nahmatat dveře ztracené ve vířící tmě. Křupnutí povolivšího zámku. Modrá tvář nadmutého strážného, jenž zpoza dveří vyplul v nepravidelném oblaku čisté vody jako nestvůrný uniformovaný balón. Někdo jiný by z výrazu těch mrtvých odulých lící poznal, že když se SEAGIRL potápěla, moře za ty zamčené dveře muselo pronikat velmi, ale velmi pomalu. Nejprve mokro v botách, a nakonec, v horním rohu nakloněné kabiny poslední troška stlačeného vzduchu... Poslední pohled praskajících očí na ten kousek suchého, leskle nalakovaného modřínového obložení, kde se strop sbíhá ze stěnami... A pak už zbývá jenom zadržet dech.

„Mám krabice, a už prosím tě nemluv,“ řekl přístroj vedle Charla rozkřáple monotónním hlasem. Charlovo vztekle naléhavé mumlání bez dalšího odumřelo. Něco v tom hlase dokázalo zmrazit i jeho.

„Sem zase na palubě,“ ozvalo se po několika minutách naplněných jen drnčivým oddechováním přepouštěcího ventilu. „Ty krabice jsou těžší, než jsem si myslel... Mám je přivázaný k opasku u břicha..., tak tak lezu, ale...“ Mezery mezi větami se stále protahovaly. „Víš, Charle, mám... mám takovej pocit, že se tu něco změnilo, víš, sem zase u těch dětí. Che! Ten proud je snad silnější a silnější, víš, voda je teď jako gumová, ledově gumová, a takový ty závoje jemnýho bahna mě vobtejkaj jako letadlo v aerodynamickým tunelu... Ty děti sou tady blízko, hned za voknem, blizounko, stačí si tam posvítit, na ně... No jo. Voni se na mě za tím sklem koukaj..., za tim sklem...“ Alfův hlas přešel do kvičivého šepotu, ale betonovým poklopem šílenství v něm, neprorazilo nic jiného, žádný pocit, nic..., snad jen bublavý smích, který už nemá nic společného s lidmi, a natož s jejich veselím. „Sou všechny srovnaný jako v kině v první řadě. Vlastně, che, dyť se na mě nemůžou, koukat! Dyť nemaj voči! To je vidět dost dobře. Sou kousínek vode mě. Hned za sklem... No aspoň je tou baterkou nevoslňuju, Charle, co myslíš? Ale některý dokonce votáčej hlavičky. Charle, myslíš, že bych je moh' vopravdu voslnit? To bych nechtěl... Hm..., ale to by se spíš votáčeli na druhou stranu, ne? Jako vode mě pryč, ne? Ty jejich hlavičky vypadaj jako zelený balónky na pouti. Vlásky jim tak vlajou... Ne, ty se mi nelíbíš, ty vošklivej chlapečku!“ Hladina šílenství ve skřehotání a pochechtávání z hlubin brutálně stoupala.

„Hlavně přines ty bedny, prosím tě, Alfe, hlavně ty bedny!“ nevydržel mlčet Charl. Reakce byla okamžitá a zuřivá.

„Řek sem ti abys držel hubu, ty jedna křivá držko zkurvená!“ zaječel komunikátor. „Tak jí drž, nebo se ti na ty krabice vyseru a zůstanu tady!“ Vzápětí membránu reproduktoru roztřásl záchvat dusivého kašle. Charl se až polekal, aby se neroztrhla. Pak byl dlouho slyšet jenom ten chrčivý dech.

Nakonec mlha přece promluvila - s předcházející nevzrušenou monotónností: „Charle? Sem u JAGODY, Charle, a mám takovej divnej pocit, jako že za mnou někdo jde. Radši se nebudu votáčet. Charle... Charle? Votočil sem se. Nikdo za mnou nejde - všichni už stojej. Ty děti. Tady za mnou. V tom proudu, na ty šikmý palubě. U zábradlí. Nemyslíš, že je to divný? Když sou všichni mrtví? Už měsíc... a navíc takhle strašně shnilý, až jim voda strhává kůži z vobličejů, a vona tak hezky vlaje... jako prapory vo svátcích...“

Odmlka se zdála nekonečná. Slintavkovi i přes vlezlou zimu stékal po obličeji pot.

Potom Alf pokračoval: „No proč by za mnou vlastně nešli, když na mě předtím koukali... Hele, nesahej na mě, ty chlapečku vošklivej, měl by ses dát vostříhat, dyť přes ty vlasy nemůžeš nic vidět!“ V řeči převládl pedagogický tón. „Když si je dáš z vobličeje takhle pryč... Charle? Ani tenhle nemá voči..., ale..., ale zato má spoustu zubů... Nelíbí se mi tady, Charle, du zpátky.“

Dalších deset minut se na palubě už fádně ozývalo jen supění ventilu.

„Sem venku z jeskyně, Charle, šlo to strašně těžko. Teďka nafouknu balón. Ten proud táhne dolů jako vodník, co mi vo něm vyprávěla babička, víš? JAGODA sama by mě nahoru nevytáhla, víš? I kdybych jí pomáhal ze všech sil ploutvema, víš?... Charle? Teče mi krev z nosu, je to jako černý hedvábný závoje, když na tu krev posvítíš... Dětičky, jen se hezky seřaďte; ty s těma zubama di dozadu! Nech mě bejt, hajzlíku malej!“ Alf blábolil už sotva srozumitelně.

„Nahoru, vyplav nahoru, Alfe, prosím tě!“ drmolil si pro sebe Slintavka.

„Charle, představ si, že mi ten hipík ukousnul prst.“ Membrána zarezonovala překvapením, asi tak, jako když sandálem s otevřenou špičkou zničeho nic kopneš do kravince.

„Nafukuju balón! ...to je fofr! Za chvilku jsem pod vrbou... Ne, tam nahoře žádná vrba není,“ dodal Alf s nefalšovaným zklamáním. „Ale proč chci k vrbě, když děti zůstaly tam dole? Tak samotinký v ledový tmě... No, snad už mě najdou, viď Charle? Myslíš, že mě najdou, Charle? ...Charle, ty se mnou nemluvíš?“ Hlas zazněl plačtivě.

Najednou něco v mlze nedaleko lodi hlasitě zašplouchalo. Slintavkou to až trhlo. Motorek JAGODY zaječel naprázdno.

„Alfe sem, sem!“ zařval, co mu půlústa stačila. Během chviličky příď JAGODY narazila do bortu lodi, po kterém se sesmýkala, až se zarazila o žebříček. Alf neubral, a malý elektromotorek stále ječel ve vysokých otáčkách. Vedle apatické hlavy v pryžové kukle se vznášela velká červená koule plastikového pytle, naplněného vydýchaným vzduchem.

„Ty krabice! Kde máš ty krabice!“ Charl se položil na mokrou palubu, levou rukou se držel sloupku zábradlí a klouby prstů pravé udeřil do černé, vodou lesklé hlavy.

„Podívej, co mi udělal!“ zvedl Alf čtyřprstou ruku v čtyřprsté gumové rukavici. Charl s sebou znovu trhl, když mu za zády Alfova slova vytryskla ještě z komunikátoru. Z pahýlu ukazováčku prýštila kolem sněhobílé kůstky krev. „Krabice, ty krabice! Dělej, rychle!“ horečné syčel Charl. Muž ve vodě zakýval hlavou ze strany na stranu a zdravou rukou mu podal konec nejdřív jednoho, pak druhého lana, počkal, až je Slintavka zajistí na palubě a odhákl si od opasku jejich karabinky. Charl s funěním obě modré krychle, uvázané za masivní dvojdržadla, vytáhl na loď.

Alf byl stále v moři. Zdravou rukou se přidržoval orezlé šprušle žebříčku; hlava se mu klinkala, jak s ním komíhaly vlny, a pozoroval krvácející pahýl prstu - něco si k tomu tiše broukal.

Chudák, zakroutil hlavou Charl, přeskočilo mu a ještě ke všemu si strčil prst do turbínky u JAGODY.

Slintavka Charl se usmál. Vytáhl z pouzdra ukrytého pod kabátem obrovskou, matně modrou automatickou osmapadesátku a střelil Alfa do udiveného obličeje. Skrz roztříštěné sklo potápěčských brýlí vyskočilo kulkou vyražené oko; i ono si zachovalo ten udivený výraz. Alfova mrtvola padla obličejem do vody - nafouklá červená bublina jí stále držela nad hladinou. Na zátylku, kde těžká střela vylétla, zel v černé gumě neoprenu rudý kráter, lemovaný bílým rozhraním rozervané lebky. Vytékající mozek rozmývaly drobné chaotické vlnky, lámající se v závětří lodního boku. Mastně se na nich ve velkých okách vznášel - jako máslo na polévce, napadlo stále šířeji a šířeji se usmívajícího Charla. Dalšími dvěma mlhou zahlušenými výstřely proděravěl plastikovou kouli balónu. Alfova mrtvola zmizela pod hladinou jako kámen. Drobný vír, který roztočila, zapěnil a ztratil se.

„No, aspoň ušetříš, hochu. Kupovat novej prst a eště platit psychiatry...!“ Slintavka Charl se od srdce rozesmál. „Jo, to víš, smrt je nejlepší doktor... a taky nejlacinější! Jak pro mě, tak pro tebe!“ Slintavka se smál až kuckal a z oka mu stříkaly slzy. „Já si teďka vlastně budu moct dovolit ten zámek dvakrát tak velkej! Vlastně!“ zatleskal radostí jako malé dítě. „No řekni, Alfe, že náš poslední obchod v tvým životě nebyl nejlepší, jakej sme spolu kdy udělali!“ Nový záchvat smíchu ho zlomil jako zavírací nůž. Výraz jeho obličeje byl naštěstí skryt mlhou. Jen to a pokročilá roční doba zachránila ptáky existenčně závislé na mouchách před vymřením.

Vlnobití se zvětšovalo. Z dálky už zase doléhal tlumený řev příboje. Charl odnesl modré krychle do kajuty, kde vyndal z Alfových poházených svršků náprsní tašku, šaty zmuchlal do velké koule, a když vyšel ven, hodil je přes palubu. Potom vytáhl z vody a uklidil rezonanční strunu komunikátoru. Zvedl kufřík i počítač a odešel s nimi do kormidelny.

„Jo, jo!“ povzdychl si, sáhl do tašky pověšené na zrezivělém hřebíku, a s chutí se pustil do hranatého sendviče zabaleného v hliníkové fólii.

„Na tvý zdraví, Alfe!“ zašklebil se, když dojedl i druhý, který si mrtvý původně připravil pro sebe, a zhluboka se napil z polovypité láhve bourbonu. Najednou nakrčil obočí, tiše odložil láhev a obezřetně otevřel dveře kormidelny. Mlha se vevalila dovnitř. Ne, nemýlil se. Znovu se ozvalo takové zvláštní zašplouchání, jako od vesla nebo od neopatrného plavce.

Že by vojáci zaslechli ty rány? Rychle přeběhl na příď. Nezdržoval se vytahováním kotvy; řetěz prostě ustřelil. Z moře se vyhoupla a zábradlí zachytila tetelivá, v mlze tak tak patrná silueta. Další kulka z modré pistole jí sfoukla zpátky. Ze zádi se ozvaly toporné plácavé kroky. Charl se vrhl nazpět ke kormidelně. Shodil KNEETOP z dlouhé bedny přiražené k zadní stěně a oderval z ní horní prkno. Olejem lesklý, černý kov velkorážného kulometu s upilovanou hlavní jedovatě zasvítil ze špinavých smotků čistící bavlny. Přes svou mohutnost vypadal v Charlových prackách jako klacík na opékání špekáčků v rukou skautíka.

Řada stínů na levoboku, v mlze spíš tušená, zmizela v prvním zařvání těžké zbraně. Proudy horkých dýmajících nábojnic zarachotily na prkenné stěně kormidelny.

Dva kroky, opsat krátkou hlavní půloblouk a příď byla čistá. Ostatní útočníci zmizeli zpět do vln. Šplouchání, které to provázelo, bylo mimo tichých kročejů po palubě jediným zvukem, který za celou dobu vydali.

„Nikde ani kapka krve,“ bručel si Charl, když velice opatrně obešel celou loď. Pod podrážkami mu čvachtala jen voda vysrážená z mlhy. Najednou se mu zježily chlupy na krku. Vzpomněl si na ustřelenou kotvu a na proud, jehož hříčkou se neovládaná loď stala. Temné burácení příboje sílilo každým okamžikem.

Motor se naštěstí rozklapal po prvním zmáčknutí tlačítka startéru. V mlze zavoněla špatně spálená nafta. Charl zvedl KNEETOP naklepal na klávesnici nový cíl, počkal si na kurs, otočil kormidlem a páku plynu dal skoro na doraz. Vlna zrozená pod přídí kutru se hlasitě rozsyčela. Do mlhou dušeného hřmotu motoru se míchalo falešné pískání předválečného šlágru „K zářným zítřkům“.

***

Luxusní ASTON - MARTIN svištěl úzkou silničkou mezi živými ploty. Luxus automobilu dosáhl té míry, kdy věci začínají samy o sobě vypadat šedé a nenápadné, ale jakýmkoli přímým srovnáním s jinou věcí téhož určení působí dojmem megalitu vedle slepičince. Poslední model ROLS-ROYCE je proti tomuto A-M jen takový kočárek pro panenky od nějaké pofidérní firmy. Luxus pouze pro nejtěžší z nejtěžších kreditkaret.

Řidič v obleku podobné kvality jako auto, byl nefalšovaný, stoprocentní gentleman... Až na to, že na gentlemana měl příliš velké ruce; a ramena, jaké hraním kriketu nezískáš..., a až na to, že si velmi hlasité pískal starou odrhovačku „Albion sweet“.

Sir Charles Katzenslobber si posunul pásku zakrývající levé oko výš do čela.

Albion, sladký Albion. Ano. Stará říše s chmurně krásnými a pavučinami věků opředenými feudálními sídly.

V této ostrovní zemi někdy před rokem přistál malý rybářský kutr s odpudivým zjevem zvaným Slintavka Charl na palubě.

Tady později policie našla několik mrtvol rozstřílených nezvyklou velkorážnou pistolí.

A tady se před nedávnem zničeno nic objevil pohádkový superboháč s hlavou jako biliárová koule a s páskou přes oko, který si koupil a gigantickou sumou restauroval obrovské sídlo po prastaré, nyní však trapně zchudlé aristokratické rodině Tyrrwhit - Whistlerů; sídlo na báječném místě, skoro u mořského pobřeží, nějakých sto mil od Norwiche v hrabství Norfolk - sir Charles Katzenslobber.

Několik plastických operací udělalo s jeho obličejem zázrak: Ústa získala normální tvar, z brady vyschl věčný pramének slin, ztrhané rysy levé tváře se vyhladily, jizvy zmizely... Jen ty mouchy stále umíraly, když se usmál.

Po pár mílích zatáčkovité cesty se v živém plotu objevila nenápadná mezera s decentní, důstojně omšelou tabulkou s nápisem „SOUKROMÝ MAJETEK“, přišroubovanou na sloupku vedle sjezdu.

ASTON - MARTIN zpomalil a odbočil; medově se zhoupl na rozhraní asfaltu a štěrkem vysypané cesty, široké tak akorát na něj. Po pár desítkách yardů se mezi hustými stromy objevila velká železná brána s bronzovou, umělecky tepanou a uměle patinovanou deskou, na níž bylo kaligraficky vyvedeno: „CASTLE OF KATZENSLOBBER“. Kamera trasující prostor před bránou se zastavila na autě. Sir Charles vyťukal na drobné klávesnici integrované v palubní desce kód. Rozbzučel se skrytý elektromotor a brána se majestátně otevřela. Pod koly zachrastil štěrk a ASTON vklouzl do podzimního přítmí věkovitých stromů.

Brána se zavřela. Tím se zacelilo jediné průchozí místo v pět yardů vysoké zdi obtáčející nepravidelný, skorem sedm tisíc akrů rozlehlý pozemek.

Charles si stále hvízdal a bubnoval prsty o volant. Ta třičtvrtěmíle vlastním lesem mu připadala nekonečná. Stále ještě se jako malý kluk těšil na pohled, který se rozevře, až vyjede zpod stromů, kdy se v plné kráse zjeví jeho Zámek. Poslední stromy, zatáčka, a je to tu.

Zámek má čtyři věže, něco přes sedmdesát místností a strašně moc krbů a ještě víc nádherných a tajemných schodišť a schodišťátek a...

Zaparkoval ASTONA do garáže a po bílým křemenným pískem vysypané cestičce došel k hlavnímu vchodu. Těžké dvoukřídlé dveře z prastarého ořešáku, pobité jemně vytepaným, přesto však masivním kováním se lehce, bez sebemenšího zvuku otevřely. Charles vešel.

Zanedlouho se objevil na Velkém severním balkónu, v ruce elegantní sklenici naplněnou Martini Dry cocktailem, v jehož zlatavě opalisujících hlubinách spočívaly tři zelené olivy, každá napíchnutá na jedné titěrné stříbrné vidličce. Labužnicky polkl doušek nápoje a odložil sklenku na kamennou, věkem a načervenalými lišejníky zhrublou balustrádu.

Lékařům se částečné podařilo obnovit i Charlesův čich. Od té doby miloval toto místo ještě víc. Slaný vánek od nedalekého moře se kouzelně mísil s hebkými vůněmi nápojů; povětšinou míchaných. Každý den si připravoval jiný. Založil si rozsáhlý bar s obrovskou sbírkou pití všech druhů. Vinný archiv byl samozřejmě v jednom ze sklepů, v němž na neomítnutých cihlových klenbách pučela staletá zelená plíseň...

Samozřejmostí byl specielní mrazicí box na všechny druhy ledu, dlouhé řady nejrozmanitějších sklenic; pro každý nápoj přesně ta jeho, a samozřejmě rozsáhlá knihovna plná literatury o nápojích ze všech koutů světa: Další ze splněných snů.

Charles tomu zcela propadl. Míchal a míchal, a pil a pil...

***

O dva měsíce dříve.

Asi tři sta padesát mil pod New Founlandem se na vlnách Atlantiku líně pohupovala jedenáctimetrová plachetní jachta jménem FATE. Bylo naprosto nezvyklé bezvětří a pražilo slunce — v těchto místech jev ještě nezvyklejší.

Černovlasého muže s brýlemi na šňůrce kolem krku, oblečeného pouze ve strakatých bermudách, pohled na zplihlé plachty štval až křečovitě.

Druhý den volna, po skoro půl roce, včera nádherný bourák, až se stěžeň ohýbal, a teď, tiše.si pro sebe zuřil, a teď tohle! „Neskutečnej, posranej volej!“ to už řekl nahlas. Naklonil se přes nízké zábradlí a vztekle plivl do mrtvé vody. Vzápětí vykřikl úlekem.

„Co se stalo?!“ vyběhla z kajuty v podpalubí mladá žena s vyplašeným výrazem v oválném obličeji.

„Tam, tam...,“ ukazoval nezdravě zbledlý muž do moře, „tam... dole... plavalo dítě! Oblečený dítě!“ Jak mu začátek věty nešel, tak ze sebe její konec vychrlil skoro nesrozumitelně. „Kousek pod lodí!“

„Dítě?“ zeptala se žena, protože se jí zdálo že špatně rozuměla.

„Jo, malý voblečený dítě!“

„Ale Jonny,“ konejšivě ho pohladila po zpocené paži. „Ses přetaženej z práce, no. Byla to asi nějaká ryba, ne...?“

„Sakra! Rozeznám přece rybu vod dítěte! Sem možná přepracovanej, ale ne slepej!“ hystericky vyvřískl muž.

Žena se naklonila hluboko přes pažení a dlouze se zadívala do vody: „No podívej se, není tam vůbec nic. Natož dítě!“ Na klidné, sluncem rozzářené hladině se mihotal odraz jejích světlých vlasů.

„Poď, dáme si skleničku a najíme se!“ rezolutně odtáhla slabě protestujícího muže do kajuty.

Jeho: „... ale já ho fakt viděl!“ už znělo spíš ukřivděně než přesvědčeně.

Když z mrazáku vyndávala bílými krystalky ledu obalenou láhev Smirnoff vodky, nakrčila pihovatý nosík a začichala: „Jonny? Nezdá se ti, že tu něco páchne? Jakoby hodně starý maso?“

Jonny si právě zapaloval cigaretu z oblíbeného černého tabáku, „...mhm, ani ne.“ Odhodil na stolek stříbrný zapalovač a nosem vypustil oblak modravého dýmu.

„Aby, jo! Zase tu smrdíš s tím svým... Promiň!“ provinile se na něj usmála. „Jen kuř, aspoň se uklidníš.“

A přerazí se tím ten smrad. To si však řekla už jen v duchu. Tihleti mužský...!

Nalila vodku do nízkých sklenic, přidala tenký skrojek citrónu a jednu podala stále pobledlému muži, jemuž se v neklidných prstech zmítala cigareta, z níž na koberec opadávaly šupinky popelu.

„Žádný dítě tam plavat nemohlo, to je přece nesmysl,“ konejšila ho, „vždyť jsme skoro čtyři sta mil od břehu... no, tak už na to nemysli!“ Znovu se usmála, navlhčila si jazykem horní ret a pohladila ho po chlupatém koleně.

O příď jakoby šplouchla osamělá vlnka. Mokrý otisk malé ruky na bílém boku lodi - těsně za nápisem FATE - se na ostrém slunci rychle odpařil.

Screwdriver - Sputnik

Chladivý nápoj, pomerančové barvy i chuti.

Suroviny a přísady: 5 cl vodky

8 cl pomerančové šťávy

80 g ledu z pitné vody

Výrobní postup:

Do nižšího tumbleru dáme led, přilijeme pomerančovou šťávu a vodku, zamícháme lžičkou a podáváme se slámkou. Pro okrasu můžeme na okraj sklenice nasadit naříznutý kulatý plátek pomeranče i s kůrou.

***

Sir Charles Katzenslobber se koupal. Stará Mary, jejíž smetáková četa každé úterý ztékala jednu část Zámku úklidem, mu naznačila, že se to alespoň jednou za týden na Pána sluší. Navykl si na čtvrtek o sedmé večer. Tentýž den k intimní večeři o deváté s železnou pravidelností přijížděla jedna velice pohledná dívka; shodou okolností také Mary (pro rozlišení ji Charles v duchu říkal Mladá Mary) - jedna z nejdražších Londýnských Call - girls.

Obrovskou, v krémové hnědi pojatou koupelnu plnilo halasné šplouchání a neméně intenzivní hvízdání. Bílé světlo mnoha halogenových bodovek se matně třpytilo na orosených dlaždicích stěn. Za širokým nezakrytým oknem, jež se zachvívalo nárazy ostrého větru od moře, temněl a chátral sychravý podzimní večer.

Uprostřed koupelny, nebo spíš hygienické komnaty, se v rozlehlém kulatém bazénku ztrácel sir Charles v závěji našlehané pěny. Jehlovité proudy vody mu vířivě masírovaly bílou varhánkovitou kůži, která mu byla jakoby velká. Světlemodrá pěna houstla a kypěla jako pověstná kaše z kouzelného hrnce. Sir Charles slastně zachrochtal a úplně zmizel v bublinkách. Za pár minut z roztřesené pěnivé masy vyrostla ruka a tápala po širokém okraji královské vany, až uchopila číši do poloviny naplněnou jemným zlatem Ruského baletu.

„Fuj! Baba jedna!“ ozvala se vzápětí znechuceně nadýchaná modrá masa, nadmula se a porodila zarudlou bublinkovatou pleš. Charles ofoukl sklenku a pozorně si prohlédl šedavý šlem usazený na její tenké stopce.

„No tohle...“ nevěřícně zvedl sklenici výš proti světlu. Šlem v otisku žabích pysků lemoval i její zlacenou obroučku.

„Kráva jedna stará! Už neumí ani umejt sklo!“ zaklel polohlasem na adresu staré Mary. Zničeho nic ho něco zašimralo v nose. Do bohatých vůní mýdel a šamponů se zařezávalo cosi známého, ale zde hrubě nepatřičného. Otočil hlavu a důkladné nabral vzduch: Ranní odliv na bahnitém pobřeží moře, hnijící chaluhy, jód a... Přiblížil sklenici těsné k nosu: „...a čtrnáct dní mrtvej delfín.“

Ale vždyť si tyhle sklenice meju vždycky sám! V myčce a dvakrát za sebou..., uvědomil si najednou.

Zamyšleně sklouzl pohledem ze sklenice na opocené okno, za nímž už padla noc - odražený náznak pohybu za zády jím škubl jako úder. Decentní klapnutí dveří ho ohlušilo svou neočekávaností. V Zámku by mimo něj nemělo být živé duše. Když se otáčel od okna, uklouzl a zvrátil se do pěny. Vymrštěná sklenice se roztříštila o dláždění. Lokální tsunami zaplavila podlahu. Během zlomku sekundy z vířících chomáčů pěny vytryskl rudý prskající obličej. Brutální slepé oko zle svítilo ledovým hadím pohledem. Z druhého se velká pěst rychle snažila vymnout štiplavé bubliny.

„Mary!?“ zařval chraptivě, „Mary, to seš ty!?“ Konečné mohl pootevřít i své vidoucí oko; rychle mrkal a pokoušel se prohlédnout clony slz.

„No tak!“ znovu zařval a v hlase mu zarezonoval vztek, „Kdo je to!“

Rozvlněné obrysy koupelny se ustálily. Odpovědí bylo bezděčné ticho. Ostražitě vyklouzl z bazénku. Vypadal jak obludný modrý medvěd s maličkou lidskou hlavou. Vystydlá voda na dlaždicích mu začvachtala mezi prsty. Nepřítomně si po tváři rozetřel hlen vytékající z nosu, plně koncentrován na tmavé dveře, k nimž se co nejtišeji přibližoval. Těsně před nimi strnul: na kousku suché dlažky se rozpíjel vlhký otisk drobné levé nohy, palcem směřující z místnosti.

Tak přece jen Mladá! pomyslel si, ale proč se přede mnou schovává, aha? Že by nějaká nová předehra? V pohlavním údu mu lehce zapulsovalo.

Opatrně položil ruku na bronzovou kliku, ale okamžitě s ní ucukl zpět. Klika byla oslizlá stejnou nechutností jako sklenice. Tohle na Mary nevypadalo. Charles promnul ledový páchnoucí sliz mezi prsty, ušklíbl se a rozrazil dveře. Na chodbě byla tma. Dobře si pamatoval, že on nezhasl.

Ještě zdaleka neztratil v novém pohodlném životě již nepotřebné instinkty. Praštil do vypínače od světel v koupelně a mrskl s sebou na zem.

Na dlaždice už dopadl starý Slintavka Charl.

Nic se nestalo. Žádný výstřel, nic.

Ležící muž nedýchal, jak se snažil zachytit nějaký zvuk. Chodbou studeně vanul ponurý zápach moře. Na prahu slyšitelnosti zapleskaly zleva od hlavní haly kratičké kroky. Všechny sválky, které normálně ježí vlasy, se mu stáhly. Ve zvuku těch kroků bylo něco toporně nelidského.

Charl tiše vyrazil. Přikrčen se plížil po tenkém běhounu doprava, tam, kde ob dvoje dveře leží jeho ložnice a hluboko v šatníku odpočívá zánovní automatická osmapadesátka osvědčené značky.

V neprostupné tmě se konečky prstů pravé ruky šinul po zdi. Přejel hladké výstupky prvních zárubní, nehty lehce zaškrabaly na zdi, druhé dveře... sotva znatelný průvan mu dýchl na mokrou pokožku.

Ty dveře jsou dokořán!, uvědomil si užasle. Ve tmě po jeho pravé ruce něco hlasitě zamlaskalo.

Charl skočil šipku. Při dopadu se sbalil do kotoulu; hned zas stál na nohou a panicky hmatal po zdi po dveřích od své ložnice. Blizoučko za sebou uslyšel čvachtavé ťapání. Právě když mu klika vklouzla do ruky, ucítil na holých zádech ledový dotyk. Prosmekl se dveřmi a přirazil je celou svou vahou zpět. Přes chlad mu po hrudi stékal pot. Zhluboka oddechoval: částečné hrůzou, a částečně, aby se zbavil ohavného puchu, který mu úplně zalepil nozdry.

Něco zvenčí zašátralo po veřejích. Charl nadskočil a následující chvilka, kdy ve tmě nemohl najít klíč zastrčený v zámku, mu připadala o něco delší než celý dosavadní život. Když konečně cvakla západka, ucítil, jak se pohnula klika. Teprve teď ho napadlo rozsvítit. Zažmoural před přívalem světla. Krátce pohlédl na monotónně klesající a stoupající kliku a vrhl se k vysokému, umělecky řezanému šifonéru. Jemné prastaré dřevo šatníku zapraskalo, když málem utrhl levé křídlo jeho dveří. Hromady svršků vyhřezly na podlahu.

Klika začala poskřipovat.

Konečně! Charl vyhmátl z nejzadnějšího koutu kovově chřestící balíček. Horečně škubal olejem prosáklý hadr, který se objevil pod vrstvou voskovaného plátna.

„Do, prdele!“ zasyčel, když si ulomil nehet na ukazováčku.

Zlověstná pistole se zaleskla v rozptýleném světle lustru. Zarazil zásobník a natáhl závěr. Jeho ocelové klapnutí znělo jako balzám. Těžký, chladně známý tvar v dlani mu vrátil rozvahu. Uvědomil si, že je úplné nahý, pokrytý jen škraloupem zasychající pěny, který brázdily potůčky potu. Svědivě to štípalo a nepříjemně napínalo kůži.

Kvílivé skřípání kliky dostalo nový, jakoby ukřivděný tón. Charl vytáhl z chaotické hromady šatů kalhoty a rychle si je natáhl. Pistoli stále v ruce. Zasykl, když si do zipu poklopce přiskřípl citlivou kůži penisu.

V kalhotách a se zbraní v ruce si zase připadal jako člověk.

Po obličeji se mu zvolna rozlil úsměv. Pozdní můra útočící na lustr bezvládně zavířila k zemi. Ani nožička už nezaškubla.

Klika unaveně skřípěla a od jejího čepu vypadávaly lesklé kovové odštěpky. Charl, než otočil klíčem, zašeptal: „Budeš moje první legální mrtvola, klikaři smradlavej!“

„Hi, hi, híí...“ zasvíjel se prostorem jeho smích, když odskakoval od otevírajících se dveří.

Ve tmě za nimi se rýsovala nízká silueta. Její noha pokrčená v započatém kroku ustrnula ve vzduchu.

„Hi, hi, jen poď... hi, hi, híí, poď ty ... moje...!“ dusil se Charl smíchy a pistole se mu nepotlačitelným veselím třásla v ruce.

Silueta ustoupila do tmy, v níž by se dozajista rozplynula, kdyby jí nenalezly tři rychle po sobě jdoucí blesky výstřelů.

Charles vyšel na chodbu a rozsvítil. Ze tmy vyskočily dvě dlouhé řady tmavých dveří, táhnoucí se pod vysokým klenutým stropem na obě strany.

Charles se rozhlédl po útočníkovi.

Charles se přestal smát.

Charles se zajíkl a málem upustil pistoli.

Tam, kde očekával krvácející mrtvolu, stál malý chlapec.

Dvě z kulek vyrvaly do bílé omítky protější zdi hrbolaté tmavé krátery. Třetí vysekla černý otvor do chlapečkova čela - otvor stejně nevyzpytatelný jako mokvavě houbovitá temnota v prázdných očních důlcích pod ním. Jediný rozdíl byl, že z díry po kulce prýštila vodovatá břečka, tvořící na holé nosní kosti malou peřej.

Drobné svrasklé ruce se napřáhly a v svrabovité ráně bezertých úst, rozevírajících se jako starý vřed, se zazelenaly zuby. Do rytmu toporných kroků šelestivě zapleskaly zbytky střev, vyhřezlé dírou v rozpadajícím se oblečku, visící mezi nohama nestvůry až na podlahu.

Živou polovinu Charlova obličeje zkroutila hrůza do nepříčetného šklebu. Bohužel rychle zapomněl, že mrtvolka před okamžikem ustupovala před jeho úsměvem - širokým a srdečným...

Šest výstřelů se slilo v jeden. Levá ruka v lokti odpadla na koberec a žluto-bílá štěpina vyštípnutá z žebra se zasekla do protějších veřejí. Hošíkův postup to byť ani nezpomalilo. Zbytečná pistole zarachotila o zem. Charl vystartoval k oknu. Kožená předložka mu ujela pod nohou. Koutkem oka zachytil, že ta věc se rozběhla také, co jí krátké nožičky stačily. V rychlejším pohybu jí naštěstí bránily plandající střeva.

Vyrovnal rovnováhu, odrazil se a v chumlu praštícího dřeva a řinčících střepů vylétl do ledové tmy - z třetího patra. Náraz na zem byl drtivý; strašný.

Šplouchavé plácnutí kousek vedle však bylo mnohem horší. Okamžitě po něm se ozval písek, chřestící v rytmu toporně nelidských krůčků.

Všude tma. Zima. Mezi nárazem zuráženými zuby skřípaly zrnka písku. Skoro přehlušily neúprosně se přibližující chřestění statisíců svých sester... nebo bratrů? Míhalo se otřesenému Charlovi hlavou. Má zrnko písku bratry nebo sestry?

Teplá krev z rozražené pleše štípala do očí.

Z ničeho nic vzplálo vnější osvětlení Zámku. Jeho staré majestátné zdi vyvstaly v proudech bílého světla jako omšelé stříbřitě lesklé přízraky ze snu.

Prudká bolest v boku Charla zdvihla na nohy, přestože se domníval, že po tom pádu již nikdy nevstane.

Zařval.

Postavička, klečící těsně vedle něj, mu ze zad odrýpla kus kůže velký jako dlaň. Zášleh morového smradu Charlesovi prorazil čichová centra a málem ho znovu položil.

V hlubokém předklonu utíkal pryč, mezi blízké stromy.

***

Dobrou půlhodinu už ležel v nehluboké proláklině, zahrnutý masou zatuchlého, vlhce lepkavého listí a třásl se chladem a hrůzou. Mezi holými černými větvemi do sebe vpletených hustých keřů se neklidně lámaly odrazy světel Zámku.

Charlesův strach rostl okamžik od okamžiku. V mozku se mu srážely útržky chaoticky vířících myšlenek.

Nic nechápal.

Větve do sebe ve vetru hluše narážely a silnější poryvy šustivě provívaly i opadané listí.

Když na zádech ucítil studený slizký dotek, úlekem div nevykřikl. Rázem si vzpomněl na šneky, jejichž skořápky křupaly pod koly jeho ASTONA až do těchto pozdních dnů. Stěhující se dotek pálivě zabolel. Opatrně, aby ho šustot neprozradil, si zdravou rukou zatápal po prochladlých, ledovým potem zmáčených zádech. Rameno druhé ruky, na něž se pohyb přenesl, zabolelo.

Je asi vykloubený, do hajzlu! pomyslel si.

Když mu došlo, že místo hlemýždě svírá kostnatý lidský prst, neudržel se a zaječel.

Vytryskl z explodovavší hromady listí jako láva z vulkánu. V odlescích světla spatřil svírající se kruh podivně kymácivých postaviček, pod jejichž nohama listí nešustilo. Mrtvolný puch ho ohnul do dávivého předklonu. Přímo před ním stála vysoká černá postava, jíž se z nasvíceného obličeje leskla polovina rozbitých potápěčských brýlí.

„Charle?“ zabublal nelidský hlas. „Vzpomínáš si na nás, Charle?“

Sir Charles Katzenslobber se hystericky rozječel a vrhl se proti postavě, mokře pableskující v poskakujících stínech rozkomíhaných větví. Odrazil se od ní zpět, jako by narazil do stromu.

„Násilí ti nepomůže, Charle! Tou nejlepší zbraní je přece úsměv. A zvlášť ten tvůj, Charle... Vlastně byl...“ Ještě než příšerný hlas zmlkl, prostředníček na čtyřprsté ruce v čtyřprsté gumové rukavici proťal jako tupý šíp Charlovo nevidomé oko. Bolest Charla srazila do listí. Do tmícího vědomí mu ještě prorazila klokotavá slova: „A vlastně, teď už toho, Charle, moc k smíchu asi nezažiješ...“

Zdvojnásobíme-li dávku kteréhokoli cocktailu, přidáme k jeho původnímu názvu slovo EMPIRE. Například Manhattan Empire cocktail.

***

Calls' Mary byla přesná. Ne, že by se bylo nač těšit, ale za ty peníze...

A tak pět minut před devátou vyklepala na titěrné klávesničce svého klíče kód brány. Když za chvíli vyjela zpoza stromů, udivilo ji, že celý Zámek svítí. Nikdy dřív se to nestalo, a věděla, že sir Charles má radši přítmí. Hm, třeba má narozeniny a chce mě překvapit, pomyslela si.

Svého malého forda zastavila nedaleko hlavního vchodu, přímo uprostřed cestičky. Brzdy zapištěly. Elegantně vystoupila, a chůzí, z níž nemajetným vypadávaly oči a majetným peněženky, přeplula k černým dveřím, jejichž jedno křídlo bylo pootevřené. V povětří ležel kovově ztuchlý pach. Dootevřela.

„Charlesi! Miláčku! Úú... Kde jsi?“ zavolala zvonivě.

Zářivý úsměv jí ztuhl na tváři. Nejprve nepochopila scénu, která se jí z jasně prosvětlené haly brutálně zařezávala do sítnic. Pak vzlykla a na několik okamžiků jí povolily svěrače. Za zády jí zachřestil písek. Náměsíčně se otočila. Pohled na několik k ní komíhajících postaviček, jimž přímé osvětlení vyhnalo stíny z očních důlků, z nichž na cáry modročerných tváří vytékalo cosi jako hlen, tak tento pohled jí kupodivu vrátil světu.

Několika skoky, při nichž ztratila střevíce za čtyři sta nových liber, doběhla k autu.

Klíčky naštěstí nechala v zapalování. Teplý motor okamžitě naskočil. Auto smykem přelétlo veliký okrasný trávník, jenž se v odraženém světle kulatil pod průčelím Zámku. Gejzíry hlíny a rozmačkané hnědé trávy tryskající od protáčejících se kol zavířily vzduchem.

Motor vytočený na jedničku vyl jako hříšná duše v pekelném ohni. Do předního skla zabušily větve. Na cestu se Mary trefila spíš jen zázrakem. Teprve pak rozsvítila. Postavičku vytanuvší v bílých kuželech reflektorů už nestačila minout. Pláclo to, jakoby narazila do pytle plného vody. Urvaná hlavička se rozstříkla na skle. Mary zakvičela jako podřezávaný vepř. Zuby jí drkotaly a pečlivý makeup, nyní rozmočený slzami, stékal na bílé šaty. Řítila se Charlesovým lesem a plakala strachy.

Tak tak, že nenarazila do brány, kterou před pár minutami tak bezstarostně vjela dovnitř. Štěrk vymrštěný při prudkém zabrždění zabušil do kovu. Když v horečném chvatu vyklepávala šifru na svém elektronickém klíči, musela si jednu ruku přidržovat druhou, jak se jí třásly.

Brána se začala trhavě otvírat. Mary se křečovité zapřela rukama do volantu, svaly napjaté k prasknutí.

„Dělej, otevři se! Prosím tě, jen už se otevři! Bože můj!“ vzlykala do poblafávání motoru. Konečně se obě křídla pomalu se sunoucí světly reflektorů rozevřela na šířku automobilu.

Mary zařadila.

V tom okamžiku něco ze tmy otevřelo dveře pro spolujezdce.

***

O několik měsíců později.

Policejní důstojník Wollgroover se na zadním sedadle nenápadného civilního vozu zimomřivě choulil do svého tlustého pláště. Superintendant Shitmaker odložil právě dochrčivší mikrofon vysílačky, a obrátil k Wollgrooverovi svůj utrpením rozbrázděný obličej - Superintendant Shitmaker už od dětských let masochisticky trpěl svým „výjmečným“ jménem.

„Majitelem je nějaký sir Charles Katzenslobber,“ zahuhlal nachlazeně a vysmrkal se do zmuchlaného kapesníku.

„Říkal Fred,“ pokračoval, a s téměř vědeckým zájmem si prohlížel zelenavou produkci svého nosu, „teda Fred říkal, že je to masakr. Všichni prej blejou...“

Wollgroover ho probodl zhnuseným pohledem, a ne poprvé si pomyslel, že zaslouží-li si někdo takové jméno, pak je to právě tento jeho superintendant. Nomen omen.

Dál jeli mlčky. Auto pomaličku plulo mlhou. Nebýt občasného zadrnčení jazyku mokrého sněhu o podběh blatníku, dalo by se v rámci neprůhlednosti masy kolem tvrdit, že se vůz vznáší. Odbočku k Zámku nejprve dvakrát přejeli. Do třetice jeli krokem a Shitmaker sledoval krajnici s hlavou vystrčenou okénkem.

Šedý sníh zamlaskal pod koly. Minuli špinavého forda, odstrčeného těsně za otevřenou bránou k okraji cesty; proplul kolem jako přízrak Bludného Holanďana. Před Zámkem policejní řidič prudce zabrzdil, aby nenarazil do ambulance, jež svou barvou úplné splývala s mlhou. Až v poslední chvíli zpozoroval červený kříž, který jakoby nadán vlastním životem, plul půl druhého yardu nad zemí. Vůz se prudce smýkl do boku.

„Shit!“ zaklel řidič. Superintendantův výraz potemněl.

„Jéžiš, tak sem to nemyslel...!“ rozmázl mladík za volantem.

Wollgroover vystoupil. Mlhou se vznášel hořký zápach lidské nevolnosti. Během několika kroků si úplně promáčel polobotky a málem šlápl na omšelý dámský střevíc, osaměle trčící ze sněhu.

Suše pozdravil podupávající stín uniformovaného policisty, střežícího vchod. Koláče zvratků se vpíjely do sněhu všude kolem.

„Je to..., je to tam hrozný!“ tiše zajektal policajt.

Wollgroover zaťal zuby a vstoupil.

Studeně bílá, mramorová podlaha byla zhusta pokrytá drobnými černými šlépějemi. Že je to zaschlá lidská krev, pochopil, když v prostřed uviděl.... Rychle se odvrátil a začal polykat kyselé sliny, jichž měl náhle plná ústa.

V sychravém chladu obrovské, mrtvolně páchnoucí haly zavoněl dýmkový tabák.

„Hrůza, co?“ zažmoulal přes troubel doktor Starkill.

„Á, Starky!“ zahlušeně pozdravil Wollgroover, „nemáte náhodou cigaretu?“

„Bile, pocem!“ houkl doktor na dlouhovlasého mladíka v bílém plášti. „Dej, prosím tě, tady Woodymu cigáro! Zdá se, že akutně potřebuje dávku čerstvýho kouře!“

Policista si nechal připálit a lačně zašlukoval. Oba si všimli, jak se mu chvějí prsty.

„Zima, že?“ řekl Starkill a vrásčitý, špatně oholený obličej se mu stáhl v neveselém úsměvu. „Nejhorší je to támhle vzadu pod schodištěm, poď se na to radši mrknout hned, ať to máš za sebou všechno naráz.“

„Servus, šéfe,“ hlesl malý mužík v nepadnoucím vybledlém, kdysi snad modrém kabátu, který pod schodištěm drtil v zubech obrovský doutník, dýmající z ledovce jeho bílého obličeje jako horizontální komín.

Wollgrooverův pozdrav nebylo slyšet; spíš jenom zaklapal čelistmi. Vrhnutí se ubránil jen s nadlidským vypětím vůle. Už za ta léta u policie viděl lecos...

Trhaně se několikrát za sebou zhluboka nadechl. Obláček páry zvolna stoupal k mahagonovému zábradlí schodiště.

„Co ty nápisy. Je to krev?“ ukázal bradou na zeď.

„Asi jo,“ lakonicky odpověděl doktor. „Jinak divný, že? To ‚BRAIN EMPIRE COCKTAIL' by se ještě dalo pochopit, ale ‚VESELÉ VÁNOCE PŘEJÍ VAŠE RYBY!' nebo támhleto...!“ kývl dýmkou k roztřeseným, zaschlými kapkami vroubeným písmenům ‚SMRT NENÍ Z LÉKAŘŮ TEN NEJLEPŠÍ!'

„Museli to udělat blázni,“ otřásl se policista v modrém plsťáku a na vteřinku stočil oči k servírovacímu stolku, na kterém ležela mužská a ženská hlava, s temeny roztříštěnými do zubatých děr, a stál špinavý skleněný džbán s černošedou svrasklou sedlinou na dně, z níž trčelo několik upadaných plastikových brček, a na jehož obrubě bylo navlečené vyschlé kolečko pomeranče.

Doktor palcem přes rameno ukázal k hrůzné scéně ve středu haly: „Podle těch šlápot to spíš vypadá na šílenou mateřskou školku.“

Wollgroovera zamrazilo.

***

Nejvyšší Voják shlížel z okna své kanceláře do úpravného parku, plného žlutých kulatých laviček, které z pátého patra v okolní zeleni vypadaly jako rozvité slunečnice; Nejvyšší Voják v nich už po dlouhá léta viděl spíš sežehlé stopy po termických granátech. Občas ho napadlo, jak by to doopravdy vypadalo, kdyby tam dolů jeden hodil.

„Seržante!“ kývl na uniformu stojící v pozoru u dveří. „Všiml jste si,“ pokračoval, když došla k oknu, „všiml jste si těch dětí, co se tu poslední dobou potloukají po parku?“ Zakroutil hlavou a aniž by čekal na odpověď, znovu se rozhovořil: „Dnes do mě jedno z nich vrazilo; skoro bych řek, že naschvál..., asi mi chtělo ukrást peněženku, hodinky nebo..., ech, co já vím! Kam ten svět spěje! Doufám, že to jsou dívky, protože nevím jak bychom s takovýmhle materiálem budovali Armádu..., to tedy opravdu nevím.“ Očima zafixoval jednu z několika od sebe téměř neodlišitelných postaviček v kabátech až na paty a velikých rybářských kloboucích s tak prověšenou krempou, že spolu s vztyčeným límcem pršáku tvořila kolem obličeje neprůhledný kruh.

„...a hrozně zapáchal, tedy ten, co do mě vrazil,“ otřásl se Nejvyšší Voják, „vůbec se mi zdá, že to tady poslední dobou nějak zapáchá, co, Seržante?“

„Ano, pane!“ odpověděla uniforma.

„Když ho hoši z mé ochranky odháněli, řekl jsem mu: Kdo se málo myje, s cizím nosem šije! Dobré, co?“ samolibě se usmál Nejvyšší voják. „Kdo se málo myje, s cizím nosem šije!“ zopakoval pomalu a s důrazem na každou přízvučnou slabiku. „To mě napadlo, jen co jsem ho ucítil!“ Nejvyšší Voják se hrdostí nad sebou samým až zapýřil.

„Ano, pane!“ odpověděla uniforma.

„Co, ‚Ano, pane!' ?“ zvedl oči Nejvyšší voják.

„Ten..., ty, ty verše, jako... jako, že sou dobrý, pane!“

„...Aha! Hm.“ Nejvyššího vojáka na pikosekundu zamrzela ta dokonalá vycepovanost; ten dril s nímž nízké šarže z povolání jednají s Nejvyššími — to ‚Ano, pane!' je stejné v případě, kdy má podat kancelářskou sponku, zastřelit dezertéra..., a nebo zrovna pochválit verše nadřízeného.

„Pak jsem na toho malého tuláka ještě zavolal, ať si jde alespoň jednou za čas zaplavat do moře, ...no, asi nemá moře rád; zamotal se a málem upadl,“ Nejvyšší Voják se odmlčel, „ale nejspíš byl pod drogama. Kdo by neměl rád moře! Co?“ rozšafně si popotáhl blůzu stejnokroje. „Já mám jinak, a to si pište, Seržante, děti v oblibě - jsou to přece budoucí Vojáci! (Nejvyšší Voják vždy vyslovoval slovo ‚Voják' s velkým V.) Ale víte vy vlastně, Seržante, kdy se z dítěte teprve stane člověk, co?“ oslovení natáhl tak, že to znělo spíš jako „Seržáne“ a tentokrát si na odpověď počkal.

„Ne, pane!“ odpověděla uniforma.

Podle Řádů nemohla být jiná - standardní hlasitostí i obsahem.

Nejvyšší voják si založil ruce za záda a zhoupl se na patách, přičemž jazykem přes našpulené rty prdlavě vytlačoval vzduch.

„Tak dobře poslouchejte, Seržante!“ významně se odmlčel a obočí mu vylétla do půli čela. „Z dítěte se samozřejmě stane člověk až tehdy, když vstoupí do Armády! (Slovo ‚armáda' Nejvyšší voják vyslovoval také s velkým písmenem a navíc tučně, asi takhle - Armáda.) Z toho plyne, že některé děti jsou lidmi jen po dobu základní služby, a jiné se lidmi nikdy nestanou. No, těch je naštěstí minimum...“ Nejvyšší Voják zvedl hlas: „Pamatujte si, Seržante, jen v Armádě jsou lidé! Jen v Armádě!“

„Ano, pane!“ odpověděla uniforma.

Spojeni v Bohu

Prvního anděla sestřelila letištní protiletecká obrana. Kulometem.

Znáte to – vojáci! Cokoliv se objeví na nebi a nemá to tu správnou siluetu – bum, prásk, hvízd! – a dolů s tím.

Když strážní komando obklíčilo remízek za poslední přistávací drahou, kam dopadl, po krátkém pátrání narazilo na postavu zapletenou ve splývavých větvích staré smuteční vrby. Ze spodu se nedalo říci, zda je to žena, nebo muž nevlečený do sněhobílé noční košile, poseté černými otvory po kulkách; každopádně to mělo zlaté kudrnaté vlasy, padající až na ramena. Velitel komanda se v plné shodě s podřízenými domníval, že to je sestřelený pilot – nepřítel.

Proto, když ho s té vrby sundali, šli všichni do kolen, a to naprosto spontánně; zjistili totiž, že to, co považovali za zbytky padáku, není padák, ale veliká, jakoby ze stříbrných labutích per slepená křídla, pevně přirostlá k lopatkám tvora. Tedy křídla; spíš jejich rozstřílené zbytky.

Když ho donesli na posádku, provalily se emoce. Někteří se začali modlit, jiní hystericky smát. Důstojnický sbor se rozdělil na dvě přibližně stejné skupiny, z nichž jedna událost považovala za nebezpečný žert a druhá za nebezpečnou provokaci, ale na tom, že celou událost je třeba bezpodmínečně ututlat, se shodli všichni, a to okamžitě. Jasnozřivě tušili, že něco takového by se v posudcích moc nevyjímalo.

Za přísných bezpečnostních opatření nechali bytost zaletovat do zinkové rakve. Pak svolali ty muže, kteří podivnou mrtvolu spatřili na vlastní oči, slíbili jim povýšení a nechali je přísahat, při tom, co je jim nejsvatější, že nikdy nikomu nic nevyzradí. Za porušení slibu pohrozili mimořádně vysokými tresty. Zbytek mužstva a poddůstojníků byl svolán do nejmenšího hangáru, kde velitel letiště působivě chraplavým šepotem pohovořil něco o nových tajných zbraních, o povyšování se nezmínil, ale zato pohrozil tresty ještě tvrdšími a přísnějšími.

Toto vše se stačilo udát ze jeden jediný den. Večer se zdálo, že z celého incidentu zbude pouze přezdívka, kterou dostal nešťastný kulometčík, zatím pro jistotu separovaný v posádkovém vězení – Pobožný střelec.

Velitele letiště trápil těžký se, dalo by se říci můra.

Jen co po vyčerpávajícím dnu zavrtal nakrátko ostříhanou hlavu do polštáře, jeho podvědomí explodovalo ve víru velice plastických obrazů:

On, plukovník velící taktickému letišti pod horami, byl zničehonic povýšen na vrchního velitele armády Spojených států amerických. Presidentovi familiárně říkal Johne a obden s ním snídal v Bílém domě.

„Víš sám nejlíp, Frede,“ (Plukovník, nyní generál generálů, se i ve snu jmenoval Fred.) Tedy: „Víš sám nejlíp, Frede,“ řekl jednou ráno prezident ustaraně, „že s těmi Araby máme neustále nějaké problémy. Nemohl bys s tím, prosím tě, něco udělat? Nějak do toho šlápnout?“

Až potud by se sen nevyvíjel tak špatně, ale potom…

Ještě na schodech před Bílým domem vymyslel vpravdě geniální plán:

Nechá porazit všechna prasata, co jich v USA je, a armády řezníků jejich chladnoucí mrtvoly přemění na tuny a tuny vábných růžovoučkých řízků, které supertajná elitní brigáda chemiků napreparuje koncentrovaným LSD. Pak budou všechny ty megatuny vepřového za symbolické ceny vrženy na arabský trh.

Generálgenerálů před svým vnitřním zrakem již viděl tisícimílové zástupy obluzených Arabů, držících se kolem krku a svorně tancujících hula-hula. Jejich zfetované fundamentalisticko-militaristické vlády zanechají hrozeb a pošťuchování do okolního světa a budou se zabývat výhradně dovozem holandských tulipánů, aby si křepčící národy měly z čeho splétat jásavě barevné věnce kolem krku.

V autě, které ho převáželo do Pentagonu, vymyslel i kódový název, kterým celou monstrózní akci zaštítí: OPARACE HYPNOSTEAK.

Realizace se ukázala být neuvěřitelně snadnou. Jatka v celých Státech jela naplno a jednotky chemiků s cukřenkami naplněnými krystalky LSD práškovaly lány řízků…

Od této chvíle to se snem začalo jít s kopce.

Flotila lodí vezoucích steaky, byla z arabských přístavů vrácena bez povolení vykládky…

Fred opomněl takovou drobnost – že muslim radši zhyne hlady, než by pozřel byť jen kousíček vepřového. Na rozdíl od US vojáků. Ti, když zjistili, co s nimi taková kotleta udělá, propadli nezřízenému obžerství, a nic než vepřové už je nezajímalo. USA tak přišly o několik ponorek a letadlových lodí.

A ta mezinárodní ostuda!

V Anglii proběhla vlna demonstrací, na nichž se objevily transparenty s nápisy jako: „Ať žijí UNITED STEAKS of AMERICA!“, a nebo obrovské dolarové bankovky, na kterých byla namísto velikánů severoamerických dějin hlava růžového čuníka s citrónem v rypáčku…

Narkomafie podala u OSN oficiální protest kvůli nekalé konkurenci…

No prostě hrůza!

President si generálagenerálů narychlo povolal do Bílého domu; v nezvyklý čas – k obědu. Zavedl ho rovnou do zadní zahrady. Tam se jako moloch šílenství rozkládala obrovitá hora oschlých vepřových plátků. Hora vyšší než cokoliv v okolí. Čelem k té zasmrádlé hrůze, těsně u její paty, byl malilinkatý campingový stolek s plátěnou židličkou. Na jeho umakartové desce ležel osamocený talíř s příborem, a vedle stolu stál hrozivě se usmívající presidentův šéfkuchař – s pánví a primusem.

„Frede, Frede, cos mi to jen udělal?!“ bědoval president a tlačil ho v ocelovým sevření svých paží k tomu stolku.

„Teď to musíš dát do pořádku, Frede! A Frede! Jen ty sám!“

„Ne, to ne!“ křičel generálgenerálů. „Prosím tě, Johne, jen tohle ne!“

„Nesmí zůstat ani stopa, Frede!“ zamáčkl slzu president a srazil ho do židle až hliníkové trubky zapraštěly.

„Po této ostudě, kterou jsi vrhl stín na celou Ameriku, opravdu nesmí zůstat ani stopa, Frede! A o to se, Frede, musíš postarat jen ty sám!“ zopakoval president oficiálním (televizním) hlasem, „Je to tvá lidská a hlavně politická povinnost!“

Mrazivý stín hory masa zakrýval slunce a kuchař s ďábelským leskem v oku zapálil primus pod pánví…

„Frede! Frede! No tak už se konečně probuď!“

„Ano, Johne, ano! Všechno jen ty steaky ne!“ spánkem omámený plukovník se posadil na posteli a po obličeji mu stékal studený pot. Pyžamo mohl ždímat.

„Frede otevři! Otevři!“ v hlase prvního pobočníka, který se dovnitř jeho ložnice právě začal prokopávat, se ozývala hysterie.

Plukovník si dopřál několik vteřin, v kterých mu probouzející se mozek propláchl rajský balzám skutečnosti, v které neměly místo hory vepřového, nadrogované mouchy bručící Yenkee-doodle, snídaně u presidenta a tak. Odhodil propocenou přikrývku a s úsměvem vyskočil na nohy.

Jen ať se venku děje, co chce…!, pomyslel si.

Za pět minut, když si nehty rozštípal kůži na druhé ruce až do krve, jak zkoušel, jestli ještě nespí, by bral všemi deseti úplně cokoliv než skutečnost. Z ničeho nic dostal neuvěřitelnou chuť na obrovský syrový řízek posypaný centimetrovou vrstvou LSD.

Na jeho přísně střeženém letišti pod horami právě před několika okamžiky přistál Bůh s velkým B i s celou andělskou suitou.

Z hangáru, kde byl ve vyprázdněném mrazáku na zeleninu uskladněn sestřelený „pilot“, se ozvalo tlumené zarachocení. Vzápětí se s ohlušujícím duněním vyvalilo půl boční stěny z vlnitého khaki plechu, a ze tmy se vynořila postava, která ze sebe s odporným skřípotem strhávala dvoumilimetrový poznik rakve.

„Gabrieli, tady jsi!“ to poprvé promluvil Bůh.

Pak nad celým nočním letištěm vzplálo nezemské světlo.

„Slyšte, lidé!“ Bůh promluvil podruhé a každému člověku na Světě, kterému to zrovna nemohlo ublížit, se před očima objevil plastický trojrozměrný a samozřejmě barevný obraz ranvejí pod horami. Imaginární kamera najela do středu skupiny velebných andělů, mezi nimiž se prazvláštně vyjímal Gabrielův kulometem prostřílený šat, a všem, kteří spatřili monumentální Bytost uprostřed, bylo jasné, koho vidí. Šest miliard lidí tisíci jazyky a dialekty zašeptalo jedno jedné slovo: Bůh! (V blázinci zavřený Johnjohn Dee, který příchod Boha veřejně předpovídal zařval: „Shit!“)

Že je to pravý Bůh, to poznal každý, protože Bytost, na kterou se právě ten který člověk díval, vypadala předně tak, jako jeho vlastní, individuálně modifikovaná vizualizace podoby Boha.

Hinduisté Ho viděli buď jako Brahmu, Višnu, anebo Šivu. Džinisté jako Gómátéšvaru nebo jako rotující svastiku. Buddhisté jako svého lesklého a bezpohlavně vyhlížejícího proroka. Podobu viděnou taoisty a konfucionisty se jim nikdy nepodařilo zobrazit ani verbalisovat. Všichni šintoisté konečně uzřeli své rodinné bohy, popřípadě celý panteon jaojorozu-no-kami (s neustále rostoucím počtem bohů, již dávno překročivším osm milionů svatých jedinců), ti nejstarší z nich pak sluneční bohyni Amaterasu Omikami, popřípadě zesnulého císaře Hirohita. Judaisté spatřili přísný hořící keř. Pravověrní křesťané pak, podle církevní sekty z jejíhož lůna vzešli, od Krista na kříži, přes nepopsatelnou trojjedinou bytost Otce-Syna-Ducha svatého, až po pannu Marii, jako z ikony vystřiženou. Muslimové spatřili ten samý hořící keř jako judaisté a někteří křesťané, ale většinou fundamentálního proroka islámu – Muhammada. Ateistům z dříve křesťanských zemí se Bůh zjevil v podobě, v jaké jim Ho v jejich mládí popisovali babičky a dědečkové – starý dobrotivý pán v bílé noční košili se zlatým opaskem a s hustým sněhobílým plnovousem (paralela s Mikulášem, Santa Clausem atd.). Agnostikům se jejich vize všeobjímající a všeprostupující Božské podstaty popsat nepodařilo.

Bůh se opravdu jevil tak, jak komu, byť i sebevlažnější víra, ba i nevíra ukládala.

Například nemnohým členům excentristické sekty Adventiské posledního Gigaflopu se zjevil futuristický monolit bájného superpočítače, ke kterému se obvykle modlili.

Některé politické strany také dosáhly zbožnění svých vůdců a symbolů:

Tak komunisté viděli rudé hvězdičky, srpy a kladiva, fašisté, stejně jako džinisté, svastiku, avšak v bíločerveném poli. Hrůzu viděnou stalinisty netřeba popisovat. Poslední desítce stoletých Hitlerjugend plul před mázdrou zalepenými čivami černý knírek zvaný muška.

A tak dál, a tak dál…

O pravosti a opravdovosti Pána prostě nezapochyboval nikdo.

Současně s obrazem se širým světem rozlehl i stejně mnohotvárný hlas; všepronikající a všudypřítomný:

„Mé děti! Neobávejte se! Čas Posledního soudu ještě nenastal. To pouze Nebe přestalo existovat. Proto jsem se vrátil k vám, a s vámi již zůstanu!“

Ve dnech a týdnech po Události vypukla na celé Zemi hektická činnost. Ekumenické rady církví se scházely a rozcházely, různí náboženští potentáti vyhlašovali Svaté války a zase je odvolávali, vlády padaly, světová ekonomika se chvěla. Každý politik chtěl, aby se Bůh usadil v jeho zemi. Každý politik chtěl, aby mohl říci: „S námi je Bůh!“. Všichni nasadili všechny páky.

Pán se však nečekaně přesunul přímo do hlavního města všech muslimů – do Mekky. Jakožto bytost všemocná, vševědoucí a nekonečně milosrdná, věděl, že by militantní skupiny vyznavačů islámu začaly terorizovat celý svět, jen aby Ho tam dostali, a tak se tam, aby zabránil ztrátám na životech, zjevil i se všemi anděly raději sám od sebe.

Vůdci a diktátoři z toho koutu světa zaplesali – s Neomylným v čele Svaté války dobudou Svět!

Všichni lidé si budou muset nechat narůst předpisový knír a pětkrát denně se klanět směrem k Mekce.

Ti, co se nepodřídí, budou mrtvi.

Nad věžemi a kopulemi mešit a minaretů slunce nikdy nezapadne…, a tak podobně se opájeli obvyklými vizemi světovládců.

Ale co se nestalo.

Jak jsem již řekl, je Bůh všemocný,vševědoucí a nekonečně milosrdný. Tudíž jak už kdysi předpověděli v jedné ze svých nesmrtelných knih bratři Strugačtí, musí být naprosto nečinný a nestranný, a tedy zcela bezmocný – bezmocnější než novorozenec.

Takže, když se úzký kruh budoucích pánů světa Boha na něco zeptal, dostal jen jednu jedinou stereotypní odpověď; totiž to okřídlené a velebným hlasem pronášené: „Vy všichni jste boží děti!“ Situace se nakonec tak vyhrotila, že Boha, přesně po dvou měsících, v muslimském světě prohlásili za nežádoucí osobu a vyhostili Ho i s anděly.

Pro zbytek Země to byl šok, a zároveň obrovská radost a naděje; všeobecně panoval názor, že Boha už nikdy nikdo nespatří.

To co se v Mekce stalo, objasnil sám Pán na Velké ekumenické radě ve Vatikánu:

Když po něm islámští vůdci chtěli, aby zničil celou válečnou flotilu Evropského společenství, tak jim odpověděl, že nemůže změnit budoucnost smrtí, byť i jen jednoho mravence, natož tisíců lidských bytostí. Oponovali mu tím, že kdyby měli jaderné zbraně, tak by to udělali sami. Na to jim odvětil, že pak by to bylo z jeho hlediska v pořádku. Když po něm tedy chtěli, aby jim vykouzlil ty vodíkové a bůhvíjaké bomby, odpověděl, že… a tak dál, a tak dál, jako v té písničce.

Ostatní vlády tomuto rozuzlení samozřejmě neuvěřily a dál se všemi prostředky pokoušely dostat Boha na své území. Když pak zjistily to samé co musulmani, uraženě zareagovaly, a to úplně stejně jako oni.

Nakonec, po tom, co se v Africe objevil Satan, a místo aby šířil hrůzu a zlo, začal léčit AIDS, se slovy, že Peklo už také není, a tak Zlo nemá cenu; místo aby Bůh šel Knížete temnot vymítat, nebo mu alespoň pomoci v léčbě, jenom seděl a velebným hlasem střídavě tvrdil, že nemůže do Budoucnosti zasahovat ani zachraňováním lidí, a že „Všichni jste moje děti, i Lucifer, vždyť to přeci dříve býval anděl…“

Po tomto Ho vykázali i z Vatikánu.

Najednou Jej nikdo nechtěl. Najednou neměl kde přebývat, neměl státní občanství, doklady, nic.

A v Antarktidě nebo uprostřed oceánu se mu nelíbilo. Tak se nakonec nechal Mezinárodním soudem v Haagu prohlásit za soukromou osobu s „kosmopolitním“ občanstvím. Stejně tak to udělali i všichni andělé. Jako soukromým osobám jim bylo umožněno usadit se v tolerantní Evropě.

Andělé, kteří sice také nemohli zasahovat do běhu Světa, ale protože nebyli všemocní a vševědoucí, a tím pádem nebyli tak svázaní jako Bůh, založili, aby se neunudili, a aby vydělali nějaké peníze, letecký cirkus.

Základní kapitál jim poskytla První Panevropská banka.

Polovina z andělů si na břicho a na křídla nechala nakreslit hákové kříže a druhá trojbarevný disk Royal Air Force – spitfiry a messerschmitty…

Poletovali pod největším šapitó na světě, dělali na sebe pusou hlasité tatatata a předtím než se zasažení ve vývrtkách zřítili k zemi, zapalovali si malou dýmovnici pod košilí.

Číslo mělo obrovský úspěch, zvláště potom, kdy hostování přijal sám Satan, který předváděl nejlepší akrobacii ze všech a dokázal nádherně různobarevně dýmat i bez dýmovnic. Akorát, že vždy byl „Němci“, ale na to on už je zvyklý.

Bůh se nakonec usadil v Praze, protože tam je nejmenší nájemné. Za peníze od andělů si koupil nevelký byt v staré panelové zástavbě a příšerně se nudil, jako ostatně po celou dobu své nekonečné existence, protože ve své vševědoucnosti o všem ví, jak to dopadne. A právě proto, že Budoucnost pro něj nemá tajemství, odmítl se stát předsedou zdejší Astrologické společnosti.

Jednoho dne si za zbytek andělských peněz koupil v obchodě se sportovními potřebami kevlarovou POGO-TYČ a začal s ní skákat po chodnících kolem paneláků. Vydržel to po tři týdny v jednom kuse ve dne v noci. Když už ho zapsali do Guinnessovy knihy rekordů a ostatní obyvatelé starého sídliště si na to monotónní PLOP-BUM, PLOP-BUM, odrážející se mezi zvětralými panely zvyklí, Bůh zastavil, odhodil POGO-TYČ a poprvé a naposledy porušil svou zásadu o utajování budoucnosti. Svým nejvelebnějším a nejkrásnějším hlasem prohlásil přesně toto: „Já se z toho zblázním!“

Jak řekl, tak se i stalo.

Nyní je Bůh v jednom zapadlém Ústavu pro choromyslné, ve společném pokoji s Johnjohnem Dee a s plukovníkem z letiště pod horami, který ten nápor tehdy nevydržel.

Johnjohn se neustále domáhá propuštění: Vždyť ho přece do Ústavu zavřeli právě proto, že předpověděl a na veřejnosti hlásal příchod Boha na Zem. A Bůh přišel a teď je s ním zavřený dokonce v jedné cele.

Plukovník se zase pořád, až otravně, dožaduje syrových vepřových řízků a cukřenky s LSD.

Bůh, ačkoliv by se mohl kdykoliv třeba rozplynout, v Ústavu disciplinovaně setrvává. Působí to spoustu legrace, když třeba přijde čerstvý lékař na stáž, a ptá se Ho, čím je. Bůh vždy velebně odpovídá: „Já jsem Bůh, synu!“ a nový doktor si v duchu poklepe na čelo a hodí ho do stejného pytle s Napoleony, Pány Světa a ostatními chorými pomýlenci.

Bůh však má jednu zvláštnost: Občas odchází na záchod, odkud se pak po dlouhý čas nepřetržitě ozývají hlasité výstřely.

Když se to stalo poprvé, ošetřovatelé vyrazili dveře kabinky a přistihli Ho, jak sedí na prkénku, s hlavní Coltova revolveru vzor 93 v ústech, a usilovně mačká spoušť. Kulky neškodně procházely jeho důstojnou, nádhernými bílými vlasy ověnčenou hlavou, a mimoto, že ničily omítku, navíc ještě roztříštily nádržku splachovače. Když na něj vrchní ošetřovatel skrz rachot střelby zařval: „Tak už toho konečně nechtě, propánaboha!“ s provinilým úsměvem vytáhl rozžhavenou zbraň z úst a nechal jí zmizet.

Jakmile se tato, řeklo by se nepodstatná epizodka, dostala na veřejnost, po té, co jí hromadně masové sdělovací prostředky pěkně rozmázly, změnila svět jako doposud máloco před ní.

Začala se totiž rozpadat náboženství.

Nejdéle vydrželo římskokatolické, ale i to nakonec podlehlo a bylo poslední bulou posledního papeže, po něco přes dvoutisícileté existenci, rozpuštěno a zrušeno.

Jak věřit v Boha, který nevěří sám v sebe - to je ten problém.

Dalším paradoxem doby se stalo, že v okamžiku, kdy na Zemi přestala existovat „Pravá Víra“, nikdo z miliard lidí nepochyboval o tom, zda Bůh existuje či ne.

Svůj život

Konečně!

Lísteček z pošty se na mě zabělel dírou ve schránce. Už to nemůže být nic jiného. Radostí jsem jí málem neodemkl, jak se mi klíček smekal a kroutil v prstech. Konečně zámek povolil a tolik očekávaný papírek mi vklouzl do ruky.

A je to tady! Očima jsem olízl načmáraná písmena. Venezuela... Okamžitě k vyzvednutí... Dobírka na patnáct tisíc - z toho mě lehce zatrnulo - nebudu mít tak měsíc moc co jíst, ale nakonec s nějakými výlohami na svého koníčka musí počítat každý.

Vrazil jsem papírek do kapsy županu, vzal odpadkový koš a vyběhl z domovních dveří k nedalekému kontejneru. V zářícím modrozeleném jarním vzduchu krušně páchly hnijící odpadky, ale dnes mi to nevadilo. Párkrát jsem zabušil košem o plechový rantl popelnice, aby se odlepily i cibulové slupky, které jsem však nakonec, jako obvykle, musel odpreparovat ručně. Dokonce ani tato odporná cibulovitá amputace nedokázala zčeřit mou radost.Vlastně jsem to ani moc nevnímal

Zpátky k našemu paneláčku jsem po noční bouřkou umytém asfaltu málem dotančil. Schody po třech, koš do kouta, kabát místo županu, peníze, a na poštu. Rychlost a délka kroku by mne na olympijských hrách ověnčila vavříny.

Létací dveře, zápach papíru, lepidla a věčného chvatu. A samozřejmě fronta k okénku, ze jehož kazy rozvlněným sklem se duchovitě vznáší tvář věčné a věčně navztekané úřadní Slečny. Řada se medově vleče a já se tak nemohu dočkat. Střídavě se na NÍ hrozně těším, a hrozně se bojím, že by se JÍ cestou mohlo něco stát. Přece jenom, Venezuela - Čechy...

Konečně jsem u okénka. Podám Slečně lístek. Zvědavě pohlédne na mé jméno: „Koudelík, Koudelík, Koudelík...,“ plive před sebe, když listuje zástupem papírů v dlouhé lepenkové krabici.

A já..., já už TO vidím a srdce mi buší o protější zeď. Nevelká bedýnka, tak čtyřicet na čtyřicet, dvacet centimetrů vysoká, polepená řadami cizokrajně různobarevných samolepek, potištěných výstrahami orámovanými černými vykřičníky. V horním víku řady maličkých dýchacích otvůrků...

„Tak těch patnáct tisíc, čoveče! Kam to civíte, já tady mám lidi!“ Rychle jsem vytáhl obálku s penězi.

„Stovky! Jéžišmarjá, stovky! Kdo se tim má počítat!“ obrátila oči v sloup Slečna. „Nejdřív čumí, a pak stovky!“ zabublala a zle mě těmi zasklenými průzory šlehla.

„Svatá pravda, pani,“ přidal se starší pán v baloňáku, stojící za mnou, „já taky nemám čas trčet tady hodinu...“

...řady maličkých dýchacích otvůrků a žlutá gumová chlopeň na krmení. Ke krabici patří ještě jedna podobná - trochu menší a trochu méně polepená - zásoby jídla do začátku.

„Už zase čumí do blba! No to snad...!“ Slečna ječí a je rudá. Fronta se také ozývá už slušně neslušně a dost nahlas.

„Promiňte, promiňte já...“

„Podepište mi to tady a ...!!!“ Slečna na mě zuřivě cení oči, až se zdá, že se jí opírají o skla brýlí.

Rychle jsem podškrábl cosi. Slečna vstala a štítivě hodila větší z krabic na pult vedle okénka.

„Čumí a eště má tudle smradlavou škatuli. Vám asi nevadí, že mě to hnusný škrabotání už vod rána cuchá nervy, co?! Určitě je v tom ňáká potvora, CO ?!“ Otočila se k frontě: „Jako bysme jich tu neměli dost!“ Oči všech mě řežou na úplně maličkaté kousky čehosi, co se nehodí zamést ani třímetrovým smetákam rovnou do kanálu.

„Jéžiš, přestaňte už žvanit, já...!“ rozkřikl se pán v jeansové bundičce stojící ve frontě až vzadu.

Šramotí! V krabici to šramotí! Tudíž je živá! Ale..., ale ta ženská JÍ nazvala obludou! Neslýchané!!!

Tím se jí konečně podařilo naštvat i mne. Slečna ta měla stále vyzývavě položenou ruku na mé krabici a dokonce se jí trochu rozjasnil i věčně zapšklý obličej - mé nově se zrodivší rozladění bylo asi zřetelně vidět, a ta dobrá duše už se těšila na všeobecnou hádku a hlasitý křik.

„Žádná obluda v té krabici není,“ řekl jsem zvýšeným a přeskakujícím hlasem. „Pouze převzácný exemplář NEPHILIA NEPHILI!“

Rozhlédl jsem se po lidech, jak na ně to slavné a majestátné jméno zapůsobilo... Nechápavé prázdno koldokol!

„Nepil cóo? Co to je za fujtajxl, ty - ty traviči malejch dětí! Vidíte to, lidi?“ Ječivě se obrátila ne frontu Slečna. „Já to řikala - nejdřív zdržuje, a pak takovádle potvora!“ ostentativně štítivě sundala ruku z mé krabice, zatřepala s ní, jakoby sáhla do plivátka, a zatvářila se, že si snad půjde vyčistit i zuby.

Její chování mě pobouřilo již velice hrubě, pročež jsem na ní zařval silným hlasem: „Ani žádný nepil, ani žádná potvora, alébrž Nephilia nephili! Cílenou mutací vyšlechtěný a toho času nejvzácnější pavouk na světě! Vy, vy Slečno jedna stoletá, nevzdělaná!“

„PAVOUK !!!“ Slečna zařvala až vypadla telefonní centrála, a v zápětí skočila přes příruční váhu ukázkové salto vzad.

Druhou krabici mi podal zřízenec na násadě od koštěte, ačkoliv jsem ho ubezpečil, že v ní není nic víc než pár kilo ponrav do začátků, dokud Nephiliu nepřivyknu na naší domácí stravu. Nevěřil mi, hmm..., a nebo spíš právě věřil. V uctivé, nebo spíš štítivé vzdálenosti stojící lidé, se na mne dívali zhnuseně, a na sebe, jací oni jsou pašáci. Rychle jsem z pošty odešel, ještě než vzkřísili omdlelou Slečnu. Ta by, přepokládám, byla schopná zorganizovat mou defenestraci, a to i přes to, že naše pošta má zamřížovaná okna.

CHELICERY - klepítka (kusadla); první pár pavoučích končetin; jsou duté - vede jimi kanálek od jedových žláz. Též slouží na předzpracování potravy.

PEDIPALPY - makadla; druhý pár pavoučích končetin; slouží na přidržování kořisti.

Konečně doma. Těšil jsem se na Nephiliu jako malý kluk. Mám v druhém patře našeho činžáku hezký dva plus jedna, hezký ale malý. Nechápu, jak v něčem takovém někteří žijí s manželkou a ještě dvěma dospívajícími dětmi - ti si prostě kvůli všem těm lidem okolo nemohou nalézt místo pro své pavouky. No třeba já: Dávno jsem se zbavil většiny skříní a televizí a gaučů a postelí a tak. Přesto, chtěl-li jsem pro Nephiliu vybudovat důstojné obydlí, musel jsem přenechat dva ze svých unikátních chovů slíďáků skákavých kolegovi Wankovskému.

Mí drazí slíďáci... Na jedněch jsem usilovným šlechtěním docílil sytě oranžové pruhy a druhé má dlouholetá snaha změnila v rozkošné chlupaté, ultramarínové krasavce.

Ale nedalo se prostě jinak. Mé ostatní chovy jsou ještě vzácnější a slíďáci jistě budou u Wankovského jenom kvést.

V prostoru vzniklém po slíďácích jsem v pokoji, který ostatní lidé zbytečně vyplýtvají na dvoupostel, peřiňák a lustr, nazývají ho ložnice a chodí tam i spát, ačkoliv nejlépe se spí na matraci v kuchyni - a navíc nejbezpečněji! Když vám totiž nějaký pavouk upláchne, tak si na linoleum k hlavě dáte mokrý hadřík a máte jistotu, že váš první pohled po probuzení padne na toho chlupatého nezbedníka přisátého na látce, kde ho můžete hned lapit, aniž se pak celý další den strachujete, že byste ho mohli rozšlápnout.

Tak tedy, na tom místě po slíďácích jsem pro Nephiliu vybudoval pětihektolitrové skleněné vivárium, a to hned po odeslání objednávky do Venezuely.

Dnes se rozlehlá nádrž konečně dočká svého vzácného obyvatele. Natáhl jsem si gumové rukavice, položil větší z krabic do písku na dně vivária, nožíkem opatrně přeřízl provázky a odklopil pod papírem se objevivší dvířka. Ty rukavice jsem si nevzal proto, že bych se Nephilie nějak štítil, to, chraň bůh, nikdy ne! Ale po cestě je určitě nervózní, a ačkoliv mne někteří z mých zlobílků občas kousnou, protijed na Nephilino uštknutí v lednici ještě uchystaný nemám.

Dvířka zachřestila o hrubý písek a okamžitě po nich se z nitra bedny vyhrnula Nephilia.

Na první pohled rozkošná, krásná, obrovská no... no prostě... !!!

Střelhbitě jsem přiklopil horní sklo, protože v čtvrtém čísle Spider´s Life psali, jaký je mutant Nephilia nephili skvělý skokan. A taky že ano! Nárazem černého, v neustálém pohybu téměř neviditelného těla těžké ochranné sklo až nadskočilo. Aby si ještě ublížila, zamrazilo mě. Naštěstí jsem si předem připravil několik tlustých ponrav, které jsem teď krmicím otvorem vhodil dovnitř. Fungovalo to, jako vždy. Nephilia se mihla jako stín útočícího střemhlavého bombardéru, vystříkla sprška písku a vzápětí se můj nový pavouček poprvé zastavil, jednu z ponrav pevně stisknutou mezi obrovskými makadly, chelicery zaťaté do jejího svíjícího se tělíčka.

Kámen strachu z toho, že mi nebude jíst, se ulehčeně odvalil a konečně jsem si JÍ také mohl pořádně prohlédnout: Je celá hustě obrostlá dlouhými lesklými chlupy a úplně černá, jako antracit, až na osm očí ve dvou řadách nad sebou, které jsou azurově modré - jediná odchylka mutanta proti původnímu pavoukovi. Tedy samozřejmě, pouze pokud jde o barvy. Co do velikosti, byl už tento můj, přesně třicet dva dnů starý exemplář, větší než jakýkoliv normálním vývojem prošlý pavouk, Masité tělo dlouhé dobře dvacet a rozpětí nohou určitě přes pětatřicet centimetrů. A tím jeho růst samozřejmě zdaleka nekončí.

Najednou se mi sám od sebe vyjasnil jeden problém: „Budeš se jmenovat Alfréd!“ řekl jsem nahlas, a přiznám se, dojatě. Opravdu, až mi do očí vystoupila mlha štěstí. Je to nejkrásnější pavouk, jakého jsem kdy viděl, ten můj Alfréd!

Jen hezky papej, ty moje masíčko pro Alfréda.

V krabici od ponrav byl ještě dopis:

Dear Mister Koudelik... no a dál ty obvyklé řečičky, nic co bych už nevěděl; hermafrodit..., mutací potlačený kanibalismus..., hmm, odložil jsem nedočtený dopis, opravdu nic nového. Nabral jsem hrst ponrav a šel znovu, tentokrát pořádně, nakrmit Alfréda. Házel jsem mu jednu po druhé a vydržel se koukat jak papá až do pozdní noci. Teprve někdy kolem dvanácté jsem se od něj násilím odtrhl a šel spát. Zítra zase do práce...

Kde myslíte, že pracuju? Oficiální věda mne zavrhla slovy zvěčnělého profesora Kájíčka: „Kdo to kdy viděl, pane kolego - ultramarínový slíďák skákavý! No tak!“ usmál se na mě shovívavě a vrátil mi skleněnou schránku s živým ultramarínovým slíďákem skákavým.

Tudíž jsem úředník na Hlavním úřadě. Srdečně mě to tam nebaví, ale nějak si musím obstarávat peníze na nové přírůstky a na krmení, protože jinak bych snad musel jednotlivé exempláře ze svých chovů prodávat, což považuji za naprosto nepřípustné. V kanceláři se mě navíc kolegové štítí, a to od té doby, co se mi jedna z mých vyšlechtěných desetinohých tarantulí, mimochodem nádherně vybarvená, skryla kdesi v převlečníku, a pak začala pobíhat po úřední místnosti. Ne, neštítí se mě kvůli uprchlému pavoukovi, to ne, až na kolegu Seidla, který vyskočil na stůl, dupal v papírech a hystericky řval, jsou to lidé povětšinou osvícení. Štítí se mne proto, že jsem se pak neprozřetelně zmínil o tom, jak mi kolega chovatel Herrentahl z Mannheimu v Německu za přesně takovou tarantuli nabízel šest tisíc nezdaněných marek na ruku. Když jsem jim tehdy řekl, že je pro mne nepřijatelné traumatizovat prodejem byť jen jednoho jediného pavouka, tak jim do očí, a kupodivu všem naráz, padly takové šedé, olověné žmurky, za kterými se jen těžce skryly ostré a jedovaté špice... snad závisti? Nevím. I když mí pavouci jsou záviděníhodní! To zase ne, že ne! Ale oni mi asi nezávidí pavouky, oni se mě štítí a zřejmě mne i nenávidí, zcela iracionálně, kvůli penězům, které nemám. Poznal jsem to z toho, že na mne kolegyně Trávníčková občas hledí tak urputně, až se jí v pravém oku promítá duchovité písmenko D a v levém pro změnu M.

Dnes celé dopoledne klapu na psacím stroji, ale vůbec nevnímám co píšu; před očima mám jen svou Nephiliu, svého Alfréda, pročež na mě pan vedoucí musel zavolat třikrát, jak mi zanedlouho nedůtklivě vyčetl, než jsem si ho všiml a došel k jeho stolu.

„Pane Koudelíku, mám tu pro vás zase jednu služební cestičku!“ zářivě se na mě usmál. Kupodivu, od oné příhody s tarantulí jezdím z naší kanceláře na služební cesty jen já. A to ačkoliv jsem panu vedoucímu už nesčíslněkrát vysvětloval, že pavouci potřebují stálou péči, a že by mohli za mé nepřítomnosti i pomřít.

„Však vy si s tím nějak poradíte, pane Koudelíku, vy - takový odborník!“ říká vždy a vždy se usměje ještě o něco zářivěji.

Takže další měsíc mého života bude ztracen v nějakém zapadlém městečku, kde budu ze zatuchlého úředního brlohu šířit cosi, co stejně nikoho nezajímá.

Ale co Nephilia...?! zatrnulo mi.

Horečně jsem se rozmýšlel. „Dobře,“ vystrčil jsem rozhodně bradu, „ale pojedu až pozítří a na zítřek dostanu volno.“

„Neplacené!“ zvedl prst vedoucí a rozzářil se jako odpíchnutá vysoká pec.

V patnáct třicet, přesně, jsem odpíchl všem spoluzaměstnancům a duši mi halily husté chmury: Zdalipak vyrobím tak velký krmicí automat, aby po celý měsíc uživil nenasytného Alfréda? Tato otázka se kupodivu vyřešila sama. Když jsem vešel do bytu, první co mě upoutalo, by trochu i vyděsilo, bylo jakési tiché šelestění a tleskání z kuchyně. Ani jsem si nesundal kabát.

Venezuelské ponravy, kterých bylo včera tak do jedné třetiny hrnce a kterým jsem ráno nedbale hodil čtyři velké hlávky salátu, teď svíjivě přetékaly přes okraj a padaly na linoleum - to bylo to tleskání.

Neuvěřitelné rozmnožovací a růstové schopnosti!, zakroutil jsem užasle hlavou. Zvedl jsem průvodní dopis, který ležel vedle kypícího hrnce, smetl z něj pár tučných, do prstýnků zkroucených tvorečků, a důkladně ho pročetl.

Aha, tady to je... Pohlédl jsem do hrnce na to pomalé, slizké hemžení: „tak i vy jste mutované! Tak proto!“

Speciální ponrava nazvaná dokonce „Ponrava krmná“..., optimální podmínky..., až deset potomků denně..., úplná dospělost do čtyřiadvaceti hodin po narození...

Do pozdního večera jsem zase pozorovala Alfréda Už se úplně uklidnil, vysával ponravy a zadeček mu nádherně boubelatěl - od včerejška očividně vyrostl.

Druhý den jsem pracně sehnal asi šedesát kilo čerstvého salátu, nakrouhal ho strojkem na drobné plátky, sundal ochrané sklo a vystlal jimi Alfrédovo vivárium. Alfréd, šibal, vyskočil ven a okamžitě uprchl, ale je tak veliký a rychlý, že ho určitě nezašlápnu a jiné nebezpečí mu v bytě nehrozí - a do rána ho určitě chytím. V kuchyni jsem odpočítal přesně sto ponrav a odnesl je do zelené salátové peřiny Okamžitě se za spokojeného chřoustání začaly krmit. Pavouky ve všech viváriích jsem důkladně nakrmil a naplnil jim automatická krmítka jejich obvyklou stravou až po okraj.

Kochal jsem se jimi jako obvykl. Málem bych na vás kvůli Alfrédovi zapomněl, vy mí drobečci! Zaťukal jsem na některá skla, za nimiž se štrapicírovaly obzvlášť krásné exempláře.

Najednou mi za zády něco zašramotilo. Opatrně jsem se otočil. No samozřejmě. Alfréd!

Nádherně - jako černá kaňka - kontrastní proti žlutým parketám, větší než převrácený polévkový talíř. Strnule, s typicky pokrčenýma nohama, připravený ke skoku, mě pozoroval řadami svých azurových očí. Sklonil jsem se a pomaloulinku, abych ho nevylekal, jsem k němu natáhl ruku. Zakmital makadly, masivní klepítka se několikrát naprázdno sevřela, a pak mi vyskočil na ruku - na tak obrovského pavouka až neuvěřitelně střelhbitě - vyběhl po ní jako blesk, zašimral na krku a usadil se mi na hlavě. Jeho dlouhé, tuhými chloupky obrostlé přední nohy se mi ladně zakomíhaly před očima. Byl jsem dojat, opravdu, až k slzám dojat, nad tou důvěrností, nad tím sblížením...

Až do večera jsem byl v sedmém nebi. Alfréd se z mé hlavy nehnul. Dokončili jsme spolu prohlídku vivárií, občas jsem mu nahoru podal obzvlášť tučného červíka a večer jsme se spolu zcela výjimečně dívali na televizi, kterou mi příbuzní dali letos k vánocům a jíž zatím nebylo třeba prodat. Já v nostalgickém ušáku po předcích a on v mých vlasech. Když byl čas jít spát, dal jsem si paži k čelu a řekl: „Alfréde, hop!“ a až mě zamrazilo, když opravdu, tentokrát pomalu, přešel na mou roztaženou ruku. Položil se mi labužnicky břichem na dlaň - nohy volně vystrčené do prostoru. Usadil jsem ho na salát, k pilně se cpoucím a množícím ponravám, a horní sklo jsem už nepřeklopil Na dobrou noc ještě jedno pohlazení po zádíčkách. Je nádherně heboučký - jako koťátko.

Druhý den jsem odjel do malého městečka kdesi na jihu a strávil v tamním Úřadu nudný, hloupý, ztracený a nervozitou nabitý měsíc. Jediné potěšení mi přinesl občasný zjev krásných extrémně velkých exemplářů skákavky pruhované, které se procházely po podlaze mého zaprášeného kamrlíku, a chytání mušek pro mladého křižáka, jenž si zpředl kouzelnou pavučinu v okně tamtéž. Jednou jsem zjistil, že lidé z Úřadu, které ostatně kromě osobní moci nezajímalo pranic, vytrvale ty krásné skákavky hubí Biolitem. Tím se mi znechutili docela. Pochytal jsem všechny pavouky, kteří mi přišli pod ruce, a až na okenního křižáka jsem je z Úřadu, jenž se je nezasloužil, odnesl pryč, do lesa, daleko od těch vrahů.

Nedlouho potom má mise naštěstí skončila a já se mohl vrátit domů. Tak jsem se rozloučil s křižákem, který už se nádherně vyvinul, otevřel mu okno, aby mohl utéct, kdyby některý z těch chemických zabijáků zavítal i do této zapomenuté místnosti, a bez pozdravení s lidmi-úředníky jsem odjel autobusem v sedmnáct nula pět.

Obavy, které ve mně rostly přímo úměrně s přiblížením se k domovu a tmou houstnoucí za okny autobusu, explodovaly, když jsem na schodišti našeho paneláku potkal paní Medrníkovou, sousedku zespoda, s kterou se navzájem nenávidíme od té doby, co jeden z mých pavoučků uprchl větrací šachtou a pronikl k ní na záchod, kde se u stropu neškodně houpal na pavučince. Rozmazala ho, babizna jedna, tenkrát po zdi smetákem, mladičkého ubohého pavoučka. A vláčela mne dokonce po soudech, že prý z toho mohla mít smrt! Pche, vždyť jí nemohl ublížit, nejedovatý, sotva pěticentimetrový mládeneček.

„Vy..., vy jeden pavoukožroute! Celej měsíc tam u vás něco štrachá a klepe, to vám určitě zasejc utekly ňáký ty vaše příšery!“ zvracela na mě ta ukřivděná osoba. „Tady aby se slušný lidi báli bydlet...!“ Konec ječivého proslovu paní Medrníkové zmizel, uražen zabouchnutými dveřmi od mého bytu. Konečně doma. Ale má pravdu, co tady mohlo, pro Boha, klepat! Jestli...

Do tváře mě udeřila tma, dunící čpavě páchnoucím vedrem. Rychle jsem nahlédl do pavoukárny. Až mi změkla kolena. Ve stíněném světle výbojek, ohřívajících jednotlivá vivária, přetékala Alfrédova obrovská nádrž živými bělovými vlnami ponrav. Musely jich být metráky, a já naprosto nechápal, z čeho vyrostly. Alfréd nikde. Vrátil jsem se do chodby a rozsvítil. Světlo bylo divně tlumené. Vzhlédl jsem a spatřil těžké baldachýny šedozelených, jakoby plesnivých pavučin, které halily celý strop. Žárovka za nimi vypadala jako malý zelenavý Měsíc. Rychle jsem zhasl, aby ta krásné pavučiny náhodou nezvzplály, a opatrně tmou šoupal nohama, abych nedej Bůh nešlápl na Alfréda. Konečně má tápající ruka nahmatala baterku, také obalenou tou heboučkou záplavou. Bohužel se nedalo jinak - trhaná pavučina elektricky zapraskala Lítostí nad zmařenou prací mě až bodlo u srdce.

Kalné oko světla ze staré baterky se rozběhlo po linoleu. V kuchyni jsem strnul podruhé. Ponravy vyhřezly z hrnce, zaplnily dřez a obalily celou kuchyňskou linku, která v ošidném světle baterky vypadala jako živá.Něco mi zakřupalo pod nohama - vysátá tělíčka ponrav, některá čerstvá, většinou však vyschlá do průhledna, pokrývala místy skorem deseticentimetrovou vrstvou celou podlahu kuchyně.

Jásavá řeka ulehčení mě málem odplavila. Alfréd jí! Tudíž přežil a někde tu musí i být! Zlehka našlapujíc jsem přešel do druhého pokoje, jenž za zataženými závěsy tonul v mnohem hlubší tmě než kuchyň, lehce nasvětlená oranžovým světlem z ulice. Na obličej se mi přisála hustá lepivá síť Při tom, jak mé oči urputně sledovaly podlahu, jsem nepostřehl závoje pavučin, splývající skoro do poloviny výšky pokoje. Radši jsem si klekl a dál šel po čtyřech. V tomto pokoji mám kromě spousty malých vivárií i rozsáhlou odbornou knihovnu. Zašmejdil jsem slábnoucí baterkou po místnosti. Pavučiny u stropu vrhaly přízračné stíny a zaprášené řady knih se na mne šedily svými rozpraskanými hřbety... Rychle jsem vrátil kužel světla. Dole, z pod knihovny, na mě zaplály dvě řady azurových korálků. Užasle jsem se naklonil blíž.

To přece... Takové mrně! To nemůže být...!

A támhle zase!!!

Pod knihovnou se rozsvítilo dalších osm modrých lucerniček a vlevo od nich další a zase a ještě jedny... Zatočila se mi hlava.

Najednou mi za zády něco zaskřípalo. Pomalu jsem se na všech čtyřech otočil, zamířil snůpek červenajícího světla ke vchodu do pokoje a ... a strnul na kámen. Spatřil jsem něco nevídaného.

Obrovský, nohama objímající prostor větší, než ba zabrala pneumatika z nákladního auta, blyštivě černý pavouk, s dvěma řadami co do velikosti lidských očí, které teď ve světle baterky plály ve stejné výšce jako moje, tak asi sedmdesát centimetrů nad podlahou. Vážil jistě hodně přes padesát kilo, protože když se ke mně zvolna blížil, tak pod jeho, jako mé zápěstí tlustýma nohama, hlasitě vrzaly parkety.

„Alfréde... ?!“ zašeptal jsem užasle. Zaplavila mě nepopsatelná pýcha. „Alfréde, ty kluku můj zlatej!“ Pohladil jsem obrovské makadlo, které se mi vznášelo těsně před obličejem.

Z pod knihovny se vyrojil zástup maličkých, tak deseticentimetrových pavoučků - Alfrédových dokonalých kopií, kteří se přesnými skoky usadili svému tátovi na zádech... a vlastně i mamince.

„Tedy Alfréde... !“ hlas se mi až rozklížil dojetím. Partenogeneze, jasně, vždyť o tom psali v Spider´s Lifu! Jak jsem na to jenom mohl zapomenout!

„Jeden, dva, tři...,“ dvacet devět jsem jich napočítal!

Zastav se nejnádhernější okamžiku mého života!

Spát jsem šel až k ránu. Prázdná tělíčka ponrav šla poměrně snadno rozhrnout ke zdím a do koutů kuchyně. Celou noc mi krásné sny osvětlovaly řady azurových očí.

Ráno mě bolela hlava a bylo mi nějak všeobecně slabo. Druhý den ještě hůř a v pondělí jsem se jen silou vůle vypotácel ven, nakoupit něco pro ponravy, které už zřejmě dostoupily vrcholu své, bez zjevného přísunu potravin probíhající populační exploze, a začaly se požírat mezi sebou. V zelenině mi naplnili salátem celý batoh. Svět se chvílemi rozpíjel jako vodovkami namalovaný obraz na dešti a chvílemi zase mlhovitěl jako ve špatně zaostřeném fotoaparátu. Z omluvného telefonátu do Úřadu si nepamatuji ani slovo. Bilo mi zle. V obchodě, kde jsem nakupoval jídlo pro sebe, na mne kasírka koukala velice divně.

Domů jsem došel spíš z povinnosti, částečně mimo sebe. Salát vysypat na podlahu pavoukárny, však si ho ponravy najdou.

Alfréd seděl v obýváku na zdi; dokáže se po ní navzdory své obrovitosti pohybovat s graciézní lehkostí. Malí se hráli v pavučinách u stropu.

Dovrávoral jsem zpět do kuchyně, uložil celou tašku s jídlem do lednice k protijedům a téměř v bezvědomí padl na matrace.

Světlo. V hlavě dunivé prázdno a ukrutný hlad rve vnitřnosti. V lednici je naštěstí ta taška.

Když jsem do sebe cpal už čtvrtý, nádherně uleželý Hermelín, sklouzly mi oči na hodiny; mám nástěnné, krásné, i s kalendářem. A právě ten mě zarazil, ba ohromil. Bylo sice úterý, jak jsem předpokládal, ale týden potom, co jsem byl nakupovat!

Alfréd se po stěně pohyboval tak tiše, že jsem ho postřehl, až když mi opřel nohu o rameno.

Byl nádherný! Už nerostl; pouze mohutněl, ponrav na to měl dost. Z rozvlněných pavučin nade mnou se spustilo asi pět malých cvalíčků - no malých, jak si člověk rychle zvyká! Za ten týden už také pěkně vyrostli. Měli tak třicet centimetrů. Chlupaté nožky jednoho z nich mne zašimraly na krku - mazlivě jako dětské prstíčky; přelezl mi na rameno, otočil se, a přes ucho se mi vydrápal na hlavu.

Hrál bych si s ním ještě dlouho, ale z ničeho nic na mne, jako betonový poklop, padla únava; víčka těžší než olovo se neodolatelně lepila k sobě. Jemně jsem do macíčka na své hlavě cvrnkl. Okamžitě se na pavučině vznesl, jako by věděl co chci. Já padl nazpátek do matrací.

Spal jsem znovu pěkně dlouho, ale už to nebyla ta bezduchá nevládnost jako předtím. Občas mi do vědomí prorazil obraz Alfréda, pozorujícího mne ze zdi, nebo pohyby kloubnatých nožiček jeho dětí, visících nade mnou - znáte to, ten dokonalý ztrnulý nepohyb a vzápětí absolutně synchronizovaná, svou bleskurychlostí téměř neviditelná akce všech pavoučích končetin naráz.

Druhé probuzení s sebou přineslo hlubokou úlevu. Bylo mi prostě nádherně. Hlava čistá, hlad mírný.

Zvonek chraplavě rozehnal ticho. Tak se mi to těsně před probuzením nezdálo! Kalendář oznamoval, že je sobota. Hmm... co se dá dělat. Hlavně, že jsem zase v pořádku.

Za okny už se roztahoval podní večer. Zvonek znovu zařinčel.

Skoro poslepu jsem skrz drapérie pavučin došel ke dveřím a pootevřel je.

Ostře ohraničený obdélník světla ze schodiště se rozplácl o dveře od koupelny.

„Já to věděla, že seš doma, ty hajzle jeden smradlavej!“ Paní Medrníková v šátku a v ráži. „Celej tejden mi naschvál nevotvíráš ty...!“ Najednou strnula - jako rybka plovoucí v kapalném dusíku.

Ve mně totiž, po těch letech jejího křiku a spílání, najednou něco povolilo, před očima se mi zkřížily rudé blesky a v pravé ruce se z ničeho nic objevila smyčka. Hodit ji ztuhlé Medrníkové kolem krku nebyl problém.

Vtáhl jsem jí dovnitř. Když se dveře zabouchly, její strnutí povolilo a začala se bránit. Vrazila loktem do vypínače. Mdlé světlo v pavučinách ztracené lampy se duchovitě rozlilo chodbičkou.

Medrníková neměla šanci.

Ze stropu se v rychlém oblouku snesl jeden z cvalíků a vrazil jí do obličeje tak prudce, že padla na záda.

Moje smyčka zardousila její křik.

Pak přifičel Alfréd, až se mu pod nohama krabatilo linoleum. Před ležící babiznou prudce zastavil. Medrníkové se v hrůzou rozšklebených ústech zatřepetal fialový jazyk. Nemohla se hnout; já jsem svou smyčku držel pevně.

Alfréd, v jednom okamžiku strnule nehybný, v druhém explodoval pohybem. Zavířila tlustá pavučina a během několika sekund bylo hotovo Z šedozeleného kokonu vyčnívala jen hlava, ze které se sesmekl šátek.

Věřte, nikdy dřív jsem si nevšiml, že by paní Medrníková měla sněhobílé vlasy.

Alfréd se nad ní pohupoval na svých osmi dlouhých nohách a makadly jí osahával obličej. Ostrá „klepítka“ (asi tak dvacet centimetrů zdéli) se chtivě svírala a rozevírala, a od ústního otvoru mu odkapávaly trávicí šťávy.

Zrazující zápach se plazivě rozlezl chodbičkou. „Ale paní Medrníková, taková veliká...“ usmál jsem se na ní.

Konvulzívně se chvěla a pokoušela se, pevně stažená ve svém lepkavém zámotku, odpíďalit pryč. Jako ty ponravy.

Alfréd si jí pravýma předním nohama převrátil na břicho, přitlačil její svíjející se tělo proti podlaze a zarazil jí někam doprostřed zad jedno srpovité klepítko.

Hle, co dokáže kapka kvalitního neurotoxinu. Ošklivé svíjení páchnoucího kokonu okamžitě ustalo.

Alfréd paní Medrníkovou otočil zpátky na záda. Teď, protože měla ochromené ruce a nohy, alespoň koulela očima a tloukla hlavou o zem. Živý koberec ponrav, který za ten týden pokrýval už skoro celou podlahu chodby, se rozstříkl do stran, ale byl tak tlustý, že první údery hlavy spolehlivě utlumil, a pak už tu běsnící kouli, olepenou světle žlutou kaší rozdrcených červů, sevřely Alfrédovy nohy tak pevně, že jsem ani nemusel jít pro polštářek. Ještě by to v baráku mohlo někoho pobouřit, takové rány, a znáte to, deset večer a jek panely nesou zvuk.

Alfréd paní Medrníkové opřel druhou nohu o čelo a druhou pravou jí podepřel zátylek. Bílý krk s pulsujícím ohryzkem zasvítil v příšeří. Přesně jako by jí chtěl dát umělé dýchání... akorát nestiskl nos.

Alfréd se k tomu tepajícímu krku pomaličku skláněl. Paní Medrníková měla oči přes půl obličeje. Alfréd, lišák jeden, dobře věděl, že je zapotřebí stupňováním strachu pořádně rozpumpovat krev, aby pak důkladně a co nejrychleji roznesla trávící šťávy do každičkého koutku celého těla...

Pak se Alfréd ke krku paní Medrníkové přisál dlouhým jakoby polibkem. Zámotek se roztřásl. Hlava se vytrhla z předního páru Alfrédových nohou, přesto že na jejich háčcích zůstaly krvavé cáry kůže a svalů, a dutě třískla do podlahy. Rozmačkané ponravy vystříkly vysoko na zeď.

Tentokrát se háčky na Alfrédových končetinách zasekly hluboko odhalených spánkových kostí. Třes kokonu zesílil. Z úst a úplně zbělelého nosu paní Medrníkové se draly hlasité bublavé zvuky.

Alfrédův polibek jí byl asi nepříjemný, ale pavouci už jsou takoví.

Naštěstí brzy ztichla. Ostatní sousedi by se mohli rozzlobit a začít bouchat na zdi. V mozku mi zacupitala Alfrédova uslintaná myšlenka, že k jídlu bude konečně něco jiného než ty věčné ponravy.

Je zase večer, čtrnáct dní po tom, co Alfréd ulovil paní Medrníkovou. Zbyla z ní už jen vyschlá mumie, visící v pavučinách nad sporákem.

Cvalíci jí vysáli oči, jen jí tam Alfréd tenkrát pověsil - ještě se jí škubala víčka. Teď si občas hrávají s jejími vlasy. Kluci jedni. Mají se k světu!

Pustil jsem televizi, jako ostatně teď každý večer. Stala se z toho taková tradice - a je to nakonec k fajn; člověk se dozví mnoho nového o spoustách a spoustách lidí (a co jich na tom světě je!).

Než naskočil obraz, pohodlně jsem se usadil do rohu. Už mi nevadí, že na obrazovku koukám vzhůru nohama - tenhle kout u stropu je přeci jen nejpohodlnější.

Se sousedy jinak vycházím dobře, ačkoliv dnes už jeden pořádně nemůže vědět, kdo to vlastně vedle hned vedle za tou tenoulinkou zdí.

Akorát inženýr Vrána zezhora mě trochu zlobí. Tuhle o mně (a dost nahlas!) vykládal pošťačce, že prý jsem „takovej divnej pavouk“.

Koruna věčnosti

Pěst švihla mezerou mezi závěsy tak rychle, že se dlouhé pruhy látky ani nerozhoupaly. Vychrtlý mnich v černém hábitu strnul, dýka mu vyklouzla z prstů a ještě než zazvonila o mozaikovou podlahu, mnich zemřel. Tam, kde z jeho snědého obličeje před okamžikem trčel zobákovitý nos, nebylo nyní mimo bíle svítící kosti nic. Vyholená hlava dutě křupla o zem a z uší vyrazily praménky krve.

Tentokrát se závěsy zavlnily. Muž, který mezi nimi proklouzl, se na svou obrovskou postavu pohyboval až neuvěřitelně mrštně. Otřel si zakrvácenou pěst o roucho mrtvého mnicha a dozadu za opasek si zastrčil jeho dýku; chladné modré oči přitom ani na okamžik nepřestaly pozorovat protější stranu okrouhlé místnosti. Černala se v ní ústí čtyř chodeb, nad kterými byl setřelý nápis vroubený opadaným štukem v podobě propletených hadů. Z nápisu se dalo vyrozumět jen, že:

...hadí Bůh Set, je...

Muž byl oblečen do dlouhé kazajky z kůže pobité poškrábanými a posekanými bronzovými destičkami, u pasu mu visel rovný meč v jednoduché pochvě a na nohou měl nízké sandály, s kterými až hrubě kontrastovaly ocelové holeně vytažené do oválných chráničů kolen - zřejmě pozůstatky těžkého bitevního brnění.

Obr natočil hlavu a hříva černých vlasů spoutaných úzkou stříbrnou čelenkou mu zašustila po ramenou. Slabý šouravý zvuk se ozval z ústí chodby úplně vlevo. Pod mužovou snědou, jizvami pokrytou pokožkou se zavlnily provazce svalů, jak jeho prsty obtočily jílec meče.

Od černých ústí chodeb se odlouply čtyři postavy. Vypadaly stejně jako mnich, kterého muž před okamžikem zabil: Vyholené lebky, snědé tváře se zobákovitými nosy, dlouhé černé hábity s širokými rukávy; jeden z nich měl splývavý šat namísto obyčejným provazem přepásaný zlatou šňůrou. Ten také v ruce držel dlouhou berlu vyřezanou z kosti nějakého pradávného netvora.

Jsi poslední, na koho čekáme, Conane,“ studeně se usmál, bleskurychle otočil berlu v ruce a jejím tenčím koncem bodl do nenápadného reliéfu na zdi vedle sebe.

Conana jeho zvířecí instinkty varovaly sice včas, ale propadlo, v které se změnila mozaika pod jeho nohama, mu nedalo šanci. Obrovitý Cimmeřan zmizel ve tmě.

* * *

Řítil se strmou šachtou a od ocelových chráničů kolen létaly trsy jisker.

Trvalo to dlouho.

* * *

Dopadl do hromady vlhké slámy; kotoulem se z ní sesmekl a než podrážky sandálů pleskly o hrbolaté kameny podlahy, zubaté ostří jeho meče bylo připraveno rozsévat smrt.

Ocitl se v klenuté místnosti, jejíž zdi byly částečně vytesány do skály a částečně postaveny z obrovských pískovcových kvádrů. Osvětlovaly ji dvě louče v železných držácích. Ostrý pach kouře hnal slzy do očí a dráždil ke kašli i na leccos zvyklého Cimmeřana.

„Na to si zvykneš,“ ozval se chraplavý hlas. Teprve teď si Conan všiml, že ve stínu podél zdi (většinou v uctivé vzdálenosti od sebe) sedí několik lidí. Nevypadali jako strádající trestanci - naopak. Conan pevněji sevřel meč.

„Klidně to schovej, nikdo nebude plýtvat silami, aby se tě pokusil zabít,“ ozval se znovu chraplavý hlas.

„Ani bych to nikomu neradil,“ zaostřil Conan zrak na mluvčího. Byl to obrovský černý Kushánec v dlouhé tunice; zápěstí mu obepínaly kožené nátepníky, na vnější straně zježené ocelovými hřeby. U nohou měl pomlácenou a posekanou helmici a dva krátké meče.

„Než se začneš vyptávat, podívej se tamhle,“ Kushánec kývl prstem.

„U Croma!“ zaklel Conan. Na úzké římse se v odlescích pochodní blýskalo šest zlatých, barevnými drahokamy vykládaných pohárů - šest naprosto stejných pohárů. Conan si od opasku odvázal nevelký plátěný vak a ze záhybů látky vymotal sedmý pohár. Nejdříve to vypadalo, že jím mrští o zem, pak ho ale s neveselým úsměvem postavil vedle ostatních.

„Proč taková léčka?“ otočil se na Kushánce a schoval meč.

„To ti nejlépe vysvětlí náš starý,“ Kushánec kývl k vychrtlému muži, z jehož obličeje byly v houští zaknocených vlasů a vousů vidět jen pronikavé oči. Pod vrásčitou kůží se mu, když se usazoval pohodlněji, napjaly svaly vypadající jako ocelové dráty.

„Tebe znám,“ řekl Conan.

„Vítám tě, kapitáne,“ starcovy oči se potěšeně zaleskly.

„Kenric!“ vyhladilo se Cimmeřanovo zkrabacené čelo. Hlavou mu prolétly vzpomínky na dobu, kdy jako kapitán žoldáckého oddílu plenil Aquilonské pohraničí, a kdy mu sice starý, ale železnou pružinu připomínající Bossonianec stál po boku. Conan si nepamatoval, že by kdy potkal vražednějšího lučištníka.

„Jistě i tebe vyhledal tajemný muž, který ti slíbil závratné bohatství, když mu přineseš Pohár zapomnění, který je podle legendy ukrytý v chrámu Ztraceného města,“ začal Kenric. Conan přikývl a posadil se.

„Asi tušíš, že o žádné poháry nešlo, ale...“

„Tuším,“ zavrčel Cimmeřan. Právě si vzpomněl i na jednu Bossoniancovu neřest - nechutnou zálibu v předlouhém a nadmíru bombastickém vypravování.

„...ale že šlo o nás.“ Kenric širokým gestem zahrnul všechny v kobce. Conan se znovu a pozorněji rozhlédl; jeho zrak ulpěl na obrovitém černochovi.

„Mně říkají Tyrkej,“ Kushánec zvedl meče, vstal a zavířil jimi, až roztínaný vzduch zasyčel jako hnízdo vzteklých hadů.

„Tamten žluťoch se jmenuje nějak jako Log-Log,“ ukázal Kenric na malého šikmookého Khitájce sedícího se zkříženýma nohama a přísně narovnanými zády. Na jinak vyholené hlavě měl dlouhý cop a byl ustrojený v podivném, širokém, nyní špinavém a potrhaném obleku přepásaném širokou šerpou. Kalhoty měly tak objemné nohavice, že vypadaly téměř jako ženské sukně. „Neumí žádnou pořádnou řeč, takže o něm moc nevíme,“ Kenric pokrčil rameny, „akorát, že zabil dva nosiče jídla - holýma rukama.“ Conan se zhluboka nadechl a pronesl několik slov, která zněla, jako kdyby se rdoušený vlk pokoušel vyslovit písmeno er. Khitájec se prudce vztyčil, udeřil pěstí levé ruky do otevřené dlaně pravé a krátce, aniž by z Conana spustil zrak, pokývl hlavou a zase si sedl.

Kenric pokračoval: „Támhleta dvojčata jsou opravdu dobrá se sekyrami.“ Dlouhovlasí, k nerozeznání si podobní mladí muži se na Cimmeřana přátelsky usmáli. Conan je odhadl na obyvatele některé z náhorních plošin Gunderlandského pomezí - měli kazajky z kůží dlouhosrstých horských koz a páchli přes celou místnost.

„Mně necháš až po těch smrdutých kozlech, ty užvaněná opice?!“ ozval se ostrý hádavý hlas z hromady slámy, kterou se Conan už chvíli snažil probodnout očima. Kenric se zasmál, až mu houštinou vousů probleskly zuby: „Dovol, Conane, abych ti představil naši dámu - nechal jsem si ji nakonec, je zlatý .hřeb společnosti. Takovou čarodějnici abys pohled...“

Hromada slámy prudce zašustila, ozvalo se syknutí rozráženého vzduchu a Kenric, kterého jinak dokázalo umlčet jen máloco, zmlkl uprostřed slova. Conan se na něj podíval a jeho smích se rozlehl podzemím - vzápětí se k němu přidali i ostatní: Kenric seděl u zdi, šilhající oči vytřeštěné přes půl obličeje, jak se se snažil zahlédnout, proč najednou nemůže otevřít ústa. Ze zaknocených vousů po stranách hlavy mu trčely jílce vrhacích dýk - umístěných tak přesně a vržených takovou silou, že se zabodly do pískovcové zdi za ním. Mluvit nemohl proto, že mu dýky pomocí vousů roztáhly rty jako žábě.

„To je naše Cassandra; co umí, vidíš sám,“ vyrážel ze sebe rozesmátý Tyrkej. Conan se otočil zpět, a tam, nad kupkou slámy, stála štíhlá dívka a prsty si vyčesávala stébla z tmavých vlasů.

„Co na mě civíš!“ osopila se na obdivně mlasknuvšího Cimmeřana. V rukou se jí jakoby kouzlem objevily další dvě dýky: „Dokážu se trefit do letícího ptáka na padesát kroků,“ varovala. Conan se rozesmál ještě víc než před chvílí a otočil se k dívce bokem. Ta zrudla do nachova: „Ty syčáku!“ Jedna její ruka jakoby na okamžik zmizela - dýka, která v ní byla, zmizela opravdu. Conan, aniž by otočil hlavu, hadovitým pohybem švihl paží.

„Nejvyšší čas, abyste dostali pořádného velitele. Rád se toho ujmu,“ zatočil mezi prsty dýkou, kterou v letu bez jediného zaváhaní chytil, a ještě než se Cassandra zmohla na protest, krátce kmitl zápěstím a dýka zmizela znovu.

Tam, kde před okamžikem spínal pásek volnou tuniku s dvěma vysokými rozparky, najednou nebylo nic. Pod rozvlněným šatem se zaleskla pružná, do bronzova opálená stehna. Všichni přítomní to okomentoval hlasitým pokřikem - dokonce i mlčenlivý Khitájec tloukl dlaní do podlahy a křičel něco jako „Kaj-kaj-kaj!“

„Když už se všichni známe, tak mi konečně řekni, proč nám tato vzácná možnost seznámení se byla dána,“ otočil se Cirnmeřan na Kenrica, který už se zbavil dýk a vrhal na Cassandru navazující přeseknutý pásek ponuré pohledy. Ta pro změnu vrhala pohledy na Conana – a byly to pohledy vpravdě vražedné.

„Co víš o Ztraceném městě?“ začal Bossonianec. Conan se posadil a pohodlně natáhl nohy - ze zkušenosti věděl, že by to mohlo být dlouhé.

Kenric pokračoval, aniž by počkal na odpověď: „Ztracené město kdysi bylo centrem říše, jejíž jméno zavál prach věků,“ Kenricovi blýskaly oči - bylo vidět, že už dlouho neměl pozorného posluchače. „Určitě se tehdy nejmenovalo Ztracené, ale i jeho původní jméno zmizelo v čase.“

„Zkrať to“ zarazil rozbíhající se proud jeho výřečnosti Conan.

Kenric se uraženě odmlčel. Conan podle uzívaného nezájmu ostatních poznal, že tu historku slyší po několikáté.

„Tak jenom krátce: V těch dávných dobách se prý poslednímu z králů podařilo získat legendární klenot, kterému se říkalo Koruna Věčnosti. Tomu, kdo ji nosí, zaručuje nezranitelnost a nesmrtelnost. Nesmí ji však ani na okamžik sundat. Ten král, kterému se později začalo říkat Věčný král, ze strachu, aby o Korunu nepřišel, nechal v podzemí svého paláce vystavět labyrint, do kterého byly odneseny i všechny poklady říše - sám zmizel s nimi. Vládu nechal místodržicímu. Po čase se městem začaly šířit zprávy, že se za bezměsíčných nocí od nedobře střežených vchodů labyrintu plíží temné bytosti, které unášejí neopatrné noční chodce. Začalo se šuškat, že král ve svém strachu o Korunu uzavřel smlouvu s jedním z nejděsivějších stygijských kouzelníků té doby a ten pro ochranu bludiště stvořil démony, jaké doposud neviděla ani ta nejtemnější místa na zemi či pod zemí. Lid zachvátila hrůza a opouštěl hradby města v dlouhých průvodech. Říše bez sídla a krále se rychle rozpadala a stala se snadnou kořistí nájezdníků. Ti několikrát vyplenili i samo hlavní město - jen z labyrintu, kam se pro legendární poklady vydávaly velké výpravy i osamocení zloději, se nikdy nikdo nevrátil,“ Kenric se zhluboka napil z cínového džbánu a pokračoval: „Tak se město pomalu stávalo legendou, zarůstalo džunglí, a do našich dob z něj zůstala jen pohádka, jíž matky straší neposlušné děti. Až donedávna, kdy Ztracené město objevil Řád akifských mnichů, kteří se rozhodli získat bohatství labyrintu - a hlavně, jak také jinak - Korunu Věčnosti. Na tu si dělá nárok jejich vůdce - znáš ho i ty Conane, byl to ten s berlou, co tě - jako každého z nás - poslal sem dolů. Jmenuje se Mordachus a je lstivý jako ďábel - to říkám hlavně proto, že dokázal dostat i mně - Kenrica zvaného Liška.“

„Nebo Velká Huba,“ ušklíbla se Cassandra.

„Už je jasné, proč tu jsme - jak nás ale chce donutit, abychom mu šli do labyrintu pro poklady?“ Conan během Kenricovy řeči vytáhl všechny své zbraně a začal je jednu po druhé metodicky brousit.

„To se myslím dozvíme brzy, s tebou je nás právě dost.“

V zámku hrubých, kovovými pásy oplátovaných dveří zarachotilo. Všichni v místnosti vyskočili na nohy. Několik po zuby ozbrojených vojáků přineslo tácy plné pečeného masa a soudek vína. Po dobu, co to pokládali na podlahu, tři kopiníci mířili na Khitájce; na každého jiného pouze dva. Zmizeli, jak nejrychleji to šlo.

„Nestarají se o nás vůbec špatně, musíme mít sílu,“ Tyrkej palcem vyrazil ze soudku špunt a mohutně si lokl, „mám radši sladké víno, ale v nouzi stačí i tohle.“ Conan si zatím na meč nabodl celé pečené sele a jeho žvýkací svaly bez námahy zpracovávaly sousta, po nichž by se zalkl i normálně vyvinutý medvěd.

„Žereš jako zvíře, barbare,“ znechuceně se nad mlaskajícím Cimmeřanem ušklíbla Cassandra a sama si způsobně odřízla kuřecí stehno.

Jak to vlastně všechno víš, Kenricu?“ zeptal se Conan mezi dvěma sousty. Místo lučištníka mu odpověděl Tyrkej: „Našeho Kenrica zvaného Liška totiž chytli jako prvního - a vyprávěl mu to sám Mordachus.“

„Mlč, ty černá bečko!“ hodil po něm Kenric kost. Kushánec hmátl po jílcích mečů, a ještě ve vzduchu kost rozsekl na čtyři kusy: „To abych nezlenivěl.“

Conan si otřel mastné ruce do slámy, dopil víno, natáhl se na zem a otočil se čelem ke zdi. Z podzemní kobky se uniknout nedalo, a tak mu jeho barbarské instinkty velely načerpat co nejvíc sil. Ještě si vzpomněl:

„Cassandra spává sama, nebo se o ni...?“

Svištící dýka mu nařízla ušní lalůček. Conan se usmál a zavřel oči.

* * *

Probudilo ho zarachocení klíče. Byl okamžitě ve střehu - jako divoká šelma, k níž měl ostatně blíž než k civilizovaným lidem, kterými v hloubi duše opovrhoval. Zatímco se ostatní vymotávali ze slámy, Cimmeřan už špičkou meče rozvíral pootevřené dveře. Nikdo za nimi nebyl - jen černá chodba. Conanův sluch zachytil rychlé plácání nohou - žalářníkovi se zjevně nechtělo čekat, až vězni začnou vycházet ven.

„Tak se vzbuďte, vy tupci!“ kopal Kenric do stále nerušeně spících Gundermanů. Log-Log zatím zapaloval další dvě pochodně.

„Jdeme,“ rozkázal Conan, když se u otevřených dveří shromáždili všichni.

„To zrovna! Přesně na to čekají. A už vůbec nechápu, proč bych právě já měla poslouchat takovou opici,“ ohrnula Cassandra nos, „náhodou, mně se tu líbí,“ vznešeně se vrátila na své místo. Přesně po jejím posledním slovu - jako naschvál, se v hloubi skal ozvalo dunění.

„Rychle, u Croma!“ vykřikl Conan. Než ostatní pochopili, co se děje, vytryskl z šachty, kterou sem byli tak nedůstojně dopraveni, burácející proud vody. Podlaha místnosti byla během okamžiku zaplavena do výše kolen.

„Tam ne, ty...!“ nasměroval Tyrkej jednoho z Gundermanů, který se ze dveří vrhl vpravo - samozřejmě směrem, kterým se chodba svažovala. „Se sekyrami to sice umějí, ale v hlavách mají kozí bobky,“ zabručel Kushánec do hukotu vody.

Conan běžel jako poslední - jazyk vody se hladově natahoval i do stoupající větve chodby - Cimmeřan občas pleskl Cassandru mečem přes zadeček. Vždy udýchaně vykřikla něco jako: „Zabiju tě!“ Když překonali první schodiště, nebezpečí utonutí pominulo. Černá voda, na jejímž povrchu se točila rozmočená sláma a utopené krysy, zaplavila stupně do výšky stropu spodní chodby a zastavila se.

Jiná cesta, než stále dopředu, nebyla. Pak se v dálce objevila světla skvrna, která se po chvíli změnila v průchod vyplněný slunečním světlem.

Když vězni vyšli ven, zapadla za nimi tlustá kamenná deska.

Oslepeni sluncem, nejprve nevěděli kde jsou. Pod nohama rozpálený písek, řev stovek hrdel, dusivý vlhký vzduch... První se rozkoukal Conan: Přestože mu z pálících očí tekly proudy slz, udržel víčka otevřená: Byli v hlubokém amfiteátru, obkrouženém hladkou zdí vyšší než tři dospělí muži. Nad ní se v kruzích táhly řady a řady kamenných stupňů, zhusta obsazených vyholenými mnichy, žoldáky snad všech národností, rozježenými ženštinami, pro něž je slovo kurtizána lichotkou a dalšími a dalšími. Byli jich stovky.

„U Croma! Kde se tu vzalo tolik lidí?!“ Conan stiskl Kenricovi rameno, až starý muž zasykl.

„Mordachus slíbil žoldákům podíl z pokladu, za žoldáky se natáhly děvky, kořalnu postavíš za den, hospody..., však to znáš, kapitáne.“ Bossonianec byl jako jediný ze všech neozbrojený - měl sice dlouhý luk, ale v toulci neměl jediný šíp. Když se rozkoukal i on, a zjistil, kde jsou, pod opálením smrtelně zbledl.

„Aréna Vchodu,“ ukázal (silně roztřesenou rukou) k mříži na druhé straně amfiteátru, směrem, kde se k nebi nad hledištěm tyčil podivně pravidelný pahorek obrostlý jedovatě zelenou džunglí, „sem se za starých časů házely oběti pro démony labyrintu - ještě v době, kdy si místodržící myslel, že se démony podaří pomocí obětí usmířit a udržet v bludišti.“ Conan se na Bossoniance bedlivě zahleděl - pamatoval si Kenrica jako sice užvaněného, ale neohroženého válečníka. Proto nechápal, proč se mu nyní tak třese hlas.

„Pořád nevím, jak nás chtějí do toho bludiště dostat,“ Kushánec pošvihával meči a oči se mu v černé tváři blýskaly jako stará slonovina.

Jestli se jim to ale povede... Všechny ostatní vchody jsou ve městě, na druhé straně starého paláce,“ Kenric hlasitě polkl a ukázal na džunglí zarostlý pahorek, „to znamená projít celý labyrint.“

Řev diváků se najednou prudce ztišil a vzápětí nad amfiteátrem připomínajícím studnu zavládlo ticho až přízračné. Na okraji zdi se objevila postava v černém rouchu, kostěnou berlu v ruce, z pod splývavé kapuce se na vězně upíral pár zelených hadích očí.

„Mordachus!“ zaječela Cassandra a vzduchem blýskla dýka. Kenric reflexivně zatápal v prázdném toulci.

Asi stopu před Mordachovým obličejem se bledě zablesklo, zasyčel obláček dýmu a od neviditelné překážky odkápla slza do běla rozžhaveného kovu.

„Namáháš se marně, spanilá Cassandro,“ sebevědomě se usmál Mordachus a zatočil berlou. Jistě si říkáte, jak vás přinutím, abyste šli do labyrintu - a když už tam budete, jak si zabezpečím, abyste mi přinesli Korunu Věčnosti a vyznačili cestu k Sálu pokladů - tedy jestli se vám podaří bludištěm projít,“ tentokrát se Mordachus usmál mrazivě. „Ale jestli se to nepovede vám, jsou klenoty dál a zřejmě nadlouho ztraceny, možná i navždy - muselo by se počkat na další generaci válečníků vašich kvalit. Ale!“ Mordachus rozpřáhl ruce tak, že volné rukávy jeho roucha připomínaly křídla obludného netopýra, „jestli se vám to povede, slibuji, že každého z vás zahrnu bohatstvím, doslova zahrnu. Bohatstvím, o jakém se vám nesnilo.“

„Z toho labyrintu se ještě nikdy nikdo nevrátil živý!“ křikl Kenric. Jeho hlas zněl v sevření kruhové zdi dutě.

„Vy jste nejlepší válečníci naší doby - mohli byste být první.“

„Radši chudý, ale živý!“

„Bohatství sebou vždy nese určitá rizika. A čím větší bohatství, tím větší rizika. Bohatství, které vám nabízím, je tak obrovské, že jedinou jinou možností je smrt - ať tak nebo tak - vždy smrt.“ Mordachus udeřil berlou do kamene pod svýma nohama a za řevu stovek hrdel se tlustá mříž chránící vstup do labyrintu začala zvedat. Na okraj zdi vystoupila snad stovka lučištníků s nataženými luky.

„Na druhé straně té mříže je svoboda,“ promluvil Conan, „a co lepšího si jinak můžeme přát, než zemřít v boji? Nechat se tady v té studni zmasakrovat jako ovce?!“ Bez ohlédnutí vyrazil k vchodu do podzemí.

Jsi blázen!“ i černý Kushánec zbledl.

„Jdeme, vy bando zbabělců! Svoboda a bohatství bude naše!“ dodal si výkřikem odvahy Kenric.

Další za obrovitým Cimmeřanem vyrazili oba Gundermaní. V řevu z tribun zanikla Tyrkejova vzteklá poznámka o tom, že s těmi kozími bobky v hlavách jim nemístně lichotil. Poslední prošla portálem Cassandra.

Mříž ukovaná z bronzových trámců silnějších než mužské stehno sjela dolů.

* * *

„Proč zrovna já mám poslouchat nějakého barbara!“ Škobrtali syrovou páchnoucí chodbou, slabě osvětlenou mihotavým světlem pochodně v Tyrkejově ruce, a Cassandra tiše proklínala všechno, kolem sebe - oslizlé studené stěny, matoucí světlo, Mordacha a - kupodivu - hlavně Conana. Kushánec v sychravém vzduchu hlasitě popotahoval a co chvíli si utíral nos. Kenric - jeden po druhém - zasouval do toulce šípy, jejichž svazek našli připravený těsně za mříží - spolu se sadou vrhacích dýk, pochodněmi a nevelkou zásobou jídla a pití. Kus měkkého bílého kamene na zakreslení orientačních značek si vzal Conan.

Venku musela být noc - tak dlouho už šli. Přes legendy o smrtelné nebezpečnosti labyrintu zatím nenarazili na nic nebezpečnějšího než na několik vlhkostí rozežraných koster ve zpuchřelých šatech a na bledé pavouky číhající v koutech na můry s kresbou lebky na zádech.

Conan šel v čele a Cassandřina poslední; hlasitě pronesená otázka mu nestála za odpověď. Instinkt barbarovi říkal, že chtějí-li projít bludištěm, musejí projít jeho středem - a přestože se nesčetněkrát vraceli a na první pohled nesmyslně motali, Conan věděl, že se sice pomalu, ale jistě propracovávají správným směrem.

„Mlč, huso, ty snad víš, kam máme jít?!“ zakřikl Cassandru jinak až podivně mlčenlivý Kenric.

„A ty si myslíš, že on ano?!“

„Pamatuju si, jak nás jednou v noci provedl...“

„Tiše!“ řekl Conan a zastavil tak prudce, až mu těsně za ním jdoucí Tyrkej narazil do zad.

Nekonečnými chodbami před nimi se odrážela slabá ozvěna jakéhosi zvuku. Conan cítil, jak se mu ježí chloupky na krku. „Pokračujeme,“ zašeptal a prsty mu zavrzaly, jak v nich tiskl jílec napřaženého meče. Zmlkla dokonce i Cassandra.

Po chvíli došli do nepravidelné sluje, z které se rozbíhalo několik dalších chodeb. Tam na ně obyvatelé bludiště zaútočili poprvé.

Z temného otvoru po levé ruce se bez sebemenšího varování vyhrnulo několik klátivých postav v rzí prožraných pancířích. Ze zčernalých svrasklých obličejů svítily rudé uhlíky očí a z rozšklebených bezertých otvorů, které kdysi bývaly ústy, se valil hnilobný puch. Místo paží jim od loktů trčely ocelové kosy, nebo ještě nebezpečněji vyhlížející vražedné špičaté háky.

První z příšer bleskovým pohybem háku rozpárala jednomu z Gundermanů břicho. Rána sice směřovala na Conana, ale Cimmeřan se jí dokázal v posledním okamžiku vyhnout. Ještě než kouřící vnitřnosti rozpáraného muže zapleskaly o podlahu, Conanův meč rozpoltil příšeru na dva kusy.

Maličký Khitájec zavířil slojí jako kapka rtuti - trhal nemrtvé holýma rukama.

Kushánec spředl ze svých mečů blyštivý ornament, v jehož křivkách se těla nepřátel měnila na břečku čvachtající pod nohama.

Conanův meč, ani sekera zbylého Gundermana se tak téměř nedostaly ke slovu - bylo dobojováno dřív, než boj pořádně začal.

„U Seta, co to bylo!“ Tyrkej si s odporem prohlížel černou vazkou jíchu, stékající po čepelích mečů. Khitájec si se znechuceným pokašláváním (které mohlo být i klením) otíral ruce do kazajky zabitého Gundermana. Dvojče chovalo hlavu mrtvého bratra v klíně a nevěnovalo Log-Logově poněkud neuctivé hygieně pozornost.

„Musíme dál,“ Conan se bez okolků ponořil do jedné z chodeb - Cassandra by se vsadila, že právě do té, z které se před chvílí vynořily příšery.

* * *

Klid začátku cesty se stal vzdálenou vzpomínkou. Úzkými chodbami se proti nim valily hordy nejrozličnějších bestií - dokonce i Conan se nechal v čele výpravy vystřídat - boj s několika obrovskými pavouky ho unavil. Pak se v čele střídali pravidelně: Tyrkej, zbylý Gunderman, který s dvoubřitou sekyrou dovedl opravdu zázraky, a maličký Khitájec, který si od Kushánce půjčoval jeden z krátkých mečů. Conan, nešel-li v čele, kde vydržel minimálně třikrát déle než ostatní, vždy kráčel jako druhý a špička jeho meče nejednou uchránila některého z druhů před zraněním. Přesto, jak čas šel, pokrývala se jejich těla ranami, které jim v přestávkách mezi útoky Cassandra potírala lektvarem, jehož našli spolu s jídlem nevelkou zásobu.

„Odvar z černého lotosu naředěný výtažkem z poupat iranistánské podzemní růže. Je to výborné na rány způsobené otrávenými šípy,“ řekla Cassandra - to tehdy, když zkoumali, co podivná tykvice obsahuje. A opravdu: i nesnesitelné pálící rány způsobené kusadly pavouků se po potření těžce vonící tekutinou zatahovaly a přestávaly bolet.

* * *

Už dávno nevěděli, jak dlouho se prodírají záplavou vyjících a chrochtajících nepřátel, zbytky jejichž smrdutých rozsekaných těl jim chňapaly po kotnících, popřípadě mlaskaly pod podrážkami, když jeden z obrovských pavouků (rozpětí nohou, měl větší, než když Conan rozpřáhl ruce) zabil Kushánce Tyrkeje.

Conana, který si s ním právě měnil místo, uchránila před zraněním obrněná kazajka a dvojice vrhacích dýk, které se zaťaly do očí bestie.

Pak, po nedlouhé době, přehlédl v čele jdoucí Gunderman léčku v podobě otvoru v podlaze a zmizel s výkřikem kdesi v smrtí páchnoucích hlubinách. Nestvůrného pavouka, který vzhůru nohama visel nad otvorem, však strhl sebou. Conan jasně zahlédl, jak se nejprve prsty, a pak i Gunderrnanovy zuby zaťaly do článkované nohy.

„Připadám si jako v té pohádce ´O deseti černoušcích´,“ zaskřehotal Kenric.

„U nás v Cirnmerii se to jmenuje ´O deseti ledních medvědech´,“ řekl mezi dvěma údery meče Conan.

* * *

Šíp prorazil vyschlý krk, rozbitý obratel suše křupl a hlava se svítícíma očima bouchla o podlahu. Conan rozsekl druhého nemrtvého a jeho drápovitá kosa, jak se kácel, zaskřípala po pancéři na Cimmeřanově hrudi. Znovu zavrzala tětiva napínaného luku, meč se vznesl k dalšímu úderu...

Conan strnul.

„Co se děje?“ zašeptala Cassandra.

„Právě že nic.“ Conan napjatě poslouchal podivné prázdno v chodbě před nimi. Místo skřípání pavoučích noh nebo vrzání kloubů nemrtvých se z ní - zničehonic - linulo jen ticho. Ale ne obyčejné ticho. Bylo nabité jakousi zlou mocí, která z té tmy přímo prýštila.

Jeskyně, tam jeskyně,“ řekl najednou Khitájec docela srozumitelnou hyrkánštinou.

„Lstivý žlutý hade!“ Kenricovi se napnutý luk v rukou zřetelně třásl.

„Nemluv přede mnou o hadech!“ zašeptala Cassandra.

„Každý si zapalte vlastní pochodeň - a u Croma už mlčte!“ Conan vytrhl Cassandře louč, napřáhl meč a vykročil. Dívka si i přes svůj strach všimla, jak se mu v mihotavém světle vlní obrovské svaly na ramenou.

Po několika krocích Conana v chřípí už tak zahlceném hnusnými výpary podzemí zašimral nový, ostrý až pálivý zápach. Pak chvějivé odlesky pochodní na hrbolatých zdech zmizely, jak chodba vyústila do jeskyně. Conan spíš instinktem než smysly poznal, že je obrovská.

„Dívejte se pod nohy, mohou tu být propadla!“

„Copak propadla,“ zašeptala Cassandra, „mně dělají hlavu spíš ti démoni, o kterých jsi vyprávěl, Kenricu. Oživlé mrtvoly - nebo i ti pavouci - to jsou sice nepříjemné věci, ale nic, kvůli čemu by se z města vystěhovali všichni lidé.“ Kenric se na Cassandru (při zmínce o démonech) podíval tak, až hlasitě polkla.

Postupovali podél zdi. Conan, kráčející v čele, držel pochodeň vysoko nad hlavou a co chvíli s ní zatočil, aby se v hustém vzduchu rozhořela.

V mihotavém přítmí před nimi se objevily neostré obrysy dvou obrovských postav.

,,U Croma!“ zašeptal Conan. Narazili na první, a jak se Cimmeřan obával i jediný východ z jeskyně - po jeho stranách na zadních nohou seděly dvě obrovské sochy. Conan znovu ucítil, jak se mu ježí vlasy na krku. Nikdy ani vzdáleně nezaslechl nic o tvorech, kteří mohly pradávnému umělci posloužit jako vzor. Vnímal jen hákovité drápy, obludné tlamy ježící se řadami mečovitých zubů, gigantické svaly vyhlazené v kameni až s děsivou životností, svaly pohybující se šalebnou hrou loučemi roztančených stínů...

„Pozor!“ výkřik se slil se zafičením rozráženého vzduchu a zadrnčením tětivy.

To už Conan ležel. Ucítil, jak se mu něco obrovského mihlo těsně nad zády - následoval tupý úder, až se mu otřásla skála pod dlaněmi. Cimmeřan hmátl po skomírající pochodni a vymrštil se na nohy.

Před ním se na zakřivených pařátech tyčil přízrak ze zlého snu. Z levého oka mu trčel šíp a vazká světélkující kapalina v pomalých vlnkách stékala... snad na hruď. Ale obrovský zobák se otevřel a se zasyčením, z kterého běhal mráz po zádech, z něj vyšlehl černý rozeklaný jazyk.

Conan nezaváhal a ačkoli bestie byla skoro o polovinu větší než on, zaútočil. Instinktivně. Ještě zaslechl, jak znovu zadrnčela tětiva Kenricova luku, zahlédl, jak kožnaté křídlo mávnutím vychýlilo šíp z dráhy, a pak vše zaniklo ve víru boje.

Conan se ještě nikdy nestřetl s podobným nepřítelem - tak silným a zároveň obratným. Jenom svým barbarským instinktům neobroušeným civilizací vděčil za to, že nezahynul hned při prvním výpadu. Z úkrytů pod křídly nestvůry s odporným mlasknutím vylétly dvě dlouhé, všemi směry ohebné paže, připomínající nejspíš tlusté hady. Obě byly zakončeny pěticí drápatých spárů. Conan se jim vyhnul (zázrakem) a zarazil do trupu bestie meč - tedy pokusil se zarazit do trupu bestie meč. Špice zbraně se zlomila se zvukem, jako by se ji pokusil zabodnout do křemene.

Vše další se slilo do jednoho děsivého zmatku.

Zvonění meče nenacházejícího na nepřítelově těle jediné slabé místo.

Klapání obludného zobáku.

Bronzovými destičkami pronikající drápy, vyrývající do Cimmeřanových zad hluboké šrámy.

Drtivý tlak, jímž si ho vzápětí příšera přitiskla k sobě, ve snaze rozlámat mu kosti o své pancéřované tělo.

Nepotřebný meč vyklouzl z prstů.

Rozeklaný jazyk, obtáčející se kolem krku, sdírající kůži a pálící jako oheň.

Praskající svaly a pot stékající do očí, jak se obrovitý Cimmeřan marně snažil vymanit.

Zrak kalící se nedostatkem vzduchu...

Conan v poslední chvíli udělal to, co měl udělat hned: Místo aby se vzpíral jazyku, který ho vtahoval do rozevřeného zobáku, podvolil se tahu - ale jen na okamžik. Překvapená příšera na okamžik také povolila - tak se Conanovi podařilo uvolnit levou ruku, kterou mu drtivý stisk hadovitých chapadel lisoval do boku. S divokým zachrčením chňapl po hlavě monstra a nedbaje škrtícího jazyku, srazil obě poloviny zobáku k sobě a stiskl. Příšera se začala zmítat a Conan ucítil, jak mu její drápy rvou bronzové pancéřování ze zad i s masem.

Když poznal, že mu docházejí síly - barevná kola v očích už vybuchovala nějak neochotně - konečně se stalo to, v co doufal - škrtící jazyk se přeřízl o ostré okraje zobáku. Hned nato se uvolnil i stisk chapadel a Conan padl tváří na podlahu zbrocenou studenou krví. Nechápal, kde se tam ta krev vzala, a nechápal, jak příšeru mohl zdolat pouhým přetržením jazyku. Nikdy nezažil něco tak krásného jako předchozí doušek vzduchu. Pak se mu vrátil sluch a uslyšel divoké ječení. Očekávaje další útok, vrávoravě vstal - jenom aby zjistil, že ten řev vydávají hrdla jeho společníků, kteří masakrují nyní už ležícího netvora. Ne všechna místa na jeho nestvůrném těle byla pancéřována tak dobře, jak se zprvu zdálo.

„Už je po něm, můžete toho nechat,“ pokusil se říci Cimmeřan; z oteklého hrdla mu vyšlo jen kašlavé zasípění. Khitájec, klečící nestvůře na krku, se tázavě otočil - znělo to jako jeho mateřština.

„To je toho, bodat do mrtvoly, byť sebevětší,“ řekl Conan, když mu doušek vody a krátká masáž léčivým lektvarem znovu umožnily promluvit.

„Snad si nemyslíš, žes toho..., žes to zabil sám?! Ty nafoukanče!“ vykřikla Cassandra ještě o oktávu výš než obvykle, když z Conanova pohledu zjistila, že přesně to si myslí.

„Cassandra má tentokrát pravdu, Conane,“ řekl Kenric, a když i Log-Log vážně pokýval hlavou, Cimmeřan se zašklebil: „Tento svět nenosí mnoho lidí, kteří by mohli říci, že mi zachránili život. Važte si toho.“ Sebral ze země zlomený a ztupený meč: „Pokračujeme, nelíbí se mi tady.“ Bez dalších řečí se ponořil do chodby mezi děsivými sochami.

„To mělo být jako poděkování?!“ ozval se zezadu navztekaný ženský hlas.

* * *

A zase šli bez jediné překážky - chodby se stáčely a kroutily jako probodnutí hadi, stoupaly a klesaly a páchly čím dál odporněji. Poutníci přeskakovali propadla, obcházeli podivné, vrstvou tisíciletého prachu pokryté kosti; jindy zase vraceli chodbami, jejichž podlahy byly vyhlazené jakoby pravidelným používáním - v nich se držel onen štiplavý pach nejsilněji.

„Vypadá to, jako by se tu procházelo opravdu velkého. A ani ne tak procházelo, jako spíš plazilo,“ ukázal Kenric na podlahu, jejíž kameny v těch místech připomínaly nejspíš vyleštěné koryto.

Jak by ten had musel být velký,“ nakrčil Conan čelo. I jeho ta myšlenka několikrát napadla; radši ji vždy co nejrychleji zapudil.

„Nemluvte přede mnou o hadech!“ řekla Cassandra, a její hlas kupodivu nebyl seškrcený ani tak vztekem (jako obvykle), jako spíš strachem.

Od té doby, aniž to kdokoli navrhl, se v těchto chodbách pohybovali rychlým poklusem.

* * *

Pak jednou, zdálo se, že po opravdu nekonečné době, se na hrbolatých stěnách před nimi objevil zvláštní modrý přísvit.

„Slunce,“ zašeptal někdo, ale už když ta slova opouštěla jeho rty, věděl, že lže sám sobě.

„To je sál pokladů,“ řekl pohřebním šepotem Kenric.

Conana po souboji s příšerou bolelo celé tělo, zaschlá krev nepříjemně napínala potrhanou a rozrytou kůži, a navíc zlomený meč - typický příznak nepřízně bohů.

„U Croma, jiná cesta ale není, a jestli máme toho hada v zádech, tak všechno, co nás může čekat tam, může být jenom lepší.“

Když se Conan takhle přímo vyslovil k existenci hada, na jehož rozměry si nikdo netroufl ani pomyslet, a protože zase byli v jedné z těch kruhových vyleštěných chodeb, rozběhli se jako jeden muž (´A jedna žena!´ dodala by Cassandra, kdyby slyšela toto přirovnání).

„Proto tu nejsou nemrtví ani ti hnusní pavouci,“ vyrážel ze sebe při běhu Kenric, „ten had se musí něčím živit!“ Funěl a vrhal přes rameno vyděšené pohledy.

Běžel totiž poslední.

* * *

Obrovská, do nedohledna se táhnoucí prostora měla nízký strop - tím se zdála ještě větší. Ten strop podpíraly zcela náhodně rozmístěné, tlusté, od středu se souměrně nahoru i dolů rozšiřující sloupy. Namodralé světlo vycházelo z roztřepených ostrůvků mechu, pokrývajících kde co.

„Vypadám jako mrtvola,“ prohlížela si Cassandra osvětlením promodralé ruce.

„Jestli nebudeš zticha, brzo to nebude jenom jako!“

„Csss!“ Cassandra udělala na Kenrica neslušné gesto. Ten už ji nevnímal. Po podlaze byly totiž roztroušeny malé diamanty a zčernalé stříbrné mince a... „To se mi snad zdá,“ zašeptal Kenric. V dálavách sálu se vrstvily podivné blýskavé hromady, blýskavé i v tom šalebném, mrtvolném osvětlení. „To jsou drahokamy! Hory drahokamů! Neopatrně do toho šlápneš, zavalí tě, a utopíš se v drahokamech! To se mi zdá! zdá!!!“ Kenricův okouzlený proslov ukončilo bolestivé heknutí. Conan se znovu rozpřáhl, ale usoudil, že druhého štulce už nebude třeba.

„To se mi opravdu zdá!“ zaskřehotal Kenric - tentokrát mu v hlase nic okouzleného neznělo. V podlaze, v místě, kde skalou prostupovala vrstva měkčího nerostu, bylo vyhlazeno to samé koryto, v jaké se přeměnily podlahy některých chodeb - a u zdi, nedaleko od otvoru, kterým vstoupili (a na který to koryto jedním svým koncem ukazovalo), byla hromada podivných trojúhelníkovitých plátů z něčeho, co vypadalo jako odřená rohovina. Zatraceně velkých tojúhelníkovitých plátů.

„Nezdá. Nic než šupiny to být nemůže.“

V příštím okamžiku se ozvalo několikahlasé vyzývání tolika božstev, že pro tlačenici nebylo rozumět jedinému jménu.

„Jestli se to povede, vezmeme Korunu Věčnosti. Jinak si každý dělejte, co chcete - ale jestli narazíme na toho hada, jsme mrtví,“ řekl Conan a bez ohlédnutí se rozběhl tam, kde se v dálce leskly hromady drahých kamenů.

Kdyby mu pod nohama neskřípaly diamanty, běžel by nehlučně jako duch.

* * *

Udýcháni probíhali mezi horami pokladů a všem se ve fičení zatuchlého vzduchu zdálo, že za zády slyší šustění obrovského hadího těla. Hledali dlouho.

„Tady,“ zarazil Conan u obrovského, kovově se lesknoucího trůnu, stojícího mezi hromadou na sebe naskládaných a z větší části vyvalených truhlic, a po prsa vysokou vrstvou šedého prachu. Z těch truhlic vyhřezly cizí, nikdy předtím neviděné mince. Přestože jim modré světlo mechu dodávalo neobvyklou barvu, charakteristický cinkot, když do nich Kenric zabořil ruce, vše prozradil.

„Zlato!“ otočil nevírou vyvalené oči na své společníky, „samé zlato! Víc zlata, než si dokáže i jen představit sebevětší boháč našeho světa...!“

Na trůnu seděl hnusný, k zvracení hnusný tvor. Vypadal jako ohromný tučný červ, z kterého trčí čtyři tenké kloubovité hůlky. Strašně páchl a v modravém osvětlení se mastně leskl. Při zvuku Kenricem přesýpaných mincí otevřel oči.

„U Seta! Co je to?!“ zašmátral Kenric po luku.

„Nemluv o Setovi, u Mitry!“ zašeptala Cassandra.

„To je Věčný král,“ Conan sklonil Kenricovu zbraň a vyhoupl se na trůn.

„Přece by tady nemohl přežít ty tisíce let!“ Cassandra se s ošklivostí, kterou ale zvědavost snadno přemohla, vyhoupla vedle Conana.

„Má přece Korunu Věčnosti,“ řekl zezdola Kenric.

„Právě že nemá,“ Conan se znovu a zblízka podíval na vršek červa, který kdysi dávno býval lidskou hlavou. Chabým pokusům horních končetin (rukou už dávno ne), které se ho pokoušely odstrčit, nevěnoval pozornost. Pod kalnýma, dva plesnivé hroby připomínajícíma očima, se s trhavým zvukem rozlepilo cosi, co by se s velkou dávkou fantazie dalo nazvat ústa. Cassandra i v mrtvolném světle zbledla a pozadu seskočila z trůnu. Vlna smradu, která se z těch „úst“ vyvalila, byla téměř hmotná.

„Jestli to Věčná král, musí být Koruna Věčnost!“ zaskřípala Khitájcova hyrkánština, a malý muž, jehož nažloutlá barva vlivem osvětlení přešla v barvu zcela nepopsatelnou, vyskočil na Cassandřino místo. Bez zaváhání udělal to, čeho se i Conan štítil: Začal prohmatávat červovu „hlavu“. Lalokovitá kůže mu mlaskala pod prsty.

Z králových úst se mimo smradu začal linout i zvuk. Co zvuk: řev. Zcela bez varování. Byl tak hlasitý, že sebou všichni do jednoho trhli. Vzápětí se v neartikulovaném křiku objevila i slova; a vzápětí hnusný otvor zakryla obrovská Cimmeřanova dlaň.

Ozvěny výkřiků se ještě dlouhou dobu proháněly mezi sloupy sálu.

„Rozuměli jste tomu někdo?“ Cassandra ustoupila ještě o dva kroky - bylo na ní vidět, že jen stěží přesvědčuje svůj žaludek, že vše je v pořádku. Conan, který pozoroval Khitájce, který se tím křikem nenechal ani v nejmenším vyrušit od propátrávání odporné hlavy, jí odpověděl: „Bylo to trochu jako tajná řeč stygijských uctívačů Seta - nejdřív volal na někoho, koho nazýval svými dětmi, pak na někoho, koho jmenoval Nočním Bohem.

A komu vyznavači Seta říkali Noční Bůh, si radši nepřejte vědět.“ Conanovi se zavlnily svaly na předloktí, jak mimovolně stiskl ústa svíjejícího se Věčného krále.

„Být tady!“ řekl Khitájec.

„Co být kde?“

„Koruna Věčnost, zde,“ Log-Logův prst ukázal na lalok bledé, jakoby vyleštěné pokožky nad červovým čelem.

„Ona zarůst do kůže, Log-Log ji hned vyndat. Conan pevně držet Věčná král,“ už jak to říkal, jeho drápovité prsty se bořily do rosolovité kůže. Šlo to jenom v místě onoho laloku. Vytryskla krev, v modrém světle skoro černá. Věčný král se zmítal jako částečně rozšlápnutá housenka. Conan si s úžasem uvědomil, jak obrovskou sílu musí maličký Khitájec v rukou mít - během okamžiku se ozvalo odporné (opravdu odporné!) zaskřípání kosti, zapraskání trhané kůže a Khitájcova pravá ruka vítězoslavně zdvihla zakrvácenou Korunu Věčnosti. Než se Conan odvrátil od vzpínající se bytosti pod svýma rukama, zahlédl pod kruhem odtržené kůže zkrvavenou, místy bíle svítící lebku - po celém obvodu do ní Koruna Věčnosti vymáčkla hlubokou rýhu.

První se pozvracel Kenric.

Conan štítivě vzal zakrvácený kruh kovu a mečem z něj oškrábal cáry tkání.

Cassandra kupodivu až druhá.

„Tak to je ta slavná Koruna Věčnosti,“ odplivl si Conan. - Vypadala jako obyčejná, sotva půl palce široká čelenka na vlasy - nebýt její mimořádné váhy, vypadalo by to dokonce i na velmi prachobyčejnou a velmi nekvalitní slitinu stříbra. Conan si Korunu pověsil k opasku.

Věčný král sebou v trůně naposledy škubl a z úst mu zabublala pěna a vyhřezl fialový jazyk. Během několika málo příštích okamžiků zčernal, nafoukl se, hlasivky rozkvílel výron hnilobného plynu...

„Radši pojďte trochu stranou,“ seskočil Conan z trůnu, právě když tělo Věčného krále začalo s páravým zvukem pukat. Do toho zvuku se však ozval ještě jiný - odněkud z dálky.

„Slyšeli jste to?!“ škubl sebou Kenric. To už Conan drapl Cassandru za ruku a rozběhl se.

Bylo pozdě. Mezi hromadami pokladů a vrstvami prachu, co kdysi dávno musel být látkami a drahými koberci, se objevili... Conan prudce zastavil:

„Tady máš nějaké démony, Cassandro.“

* * *

Mezi kupami klenotů se plíživým krokem přibližovaly dvě nestvůry. Conan ani na okamžik nezapochyboval, že se ze stran, skryty před jeho pohledem, blíží další. Nestvůry vypadaly jako obrovští vlci - větší než medvěd. Místo srsti měly žlutobílé, místy do černa ušpiněné šupiny. Hlavy, v jejichž hlubokých očních důlcích se převalovaly neživé ještěří oči, se nejspíš podobaly hadím - s obrovskými čelistmi plnými žraločích zubů.

Horší však byli jezdci, sedící nestvůrám na zádech. Conan si alespoň myslel, že sedí - když se ale jedna z příšer natočila bokem, postřehl, že to, co považoval za jezdcovy nohy, jsou jen jakési žilnaté šlahouny, vrostlé do boků vlčí nestvůry. Svalnaté „lidské“ trupy byly obrostlé ostnatými kostěnými pancíři a každý z „jezdců“ svíral dvoubřitou bitevní sekeru na dlouhém toporu.

Cassandra se otočila, vykřikla a vyškubla ruku z Conanova sevření. Její výkřik jako by dal démonům povel k útoku.

Až doposud plíživé pohyby explodovaly divokou energií. Od mohutně zabírajících pařátů příšerných komoňů odletovaly štěpiny podlahy. Syčící, rozevřené mordy se leskly řadami vražedných tesáků, roztočené sekery s ostrým svistem páraly vzduch.

Démoni spoléhali hlavně na hrůzu, kterou budí. Nemohli tušit, že proti nim (když to nejde jinak) stojí sama Smrt zakletá do čtyř křehkých lidských těl.

Zadrnčel luk a ocelová špice šípu prorazila pravé oko bližšího z jezdců. Vibrující řev sevřel hlavy lidí do mučivého svěráku. Obrovskou zubatou bestii od útoku neodradila ani smrt její horní polovice. Conanovy svaly se napjaly jako ocelové provazce, potrhaná pancéřová kazajka se jejich tlakem rozlétla na cáry a úder zlomeného meče rozťal hlavu příšery od čela až ke krku. Mrtvá bestie se energií svého útoku zabořila hluboko do hromady mincí. Když se Conan pokusil vytrhnout meč z rány, ozvalo se zvonivé prásknutí a v ruce mu zůstal jen jílec.

U Croma!“ Cimmeřan druhou z bestií, jejíž ledový dech už ho mrazil na hrudi, zasáhl zdrcující ranou pěsti mezi oči.

Sekera jezdce mu rozťala kůži na tváři.

Vlastní horká krev rozlítila obrovitého barbara k nepříčetnosti.

Pěstí zasažená bestie podklesla v kolenou a zubatá tlama naprázdno zaklapala. To už Cimmeřan drtil jejího do zad vrostlého jezdce a nic nedbal, že mu kostěný krunýř rozdírá kůži na živé maso.

V ohlušujícím vytí ostatních démonů, řítících se najednou ze všech stran, nebylo slyšet nic jiného. Prasknutí, s nímž Conan oderval přízračného jezdce od jeho poloomráčeného zvířete, však slyšet bylo - a to docela jasně. Hustá studená krev zalila Cimmeřanovy nohy. Conan zdvihl démonovu sekyru a otočil se po dalším nepříteli.

Všude kolem se bojovalo: malý Khitájec se právě odrazil od podlahy a jak letěl, široký rozdrásaný oděv na něm vlál jako plachty. Pak z koule látky zableskla pata bosé nohy a hlava další z bestií se rozlétla jako rozkopnutá tykev - její jezdec bezmocně rozpřáhl ruce, z nichž mu vylétla sekyra. Log-Logova pěst vzápětí prolomila kostěný krunýř na jeho hrudi, odkud vytrhla kus pulsující tkáně. To vše se odehrálo během zlomku okamžiku. Khitájec dopadl sice na nohy, ale naneštěstí přímo před další z bestií, které se valily opravdu ze všech stran. Obrovská morda se rozevřela, a zdálo se, že Log-Logovu smrt už neodvrátí nic. Vzduchem prolétl modravý blesk a z chřtánu příšery trčel jílec dýky. To Cassandra, o níž si Conan myslel, že zbaběle utekla, stála zády u jednoho ze sloupů, na němž bylo zavěšeno množství zlatem a drahokamy vykládaných mečů, dýk a nožů; vše těch nejrozmanitějších tvarů a velikostí. Cassandřiny ruce připomínaly dva větrné víry, z nichž tryskají ocelové výboje. Svištící zbraně nacházely cíle s až neuvěřitelnou jistotou - a jejich čepele, poháněné energií, která se ve svalech štíhlé dívky brala kdovíodkud, probodávaly hlavy a hrdla bestií tak, že se většina z nich zastavovala o těla nepřátel záštitami - i ostří dlouhých mečů projížděla skrz.

Také Kenricovy šípy si mezi démony vybíraly daň z života.

Conan několika ranami sekery zmasakroval dalšího z nepřátel - ve sliznatých střevech vyhřezlých z jeho boku si málem podvrkl kotník.

Boj přesto v delším výhledu vypadal beznadějně.

Pak se všichni útočníci - najednou a bez zjevného důvodu, otočili a zmizeli. Gejzíry mincí jim stříkaly zpod drápatých tlap.

„To bude nějaká léčka!“ zasupěl udýchaný Kenric, ruce napínající tětivu se mu třásly námahou, oči zdivočele jezdící po okolí; jeho slova se v nastalém tichu hlasitě až ohlušivě rozlehla.

„Řekla bych spíš, že ti démoni za ta léta zapomněli bojovat - protože, jestli se celé Ztracené město vystěhovalo kvůli pár takovým přerostlým vlkům...!“ Cassandra pohrdavě mávla rukou nad dobrou desítkou dvojitých mrtvol; oddechovala však neméně prudce a na snědé pokožce se jí perlil pot.

„Nemyslím, že to je jediný druh příšer, na jaký tu můžeme narazit, a hlavně nemyslím, že utekli před námi,“ řekl Conan a stíral si s paží mdle páchnoucí krev démonů. „Slyšíte to?“ Nyní i ostatní zaslechli podivné hluboké dunění, které barbarovy smysly zachytily už před dlouhými okamžiky, a které se ozývalo jakoby odevšad a odnikud. Cimmeřan ze země zdvihl úzký zahnutý meč s jednoduchou záštitou a napjatě otáčel hlavu, jak se snažil zjistit, odkud zvuk přichází. Zpocené vlasy se mu v modrém přísvitu leskly jako havraní křídla.

„Podlaha. Cítíte, jak se chvěje?“ zašeptala Cassandra a oči se jí zvětšily strachem. Vtom začaly poklady navršené kolem nich cinkat a zvonit. Nejdřív docela slabě, ale zesilovalo se to.

„Log-Logu, rychle!“ nastavil Conan ruce. Po Khitájcově obličeji bleskl krátký pohrdavý úšklebek a aniž by se dotkl Conanových napřažených dlaní, vyšvihl se obrovi na ramena. I maličký Khitájec se musel skrčit, aby si neodřel temeno o strop, tak byl obrovský sál nízký.

„Co vidíš?!“ netrpělivě řekl Kenric. Vibrace podlahy začínaly nepříjemně svědit do pat. Hora zelených měděných mincí opodál se začala sesouvat a zuby mrtvých démonů hlasitě cvakaly. Conan se otáčel kolem dokola, dokud mu Log-Log - zcela mimovolně - nezaťal prsty do ramene.

Obvyklý nicneříkající výraz v Khitájcově plochém obličeji nahradila čiročirá hrůza - šikmé oči strnule upřené na něco, co ostatní neviděli. Conan zasykl, jak mu pod stiskem žluté ruky zapružily kosti v rameni. Khitájcovy roztřesené rty zaševelily kratičkou větu v rodném jazyce.

„Co říkal?!“ ozval se Kenric současně s Cassandrou.

Conan zvedl hlavu, aby přesně věděl, kterým směrem se Log-Log dívá.

„Říkal: ´Noční Bůh přichází´.“

* * *

Všichni čtyři se zády tiskli k jednomu ze sloupů. Omdlévající Cassandru podpíral Kenric, který sám nebyl mdlobám dalek, a Log-Logova ústa se pohybovala v bezhlučné modlitbě. Jenom Conan si na první pohled nevzrušeně prohlížel Korunu Věčnosti. Už když ji Khitájec vytrhl z laločnaté kůže Věčného krále, všiml si, že je uvnitř pokryta drobnými, vlasově tenkými nápisy. Cimmeřan, jejž život zavál snad do všech koutů světa, už dávno zjistil, že pro přežití je znalost řečí tou nejdůležitější věcí. Tedy hned po meči, samozřejmě. Proto mu nebyly zcela neznámé ani prastaré symboly vyryté v Koruně. A proto nyní námahou krčil čelo; jak se snažil porozumět významu slov, v něž se skládaly.

„Už se obrací, Conane!“ zašeptal Kenric. Kolem jejich sloupu se totiž po obou stranách plazil had. Ale slovo „had“, schopné popsat i tu nejneuvěřitelnější šupinatou nestvůru známou světu, bylo v tomto případě nedostatečné. Nedostatečné bylo i ve spojení se slovy jako ohromný, obrovský či gigantický. Had, který se kolem nich plazil, měl tělo tak široké (vysoké?), že přes něj nepřehlédl ani obrovitý Cimmeřan, a dlouhý byl, že to v podzemním sále nešlo odhadnout. To chvění, které jim teď rozostřovalo zrak a způsobovalo naprosto odporný pocit v zubech, bylo způsobeno třením pancéřových šupin o kamennou podlahu.

Had se plazil tak blízko, že Conan, kdyby chtěl, mohl by se jej dotknout rukou. Ovšem Conan se stále chmuřil nad nápisy v Koruně Věčnosti.

„Vrací se!“ zopakoval Kenric a panika mu začala prosakovat do hlasu už zcela zřetelně. Vrásčitý obličej měl jako politý vodou a těžké kapky potu mu ze zježených vousů padaly na hruď. Cassandra si i přes svou hrůzu uvědomovala, jak Kenric zapáchá - zvířecím, smrtelným strachem.

Conan zdvihl oči od nápisů a spatřil, jak se proti nim řítí obrovská plazí hlava - sama zatím neviditelná, ale přesto snadno rozpoznatelná podle gejzírů prachu a mincí, jež rozstřikovala.

* * *

„Zemřít můžete jen jednou, tak si to nekažte zbabělostí,“ řekl Conan. Cassandra, i přes černá kola před očima, postřehla, že se Cimmeřan tváří vesele. To, co v tu chvíli k obrovitému muži pocítila, by v méně smrtonosné chvíli nazvala obdivem - možná i bezmezným.

Hlava plaza spočinula necelých deset stop před nimi. Závity nesmírného těla je obkličovaly jako živá, zatuchlinou věků páchnoucí zeď. Mrtvolné žluté oči na chvilku zakryly průhledné mžurky. Každé z těch očí bylo velké jako mísa na podávání celého vepře - svislé štěrbiny zornic byly hypnoticky strnulé... Kenrica pomalu opouštěl strach, a říkal si, že by nebylo špatné vejít do jeskyně pod tím zvoucím pohledem...

A v té chvíli řekl Conan to, co řekl. I Kenric v jeho hlase uslyšel smích, který byl v tom okamžiku tak strašně nepatřičný, že ho vytrhl z hadího snu.

Vzápětí se staly tři věci téměř naráz:

Na šupinaté čelo plaza dopadl neširoký stříbřitý kruh.

Do pravého oka se mu zabořil šíp.

Do levého se zaťala dlouhá dýka - takovou silou, že v slizké hmotě zmizel i jílec.

Had se o několik stop stáhl. Bleskurychle. Přesně jako to dělají jeho miniaturní (v tomto poměru) příbuzní, kteří svým ploským „čenichem“ dokáží jediným úderem roztříštit lebku i velkému pralesnímu kanci.

Místo rány, která by je (a s vysokou pravděpodobností i širokánský kamenný sloup za jejich zády) proměnila v nepojmenovatelné neexistující částečky mazlavé špíny, se však stalo něco neuvěřitelného: Noční Bůh se začal měnit -co měnit - rozpadat před očima. Tělo mu roztínaly obrovské rány, které jako by uštědřovaly gigantické neviditelné meče.

A tak - během neuvěřitelně krátkého okamžiku - se nesmírný plaz proměnil v hromady škubavého slizkého masa opadávajícího z kostí.

„Co-co-co...?!“ jektala Cassandra.

„Zavři pusu, nevypadá to moc pěkně,“ řekl Conan. Dívka sklapla čelisti, až jí hlasitě cvakly zuby - to byla její jediná odezva na Cimmeřanovu krajně neuctivou poznámku.

„Cesta je volná,“ řekl Conan stále tím nevzrušeným, skoro unuděným hlasem, sebral z nyní už téměř rozpadlé hlavy hada Korunu Věčnosti a zavěsil si ji zpátky k opasku. Kůže zbavená lebka démonického plaza mu sahala skoro po krk. „A měli byste si pospíšit, jestli se tady nechcete utopit.“ Studená krev mrtvého boha jim sahala vysoko na kolena a stále stoupala.

* * *

Samozřejmě, že se za chvilku, jen co jim otrnulo (přece jen to byli velmi stateční lidé - pokud měli co do činění s věcmi, které jejich civilizované duše dokázaly přijmout a pochopit), tedy samozřejmě, že se začali vyptávat. Jeden přes druhého, a čím déle Conan mlčel, tím hlasitěji - obr se však ponořil do mlčení, a protože kráčel jako první a ukrajoval z cesty nejprve sálem, pak i bludištěm dlouhými kroky, postupně udýchaně zmlkli. A tak to bylo po celou dlouhou, předlouhou dobu, než se před nimi objevilo žluté, sluncem rozsvícené oko východu.

Přes zdánlivě zmatené proplétání chodbami už nikdo z těch tří nezapochyboval, že je Conan z labyrintu vyvede.

* * *

Cimmeřan je naschvál vyvedl jedním z východů ve městě, o nichž hovořil Mordachus. Nechtěl se znovu ocitnout v sevření zdí kruhové arény.

Mhouřili oči do přívalů světla a plíce jim po mrtvolném pachu podzemí plnil alespoň pro tuto chvíli nádherný vzduch polední džungle. Kolem se ozývalo množství překvapených a do určité míry i obdivných výkřiků.

Žoldáci pod vedením mnichů vyklestili rostlinstvo na prostranství před východy z labyrintu a čekali za hradbou z kmenů, kterou vztyčili mezi ruinami pradávných obydlí.

Mordachus seděl pod černým baldachýnem na plochém vrcholku jedné z nižších zřícenin. Obklopovali jej jeho nejbližší, a dvě otrokyně vířily těžký vzduch dlouhými pavími pery. Mnich už nedoufal, že bojovníci labyrintem projdou (byli tam déle než čtyři dny), a utápěl se v chmurných vyhlídkách. Nudící se žoldáci začínali reptat, a sliby bohatství už na ně neměly ty správné účinky - ani oni už nevěřili, že jim ti, jimž nebylo dáno na vybranou, ukáží cestu k pokladům.

Proto ten radostný křik - dokonce v něm (ojediněle) zaznělo i provolávání slávy.

Conan přešel vymýcené prostranství pod Mordacha, tyčícího se nyní pod baldachýnem jako černý stín s blýskavýma očima.

Ticho, které nastalo, bylo po předchozím křiku téměř hmotné.

„Mnichu, splnil jsem svou část dohody,“ odepjal od opasku Korunu Věčnosti a pozvedl ji nad hlavu, „nyní ty splň tu svou - propusť nás.“

„Rychle, podej mi Korunu!“

„Řekni, že dodržíš slib.“

„Co si myslíš o slovu velkého Mordacha?!, barbare?!“ zahřímal muž v hábitu a jeho oči se při pohledu na stříbrný kruh Koruny leskly až horečně.

„Jestli nedodržíš slib, zemřeš!“ řekl Conan nebezpečně tiše. Přesto ta slova přeslechl jen málokdo.

Lučiště Kenricovy zbraně zaskřípělo, jak ho Bossonianec napjal až do krajnosti. Mordachus se nad namířeným lukem ušklíbl - ale jen v duchu. Kouzlo ukryté v jeho berle dokázalo zastavit nejen vrženou dýku.

Conan krátkým švihem ruky hodil Korunu Věčnosti vzhůru.

Mordachus ji zachytil, upustil berlu a sevřel stříbřitý kruh v obou rukou; chřípí se mu vítězoslavně chvělo:

„Hlupáku! jak mi teď ublíží šíp toho smradlavého Bossoniance, co myslíš?! Jak mi teď ublíží cokoli?!“ odhodil kápi na záda a narazil si Korunu Věčnosti na hlavu. Vítězoslavný úsměv se mu rozlil po tváři. Vítězoslavný a krutý. Jeho sen se splnil. Nezranitelnost a nesmrtelnost - nyní ho nemůže zasáhnout ani Čas, ta nejstrašnější zbraň v rukou bohů.

„Zabte je!“ vykřikl.

Poslední slabika druhého slova se však zlomila do výkřiku mučivé bolesti.

Pak mniši obklopující Mordacha s hrůzou sledovali to, co viděli jen oni a čtyři válečníci pod nimi: Mordachovo pravé oko se rozcáklo, jako by jím prorazil těžký šíp; levé zmizelo, jako by ho náraz něčeho velkého vrazil hluboko do hlavy.

Neviditelnými zbraněmi zabitý mnich se skácel dolů z prastaré zdi, Conanovi k nohám.

Zavládlo vpravdě mrtvolné ticho.

A první promluvil Conan, který jediný věděl, co se stalo, a který jediný věděl, co má říci.

„Vojáci!“ zahřměl, až okolní prales odpověděl ozvěnou, „mnich je mrtev, protože nedodržel slovo. A kdo z vás si myslí, že by splnil sliby, které dal vám; je zatracený blázen! Pobijte jeho pohůnky!“ Conan velitelsky ukázal na řady mnichů a slunce se mu lesklo na zjizvených svalech napřažené ruky.

* * *

To, co pak následovalo, bylo krátké a krvavé. Přestože snědí muži s hákovitými nosy byli zruční bojovníci, proti mase zdivočelých žoldáků v pancířích a kroužkových košilích neměli šanci.

„Stačí!“ znovu zahřímal Cimmeřan. Snad jen on ze všech lidí na světě dokázal překřičet ryk boje. Žoldáci, cupující krvavé trosky kdysi lidských těl, pod velitelským hlasem strnuli.

Tentokrát Conan ukázal za sebe, tam, kde se v umělém pahorku černaly vchody do labyrintu:

„V jednom mnich nehal! Ty poklady tam jsou, a i ty nejbláznivější báchorky, co jste kdy slyšeli, ani zdaleka, ani zdaleka, nedosahují toho, co zlata tam opravdu je! A bludiště se nemusíte bát - dělal jsem na zeď šipky.“ vyhodil Cimmeřan do vzduchu obroušený kreslicí kámen.

Řev, který vypukl potom, už by nepřehlušilo nic, snad ani smrt ne.

* * *

Když všichni zmizeli v labyrintu - žoldáci, lehké dívky, hostinští, paliči alkoholu, žebráci, tuláci... prostě všichni, zbyli v Ztraceném městě jen čtyři lidé.

Tři z nich mířili zbraněmi na toho čtvrtého, který ležel na cáru z pokáceného baldachýnu a otřásal se záchvaty smíchu.

„Mluv!!!“ to bylo jediné slovo, které ti tři dokázali říci.

„Mluv, nebo tě u Mitry doopravdy střelím!“ zmohl se na celou větu Kenric a napjatý luk mu drnčel v rukou. Conan se posadil na rozbitou pohovku, na níž před nedávném odpočíval Mordachus.

„Měli bychom radši zmizet, než se něco z labyrintu vyhrne ven... jen Crom ví, co to bude za bestie.“

„Ty nejdřív mluvit, nebo...!!!“ Log-Log, strnulý v bojové pozici, meč před sebou, se také tvářil smrtelně vážně.

„Dobře,“ řekl Conan.

Ti tři jako jeden muž a jedna žena odhodili zbraně a sesedli se mu u nohou - co nejtěsněji, aby jim neuniklo ani slůvko.

„Na té Koruně, jsou tři nápisy, vlastně spíš byly,“ zacinkal Cimmeřan rozdupanými a popraskanými kousky stříbřitého kovu: „nesu tvé rány; má paměť je nekonečná a vždy druhý a nikdy po druhé. A - a to je všechno.“ Conan se zatvářil, jak by další slova byla nadbytečná, opřel si hlavu o roztržený polštář a zavřel oči.

„Co to je za bláboly?!“ Cassandřin výkřik přehlušil dva velmi podobné, jen pronesené hlubšími hlasy.

Conan oči znovu otevřel (velmi pomalu); v jejich modři se blýskal smích: „To znamená přesně to, co jste viděli, vy ovce. Koruna Věčnosti dávala svému nositeli nezranitelnost, ale pamatovala si všechny rány, které dopadly na jeho tělo po dobu, co ji měl na hlavě - to jsou ty první dva nápisy. Z toho třetího jsem - a správně! - pochopil, že ten, kdo si ji nasadil po někom jiném, utrpěl během několika okamžiků všechna zranění předchozího nositele. A Věčný král za ta tisíciletí musel dostat ran opravdu nesčetně - to bylo vidět na tom, jak se krásně rozpadl Noční Bůh,“ Cimmeřan se otočil na Cassandru, která jen nechápavě kulila oči. „A to už je opravdu vše,“ mohutně si přihnul ze soudku vína, kte-
rý zázrakem přestál boj.

„Takže Mordacha vlastně zabila moje dýka!“ vypískla dívka, když se jí v očích (konečně) objevilo poznání, „a samozřejmě tvůj šíp,“ pohladila nafukujícího se Kenrica po rameni.

* * *

Pozdě večer, když leželi kolem ohně, už daleko od Ztraceného města, si Cassandra povzdechla: „Jenom škoda, že jsme si nevzali něco z toho bohatství. A tolik tam toho bylo!“

Chvíli bylo kolem zkomírajících plamenů ticho, rušené jen skřeky noční džungle a dvojhlasým chrápáním. Conanovy oči se leskly odraženým světlem uhlíků:

„A kdo říká, že si nikdo nic nevzal?“ zalovil v opasku a do tmy se zablýskal obrovský, podivně vybroušený diamant. Na jeho fasetách se lámaly maličké duhy - Cassandra si fascinovaně přisedla blíž.

„Půjč mi to,“ zaprosila.

„Rád, ale musíš ho použít k tomu, k čemu byl původně určen,“ Conanovy bílé zuby zasvítily v úsměvu.

Cassandra zostražitěla a odsedla si.

Conan zatočil kamenem mezi prsty a podíval se na dívku tak, až se jí zúžil dech; celý večer měla podezření, že to není jenom víno a odraz ohně, co se Cimmeřanovi leskne v očích. Zle se tedy zamračila, aby na ní barbar to „úžení dechu“ nepoznal.

„Podobné kameny si vkládaly do pupku kněžky jednoho starého boha - a dělají to při zvláštních příležitostech dodnes.“

„Opovaž se!“ I dívčiny oči se teď leskly - stejně jako dva nože, které svírala v dlaních. Dobře věděla, které kněžky, kterého boha a kterou zvláštní příležitost Cimmeřan myslí.

A Conan mluvil dál, jako by si ničeho nevšiml: „Hadí tanec se to jmenuje. Hmmm, snad jen bozi vědí proč,“ polohlasně se zasmál.

„Nemluv přede mnou o hadech!“

Cimmeřan celou dobu nestoudně pozoroval vše, co spíš odhalovala než skrývala dívčina sice nová, ale snad ještě kratší tunika. A všelijaké křivky se pod ní v mihotavém světle zlatavě leskly. Cimmeřan se otočil na záda a rozkošnicky se protáhl. Svaly pod plátěnou kazajkou se zavlnily.

Cassandra strnula úžasem. To co pak řekla, rozhodně říci nechtěla - jako by to řekl někdo v ní. To, že se k barbarovi vzápětí přitiskla, také asi udělala nějaká jiná dívka:

„I když, někteří hadi...“

Zdroj: Nemesis 2/96

Digitalizace: Shpina

Korektura: Shpina

2. korektura: kibi@post.cz

Tak tedy – HEIL HITLER! – ty svině!

Všechny scény v následujícím příběhu, tedy i ty nejbrutálnější, jsou zcela vymyšlené. Tehdy to totiž bylo, a obávám se, že i v současnosti občas je mnohem, ale mnohem horší…

Asi jsem to neměl říkat. Ne, ne, určitě jsem to neměl říkat, ale já prostě nemůžu dál.

Po týdenní individuální péči SS-Obersturmbannführera Klötzkeho bývají povětšinou jeho chráněnci už na svobodě – jak rád zdůrazňuje:

„Kouř je přeci svobodný!“ lišácký úsměv. A má pravdu.

Když mi Klötzke minulou neděli při raním apelu přátelsky poklepal svou okovanou holí na rameno s nic dobrého nevěštícím pozdravem: „Sieg Heil!…,“ podíval se na mé číslo, „můj milý Dvatisícesedm.“ Zařval jsem přesně tak, jak si to vyžaduje táborový řád: „Heil Hitler, Herr Obersturmbannführer!“ On se mrazivě usmál a stranicky modré oči zableskly z pod sluncem rozzářeného štítku černé čepice.

Udělalo se mi zle. Strach. Na podělání.

„Neumíš pořádně pozdravit, ty svině?“ zeptal se tiše.

Vzápětí mě poprvé nakopl.

Na pravé, vždy dokonale zrcadlově vyleštěné holince má ocelovou špičku, jejíž čelo je pokryté drobnými drážkami a rýhami. Vím to moc dobře. Od minulé neděle mě pak při každém apelu, po vzájemném uctivém pozdravu, kopl. Apel je pětkrát denně, někdy i osmkrát. Už v úterý dopoledne jsem si musel rozříznout nohavici, abych si mohl přes modrofialovočernou, na vychrtlém těle neuvěřitelně zbytnělou končetinu natáhnout kalhoty. Herr Obersturmbannführer si vždy vybral mou levou nohu a vždy se trefil tak tři, čtyři prsty pod koleno. Po dnešním ranním nástupu jsem na nyní už úplně černé, úžasně oteklé noze mohl počítat v novém, jakoby mastném otisku ocelové špičky ty rýhy a drážky. Přemýšlel jsem, od čeho tak na tom železe mohou být. Od kopání do holeně asi ne. Z nohy mi zatím vytékal páchnoucí, červenožlutý hnis a špinil mé, už tak dodělané tenoulinké kalhoty.

Herr Lagerführer SS-Obersturmbannführer Johan Klötzke je krvavý šílenec a sadista nejbrutálnějšího ražení.

Noha už mě ani moc nebolela, a to ani když jsem s ní omylem prudce pohnul a tím pádem mohl spatřit, jak vytlučený kolenní kloub volně klektá a zbytek pod kolenem se bezvládně otáčí ze strany na stranu skoro o devadesát stupňů. Vlastně jsem nevěděl, zdalipak ještě nějakou nohu vůbec mám.

Teď je znovu neděle, asi půl desáté dopoledne. Slunce už je poměrně vysoko. Mrtvoly u Krematoria páchnou. Obrovské vypasené mouchy líně bzučí nad jemňoučkým, zvolna se rozpalujícím prachem apelplacu.

Aaronovi tečou slzy. V ostrém světle se třpytí jako stádečko masařek. Poslední kamarád. Chudák.

„Tak co, svině, už ses konečně naučil zdravit?“ s úsměvem se na mě otočil, doposud bokem stojící Klötzke. Zvolna přešel těch pár kroků, které nás oddělovaly, a zabodl mi ta svá veselá kukadla do obličeje. Poklepával holí na zem a opravdu se usmíval. Holínky se mastně a žhavě leskly – moje horečka je strašidelně rozdvojovala.

Tak jsem to tedy nevydržel a pozdravil ho, jak jsem si přál už strašně dlouho – ale říkat Lagerführerovi svině…

Tentokrát mi kopanec to koleno vykloubil. Zřetelně jsem slyšel, jak kloub se suchým lupnutím vyskočil ze své jamky. Jako zajíček. Aaron, který mě podpíral, no spíš držel, se zimničně roztřásl.

Druhé kopnutí mě oproti stereotypu zasáhlo do rozkroku. Údivem jsem upadl na zem.

„Osuš tomu druhýmu židákovi slzy, Hermane!“ bylo poslední, co jsem zaslechl.

Dnes je úterý – pošeptala mi to táborová služba, čas poledního apelu. Visím za ruce na šibenici. Je vražedné vedro. Vedle mne visí Aaron. Je mrtev už od neděle. Visím tak, že se nemohu dívat jinam než na něj. Na slunci se nafoukl a krev v tom, co mu zbylo z očí, už zaschla. Je celý obalený mouchami. Odporně zelenými kovově lesklými mouchami. Jsou všude. Já jich mám plný nos. Do Aaronových očních jamek však nejdou. Není divu. Při „osušování slz“ upne Klötzkeho pravá ruka Scharführer Herman Pawlowitz „obdělávanému“, jak říkává, hlavu vodorovně mezi dvě prkénka tak, že s ní odsouzenec nemůže ani hnout. Do očí pak stačí nalít trochu vitriolu.

Když má Herman dobrou náladu, vypláchne oči ještě dřív, než se kyselina proleptá k mozku.

Já jsem se na šibenici poprvé probral ještě v tu neděli k večeru. Tehdy mě polili vodou a dali mi i napít – jsem přece Klötzkeho oblíbenec.

Aaron strašně řval. Nekonečně dlouho a nekonečně strašně řval. Herman neměl dobrou náladu.

Pak vězeňské komando pověsilo Aarona naproti mně. Když jsem uviděl, jak mu prázdnými očními důlky vytéká v olejovitě žlutou kaši proměněný mozek, pohltilo mě spásné bezvědomí, ale dobře si pamatuju, že Klötzke se díval taky. A usmíval se. Oni jsou totiž s Hermanem moc dobří kamarádi. Moc dobří kamarádi.

Od té neděle jsem už napít nedostal. Nic mě nebolí a svět plave v zlatavé mlze. Možná, že už jsem mrtvý.

Ne, to ne. Přece mi i po smrti nebudou v mračnech svědivého prachu před očima pochodovat řady v hadrech zabalených kostlivců; přece i po smrti nebudu slýchat řvaní esesáků a mlaskavé nárazy bot do kloubnatých trosek lidských těl.

Apel asi skončil. Ze zlatého oparu se vynořil obličej. Znám ho, dobře ho znám.

Omdlel jsem.

O tváře se mi rozprskl proud chladné vody. Strupatým jazykem chřestivě sbírám drobné kapičky, zachycené v několikadenních vousech.

„Půjdeme se vykoupat, můj milý Dvatisícesedm,“ Klötzke. „Určitě už jsi vyprahlý, chudáku. Myslíš že Herr 2007 naše pozvání přijme?“ otočil se Obersturmbannführer na Pawlowitze. V hlase mu už zas rezonoval smích.

Bolest mě rozštípla jako tupá sekera. Herman přeřízl oprátky mých rukou. Pád na zničenou nohu měl jednu velkou přednost – najednou jsem viděl neobvykle ostře. Situace mi přesto nějak nedocházela: S Klötzkem a Pawlowitzem jsem se ještě koupat nebyl.

„Ale, ale. Panu Zhýčkanému se nechce? No pravda, nemá každej tolik místa na slunci jako ty!“ rozchechtal se Herman.

Zčernalé, odumřelé ruce mi bezvládně ležely podél těla. už nebyly moje. Z levé nohy vystřelovala cukavá bolest.

„Tak. jdeme, jdeme Herr Dvatisícesedm,“ dál žertoval Klötzke. Ležel jsem na zádech. Bílé zuby se mu blýskaly v pootevřených ústech.

„No tak sebou hni, ty sračko!“ Přesným kopancem do ramene mě převrátil na břicho. Pravá noha a čelo. Za pět minut jsem ulezl snad dva metry, vyprahlá ústa plná jemného prachu, který volně proudil mezerami po vyražených zubech. Dusil mě. SS se nejprve smáli, ale brzy je to přestalo bavit. Já se pro jistotu plazil dál. Dva spoluvězňové mě naložili na nosítka, v jakých se, mimochodem, jindy nosí pouze mrtvoly, protože, jak říká náš táborový řád: „Všichni nepohybliví chovanci nechť jsou považováni za mrtvé a jako takoví nechť jsou neprodleně přeneseni do Krematoria, kde budou v rámci hygienických předpisů 'O předcházení epidemiím' bezodkladně zpopelněni.“ V našem táboře tudíž není marodka ani nemocní, na což je Klötzke náležitě pyšný.

Jen zdraví a mrtví.

Já jsem právě přepravován na nosítkách někam jinam než do Krematoria, no ale já jsem přece Klötzkeho starý oblíbenec.

Nesli mě mezi vysokými ploty z ostnatého drátu, pod hlavněmi kulometů, které černě škrtaly rozpálené, světle modré nebe, a kolem zuřivě štěkajících bestií, které snad už ani nebyly psy.

Nesli mě dál a dál, pryč z táborového smradu, do neznáma, odkud se ještě žádný vězeň nikdy nevrátil. Viděl jsem do tváře muže, který držel nosítka v nohách. Hrůza v jeho očích ostře kontrastovala s cinkáním, kterým se při každém kroku ozývaly láhve v mohutné kožené brašně, kterou měl pověšenou kolem krku. Úzká hrdla zakroucená do stříbrného staniolu…

…Šampaňské! Ledové bublinky šumící v nose…

Zase jsem omdlel.

Probralo mě tvrdé dosednutí nosítek. Trsy dlouhé, hrubé, létem zažloutlé trávy se mi pohupovaly nad obličejem. S obtížemi jsem nadzdvihl hlavu. Zase tráva. Jenom uschlá tráva a vzdálené ploty. V ještě větší dálce, na levo, trčel vysoký komín táborového Krematoria, teď slaboučký jako cigareta. Valil se z něj hustý černý dým. Nedaleko odporně zaskřípěl cvrček.

Slunce mi rozdíralo puchýři pokrytou tvář a propalovalo tenká oční víčka. Znovu ten cvrček. Kdysi jsem na obrázku viděl kostru velblouda vysušenou staletým žárem arabské pouště. Tak nějak mám teď v puse: neohebný, rozpraskaný jazyk se suchým klapotáním naráží na zbytky rozviklaných zubů, mezi kterými už neskřípe ani prach. Šampaňské. Matná ledová rosa na vychlazené láhvi. Plakal bych.

Rychle za sebou práskly dvě rány z pistole. Stateční SS redukovali počet nepřátel Říše. Náš hrdinný předvoj Strany. Kdepak bychom bez nich dnes byli. Už mě nemá kdo odnést nazpátek. Zuby mi drkotaly, ale zima mi opravdu nebyla. Kdyby přestal aspoň ten zasranej cvrček! Za chvíli už mi asi nebude ani teplo.

Klötzke právě zvýšeným hlasem objasňoval Pawlowitzovi, proč zásah do oka zasluhuje víc bodů, než zásah do čela. Zašustil papír.

Ti dva si pečlivě vedou tabulky, v kterých si bodují rozmanité způsoby vraždění vězňů. Sportovci. Hlasy se ztišily do nesrozumitelna. Zřejmě probíhal profesionální spor. Pak Pawlowitzův zastřený bas pronesl nějaký žert a Klötzke se rozesmál. Cvrček ztichl a já jsem uslyšel zesilující šustění přibližujících se kroků.

„Tak jakpak se má zlatý hřeb dnešního pikniku, soukmenovec Dvatisícesedm?“ Klötzkeho hlas byl ještě veselejší než obvykle. Zřejmě se v soutěži „O ustřelenou hlavu“, nebo jak tomu říkají, ujal vedení. Slunce mi zakryly dvě černé čepice.

„Těšíš se na lázeň, můj milý?“ sklonil se ke mně Pawlowitz.

Jestli mi, některý z nich ještě jednou řekne „můj milý“, tak se asi přestanu ovládat a skočím vám do ksichtu, suše jsem si pomyslel a někde uvnitř se i hystericky zachechtal.

„Koukám, vopálenej seš už dost,“ okomentoval můj, za tři dny visení na přímém slunci puchýři rozpraskaný obličej, „no tak, a teď šup do vody. No ne?“

Ti SS jsou vůbec veselé kopy. Klötzke se zařehtal, až mi kapičky jeho tabákem páchnoucích slin padaly na tváře.

Herman Pawlowitz mě zvedl lehce jako dámskou kabelku. Sám jsem se optimisticky odhadoval na čtyřicet kilo, takže má tenoučká kazajka, za kterou mě vzal, ani nepraskla. Obzor se mi sice rozšířil, ale nezměnil. Jen komín Krematoria povyrostl. Rozpálená tráva voněla pozdním létem, mouchy bzikaly na dvou nedalekých, šedavě ubohých hromádkách čerstvé smrti, a můj svět se houpal v rytmu kroků SS-Scharführera Hermana Pawlowitze.

Před očima mi proplul skládací stolek a na něm oprýskaný barbarský plechový lavor plný démantově zářících kostek tajícího ledu a zeleného šílenství zakletého v trsu zamžených láhví šampaňského.

Herman zastavil a svět se přestal pohupovat. Klötzke mi v podpaží provlékl dva rozpraskané řemeny. Mé tělo ztěžklo a vzneslo se. Cvakání západky rumpálu rušivě rozkmitalo horkým životem a kupodivu zvláštním syrovým vlhkem vonící vzduch.

Opět jsem visel, tentokrát na podivně složité šibenici: Ty řemeny vedly zpod mých ramen k tlustému vrchnímu břevnu, otočně uloženému na masivním svislém trámu zapuštěném do země. Řemeny pokračovaly po kladkách až k rumpálu, u kterého právě stál Klötzke.

„Zkus, jak drží,“ řekl.

Herman, který mi zatím přivázal bezvládné ruce k trupu, se na mě pověsil. Nevím, co zaúpělo víc, zda staré řemeny, nebo já. Před očima se mi roztančila malinkatá barevná kolečka. Herman při svých dvou metrech váží asi sto padesát kilo.

„Bude to dobrý, Herr Obersturmbannführer,“ znalecky mě poplácal po zádech.

Tím mě na ostře zaříznutých řemenech zvolna roztočil a já jsem oslněnýma očima uviděl to, co se doposud skrývalo těsně za mými zády – temnou hlubokou jámu.

Že by mě chtěli opravdu vykoupat? napadlo mě, když jsem na hladině pod sebou zahlédl odlesk slunce. Vzápětí jsem zuřivě zamžikal, abych pochopil, že mě nematou oči zalepené hnisem. Hladina byla podivně hrbolatá a úplně bílá!

Vápno!

Jáma na hašení vápna!

„Koukni, Hermane, jak se škube! Copak? Pánovi se nechce do lázně? Ale takový nevděk! To si nezasloužíme!“ pohrozil mi Klötzke holí. Pawlowitz dusící se smíchem zmizel z mého zorného pole. Když se znovu objevil, právě odvzdušňoval nevelkou skleněnou injekci. Kapička průzračné tekutiny duhově zazářila sluncem, jak klouzala po nerezové jehle.

„Dáme panáčkovi něco, aby nám neumřel na leknutí.“ Klötzke mě podržel a Herman mi odborně vbodl jehlu do krku. Zatočila se mi hlava. Věděl jsem, že škubat zdravou nohou dvacet centimetrů nad zemí v marném pokusu o útěk je zbytečné, ale nemohl jsem si pomoct.

Pak Klötzke holí odstrčil horní břevno šibenice nad jámu. Sníh vápna se mi zabělel hluboko pod nohama.

Ty kurvy mě nadopovaly nějakou drogou, nějakým posilovačem. Ve spáncích mi tepalo a cítil jsem se silný jako už dlouho ne. Leknutím tedy nezemřu určitě.

S hlubokým povrzáváním staré kůže a dřeva jsem se houpal nad bublajícím vápnem.

Do toho hluše tleskl zvuk, který jsem neslyšel přes deset let. Žlutá šmouha letícího korku se mi mihla před očima. Šumění a klokotání.

„Prozit, soukmenovče!“

Jasné cinknutí sklenic prořízlo natahující se stíny letního odpoledne. „Sázím bednu moselského proti tvému browningu, že nevydrží ani hodinu a pětadvacet minut.“

„To beru, Herr Obersturmbannführer!“ po téměř neznatelném zaváhání a poněkud lítostivě odpověděl Herman. Pohled na jeho posmutnělou tvář mi zřejmě poskytl poslední potěšení v životě. Asi ani on nevěřil, že vydržím déle než slabé půl druhé hodiny, a už se loučil se svým, mezi mrtvými vězni proslulým, perletí vykládaným revolverem.

Pawlowitz se odkolébal ke spouštěcímu zařízení.

Cvakání rumpálu a skřípění řemenů mi začalo spřádat rekviem.

Černé siluety esesáků, zezadu nasvícené sluncem, pomalu mizely za mým obzorem, který se zúžil na kolmé hliněné stěny, potažené tvrdou krustou zaschlého vápna. Syrový stojatý vzduch příjemně chladil.

K očím mi zvolna stoupalo místo, kde se vápno oddrolilo a kde jednobarevnost bílé plochy rušil flek hnědého jílu.

Tam se všechno zastaví: Vytáhnou mě nahoru, nalejou sklenku šampusu a odnesou zpátky do tábora.

Tohle přece člověk člověku nemůže udělat!!!

Hypnotizovaná skvrna, ostře kontrastující s okolní bělostí, mi proklouzla před očima.

Může!!!

Se slabým mlasknutím mi vápno objalo kotníky bosých nohou.

Někdo si s ním musel dát hodně práce. Nestála na něm žádná voda – bylo pečlivě a důkladně promíchané. Řiďoučká kašička, ze které praskavě vyskakovaly velké i úplně maličké bublinky.

„Dobrý Hermane, zastav to!“ dutě se jámou rozlehl Klötzkeho hlas, když mi hrbolatá hladina odřezávala už jen hlavu,

Pro Pawlowitze byla hlava, vznášející se na hladině vražedné běloby jako dětský balónek, zřejmě tak všední podívaná, že se ani nepřišel podívat.

Nejprve bylo vlhké objetí jako nádherný studený balzám; tělo ztratilo svou váhu a zničená, snětí rozpálená noha se v beztížném chladu dokonce zatetelila radostí.

Pak mě začalo nepříjemně pálit kolem krku a v rozkroku.

Za pět minut všude.

Rejdil jsem zoufale očima po syrové bělosti kolem sebe. Najednou neuvěřitelně čilý mozek. naprázdno žvýkal tu necitelnou bílou prázdnotu, spalující svým žárem celý můj vesmír.

Naděje zemřela.

Oheň a Bolest.

Nahoře nad obzorem jámy se vyklonila černá čepice. „už by se měl pomaličku začít rozezpívávat, …slavíček!“

Takovou radost ti neudělám, hajzle! zaťal jsem zuby.

Špunt mi pleskl těsně před obličej. Známý žlutý tvar, napůl obílený vápnem.

„Kurvy… Vy sadistický svině!“ vyprahle jsem si zachrčel pro sebe; hlasitěji to nešlo.

Oheň se rozhoříval. Vápno těsně kolem mého krku začalo růžovět.

Každá buňka než se v zašumění proměnila na růžovou pěnu, vyslala mozku zoufalou zprávu o svém konci.

Za deset minut mi okoralé hrdlo trhal zvířecí řev. Bolest přerostla sama sebe.

Za tři a čtvrt hodiny uvolnil Herman Pawlowitz západku rumpálu. Příšerná ječící hlava konečně zmlkla. Poslední nelidský drásavý výkřik se vytratil v dusivém bublání…

Scharführer byl trochu pobledlý. To ještě nikdy nezažil: Přes tři hodiny dlouhý „zpěv“, kdo to kdy slyšel! Klötzke jako by mu četl myšlenky: „Ten musel mít vápno až v plicích,“ otřásl se, „a pořád řval!“

Ani jemu nedokázalo těch několik láhví šampaňského dát tu správnou barvu. Vstal od stolku a přišel blíž k jámě. Tam, hluboko v bílém šeru, uprostřed silně bublající, nepravidelně narůžovělé kaňky s rozpitými okraji, zdánlivě nesmyslně končily dva silné řemeny. Odlesk bílé masy Klötzkemu už tak bledou tvář zabarvil do zelena. Najednou se kolem prověšených řemenů s prskavým šploucháním rozvinul věnec obrovských mastných bublin. Obersturmbannführer vylekaně odskočil.

„Jdeme, Pawlowitz!“ křikl nervózně přeskakujícím hlasem.

Herman se nenechal pobízet. I jemu začalo osamělé místo připadat nepohodlné.

„Her Lagerführer, zastavíme se u Kaštanu?“ zeptal se udýchaně a nezvykle potichu, „na koňáček?“

„Jo, …samozřejmě.“

V trávě zašustily jejich spěšné kroky, a když i je pohltilo ticho temnícího večera, stolek, prázdné láhve a jáma s podivnou šibenicí osaměly.

Bolest rostla. V šíleném čemsi, co kdysi bylo lidským mozkem, se otloukaly přízraky hrůzných myšlenek. Čas zmizel a jenom bolest, neustále rostoucí v odporných hromadách rosolovitého děsu, odtínala kroky doby.

Smrt se stala příjemnou vzpomínkou.

Když se po čase rozplynuly poslední šlachy, držící ramenní klouby v jejich jamkách, řemeny se prověsily ještě víc a jen praskání bublinek plynů, unikajících z bílých hlubin, rušilo stinný klid hluboké jámy.

Vápno se usadilo u dna; spolu s mnoha plechovými knoflíky, cvoky z bot a jednou zapomenutou zlatou korunkou. Mastná bledá voda se vyloučila na povrch a mírumilovnost špinavého rybníčku v obrovské, ploty obehnané pláni, rušila jen chátrající dřevěná konstrukce s odřenými kmeny vedoucími nikam.

Soukmenovci SS-Obersturmbannführer Johan Klötzke a SS-Scharführer Herman Pawlowitz dál šířili slávu Jediné Strany a dál budovali Tisíciletou Říši: Rasově méněcenní, politicky nespolehliví a jiní podlidé utěšeně mizeli v pecích Krematoria. Tím pádem se utěšeně dařilo o mnoho procent překračovat plán na výrobu kvalitního suchého hnojiva a nově zavedená výroba mýdla se zrovna tak utěšeně rozbíhala.

I bodovací tabulky obou árijských sportsmanů se utěšeně plnily.

Svět byl krásný a utěšený.

Snad jen oblíbené pikniky u vápenné jámy ustaly, aniž by o tom mezi soukmenovci padlo jediné slovo. Podivný pocit sevřel útroby Scharführera Pawlowitze vždy při vzpomínce na poslední exekuci. Že by to mohl být strach; si nepřipouštěl ani on, ani Obersturmbannführer Klötzke, jehož vzpomínky provázelo něco velice podobného. Ostatně, brzy si našli novou příležitost k tolik oblíbeným a vzrušujícím sázkám; sázkám, při kterých měnily majitele zlaté zubní můstky, vzácné zbraně, vypreparované kusy potetované lidské kůže a mnoho jiných zajímavostí a podivuhodností.

Nový člen úzkého kruhu, mladý Sturmführer Jeschke – nenápadný modrooký blonďáček – totiž přišel na to, že do pecí Krematoria se nemusí házet jenom mrtvoly nebo netečně umírající.

Když se nové a progresivní plynové hořáky, dodané Říšským Výzkumným Ústavem Potravinářským, stáhly asi na desetinu pracovního výkonu, byl „zpěv“ sice mnohem kratší než u jámy, ale za to se za večer stihlo víc kol, a člověk měl šanci rychle zalepit čerstvou prohru.

Zásoby moselského a šampaňského už sice došly, ale koňak od Černého kaštanu je dokázal rychle nahradit. A v začínajícím vlhku zdejších podzimů bylo u pecí Krematoria, i přes mastné černé saze neustále poletující v kouřem páchnoucím vzduchu, příjemně a teplo.

Bolest v šílené křeči rozervala sebe sama na tisíce stejně zrůdných bolestí, které se vzápětí s bezhlasým jekem srazily v novou Bolest. Poslední kousek posledního zubu se rozplynul do husté bílé tmy kolem sebe. BOLEST procitla.

Slabé zašplouchání neprobudilo ani ptáčka, spícího na osamělé šibenici. Teprve když drobné vlnky rozčeřily hladinu bledé vody a rozhoupaly vyrudlé řemeny potopené v jejím kalném oku, náhlé zavrzání mrtvého dřeva tvorečka vyplašilo. Pták s nespokojeným vypísknutím odlétl do tmy.

Večírek v podzemí Krematoria se pomalu převalil přes svou první polovinu. Klötzke, spokojeně rozvalený za hrubým stolem plným láhví, se žoviálně zeptal: „Tak co, neměli bysme už dojít pro nějakýho zpěváka? Co? Hermane?“ A vylil si na rozepnutou blůzu černé uniformy plný pohárek voňavého francouzského koňaku. Tvář mladého Jeschkeho, sedícího na tvrdé židli vedle něj, zbledla a naskákaly na ní ošklivé červené skvrny.

„Ano, Hermane, ano! Jdi pro ptáčka zpěváčka! Ne! Leť pro ptáčka zpěváčka! uchopte se za křidélka a přivzš… přivznoš… se sem!“ opile zakrákoral a postavil prázdnou sklenici do vzduchu, asi dvacet centimetrů od hrany stolu. Zupácké sklo se ani nerozbilo.

Jeschke si nedočkavě zamnul studené zpocené ruce. „Doufám, Herr Obersturmbannführer, že dneska budu mít větší škť… štěstí než po-posledně!“ škytl a křivě pohlédl na Klötzkeho. Ten dolil nepevnou rukou nejprve jemu, do nové sklenice, ze které předtím udiveně vysypal rozdrcený, ještě dýmající doutník, a pak sobě. Mokré alkoholové skvrny na uniformě si nevšímal. Pozvedl svou upadanou odlivku a rozšířenýma, vlhce lesklýma očima pozoroval třpyt holé žárovky v sametové hnědi nápoje. Pak jeho zrak sklouzl na nádherně vymalovanou plechovou reklamu, kterou nechal pověsit na jinak holou betonovou zeď kremační místnosti:

Chceš se po práci cítit jako znovuzrozený?

Chceš mít svěží a čistou pleť?

POUŽÍVEJ POUZE ZNAČKOVÉ MÝDLO HIMMELSDORF!

„Milý Jeschke, každý má takové štěstí, jaké si zaslouží,“ pomalu a samolibě se usmál. Do detailů vytetovaná rozbujnělá dívka, zdobící nejprve záda některého z vězňů, poté Jeschkeho ložnici a od včerejšího rána Klötzkeho pracovnu, svědčila o tom, že si Klötzke na své štěstí stěžovat nemůže. Zvláště pak, když dobu „zpěvu“ vždy odměřoval na svém švýcarském chronometru.

Během rozhovoru se Pawlowitzova veliká postava v pomačkané černi, bez čepice a s vytaženým podolkem, doklátila po odřeném a zamaštěném betonu podlahy až ke dveřím, za nimiž začínala nekrátká pouť spletí zamčených dveří, špatně osvětlených schodišť a špinavých chodeb, vedoucích podzemím až k celám tak zvaného „zostřeného režimu“.

Strážný na západní věži tábora sebou polekaně škubl, když ho z polospánku vytrhl podivný bílý záblesk u ostnatého plotu, vpravo, hluboko pod ním. Jeho příští pohled v ta místa už směřoval přes mířidla kulometu a… nikde nic!

Ulehčeně si oddechl. „Asi králík,“ řekl potichu a kradmo si zapálil cigaretu.

V mnoha dlouhých nízkých barácích mnoho vězňů nespalo. Ale jen někteří zaslechli ty tiché, podivně mlaskavé kroky. Hrůza jim zasvětélkovala v široce otevřených očích. Stín ze zlého snu zablikal v měsíčních paprscích prolínajících mezi rozeschlými prkny starých přízemních lagerhausů.

Herman Pawlowitz už zdolal všecky ty tmavé a zaprášené podzemní chodby. Odemkl a rozrazil dveře do té poslední, z níž už byl přístup přímo k jednotlivým celám. Najednou mu velký svazek klíčů vyklouzl ze zpocené ruky. V tichu temného podzemí to ohlušivě zařinčelo.

,,Do prdele!“ zabručel a těžce se sehnul. Nerozsvítil, a po zemi kolem sebe šmátral jen v slabých odlescích měsíčního světla, pronikajícího do chodby malým a hustě zamřížovaným oknem v jejím čele. Když klíče našel, znovu s nimi hlasitě zařinčel, teď už naschvál. Krutý úsměv mu roztáhl rty. Začal přecházet od cely k cele a mlátil svazkem klíčů do jejich dveří.

V rudé, mastně zpocené tváři mu vždy, když z cely uslyšel slabé zasténání hrůzy nebo strnulé, bezdeché ticho hrůzy ještě větší, zableskly vyceněné zuby. Nakonec došel až ke dveřím, na kterých slabě opalizovala bílá dvacítka. Tam měl připraveného svého oblíbence, maličkého, slaboučkého polského Žida Jagloczicze, který, vždy když se někdo přiblížil k jeho cele, začal slabě výt. Jako opuštěný a vyhladovělý pes.

Pawlowitz otevřel špehýrku a prudce třískl klíči do plechu dveří. Jagloczicz vykvikl. Jako prase když mu za živa usekneš vocas, pomyslel si esesman a rozsvítil v cele světlo. Vytí zesílilo.

„Nadčlověk“ se ze tmy za špehýrkou kochal strachem vychrtlého mužíčka, který se třásl v bodavém světle holé žárovky, připoutaný řetězy k ocelovému kruhu zapuštěnému do zdi v rohu pokálené kobky bez okna.

Herman zůstal ve tmě a bez jediného zašramocení snad dvě minuty sledoval, jak se do očí nad poslintanou bradou pozvolna vkrádá naděje.

„Ne, ne. Neodešel jsem!“ zašeptal nakonec. Odpověděl mu plačtivý skřek.

Do kolísavého, stále se zvyšujícího vytí, začal vzrušený Pawlowitz tiše plivat: „Žide? Seš na řadě, Žide! Dneska se konečně dostaneš do toho vašeho zasranýho židovskýho pekla. Ale neboj se, nebudeš to mít vůbec snadný! Mám tu pro tebe připravenou jednu takovou specialitku!“

Vytí zesílilo.

„Vomotám tě řetězem, že si ani neusereš,“ slintal ke špehýrce přisátý esesák, a prasečí očka mu vylézala z důlků, „pak tě položíme na rošt, ale tu tvojí zkurvenou palici si necháme hezky venku, a pak zapálíme ohníček. Než se uškvaříš, Žide, uběhne tak čtvrthodinka. A věř mi, tak dlouhou čtvrthodinu, cha, cha, už nezažiješ!“ Herman se kuckavě rozesmál.

„Ale když vydržíš zpívat dvacet minut, Žide,“ pokračoval, „vlastnoručně připíchnu na pytel s hnojivem, ve kterým bude i tvůj veleváženej a ctěnej popel, vyznamenání – „Za zásluhy o blaho Národa a Říše“. To bych totiž konečně jednou dostal i toho parchanta Klötzkeho; ten nesází nikdy víc, než na čtvrt hodiny.“

Pawlowitz se veselostí až rozkašlal. Tučné břicho, vytékající z propoceného nátělníku, se roztřáslo.

„Tak co tomu říkáš, Žide? Co?“ zachraptěl vyčerpaně, když se záchvat kašle přehnal, a chřestivě strčil klíč do zámku.

Najednou, v slabém závanu těžkého vzduchu, páchnoucího výkaly, starou močí a litry zkyslého potu, silně zavanulo něco, co dobře znal, ale co by v žádném případě nemělo být cítit tady. Syrová, vlhce studená vůně mu zježila krátké černé vlasy na zátylku. Pomaličku se otočil a zamžikal oslněnýma očima do husté tmy, medvědí ruce připravené k útoku.

„Je tu někdo?“ zařval hrubě. „Jen se ukaž, parchante!“

Hrobové ticho rušilo jen tenoučké bublavé vytí pološíleného Jagloczicze.

Mezi žlutými a červenými kruhy na Pawlowitzových zřítelnicích se najednou objevil obrovský bělavý stín.

„Co se to zase děje!“ s povzdechem se zvrátil do židle Klötzke, když tlusté zdi podzemí Krematoria slabě, téměř neznatelně, rozechvělo vzdálené dunění rychle střílející pistole. Opatrně vytáhl ze speciální kapsy, nyní na opěradle židle zavěšené pomačkané blůzy těžký browning. Rozpitým pohledem pohladil perletí intarzovanou pažbu kdysi Pawlowitzovy zbraně. Pak revolver sevřel v kluzké dlani a nejistě vstal.

„Zvedej se, prase! Musíme to obhlídnout,“ praštil pažbou do Jeschkeho, spícího v louži, koňaku na stole. „To je rozkaz!“ houkl, když se mladý esesman ani nepohnul.

Sturmführer Jeschke vyskočil jako černá pružina a chraplavě zařval: „SS-Sturmführer Wilhelm Jeschke, druhý zástupce velitele výchovně nápravného tábora Himmelsdorf k vašim službám, Herr General! Heil Hitler, Herr General…!“

„Prober se, ty hovado! Někdo nám tu střílí a…!“

„Vzpoura! Partyzáni!“ zaječel Jeschke a začal rvát svou devítku z pouzdra. Klötzke mu vrazil do bledého, koňakem zmáčeného obličeje mlaskavou facku. A znovu a znovu. Konečně se Jeschkemu vrátil do rozjetých očí člověk.

„Jdeme!“ odvrátil se od něj Klötzke a spěšně přešel k pootevřeným dveřím od podzemního labyrintu.

„Pawlowitz! Co se stalo…?! Hermane? Pawlowitz…?! Hej!“ zařval do chodby. Odpověděla mu jen ozvěna a šum vlastní krve, pulzující v uších. Jinak z pochmurných, špatně osvětlených chodeb prýštilo pouze zatuchle páchnoucí ticho. Klötzke sebou poděšeně trhl, když do něj zezadu narazil vrávorající, ale jako obrovský černý pavouk tiše jdoucí Jeschke.

„Kreténe!“ vztekle ho praštil loktem do hrudníku. „Musíme se tam zajít podívat,“ odmlčel se, „nějak se mi nelíbí, že toho zpěváka vybírá už tak dlouho…, a to střílení…“

Dveře, které za sebou Pawlowitz nezamykal, jim velmi usnadňovaly cestu chodbami, v nichž křaplavě rezonovaly ozvěny Klötzkeho okovaných bot.

Nad posledním schodištěm, strmě klesajícím do přítmí na plošinku před dveřmi od chodby k celám zostřeného režimu, Klötzke najednou zastavil. Za ním kráčející Jeschke mu opět narazil do zad. Klötzke tentokrát ani nezaklel. Velký revolver se mu chvěl v ruce. V znervózňujícím Jaglocziczově vytí, které se už hodnou dobu proplétalo spletí nízkých koridorů, a v kterém nějak nenalézal obvyklé potěšení, právě zaslechl podivně cizí zvuk – hlasité mokré mlasknutí.

Alkoholem zbujnělá fantazie mu před očima vykreslila obrovské, hrozně osamělé rty, které se otvírají a zavírají těsně za dveřmi pod schodištěm. Zatřásl plavou hlavou a pevně stiskl pažbu v potem kluzké dlani.

„Jdeme!“ sykl za sebe, a opatrně, teď už bez nejmenšího šramotu, začal sestupovat do přítmí pod sebou.

Pot mu stékal po zádech a svědil mezi sevřenými hýžděmi; co byl absolutní vládce koncentračního tábora Himmelsdorf, něco takového ještě nezažil.

Sešli až na čtvercový betonový plácek před masivními dveřmi. Klötzke přiložil ucho těsně k jejich studenému kovovému povrchu a zatajil dech, Jaglocziczovo vytí zesílilo, jinak nic.

Pomalu, stále bez jediného zvuku, ustoupil tři kroky od dveří, uchopil browning oběma rukama, namířil na střed veřejí a kývl hlavou na Jeschkeho. Ten se prosmekl kolem něj a zlehka zvedl velkou, častým používáním vyleštěnou závoru. Vzápětí prudkým trhnutím otevřel. Chřtán dveří se rozšklebil v ostrém zaskřípění pantů. Hutná vlna teple zvracivého smradu udeřila Klötzkeho do tváře.

„Hermane? … Jsi tam?“ zašeptal do ohavné tmy.

Odpovědělo mu jen Jaglocziczovo zavytí.

Už už se chystal vstoupit do černého obdélníku, když z chodby, na jejímž konci bylo vidět světlou skvrnu okna, vytryskl strašný, nelidský skřek.

Klötzkeho ani tak nepřekvapil dobře známý projev nesnesitelné bolesti, jako to, čí hlas v šíleném, neartikulovaném zvuku poznal.

Prudce uskočil dozadu, zakoplo první schod a padl zády na úzké schodiště. Zbraň mu vyklouzla z ruky a s chřestivým zařinčením třeskla o beton podlahy.

Ještě než úlekem zkroucený Jeschke přikopl dveře, oba zahlédli, jak se k nim měsícem postříbřenou temnotou té chodby řítí obrovitý bílý stín. Závora zapadla. Dveře pod strašlivým nárazem té bílé věci dunivě zapraštěly.

Klötzke s úžasem zpozoroval, jak se z tlustých železných plátů snýtované veřeje vyboulily.

Pak tichem mlaskl odporně vlhký zvuk, z kterého málem vystřízlivěl.

Nový náraz vydul dveře o několik dalších centimetrů.

Jeschke vyrazil. Gumová podešev jeho boty se odrazila do hrudníku na schodišti ležícího Obersturmbannführera.

Otřesený Klötzke se převalil na břicho a po čtyřech vypálil vzhůru po strmých schodech. Tak v jejich polovině chytl rovnováhu a škobrtavé třeskání jeho okovaných holínek přešlo do plynulého rachotu. V tom okamžiku se za ním s třetím hromovým prásknutím vyvalily dveře.

Klötzke obrovským skokem překonal zbývající schody. Slabé žárovky v šedém koridoru nízké chodby mu zaplály v zakalených očích.

V rachotivém staccatu svých okovaných bot a svištění zatuchlého vzduchu nezaslechl rychlé mlaskání, které se vzápětí přelilo v tichounce syčivé cupitání tisíců droboučkých, vlhkých nožiček.

V Klötzkeho voskovém obličeji, vysráženém hrůzou a vypětím šíleného úprku do děsivé grimasy, prokmitl odlesk naděje. Zatáčka, a otevřené dveře do další chodby se mu řítily vstříc.

Když s nima prásknu…, zatetelil se.

V tom okamžiku mu po něčem, co tam ještě před zlomečkem vteřiny nebylo, uklouzla noha. Vyjekl a než drtivě narazil do vroubkovaného betonu, zahlédl, že má botu až ke kotníku obalenou něčím i v příšeří chodby oslnivě bílým. A to bílé se najednou roztáhlo všude. Pošmourná šeď chodby zmizela. Na obličeji ucítil mokrý, mazlivý dotyk.

Holicí pěna, nesmyslně mu blesklo ochrnutým mozkem. Rezavá bolest v očích ho přinutila pevně stisknout víčka. Jinak se nemohl ani pohnout.

Oheň se rozhořel.

Klötzkeho kratičké zadušené vyjeknutí zasáhlo o život běžícího Jeschkeho jako rozpálený bič. Úprk se proměnil v let. Jako nestvůrný černý pták se vznášel nad mnohametrovými schodišti, která nesbíhal ale seskakoval. Nedbal příšerných nárazů a ostrého bodání v přetížených kotnících. Dopředu, jenom dopředu. V uších mu v taktu šíleného srdce duněla vroucí krev.

A tak se stalo, že přeběhl odbočku vedoucí k chodbám ústícím ven, pryč z labyrintu kobek, mučíren a popravišť pod Krematoriem. Když si to uvědomil, málem upadl.

Na pokraji zhroucení doběhl do rozlehlé smrduté místnosti, kde ještě před slabou půlhodinkou probíhal klidně opilý SS-večírek (SS té místnosti říkali „pekárna“). Oběma rukama za sebou přirazil dveře a se zoufalým zachrčením sklouzl po hrubé stěně na zem. Pot mu stékal do očí. Zuřivě zamrkal a prudce vyskočil.

Klíče!

Ležely přes celou ratejnu, na stole mezi pokácenými láhvemi a přeplněnými popelníky.

Znova se rozběhl. Roztřesené ruce skosily část popelníků a láhví na zem. S chřestícím svazkem přelétl zpátky. Tlusté, olejem lesklé západky poskočily v dvojím kovovém klapnutí.

Jeschke se stále třásl.

Na malou chviličku zatajil sykavý rozbouřený dech a jako předtím Klötzke u cel, nyní i on při tiskl ucho na chladivý kov dveří. I on uslyšel jen zběsilý rachot vlastního srdce.

Strašlivý úder, kterým ho dveře zničeho nic nakoply, naprosto neočekával.

Hlava mu odskočila jako po zásahu perlíkem. S plačtivým zajíknutím upadl na promaštěný beton. Vzduch pekárny rozechvěly ohlušující rány. Po loktech se soukal pryč, co nejdál od té nepochopitelné věci.

Hrůzou rozšířenýma očima pozoroval, jak se těžké dveře práskavě otřásají. A znova a znova. Uzoučké mezery mezi hrubým dveřním rámem z černého železa a tlustou zdí vyfukovaly obláčky jemného cementového prachu.

Ležící Jeschke zvrátil hlavu a štěkavě se rozesmál. Celé tělo mu zhadrovatělo a smích s ním škubal ze strany na stranu. Z úst mu stříkala špinavá pěna.

Dunivě mlaskavé údery do dveří neustávaly.

Jeschke se zakuckal. V obličeji prudce zfialověl a z očí se mu vylily proudy slz. Vzápětí sebou hodil na bok, opřel se o ruku a zvracel. Když křeč pominula, vratce se postavil na nepevné nohy, rozmazal si zvratky propoceným rukávem po tváři a zařval: „Sem se nedostaneš! Chá, chá! I kdyby ses posral na strop, tak sem…! Mě nedostaneš! Slyšíš?! Mě ne!!!“ zaječel o stupnici výš.

„Myslíš?“ klidně mu odpověděl dveřmi ztlumený, chraplavý hlas, který Jeschke naposledy slyšel řvát bolestí u cel zostřeného režimu.

„Proboha, Hermane, proboha… Co tam… co, co to děláš?“ poklesla mladému Sturmführerovi pozvracená brada. Mezi rty se vynořily nikotinem zažloutlé zuby a z povislého koutku zvolna vyklouzla šňůrka nazelenalých, kyselých slin.

„Říkáš Hermane?“ ozval se po krátké odmlce zpoza dveří. „Víš…, já už nejsem tak úplně Herman…, soukmenovče! Teď mi…, soukmenovče, můžeš klidně říkat třeba… třeba Dvatisícesedmičko! – Soukmenovče?!“ najednou zaburácel, teď už podivně nelidsky bublavý hlas za dveřmi, které se vzápětí roztřásly pod novými údery, v nichž skoro zanikla další slova vyřvaná, teď už vůbec ne Pawlowitzovým hlasem: „Připrav se! Zbývá ti už jen jedna cesta, soukmenovče! Jen jedna!“

Jeschke, kterému do tmava propocená patka visela přes levé oko, pozpátku doklopýtal až ke stolu. V pravém oku mu svítilo šílené rozhodnutí. Na několik loků do sebe obrátil poloprázdnou láhev koňaku a odhodláním zpevněnýma rukama si zapálil vyklepanou, alkoholem provlhlou cigaretu. „Jen jedna cesta,“ šeptal si stále dokola.

Rám dveří se ve svém betonovém loži už znatelně kýval.

Jeschke stál, zuřivě šlukoval a prskal smítka tabáku. Pak, když mu rozpálený oharek priškvařil prsty, bolestně zasyčel, mrštil jím ke zdi, vyškubl z pouzdra svou pistoli, plynulým pohybem si ji vstrčil hluboko do úst a stiskl spoušť.

Nic, nic, a znovu nic!

V dunění dveří se znovu ozval nelidský hlas: „Soukmenovče?! To bys to měl moc jednoduché, soukmenovče! Řekl jsem jenom jedna cesta!!!“

Jeschke potácivě, s nevěřícím výrazem v šedém obličeji, poodešel proti tancujícím dveřím. Z ruky mu vyklouzla nepotřebná zbraň. Na chvíli úplně strnul. Pak zaječel a utekl nazpátek ke stolu. Tam se schoulil na židli, stiskl zpocené ruce mezi roztřesenými koleny a šíleným zrakem těkal po místnosti.

Najednou znovu zaječel; tentokrát radostí.

Skluz na mrtvoly!

Prudce se opřel do hrubého stolu. Řinčení láhví tříštících se o podlahu lemovalo jeho cestu.

Ze stolu ale nedosáhl ani na hranu v boční stěně skoro až u stropu zejícího otvoru. V smrtelném chvatu seskočil a přirval ještě židli. Přesto se ale nedokázal zachytit na dlouhém, dohladka vyleštěném a bělavou mastnotou potaženém spádu. Za do krve ulámanými nehty se mu zachytil jen pramen dlouhých, myšinou páchnoucích vlasů.

„Pomoc!!!“ zařval nahoru.

Dveře i s rámem povolily a s ohlušujícím prásknutím dopadly na podlahu. Prach z rozdrceného betonu zavířil až ke stropu.

Za nepravidelným otvorem kupodivu nebyla chodba, ale bělostná rosolovitá stěna. Z ní se s hlasitým mlasknutím oddělila postava naditá do černé uniformy. Po její třaslavě bílé, jako míč kulaté hlavě bez obličeje stékaly a z drobných kráterů prýštily praménky světle červené krve.

Jeschke už jenom řval.

„Nekřič, hochu, zazpíváme si!“ rozevřel se v bílé hlavě obludný rudý vřed úst.

Růžové hroudy vyčuhující z černých rukávů, kupodivu pořád černých, ne zavápněných, jak si Jeschke omámeně povšiml, se rozpřáhly.

„Opravdu už zbývala jenom tahle cesta?“ nahlas se zeptal SS-Sturmführer Wilhelm Jeschke sám sebe.

„Kratičkááá cestičkááá!“ rozeřval se vzápětí šíleným smíchem.

Pak, se slabým pufnutím, rozehnaly tmu kremační pece oranžovomodré plameny, na desetinu výkonu stažených, progresivních plynových hořáků.

V očích hlavy trčící do předpeklí se objevil naprosto nevěřící výraz.

SS-Obersturmbannführer Klötzke neviděl. Nevěděl kde je, a co se s ním děje. Nemohl se sebeméně pohnout a vůbec necítil váhu svého těla. Byla mu zima. Nos měl plný známého vlhce syrového pachu, který přesto nedokázal zařadit, a na tvářích pod úděsně pálícíma očima cítil podivně těžké, pomalu stékající slzy.

Pak zavrzalo staré dřevo.

Pak uslyšel, jak tisíce uslintaných rtů mlaskavě napodobují chorobně známý zvuk.

Už věděl kde je.

Jekot šílenství a všepohlcující bolesti se smísil s tisícehlasým bublavým napodobováním zvuku, s nímž korek opouští hrdlo láhve s dobře vychlazeným šampaňským.

Soumrak

Troll stál sotva dvacet stop přede mnou a zlověstně pohupoval obrovskou válečnou sekerou, jejíž okovaný topor byl delší než on sám.

Kdybych něco podobného spatřil kdykoliv jindy a kdekoliv jinde, rychlost mého ústupu by překonala i rychlost proslaveného běžce Hakana z Tarhangu.

Topor té sekery byl vyhlazený do matného lesku a úplně černý - nedělal jsem si iluze, jaká asi tekutina sloužila coby mořidlo.

Přesto musím projít právě tím místem, kde troll stojí: Oba se totiž nacházíme na pěšině sotva tři stopy široké, vytesané v úbočí Trollharrbergu - tedy na té skoro jediné pěšině, po které se dá na hřebeny zmíněného masivu z této strany dostat.

Po mé pravé ruce ční kolmo vzhůru hrubá šedivá skalní stěna potažená žlutými fleky lišejníků. Po mé levé ruce to samé. Akorát kolmo dolů. Oběma směry tak něco kolem míle a půl.

Rozervané údolí pode mnou tone v šeru a pochmurných parách, husté cáry něčeho podobného fičí i v nekonečně burácejícím větru, omílajícím skalnaté vrcholky Trollharrbergu vysoko nad mou hlavou: Proto je rozeklaný a ještě stále hodně vzdálený hrad Černého opata, tyčící se na nejstrmějším z útesů, vidět jen zřídka.

U toho hrůzou opředeného sídla je horní konec pěšiny, na níž právě stojím - tím pádem i konec mé daleké cesty.

„Ustup a nech mě projít!“ řekl jsem a udeřil berlou do skály. Trollovy černé rty se roztáhly v širokém, nic dobrého nevěstícím úsměvu. Houpající se sekera začala vydávat svištivý zvuk a její majitel mi zvolna nakročil vstříc.

„Varuji tě! Jsem pod ochranou samotného Černého opata!“ rozpřáhl jsem ruce a má dlouhá sutana se rozevlála do stran (věděl jsem, že to působí monumentálně).

„Kašlu na něj,“ řekl troll hlasem přesně odpovídajícím jeho zevnějšku: Stejně hrubým jako temná zjizvená pokožka napínající se až ohyzdnými boulemi svalů, a stejně skřípajícím jako zrezivělými řetězy omotaná černá kazajka bez rukávů, podle všeho (stejně jako široké nátepníky) vyrobená z pancéřové kůže holkor-holkora. Po kolena vysoké, černým železem okované a chrániči holení obrněné boty drtily kamínky stále blíž a blíž.

„Stůj! Naposledy tě varuji, opovážlivče!“ vykřikl jsem a zkusil na něj jednoduchý koncentrační trik: Mé oči, ukryté ve stínu kápě, se žlutě a zlověstně rozežhnuly.

„Cha chá! To zkoušíš na mě, mnichu? Na mě, který jako poslední z Divokých přežívá na Trollharrbergu - přímo pod nosem toho tvého zatraceného Opata?“

Sekera opsala krátký oblouk a trollovy oči se rozsvítily stejně žlutě jako ty moje - on navíc uměl stáhnout panenky do svislých štěrbin.

Proč zrovna já, blesklo mi hlavou, proč zrovna já musím mít takovou smůlu! Celou tu strašně dlouhou cestu mi hrůzu budící převlek za mnicha Černého bratrstva sloužil jako nejdokonalejší pancíř - a teď, skoro u cíle, musím narazit na oživlou legendu, na tvora, o němž jsem byl dosud skálopevně přesvědčen, že žije jen v pohádkách údolních lidí - na legendu, v níž přesto všichni tajně (přes přísný zákaz!) věří (hlavně v to, že je osvobodí od krutovlády Černého opata). Poslední Troll z Divokých - smrtelný nepřítel Opata a všech jeho pohůnků. Bytost, která se podle pověsti dokáže prosekat stonásobnou přesilou, šplhat po kolmých skalách, spát na dně ledových jezírek pod horskými vodopády... Tak tohle všechno mi prolétlo hlavou, když jsem hmatal po jílci meče. A zrovna s někým takovým mám bojovat právě já. Nesmyslnost této shody okolností by mohla být k smíchu, kdyby nešlo o krk.

Moje odhozená berla zarachotila na skalnaté pěšině a meč s ocelovým zasvištěním vyklouzl z pochvy.

„Mnich s runovým mečem! No aspoň se pobavíme!“ troll byl už tak blízko, že jsem zřetelně cítil jeho pach - pach kamení a hor, z nichž je zrozen.

Najednou sekera v jeho rukou zmizela.

Znovu jsem ji zahlédl, až když asi tak o půl palce míjela můj nos.

„Na mnicha máš docela dobré reflexy, člověče,“ uznale mlaskl troll.

Co mu budu vyprávět, že jsem uhnul jen čirou náhodou. „Zábava pokračuje, pidimužíku!“ řekl jsem a můj meč provedl obdobnou operaci jako jeho zbraň předtím.

Troll vztekle zařval a vykryl můj úder toporem sekery, (tušil jsem, že na poznámky o svém vzrůstu bude dost háklivý).

Následující okamžiky se slily ve změť řinčení, jiskření a rachotu čepelí, doprovázeného mým hekáním a funěním. Sek, pirueta, sek, ostří sekery mi odválo vlasy z čela. Špička meče zachrastila o řetězy a sklouzla po kazajce na trollově hrudi. Skoro naráz jsme od sebe odskočili.

Snažil jsem se tvářit zlověstně a jako nad věcí, ale byl jsem tak udýchaný, že jsem měl co dělat, abych nefuněl jako dvojdyšný kovářský měch.

„To na mnicha nebylo vůbec špatné,“ troll mi zamyšleně upíral žlutý pohled do očí a jeho svislé panenky se hypnoticky zužovaly a rozvíraly. Palcem ruky zvícím kolíku od padesátilitrového vinného sudu přejížděl po zubatém ostří své zbraně. Na sekyře a holé hlavě mu slabě pableskovalo kalné světlo slunce, ztraceného kdesi daleko za vrstvou sirně planoucích mraků, uhánějících nízkým nebem.

„I ten tvůj meč je na obyčejného mnicha nějak moc dobrý - a nejen na mnicha... Hodil by se mi, je to šikovná věcička...“ Ještě než jeho křaplavý, o sebe se drtící skály připomínající hlas dozněl, znovu zaútočil. Ale přesně to jsem čekal.

Nekryl jsem se, ale jenom jeho ránu vychýlil: Pak jsem současně provedl prudký výpad a kopl mu pod nohy odhozenou poutnickou berlu.

Uskakující troll po ní sklouzl, zamával rukama, jeho černá silueta na okamžik strnula na okraji pěšinky a vzápětí zmizela v propasti.

Vše se odehrálo až strašlivě rychle. Sekera hlasitě zazvonila o kámen cestičky.

Zvedl jsem ji (opravdu jen tak tak - jak někdo může s něčím tak strašně těžkým manipulovat tak neuvěřitelně snadno a rychle...) a opatrně jsem se naklonil nad okraj kolmého srázu.

Troll visel asi patnáct stop pod hranou cesty a pletence větrem hnané mlhy ovíjely jeho rozkývané tělo.

Visel na miniaturní římsičce za poslední články ukazováku a prostředníku pravé ruky a díval se na mě.

„Tak ji hoď, mnichu! Na co čekáš?!“ zjevně měl na mysli sekeru.

„To ti ji mám jako hodit na hlavu?“ ujistil jsem se o jeho záměrech.

Troll vycenil zuby ve vlčím úšklebku: „Živého mě nedostaneš a druhou možnost zabít mě už mít nebudeš. Stane se z tebe nejslavnější mnich - možná si z tebe Opat udělá svého zástupce!“ to řekl tak opovržlivým a nenávistným tónem, až mi po zádech přeběhl mráz.

Opatrně jsem sekeru položil na pěšinu - tak, aby okovaný konec toporu vyčníval nad propast hučící větrem.

Prudký poryv trolla znovu rozkýval - jeho levá ruka hledala nějaký chyt, ale bouřemi ohlazená skála byla skoro jako sklo. „Je to tam hladký, co?“ řekl jsem zamyšleně.

Ani se na mě nepodíval. Kazajka se mu k prasknutí (kdyby kůže holkor-holkora mohla prasknout) napínala na obludně napnutých zádových svalech.

Několika ranami kladívka jsem do spáry v pěšině zarazil skobu, zaklel ji nejsilnějším jistícím kouzlem, jaké svedu, odmotal si od pasu dvacet stop provazu, uřízl ho mečem a přivázal ke skobě.

„Hej, fešáku, chytej!“ naklonil jsem se nad propast a hodil lano dolů.

Troll už toho měl i přes svou obrovskou sílu zjevně dost. Ale jak jsem řekl „chytej“, napjal svaly a podíval se nahoru takovým pohledem, že něco podobného bych už nikdy (nikdy!) zažít nechtěl.

-Když místo očekávané sekery přilétlo ve větru pleskající lano, změnil se nenávistný výraz nejprve v užaslý a hned nato v podezřívavý. Přitáhl si lano k sobě, ale nepověsil se na něj.

„Poslouchej, ten špagát je tady nahoře přivázaný k celkem solidní skobě - jestli chceš, tak po něm můžeš vyšplhat - jestli ne, tak klidně skoč dolů, mně je to celkem jedno. Kdybys ale přesto zvolil tu první možnost, ukliď to tady - byl bych strašně nerad, kdyby se o mně někdo dozvěděl, že pomáhám trollům - tu skobu budeš muset nejdřív odeklít - mělo by na ni stačit negované Mechové zaklínadlo.

Troll se mi díval do očí stále nedůvěřivěji a jeho žlutý zrak zlověstně světélkoval.

„Já tu na tebe čekat nebudu - jak už jsem říkal - nesmím se kompromitovat. Sekyrku ti tady nechám... No tak se měj fajn a... a je to jenom na tobě, příteli pidimužíku!“ Řekl jsem to naschvál, protože síly už mu docházely naprosto očividně, a tak jsem ho chtěl aspoň trochu naprudit, aby zkusil vylézt když už pro nic jiného - tak aspoň ze vzteku na mě.

„Proč to děláš, ty parchante!“ ozvalo se zdola zuřivě. Schoval jsem meč a zahalil se do kutny. Proč? Na to se a to nejen pro dvě možné odpovědi - nedá odpovědět nijak jednoduše a snadno, a navíc ještě tak, aby mi uvěřil. No jak by znělo od člověka v kutně Čemého řádu třeba toto: Jsem princ Rolf a má čest mi velí nezabíjet bezmocné nepřátele, chránit slabé a mstít bezpráví. - Jak by to znělo, navíc, když to nemůže být pravda.

Přehodil jsem si cíp roucha přes rameno a vydal se po hrbolaté stezce vzhůru.

Kdysi dávno žil v Údolním království šťastný princ. Měl moudré rodiče, dobré učitele a krásnou snoubenku. Jmenovala se Karlen a byla to dcera krále Hálcana, pána sousedního, mnohokrát většího Severního království.

Když bylo šťastnému princi čtyřiadvacet let, když již prokázal svou vladařskou moudrost i statečnost v boji, rozhodl se jeho otec, starý král Gunard, že mu předá žezlo své malé říše.

A protože král potřebuje královnu, bylo určeno, že šťastnému princi a princezně Karlen bude vystrojena svatba, a to přesně v den jejích osmnáctých narozenin - a hned následujícího dne bude korunovace (princův královský otec a král Hálcan si mnuli ruce, kolik spojením těchto tří slavností ušetří peněz - tedy ne že by to byli nějací skrblíci - ba naopak!) - na onu narozenino-svatbo-korunovaci nemělo být vzhledem k množství jídla, vína a piva pro obecný lid zapomenuto po dlouhé věky.

Což se také stalo, ale z úplně jiného důvodu.

Oslavy probíhaly v Údolním království, na vznosném starém hradě šťastného ženicha. Počasí a bohové jim přáli, a tak místo obvyklé mlhy a deště svítilo bledé slunce.

Nedlouho potom, co průvod vážných, skvostně oblečených svatebčanů vešel do tradiční Svatyně, kde měl životy prince a princezny navždy spojit kněz nového náboženství, stala se ona věc.

Již notně rozveselený lid bouřil špalíry po stranách cesty a z plna hrdla provolával snoubencům slávu. Ti, bledí vědomím své důležitosti, vešli do vrat Svatyně, zčernalých horským povětřím.

Uvnitř svítily řady vysokých voskovic a u slavnostně vyzdobeného oltáře na konci chrámové lodi stál - v bílém, jen na svatby králů připraveném rouše - starý nejvyšší kněz, obklopený svými ministranty.

Průvod pomalu a slavnostně kráčel po věky a tisíci kročejů vyšlapaných kamenných dlaždicích, doprovázen bučivým troubením na tradiční volské rohy.

Obřad začal.

A právě když se kněz ptal: „Bereš si, princezno Karlen ze Severního království, prince Rolfa, dědice Údolního království, za svého právoplatného manžela před Bohem i lidmi?“, se místo očekávaného „Ano“ ozvalo naprosto neočekávané „Ne!“. To slovo ale neřekly něžné rtíky princezniny, ale zaskřehotaly odporné, zvrhlými vášněmi prohnuté pysky temné bytosti, která se za slabého světélkování zhmotnila po boku princově.

„Bere si totiž mě! Pokračuj, pátere!“ pokynula k oltáři ona bytost, zahalená v černé kutně opásané mečem. Na to pokynutí se zároveň zhmotnilo několik podobných bytostí - ale s meči v rukou.

Byli to strašní bojovníci.

A tak hrůzou zbledlý kněz pokračoval v obřadu za chroptění umírajících a klokotavého bublání krve vytékající na posvátnou dlažbu.

To už princezna Karlen dávno omdlela.

První, nejstrašlivější z bytostí, znovu pokynula a znovu a znovu a znovu - další a další černí mniši s nahými čepelemi se dávali do krvavé práce. A byla věru lehká. Od nízké až po tu nejvyšší se šlechta z obou království sjela na slavnost a v dobrém rozmaru popíjela pivo a víno. A tak jindy ostražití a stateční bojovníci umírali ve slavnostních, k boji naprosto nevhodných hávech a s korbely piva v rukou místo mečů.

Ze šlechticů jatka nepřežil nikdo. Jediní dva, kteří pak mezi mrtvolami nebyli nalezeni, byl starý kouzelník, který už před dávnými věky přijal tradiční jméno královských mágů Merlin, a princ Rolf, jehož hlava padla jako první.

Pro horský kraj nastala doba strachu a hrůzy. Z obou království vzniklý, mezi Hraničními horami sevřený svět,se začal nazývat Říší Černého opata.

Ony hory od té doby nepřekročil mimo jediného poutníka už nikdo. A i tím posledním potomkem byla sama Smrt, která se usídlila v potocích krve a slz obnoveném prastarém hradě - děs budícím novém sídle Černého opata - odpradávna zvaném Trollharrberg - podle nedostupného masivu, na němž se mezi mraky tyčí.

Jediné co v myslích poddaných úpících pod vládou mnichů Černého řádu přežívalo, byly po nocích šeptané legendy.

Zvolna jsem stoupal stále řidším a řidším horským vzduchem a přemýšlel o jedné z nich, na jejíhož protagonistu jsem včerejšího dne narazil - o Legendě o posledním z Trollů - o slavném Thorgsonovi.

Pak, když už se šeřilo dalším večerem, jsem konečně dospěl k bráně sídla Černého opata a bez zaváhání na ni zabušil.

Okolí páchlo hnijícím masem a pro bušení na bránu se dalo použít pouze obrovské rezavé klepadlo - jinak byla skoro do posledního místa pobita plesnivými lidskými lebkami a hlavami v nejrůznějším stupni rozkladu a oklovanosti.

Z věže vyhlédla hlídka ozbrojená lukem:

„Řekni své jméno a co tě sem přivádí, bratře!“ Nahoře na hradbách se napjalo několik dalších luků a právě tolik zubatých šípů mi bylo namířeno na různé části těla.

„Jsem bratr Alfred ze Severního opatství a přináším důležité poselství pro Otce!“ zvolal jsem.

Luky se jakoby neochotně stáhly.

Takže prozatím se má hlava nestane další pochybnou ozdobou těch vrat.

Zaskřípaly závory a brána se otevřela. Vešel jsem.

„Ukaž mi svá pověření!“ rozkázal vysoký neozbrojený mnich, stojící v podloubí strážní věže. Vytáhl jsem pergamen ukradený pravému Alfredovi (kterého jsem zabil na hranicích bývalého Severního království) a čekal na otázky. Věděl jsem, že přijdou - tedy pokud mi Alfred, než jsem ho zabil, nelhal - ale to není moc pravděpodobné, protože své otázky jsem tehdy zdůrazňoval přikládáním jeho nejrůznějších končetin do pomalého ohně. Ale jestli lhal, tak já nyní zažiju něco asi mnohem nepříjemnějšího - a když nebudu moci bolest vydržet, nikdo mě milosrdně nezabije, jako já nakonec jeho.

Vysoký mnich (se zamračeným čelem) zdlouhavě studoval pergamen; pak vypálil první otázku:

„Jak se jmenuje představený kláštera Severního opatství?“

„Hagen, zvaný Kleště.“

„Kolik je...?“

Otázka následovala otázku a já na ně odpovídal, jen co doznělo jejich poslední písmeno.

Podle toho, jak se mnich tvářil a jak okolostojící „bratři“ skláněli meče k zemi, je pomalý oheň ten pravý prostředek, vedoucí k pravdomluvnosti. Také vzhledem k tomu, že jsem tehdy odstínil místo oné ostudné exekuce Vlčím zaklínadlem, jsem si byl docela jistý, že nic z toho, co se událo v té vlhké a studené jeskyni na hranicích Severního opatství, neproniklo ven.

Odpočívej v pokoji, v duchu jsem požehnal kdesi ve tmě plesnivějícím, částečně ohořelým kostem pravého Alfreda. To už jsem se v doprovodu vysokého mnicha proplétal labyrintem nízkých klenutých chodbiček a strmých schodišť s kluzkými, vyšlapanými stupni.

„Tady, bratře Alfrede,“ zastavil můj průvodce před jedněmi nízkými dveřmi, „v této cele si odpočiň po cestě - hned ti nechám poslat nějaké jídlo - zítra ráno ti přijdu říci, kdy a zdali vůbec tě Otec přijme.“

Vůbec se mi do temného otvoru za dveřmi nechtělo, ale nedalo se jinak. Mnich mi posvítil trojramenným svícnem a já si od čadících plaménků zapálil svíci a přilepil ji do výklenku v hrubě otesané skále, odkud se k podlaze táhla široká stuha v bizarních krápnících ztuhlého vosku.

Za malou chvilku mi přinesli dvě placky nekvašeného chleba a džbánek slabého, zvětralého piva. Jediné, co mě tedy mohlo těšit, bylo, že dveře cely zůstaly odemčené.

Pečlivě jsem potravu prozkoumal pomocí Rulíkové formule, a když se neobjevilo žádné světélkování signalizující jed, s „chutí“ jsem všechno snědl.

Krátce jsem si zdříml na hrubé pryčně, a když pak za úzkým oknem nastala hluboká noc, začal jsem se připravovat. Vytvořil jsem svého fantoma a pomocí Mechového zaklínadla ho stabilizoval na kavalci v podobě spáče zahaleného do kutny. Odepjal jsem si runový meč a opřel ho do výklenku pod oknem, všem případným slídilům na očích. Pak jsem se přeopatrně zahalil do jemného přediva Nočního zaklínadla a už jako průsvitný stín temnější než tma jsem proklouzl do chodby za dveřmi.

Samozřejmě že mě hlídali.

Nepozorován jsem se prosmekl kolem stráží a směřoval bludištěm křížících se schodišť vzhůru - tam někde je přístup do nejvyšší z věží Trollharrbergu - a tím i do soukromých komnat Černého opata.

Pohyboval jsem se tišeji než stín, od kterého bych byl i v případě přímého osvětlení téměř k nerozeznání - pouze neexistovalo nic, co by mne mohlo vrhat.

Studený průvan hučel ve výklencích prastarého sídla a páchl plísní a kouřem.

Dlouho jsem postupoval nerušeně; pak se na ohybu zdi přede mnou objevil červený odlesk louče. Vtiskl jsem se do rohu a počkal, až stráž přejde.

Po dalších několika stech krocích jsem zaslechl vzdálenou ozvěnu mnoha hlasů - to bylo dobré znamení (Už mně nějakou chvíli užíral strach, že jsem zabloudil).

Za zády další stráže, kráčející na opačnou stranu, jsem proklouzl do velikého sálu, kterému se říká Modlitebna (vše o tom, jak se co jmenuje a kudy přibližně mám jít, jsem vyzvěděl od Alfreda).

V místnosti - až na šest vysokých mnohoramenných svícnů, nebyl žádný nábytek. Snad půl druhé stovky mnichů klečelo ve dvou řadách proti sobě a mumlavě se modlilo, hlavy hluboce skloněné a překryté splývavými kápěmi.

Dvoučlenná hlídka volným krokem procházela uličkou mezi nimi a já se pomalu plížil podél levé zdi jako další z mihotavých stínů vrhaných svícemi.

Z místnosti vedly mimo dveří, kterými jsem vstoupil, ještě dvoje další. Věděl jsem, že do Opatovy věže se jde těmi vlevo - pravými by měla odejít hlídka.

Nepozorovaně proklouznout levými dveřmi, které smí mimo samotného Opata otevřít jen tři z jeho nejbližších rádců - to byla nejslabší část mého plánu. Používat Transportní kouzlo (jedno z nejsložitějších kouzel, co existuje) jsem se nikdy nenaučil tak, aby to nebylo smrtelně nebezpečné nejen mně, ale i širokému okolí (mnoho z malých předmětů, s kterými jsem zaklínadlo trénoval, zmizelo v kdovíjakých končinách Nesvěta). Proto těmi dveřmi budu muset projít normálně - a málokdy používaná klika bude určitě strašně skřípat.

Stále jsem se plížil podél zdi, když do Modlitebny vstoupila další hlídka. Místo aby začala přecházet za tou první, mniši vytáhli meče a postavili se přede dveře. V tom okamžiku oba muži z první hlídky udělali totéž u pravých dveří na opačné straně místnosti.

„Princi Rolfe, jestli si ve své bláhovosti stále myslíš, že jsi zůstal nepoznán, tak jsi ještě větší hlupák, než by si bylo možné pomyslet,“ řekl jeden z mnichů a vstal. Byl to onen vysoký „bratr“, který mne zkoušel u brány. Jeho zeleně zářící oči se opíraly přesně o místo, kde jsem (podle svého nejlepšího vědomí téměř neviditelný) strnul.

Mnich luskl směrem ke mně prsty a já si jako zasažený bleskem uvědomil, kdo to vlastně je.

Osobní mág a pravá ruka Černého opata - Darell, zvaný Vysoký - tím jediným lusknutím rozlomil mnou tak přepečlivě spředené Noční zaklínadlo: Stál jsem proti sto padesáti ozbrojeným mnichům jasně viditelný a s prakticky holýma rukama.

Vytrhl jsem z pouzdra pod kutnou dlouhou a velice ostrou dýku.

„To tě, princi Rolfe, starý Merlin nenaučil moc dobře ani ta nejzákladnější kouzla,“ řekl posměšně Darell. „Jak ses mohl, blázne, domnívat, že tvé amatérské pokusy ujdou mé pozornosti - zde, za hradbami Trollharrbergu!“ Ozval se přidušený smích a vysoký kouzelník pokynul rukou. Dav čemých mnichů povstal jako jeden muž a začal se kolem mě svírat.

První - a nejrychleji ze všech, ke mně mířili dva mniši malých a úplně stejných nahrbených postav. Oba měli i stejná, obludně široká ramena, a paže - normálně sahající hluboko pod kolena - nyní sukovitými prsty trčícími z dlaní velikosti vík od vinných sudů napřažené směrem ke mně. Ani tyto dvě bytosti mi nebylo zatěžko poznat: Kilmalcom a Kilmansegg - příšerná dvojčata - kati, opájející se krví a bolestí Opatových mučíren.

„Otec ho chce živého!“ rozkázal zvýšeným hlasem Darell a já věděl, že to platí hlavně jim. Dvacet tlustých a strašlivě silných prstů se zachvělo nefalšovaným zklamáním.

Vymrštil jsem proti zužujícímu se půlkruhu černých mnichů Skalní kouzlo té nejvyšší intenzity, jaké jsem schopen.

Přední řada zakolísala, ale pak se Darell zachechtal (dost pobaveně až posměšně - na to kolik sil mě Skalní zaklínadlo stálo) a druhým lusknutím prstů kouzlo rozlomil.

Tak jsem levou rukou z pouzdra na zádech vyškubnul jeden z vrhacích nožů a mrštil ho po bližším z hrbatých dvojčat.

S uspokojením jsem zaznamenal mlasknutí čepele pronikající masem, následované bolestným zaječením.

Darell se zachmuřil a vypálil proti mně svou (takzvanou Žulovou) variantu Skalního zaklínadla.

Má bytostná podstata je ovšem mnohem vhodnější na lámání cizích kouzel, než na vytváření vlastních: s úsměvem a naprosto stejným lusknutím prstů jako on předtím, jsem tentokrát já rozlomil jeho zaklínadlo. Energie jím použité magie rozdrolila povrch kamenné zdi za mými zády.

Darell smrtelně zbledl a do té chvíle zelené oči se mu rozežhnuly pro změnu rudě.

Pak jsem se stal svědkem nelítostného boje panujícího v tomto místě zla; boje o jakýkoliv kousek místa, bližšího jejich Černému slunci:

„Ustup, nedouku!“ řezavý hlas jednoho z černých bratrů v zadních řadách práskl jako bič. Podle toho, že Darell zbledl ještě o dva odstíny, bylo naprosto zjevné, že jeho neúspěchu v tak citlivé oblasti pro kouzelníky okamžitě začal využívat nějaký jeho odstrkovaný, ale přesto asi konkurent - zjevně další uchazeč o místo pravé ruky Černého opata.

„Stůjte, bratři!“ práskl znovu onen hlas, „já ho zneškodním - je škoda každé kapky naší posvátné krve!“ Dav už jen velmi pomalu postupujících mnichů (rád) zastavil a rozestoupil se před druhý mágem. Byl o hlavu menší, ale asi o patnáct hlav ambicióznější než Darell; kutnu měl převázanou okázalým zlatým provazcem - ale navíc byl mnohem horší kouzelník.

Použil proti mně nikoli Skalní, ale Kamenné kouzlo (a to je velký rozdíl!) - navíc ještě skloubené s prapodivně deformovanou variantou stínícího Vlčího zaklínadla (tedy naprosto nesmyslná kombinace).

Znovu jsem sáhl dozadu za opasek a druhý z mých stříbrných nožů bleskl mihotavým přítmím sálu.

Tentokrát ho Darell žádným zaklínadlem nevychýlil (a druhý kouzelník to ani v sebeobraně nedokázal), a tak se místo do ramene, jako v případě hrbatého dvojčete, zasekl přímo do mágova krku - těsně nad límec kutny - tedy přesně jak bylo zamýšleno.

Mág s hlasitým zaduněním klesl na kolena a záhy se s vybouleným a nesmírně udiveným výrazem skácel na studenou podlahu.

Tak onen velmi ambiciózní a velmi špatný kouzelník i zemřel - protože se mu nikdo neodvážil pod zdrcujícím Darellovým pohledem pomoci, utopil se ve vlastní krvi.

To už jsem ale pozoroval jen jako naprosto nečinný a hlavně činů neschopný divák - nezraněné z dvojčat po mně totiž švihlo řetězem a vyrazilo mi dýku z ruky - vzápětí mě zasypala hora těl páchnoucích zatuchlinou a zkyslým potem.

„Neubližte mu!“ zahřměl Darellův hlas. „Od něj! No tak!“ rozehnal kopanci dav mnichů, z nichž si na mě tak moc každý chtěl dupnout, nebo mě bacit pěstí, že se to pro jejich obrovský počet (naštěstí) povedlo jen málokterému.

Rozsvětlilo se a já nad sebou, místo sešklebených tváří a zubů svítících zpod kápí, uviděl začouzený strop. Pak mi do zorného pole vplul obličej Darella - shovívavě se na mě usmíval - a jak by také ne, když jsem ho tak elegantně a nenapadnutelně zbavil konkurence, dodělávající teď v louži zpěněné krve.

„Černý Otec už tě očekává, princi,“ shovívavý úsměv se proměnil v něco mnohem ošklivějšího.

„Ten váš poslední Merlin byl opravdu obdivuhodný lékař! Dokonce bych si troufl říct, že jeden z největších, co tento svět kdy nosil,“ řekl zamyšleně Černý opat a zblízka si prohlížel širokou bílou jizvu, obtáčející můj krk. „Ale proč léčit, když zabíjet je o tolik jednodušší... Pusť ho!“ Ten rozkaz platil nezraněnému z hrbatých katanů - Kilmanseggovi, který mi držel hlavu tak pevně, že jsem na Opata nemohl ani plivnout.

Ta odporná bytost se za celá ta dlouhá léta ani v nejmenším nezměnila: Stále tytéž tenké křivé rty, drápovité prsty a obličej, z něhož se pod pergamenovou kůží lebka přímo drala ven - jeho oči stále připomínaly dvě kulaté loužičky roztaveného stříbra. Vypadal úplně stejně jako toho dne, kdy vyvraždil mou rodinu, uloupil mou zem a snoubenku, a kdy mi meč jeho pohůnka odsekl hlavu.

„Takový talent, vždyť on dokázal, že nejen žiješ, ale ani nestárneš, princi. A vzhledem k tradičně vysokým morálním kvalitám vaší rodiny nemohu předpokládat, že tě starý Merlin naučil používat mou osvědčenou metodu na dlouhověkost.“ Černý opat se krutě usmál - mnoho jsem slyšel o příšerných krvavých obřadech, z nichž plyne jeho věčný život.

Byl jsem připoután silnými okovy z ohněm zčernalého železa ke zdi mučírny, osvětlené čadícími loučemi. Vrstvou sazí pokrytý stop se mi klenul nízko nad hlavou.

V kamenné podlaze pod mýma nohama jsou stružky na odvádění krve.

„Tvá pitva bude jednou z nejzajímavějších věcí, co jsem kdy dělal, princi, to mi věř!“ otočil se Opat už ve dveřích. „A vy dva mi ručíte za jeho život hlavou - pořádně ho připravte, ale nesmí vám v žádném případě umřít a nesmí ztratit řeč - já se ho ještě potřebuju zeptat na hodně věcí!“ To Černý opat řekl takovým tónem, že i mě, přes vedro sálající z ocelového koše plného řeřavého uhlí, zamrazilo. Kati sklonili hlavy až k podlaze.

Černý opat se na mě naposledy „usmál“ a dveře mučírny se za ním s prásknutím zavřely.

V koši s uhlím vězely železné nástroje, rozžhavené do bílého žáru. Kleště s pilovitými čelistmi na mě působily ještě asi tak nejlidštěji.

„Já začnu!“ zaskřehotal Kilmalcom a strhal ze sebe kutnu. Na zpoceném zraněném rameni mu svítil pruh špinavé zakrvácené látky (podle toho jsem ho poznal).

„Obleč se, ty prase smradlavý, kdo se má koukat na ten tvůj hrb!“ řekl jsem posměšně. Uvnitř jsem se připravoval na odpoutání duše - tak se prý dá přestát i to nejtěžší trýznění ale mě takovéhle věci nikdy moc nešly.

„Né, já se oblíkat nebudu, ale ty už se za chvíli nebudeš muset koukat vůbec na nic!“ řekl mnich, navlékl si tlusté rukavice a opatrně z koše vytáhl bíle svítící bodec. Soustředěně přitom vyplazoval jazyk a blaženě se usmíval - jako malé dítě.

Slyšel jsem, že ve zdejších mučírnách obvykle začínají vypálením očí - další trápení je pak o to efektnější, že obět' neví, odkud příští bolest přijde.

Zapolykal jsem a vyrazil proti katovi tou nejbrutálnější variantou Skalního zaklínadla, jaké jsem schopen.

„Tohle ti nepomůže,“ zasmál se jeho bratr, spokojeně opřený a bočnici obrovského křesla, vybaveného bodci a několika velmi nepříjemně vypadajícími šrouby. Podíval jsem se ve směru jeho pohledu a uviděl malý talisman - lebku, hrubě vytvarovanou z horské žuly.

Něčemu takovému Merlin říkával „selektivní rušička kouzel“. Prázdné oční důlky lebky byly namířeny přímo na mne. Zatnul jsem zuby a možná naposledy se podíval po okolí:

„Co mě nejvíc mrzí, že jako poslední věc uvidím tu tvojí odpornou držku, parchante!“

Rozžhavený trn byl stále blíž a blíž - až teprve teď jsem si s opravdovou hrůzou uvědomil, jakou z mého budoucího utrpení mají oba radost.

Začal jsem zběsile kývat hlavou ze strany na stranu.

Oba katani se tomu hlasitě rozchechtali. Ten bližší přitom tak prskal, až mne kapičky jeho slin studily na tvářích některé z nich se syčivě odpařovaly na žhavém kovu v jeho rukou.

Pochopil jsem, že kývání hlavou bylo očekáváno - že patří k rituálu.

„Brácho, pojď mu podržet hlavu, chlapeček se nám cuká!“ oba se znovu a ještě hlasitěji rozesmáli.

Ten druhý se odlepil od křesla a nacvičeným hmatem mi stiskl hlavu - jako když si Černý opat prohlížel mou jizvu. Cítil jsem, jak mi pod jeho prsty zapružily lebeční kosti.

Tak to je asi opravdu konec, zavířilo mi hlavou, a po obličeji stékající stružky potu se změnily v malé vodopády. Zavřel jsem oči a soustředil se už jen na to, abych neřval moc nahlas.

„Já začnu, pozór... už začínám!“ řekl mezi dalšími dvěma výbuchy smíchu kat s železem.

Když jsem na tváři ucítil ten strašlivý, nesnesitelný žár, začala se mi podlamovat kolena.

Železo bylo už tak blízko, že jsem slyšel syčení svého vypařujícího se potu.

„A co kdybych začal já?“ Tento hlas do mučírny rozhodně nepatřil.

Něco křuplo a ohnisko žáru, jasně viditelného i přes pevně stisknutá víčka, zmizelo. Vzápětí povolilo sevření mé hlavy Otevřel jsem oči.

Přede mnou stál Thorgson, Poslední z Trollů

Proti němu - vrčící jako divocí psi - moji kati.

Přestože byli shrbení a pokřivení, stále byli o hlavu vyšší než troll.

„Ať ses tu vzal třeba z pekla, chcípneš, trolle!“ zaskřípal zuby Kilmansegg a bleskurychle po Thorgsonovi chňapl oběma opičíma rukama.

Troll je zachytil ještě ve vzduchu a jednou tmavou dlaní je stiskl k sobě. Katovy býčí svaly se zavlnily a napnuly jako řetězy.

Přestože jeho bratr zareagoval také velmi rychle, polapený Kilmansegg už neměl šanci.

Troll krátce trhl paží, svírající obě předlouhé ruce, ozvalo se křupnutí doprovázené výkřikem a Kilmansegg padl na zem, kde mu troll probodl okovaným toporem sekery hruď.

Druhé z dvojčat do trolla narazilo ramenem, odhodilo ho ke zdi a sevřelo mu prsty kolem krku.

Vrávorajícímu Thorgsonovi vyklouzla sekera z prstů. Zlobně zavrčel a stiskl olbřímí ruce, drtící jeho krk. Přestože ho Kilmalcom tiskl ze všech sil, nezdálo se, že to trollovi nějak vadí - naopak - kat sám začal sténat, a já podle skřípavého zvuku, ze kterého šel mráz po zádech, poznal, že mu svěrák trollových prstů láme kosti.

Když se skučící kat pokusil Thorgsona kopnout do břicha, ten s ledovým úšklebkem na černých rtech pustil jeho paže a jedním krátkým hmatem mu otočil hlavu kolem dokola.

Troll zvedl sekeru, pečlivě z ní otřel krev a otočil se ke mě: „Nemysli si, že jsem ti nějak zavázán, ty drzý člověče, ba naopak. Za to, jak jsi mne dvakrát urazil, bych tě měl na místě zabít!“ Odmlčel se a jeho přísné, žlutě zářící oči se mi zavrtávaly do potem svědícího obličeje. „Tohle tady,“ ukázal palcem na mrtvoly katů, „jsem pro tebe udělal jen proto, že tvoje varianta Mechového kouzla, které jsi použil ve skalách na skobu, mi konečně umožnila zkompletovat mé vlastní Transportní kouzlo - které jsem vstupem do Trollharrbergu úspěšně vyzkoušel.“ Thorgson zmlkl a jedním klíčem z tlustého svazku na zdi se pokusil otevřít mé okovy. Když se mu to ani na třetí pokus nepovedlo, se zaklením je začal lámat (ty okovy).

Poněkud fascinovaně jsem pozoroval půlpalcové železo, praskající v holých prstech.

„Nějak jsi nám od posledně zesílil, poslední muži z Divokých Trollů... Ne! Neber to jako urážku! Myslím to naprosto vážně!“ rychle jsem řekl, při pohledu, jak se najednou začal tvářit. V duchu jsem si rozkázal, že při rozhovorech s ním budu muset být mnohem opatrnější.

„Upozorňuji tě, člověče, že při třetí urážce tě bez milosti zabiju!“

„Dám si pozor, pane Thorgsone, dám, ale teď musíme rychle pryč - mají tu poměrně vyvinutý systém sledování magické aktivity - a ten váš příchod jim určitě neušel.“ Můj uctivý tón na něj zapůsobil vyloženě pozitivně.

„...pane Thorgsone - tak už mi strašně dlouho nikdo neřekl...“ zabručel a rozlomil poslední okov, obepínající můj levý kotník. .

„Myslím, že naše cíle jsou společné, a tak bychom případně mohli i společně postupovat. Co tomu říkáte, pane Thorgsone? Já například vím, kde jsou komnaty Černého opata...“

„Dobře, člověče, to já samozřejmě vím taky,“ - odsekl netrpělivě, „Trollharrberg je stará pevnost, postavená Severními trolly - a všichni jeho pánové vždy bydleli ve věži zvané Trollmarhád. Černá bestie určitě není výjimkou,“ krátce se mi zahleděl do očí: „Dobrá... dovolím ti tedy, člověče, aby ses podržel mé ruky - přenesu nás do jeho komnat mým novým Transportním kouzlem.“

Učinil jsem (nerad! - k Transporlním kouzlům opravdu nechovám důvěru), co mi bylo dovoleno.

Hustota magického působení v mučímě velmi vzrostla, ale přesto jsme stále setrvávali na místě.

„Ta lebka!“ vzpomněl jsem si. Natáhl jsem se a uložil talisman do kapsy. Pečlivě jsem přitom dbal, aby její oční důlky směřovaly od nás.

Troll znovu začal kouzlit, ale ani tentokrát nebyl úspěšný. „Asi budu muset ještě uvážit nějaké drobné úpravy ve startovací sekvenci...“ zamyšleně zahučel a nespokojeně křísl sekerou do podlahy.

„Takže musíme bohužel pěšky, člověče.“

Střehl jsem se jakkoliv komentovat neúspěch jeho Transportního zaklínadla - na své kouzlení je každý opravdu velmi citlivý (obzvlášt' na jeho nezdary!) - a natož nerudný troll.

Rychle jsme probíhali chodbami (podle mne i značně neopatrně). Thorgson tady zjevně nebyl poprvé, ale zeptat se ho, jestli se náhodou zrovna necítí nesmrtelným, jsem nějak neměl kdy. Na můj vkus a řídký vzduch se pohyboval opravdu až nehezky svižně.

S jeho pojetím opatrnosti jsem se seznámil záhy. To jsme narazili na dvoučlennou hlídku Černého bratrstva. Nestačili ani vykřiknout - a já mám od té chvíle boty, meč a dvě dýky.

Když jsme (já udýchaný až hanba) dospěli ke dveřím Modlitebny, měl jsem za to, že by bylo vhodné na chvíli zastavit a poradit se o taktice dalšího postupu - ne tak Thorgson:

Nyní jsem se seznámil se svérázným pojetím trollí „taktiky“: Okovanou botou vykopl dveře (třísky jenom létaly) a s bojovým řevem Divokých Trollů vtrhl dovnitř.

Tentokrát byla Modlitebna osvětlena dvěma řadami loučí na zdech.

Nezbývalo mi, než se Thorgsonovi držet v patách.

Jestli jsem si v první chvíli kdesi v koutku duše myslel (a hlavně přál!), že by uvnitř nemuselo být zrovna sto padesát mnichů jako posledně, v druhé chvíli už mi nezbýval čas myslet si vůbec cokoliv.

Bylo jich tam minimálně jednou tolik!

Trolla to nijak neznepokojilo. Neustával ve válečném pokřiku (znělo to jako ledová lavina řítící se nefalšovanou severní vichřicí) a budil tak dojem, že je nás (i se mnou) nejméně pět. Práce jeho sekery toto číslo ještě zdvojnásobovala.

Množství mnichů bylo paradoxně naší výhodou - oni se navzájem pletli a my se nemuseli dívat, kam naše rány padají - vždy to bylo do správného masa.

Prvním náporem jsme jako rychlý klín (jeho čelem byl samozřejmě Thorgson - já mu kryl záda) pronikli skoro do čtvrtiny dlouhé místnosti. Během okamžiku jsme se po kotníky brodili v kluzké krvi - tak nepříjemně slizce mě skrz boty hřála do nohou.

Náš postup se pozvolna zpomalil, až se ho stále novým a novým mnichům podařilo úplně zastavit.

„Vpravo, Thorgsone! Ke zdi!“ Sám jsem tím směrem udeřil Skalním kouzlem - mnoho nepomohlo, ale přece jenom trochu uvolnilo cestu.

Než jsme zdi dosáhli, oba jsme utrpěli první šrámy - nic, co by stálo za povšimnutí.

Opřeli jsme se rameny o chladný kámen a zároveň zády o sebe - já otočený dozadu - a znovu jsme začali postupovat. Thorgsonova sekyra svištěla ve strojovém, lesklém, děsivě rychlém obrazci, kterým nemělo šanci k tělu velkého válečníka proniknout nic živého. Krev masakrovaných mnichů cákala až na strop, odkud nám kapala zpět na hlavy.

Já, meč v pravé a dýku v levé ruce, jsem jenom odrážel útoky a jistil dosažené pozice.

Troll se pomalu, ale s děsivou neústupností prosekával stále dopředu - připadal mi jako šílený zkrvavený dřevorubec.

Od nějaké chvíle přestal s válečným pokřikem, ale krátce nato začal zpívat trollí bojovou píseň. Byla celá ve Staré řeči, rozuměl jsem z ní jenom jednomu slovu - bylo to ale snad každé třetí, a stále znovu a znovu se opakující: smrt!

„Stále mě překvapuješ, člověče!“ křikl Thorgson a vyrazil zpoza mých zad na další krvavé žně.

Když jsme se prosekali do tří čtvrtin místnosti, přestal troll i zpívat. Okamžik po tom, naplněný jenom neustálým svistem sekery a třeskem lámaných zbraní a drcených kostí, se ozvalo nepříjemně známé zafičení. Instinktivně jsem stáhl hlavu.

Šíp ze samostřílu, vypálený mnichem, kvůli míření svými bratry vyzdviženým těsně pod strop, zasáhl Thorgsona přímo doprostřed hrudníku, omotaného řetězy.

Vše jsem viděl jenom koutkem oka, ale zřetelně jsem slyšel, jak můj spolubojovník vyhekl. Naštěstí: co je to šíp z kuše proti kazajce z nefalšované kůže nefalšovaného černého holkor-holkora.

Střelec už stačil natáhnout zbraň a vkládal druhý šíp. Ten už mohl jít do masa (a třeba i mého!).

„Kryj mne, pane Thorgsone!“

Troll se místo ramenem opřel o zeď zády a svištění sekery získalo nový, podstatně rychlejší rytmus - část té složité, ocelí vybarvené křivky zahalila i mne.

Stačilo to: mrštil jsem zkrvavělou dýku, a ta, přesně podle mého záměru, nejprve přesekla tětivu kuše, a hned nato projela mířícímu střelci okem.

Vyškubl jsem z opasku druhou dýku a opět převzal své povinnosti.

„To na člověka nebylo špatné!“ rozjařeně do vřavy vykřikl Thorgson.

Pak se ve světle loučí před dveřmi komnat Černého opata objevil Darell Vysoký.

Dotírající mniši se od nás bleskově odpoutali.

Troll rychlým skokem získal kus uprázdněné podlahy a pak do něj narazila Darellova Žulová varianta.

Opřel jsem se mu rukojetí meče o záda, a tím ho zachytil, druhou paži jsem zvedl nad hlavu a posměšně luskl prsty a Darellova rozlomená magie jenom zvířila tratoliště pod našima nohama.

Jasně jsem uviděl, jak obličej vysokého kouzelníka opět ztrácí barvu.

Zakryl jsem trolla tělem a zavolal na bledého mága: „Hej, šejdíři, musíš na mě zkusit něco silnějšího, než tyhle hračky!“ To on vzápětí i udělal.

Na rtech mu zabublaly sliny a udeřil proti mně zběsilostí spletenou z kouzel přímo vražedných.

Na rozlomení této vpravdě zdrcující kombinace pěti speciálních útočných zaklínadel jsem musel lusknou oběma rukama zároveň. Pochodně v síni pohasly a hrubou kamennou zeď za mnou pokryla síť na prst širokých prasklin. Mág vyboulil rudě svítící oči a z úst mu začala stékat na hrud' pěna.

To byl ten pravý okamžik.

Bleskově jsem otočil dýku v ruce a s co největším švihem a razancí jí vrhl proti kouzelníkovi. Byl tak vyčerpaný a vyděšený mou odolností proti speciálním útočným kouzlům, že ji nestačil vychýlit o víc než o palec doleva. Tak se mu dýka místo doprostřed - zasekla do kraje vysokého čela. Uzká čepel projela kápí a s hlasitým zadrnčením i lebeční kostí.

Kouzelník, odhozen energií zbraně, narazil na dveře za sebou a skácel se.

Prorazit ke dveřím od věže už bylo otázkou okamžiku mnišstvo nějak ztratilo elán.

Prosmekli jsem se kolem Darella (v mrtvých očích měl stále ten vyděšený údiv - tak rád by určitě věděl, co mi umožnilo lehce potírat jeho kouzla).

Bez problémů (točité schody vedoucí vzhůru bránilo sotva deset mnichů) jsme vpadli do soukromých komnat Černého opata.

Nalezli jsme ho sedět na vysokém trůně v ponuré kruhové místnosti, zabírající celé horní patro věže. Šest kamenných, ve středu komnaty uspořádaných sloupů podpíralo střechu.

Jeho oči zářily tmou a ještě víc připomínaly roztavené stříbro. Zamkl jsem okované dveře a zajistil je Mechovým zaklínadlem.

„Tolik smrtí..., už dlouho jsem nezažil tolik krásné smrti!“ krákavě se nám rozesmál v ústrety. „Děkuji vám, stateční bojovníci, moc vám děkuji,“ Černý opat vstal, „ale zároveň vám musím, bohužel pro vás, sdělit, že zde vaše cesta končí vaše smrt bude tím nejnádhernějším zakončením dnešního dne.“

Z Opatovy ruky vyšlehl blesk a zasáhl Thorgsona do hrudi. Dýmající troll, který během Opatova proslovu doběhl téměř až k trůnu, odlétl jako hadrová panenka až k protější zdi.

Opat si zřejmě myslel, že troll je z nás dvou ten nebezpečnější - a zjevně měl i pravdu.

O tom, že někdo dokáže z rukou vypouštět blesky, jsem až do této chvíle ani neslyšel - natož abych věděl, jak se proti tomu bránit.

Černý opat se otočil čelem ke mně. Zkoušet proti němu Skalní zaklínadlo nemělo smysl. Házet meč také ne. Naprosto jsem nevěděl, co mám dělat... dokud levá ruka nenahmatala v kapse krví prosáklé kutny něco těžkého.

Hodil jsem kamennou lebku přibližně v téže chvíli, kdy z Opatovy ruky vyšlehl druhý blesk.

Modrý syčící plamen, místo aby mi vypálil díru do břicha, změnil směr a zasáhl po ploché křivce letící lebku. Ozvalo se hlasité prásknutí a kamenný talisman se rozlétl na tisíce bleděmodře zářících úlomků. Instinktivně jsem se odvrátil, aby mne nezasáhly do obličeje.

Opat vztekle zařval a třeskl o sebe kostnatými pěstmi zjevně od toho očekával další blesk. Já také.

Žádný plamen ale nenásledoval: Místo toho se po podlaze dohasínající úlomky kamenné lebky znovu rozzářily oslnivě modrým jasem.

„Koukám, že mám dost štěstí,“ zasmál jsem se - ale spíš vyděšeně, než od srdce.

„Křupane!“ Opatovy rty se zkřivily do grimasy naprosté nechuti. „Zničil jsi rušičku!“

„A věříš, že mě to nějak nemrzí?“ Blížil jsem se k němu dlouhými kroky - špičku meče namířenou na nenáviděnou hruď.

Taky mě ale mohlo napadnout, že ruční blesky nebudou jeho jedinou zbraní. Bez jakéhokoliv Opatova zesilovacího gesta do mě narazil vpravdě zběsilý konglomerát útočných zaklínadel.

Takovou koncentraci magie jsem ještě (opět) nejenže nezažil, ale ani o ní (opět!) neslyšel vyprávět - ani v těch nejdivočejších pověstech!

Odhodilo mne to dobrých patnáct stop dozadu, čepel mého meče bíle zasvítila, ohnula se - a ukápla na zem, změněná v loužičku prskajícího kovu. Z těla mi stoupal dým.

Něco takového by každého normálního člověka odpařilo. Opat se znovu zašklebil a znovu zaútočil ještě větší silou tentokrát kouzlo doprovodil úsporným gestem pravé ruky.

Ale to už jsem byl připraven.

Na něco podobného v žádném případě luskání prsty nestačí. Abych pravdu řekl, na rozlomení druhého Opatova zaklínadla jsem musel použít, stejně jako on předtím, úder pěstmi o sebe - jedno z nejsilnějších zesilovacích gest, jaké znám.

Odražené kouzlo smetlo dva ze sloupů podpírajících střechu a vyrazilo do hrubé zdi věže otvor velký jako válečný štít.

Hučící vítr zvířil prach v celé místnosti.

„Taky mě to mohlo napadnout,“ najednou se téměř mírně usmál Černý opat, „když jsi tak lehce ničil zaklínadla mého Darella... vždyť ty jsi vlastně byl už jednou mrtvý... Jak dlouho to trvalo, princi?“ zvýšil hlas, ale na odpověď nečekal: „Hodinu? Den? Nebo snad týden!? - Odpověz, princi! Jak dlouho starému Merlinovi trvalo, než tě vzkřísil?“

Postavil jsem se a doufal, že se tvářím dostatečně zlověstně. Odražení kouzla mě stálo skoro všechny síly.

Můj hlas zněl kupodivu pevně: „Máš pravdu, zrůdo, já už vím, jaká je smrt, ale zrovna tobě z ní skládat účty nebudu.“ (Uvědomoval jsem si, že délku doby, co jsem byl po smrti, by mohl použít ke kvalifikovanému odhadu mé bytostné podstaty; a tvor s jeho magickou mocí a zkušenostmi by mohl stvořit příslušně pozměněné zaklínadlo velice rychle.)

„Ty mně říkáš zrůdo? Zrovna ty, princi!“ hlasitě se rozesmál Černý opat. Až do té chvíle jsem snad neslyšel tak ošklivý zvuk.

„Nejsem sice člověk, ale nejsem ani bestie jako ty!“

„Nejsi bestie? Tak ty nejsi bestie! A co ti to kape z šatů, princi, voda snad?“ Opat se smál víc a víc. Podíval jsem se dolů - pod nohama už se mi stačila utvořit louže krve (cizí krve), jíž byla prosáklá má potrhaná a popálená kutna.

„V čem jsi lepší než já, princi? Doteď jste s tvým trollím společníkem zabili skoro tolik lidí jako já, když jsem získal tuto zem!“

„Byla to ale naše zem, a ty jsi ji nezískal, ale sprostě ukradl, Černý opate!“ vykřikl jsem.

„No a teď je to skoro dvě stě let má zem a chceš jí pro změnu ukrást ty mně, princi!“ Opat se šklebil stále odpudivěji. „Ale tahle zem byla vždy mého rodu, ty lháři, a za naší...!“

„A víš to tak jistě, mládenče? Nezapomeň, že já jsem už strašně, strašně dlouho nesmrtelný...!“ Opat se přestal smát, jako když dopadne sekera.

„...a za naší vlády se rozvíjela a lid se měl dobře...! Cos tím chtěl říct, ty...?!“

„A víš to tak jistě?“ skočil mi znovu do řeči, aniž by odpověděl, „víš to jistě, princi? Ty, který ses proháněl krajem na koni ve vyleštěném pancíři a žil v honosném sídle obklopen sluhy? Ty víš, jak si žili lidé, než toto území násilím ovládl jeden z tvých prapředků? A ty víš, co musel prožít mladý panovník, který byl tím tvým předkem svržen z trůnu? A víš, k čemu se jednou v temných kobkách hluboko pod základy starého horského kláštera odhodlal a co si přísahal? To nevíš a ani nemůžeš vědět!“ Poslední větu Opat vyplivl s tváří zrůzněnou vzteky. „A víš, jakou cenu musel ten panovník zaplatit a stále platí za svou přísahu?“

„Dost už lží! Ještě než jeden z nás zemře, prokaž mi poslední laskavost, Opate - jsi-li ovšem vůbec schopen pochopit obsah toho slova. Chci znát místo, kde je pohřbena má snoubenka, kterou jsi mi ukradl přímo pod oltářem!“

„Ach ano - Karlen, sladká Karlen...“ Opat se kupodivu zatvářil skoro smutně. Na jeho kostlivém obličeji ten výraz vypadal příšerně.

„Nevím, kde je její hrob. Ženské tělo brzy ztrácí význam, ale támhle,“ ukázal pařátovitou rukou, „je její lebka - sto osmdesátá sedmá zleva!“ Opat se znovu a ještě zběsileji rozesmál - tentokrát nad výrazem v mé tváři, když jsem spatřil „výzdobu“ lemující komnatu. Tam, ve stínu, na úzké římse kousek pod místem, kde na zdi věže leží trámce podpírající špičatou střechu, byly v nekonečné řadě vyrovnány zaprášené, matnou bělí svítící lidské lebky.

„Ano, princi, nehynoucí památka na všechny mé ženy.“ Opat to řekl pyšně a se zcela vážnou tváří.

„Kryj se, ty zrůdo!“ vrhl jsem se na něho holýma rukama. „Abys neřekl, že jsem ti nedal šanci,“ hodil mi jeden ze dvou mečů, které se mu objevily v natažených pažích.

Chytil jsem zbraň a z běhu zaútočil.

Piruety, útoky, používání fantomů, házení noži a dýkami Opat bravurně ovládal celou škálu technik boje. Od zbraní létaly červené jiskry.

Už zase jsem funěl, udýchán k smrti. Opatův meč, pracující se strojovou pravidelností, se míhal stále blíž a blíž mého těla. Náhlý úder z boku, druhý, a hned nato i třetí, naprosto nečekaný výpad do téhož místa; můj z posledních sil nastavený kryt... a v tom okamžiku vzduchem se blýskající dýka, mířící do mého nekrytého obličeje.

Zastavil jsem jí Vlčím zaklínadlem: Tedy spíš jsem se o to jen pokusil.

Postřehl jsem, jak se po zemi poházené úlomky kamenné lebky rozzářily (hlavou mi prolétlo, jak je možné, že Opat tak rychle dokázal svá předešlá dvě kouzla zařídit, aby mu z nich roztříštěný talisman nevysál veškerou energii).

Zavřel jsem oči, a pak už se ozvalo to známé zadrnčení, s nímž čepel vržené dýky obvykle proniká lebeční kostí hrozně mě překvapilo, že to nebolí.

Znovu jsem tedy oči otevřel: Těsně před nimi byla napřažená okovaná dřevěná tyč, v níž se chvěla hluboko zabodnutá dýka. Na konci té tyče byla široká sekera a na konci té sekyry tmavá, krví zbrocená ruka Thorgsona, posledního z Divokých Trollů.

„Začínáš být mým věčným dlužníkem, člověče!“ řekl temně a obořil se toporem zbraně na Černého opata.

Ten se zdál být Thorgsonovým zjevením překvapenější než já. S výkřikem: „Ty skalní zmetku!“ nejprve úlekem odskočil, ale vzápětí trollův útok zuřivě opětoval.

Z Thorgsona se stále slabě kouřilo a šířil kolem sebe kovový zápach spálené krve a odporný zápach přiškvařeného masa. Když se otočkou rozpřahoval k dalšímu úderu, mihl se mezi roztavenými řetězy na jeho hrudníku kulatý, o odstín světlejší flek vypálený do kazajky.

„Pravá kůže z černého holkor-holkora!“ vztekle se podivil mezi dvěma ranami Opat. „Kdo by to jen řekl, že se na něco takového zmůže obyčejný pumprlík ze skály!“

Trollův vzteklý řev zaburácel komnatou tak hlasitě, že přehlušil i skučení větru pronikající dovnitř dírou po odraženém kouzle.

Tou urážkou boj nabral spád.

Já jsem se nemohl zapojit. Ne že by mi vadilo útočit dva na jednoho, ale proto, že se troll tak rozvášnil, že bych nejspíš něco od jeho sekyry nechtěně schytal i já.

Tomu náporu svištící ocele dlouho nedokázal odolávat ani sám Černý opat - už jen ustupoval a bránil se - a zuřivý troll mu nedopřál ani okamžik na přípravu nějakého útočného kouzla.

Pak už Opat zjevně umdléval (zjevně nedostatek tréninku) - to se o Thorgsonovi opravdu říct nedalo. Přišlo mi, že je čím dál rychlejší – teď trochu připomínal větrný mlýn.

Nakonec se Opat od trolla odpoutal dlouhým skokem vzad, vztyčil ruce a pokusil se o Transportní zaklínadlo. Bohudík už neměl čas modifikovat je pro podmínky panující v místnosti s rozmetanou selektivní rušičkou kouzel po celé podlaze. A tak se mu nepovedlo.

V okamžiku, kdy jsem si ale myslel, že se mu povede, jsem po něm jako oštěp hodil meč.

Projel mu ramenem - a hned nato ho z boku nabrala Thorgsonova sekyra.

Trup Černého opata, napůl oddělený od nohou, dopadl na zem.

Kulaté oči ale stále svítily jako roztavené stříbro a v odpudivé tváři nebyla znát žádná bolest - pouze gigantické úsilí. Lebka, tak tak skrytá pod tenkou slupkou vrásčité kůže, začala světélkovat, a vzápětí i slabě zářit -vypadalo to, jako by se chtěla bledým pergamenem pokožky propálit ven. „Thorgsone! Rychle!!!“

Ale troll to znal také, a tak se můj výkřik ztratil v posledním zasvištění sekery: Křupla páteř a zbraň udeřila do podlahy pod Opatovým krkem, až vylétly jiskry.

Zářící hlavu zasáhla okovaná bota a odkopla ji na druhou stranu komnaty. Tam hlava, sekyrou oddělená od energetických zásob těla, pouze shořela, místo aby v oslepující explozi vzala s sebou do smrti celé široké okolí.

Mě se tohle - tak zvané Poslední zaklínadlo - Merlin také kdysi pokoušel naučit - ale nevím, jestli ho umím - jako ostatně nikdo - dá se vyzkoušet jenom jednou.

Troll sekerou obezřetně šťouchl do zmasakrovaného, bezhlavého těla a otočil se ke mně:

„A co teď, člověče?“

Neusadil jsem se ve starém, už hodně zchátralém a částečně již i rozvaleném rodovém hradě v Údolí. Z vrcholu věže Trollmarhád a obklopen věrným a bojovným klanem Severních trollů se vládlo víc než dobře.

Přivedl je Thorgson - a formálně byl i jejich králem: Ale on velmi potřeboval mé nápady, a já jenom jeho válečníky - tak jsem pomalu převzal všechnu moc - trollovi stačilo zlato.

Často jsem vzpomínal na svou poslední rozmluvu s Černým opatem, a čím jsem žil déle, tím více jsem zjišťoval, jak velkou a hlubokou pravdu měl.

Nedá se říci, že by se život lidí v mém království nějak mnoho změnil. Nejdříve mne oslavovali, ale zanedlouho jsem dostal nové jméno „Mrtvý princ“ - jméno časem mnohem děsivější, než ono téměř zapomenuté „Černý opat“. Vědělo se pouze, že on prý byl, na rozdíl ode mne, stále ještě alespoň trochu člověk.