Krajsko vědecká knihovna ___v Liberci_

Sign. M H-W' Koupě

p~T    ......

Copyright© 1938, 1941,1942,1943,1944,1945,1947,1950,1953,1956 by Henry Kuttner

Translation © 2008 by Pavel Medek, Richard Podaný Cover© 2008 by MichaelWbelan via Agentur Schlíick GmbH

ISBN 978-80-87027-58-5

Past v čase

KAPITOLA I Zelené monolity

Kent Mason se vrávoravě vyšplhal na vrcholek hřebene a sluncem opuchlýma očima se rozhlížel na všechny strany. Rozpraskané rty mu zkřiviltrpký úsměšek, když přelétl pohledem nekonečnou kamenitou divočinu, smrtící past arabské pouště, teď právě zamčenou větrem hnanými závoji ledového deště. Z údoLí pod ním se zveda Ly do výše dva štíhlé kamenné sloupy, a jakmile na ně Mason pohlédl, opálenou tváří mu kmitl zvláštní výraz. Poznával ty mohutné obeLisky a zároveň si uvědomoval, že dospěl ke konci pátrání prakticky ve stejnou chvíli jako ke konci života. Měltotižpřed sebou dvě bájné identické věže ztraceného města AI Bakru, pradávné metropole zapomenuté moudrosti, Města vědy!

Před dvěma měsíci se z přístavního Merbatu vypravila hledat AI Bakr expedice, která se až do dnešního dne bezúspěšně protloukala vyprahlou pustinou, jíž Arabové říkají Rub al CháLí. Naděje vedoucího expedice, starého doktora CordelLa, se upínaly k různým legendám, nejasným náznakům ve zlomoch starých textů -především ale k tabulce, která byla nedávno objevena na území pradávného města Ur a podLe níž bylo v „Zakázaném městě" dosaženo pozoruhodného stupně civilizace.

Podle záznamů vtabulce bylAl Bakr odedávna jen nepříliš často navštěvovaným městem uprostřed Velké pouště, v němž však zcela náhle a nevysvětlitelně došlo k obrovskému rozkvětu věd i umění. deho úžasné vědecké úspěchy ovšem ustaly téměř stejně rychle, jako se zrodily, a to z příčin, které pisatel buď neznal, nebo

nezaznamenal, a slavná éra AI Bakru navždy skončila. Šlo v podstatě o jakousi zkrácenou verzi legendy o Atlantidě - o příběh technologicky vyspělé kultury, zničené nějakou záhadnou osudovou ranou.

Mason se výpravy účastnil jako archeolog a byl zároveň jejím nejmladším členem. Ironií osudu se teď právě jemu, samotnému a ztracenému, podařilo dospět k dli, který už jeho kolegové odepsali jako beznadějně ztracený. Doktor Cordellse rozhodl pátrání ukončit a vrátit se do Merbatu, a když Mason, odhodlaný prohledat nedaLeký horský hřbet, navrhl vyslattam poslední průzkumný oddíl, Cordellto odmítl.

Následujídho dne ráno Mason potají opustil tábor, osedlal si rychlého velblouda a odjel v domnění, že dojede k horám a vrátí se k pomalu postupující výpravě zajeden či maximálně dva dny. Jeho plán bohužel nevyšel. Velbloud upadla zlomil si nohu, kompas se při pádu rozbil a Mason byl už tři dny ztracený ve zdejším pustém a sluncem sežehlém pekle. Voda mu příliš dlouho nevydržela. Podařilo se mu zastřelit supa a přinutil se pozřít jeho tuhé šlachovité maso, pakale někde na své bludné pouti, při níž upadal téměř do deliria, ztratil revoLver. A teď pod sebou zapadlýma a vyčerpanýma očima spatřil AI Bakr, Město vědy!

Z bájné metropole toho po staletích příliš mnoho nezbývalo. Dva obrovité sloupy vyčnívající z navátého písku, tu a tam napůl pohřbený rozvalený kus zdivá. To bylo vše. Opuštěné a tiché údolí se rozprostíralo přímo pod ním a působilo chmurně a bezútěšně. Mohltam aLe najít nějaké útočiště před bouří, která byla každým okamžikem silnejšia divočejší. V Rub alChálí nejsou bouře častým jevem, když se ale nějaká strhne, je to skutečná přírodní pohroma. Nad Masonovou hlavou se rozžehl klikatý blesk.

Vyrazil po svahu dolů a vrávoral vyčerpáním. Rozpadlé zbytky zděných budov jako by byLy tím větší, čím blíž se k nim dostával. V dobách největší slávy musel být na město úžasný pohled.

Za hradbou kopců zaduněl hrom. ObeLisky nebyly daleko od sebe a poskytovaly částečnou ochranu před deštěm. Mason se zhroutil u patyjednoho z nich. Dlouze si úlevně oddechla uvolnil rozbolavělé svaly. A pak se náhle jeho hubený obličej napjal zvědavostí. Povrch monolitu, o který se opíral, nebyl z kamene. Byl drsný a zvrásněný, ohlodaný zubem času, zcela nepochybně byl ale z kovu!

Jenže jaká lidská rasa dokázala vztyčit k nebesům tak obrovité sloupy, vysoké nějakých dvanáct metrů? Něco takového bylo zhola nemožné. Mason zamračeně zkoumaL strukturu povrchu, nedokázal ale určit, z jakého kovu je. Byl tvrdý a drsný a měl neobvyklé nazelenalé zbarvení; očividně to byla nějaká neznámá slitina.

Nad hlavou mu zlověstně zahřmělo a pak bez jakéhokoli varování udeřil blesk. Slétl z oblohyjako zářící, doběla rozžhavený meč a dvojice sloupů se pod jeho nárazem rozžehla oslepujícím jasem. Síla úderu zvedla Masona do vzduchu a odhodila stranou. Na okamžik spatřiljazyk hučícího šlehajícího plamene, který přeskakoval mezi oběma monolity. Následovala chvíle nesnesitelného napětí. Měl pocit, jako by se vzduch sytil obrovským elektrickým nábojem. A pak přišla nevýslovná bolest, která pronikala do každého vlákna v jeho těle, bolest tak strašlivá, že hlasitě zaječel, byť mu bylo jasné, žezjeho zkřivených rtů nevyšelani hlásek. Zaznamenal kolem sebe jakýsi náhlý, neuvěřitelně rychlý pohyb. Pohltila ho temnota, temnota a závrať, a pak se stín bleskově rozplynul a zmizel. Do očí ho udeřila oslnivá záře.

Pusté údolí AI Bakru - zmizelo! Pryč byl hustý lijavec, dunění hromu na obloze nad ním, mokrý písek pod jeho tělem. Ležel na zádech a užaslýma očima upřeně hleděl vzhůru na fantasticky vysokou střechu, ozářenou podivným zeleným přísvitem. A k vysoké klenbě střechy se zvedaly - oba monolity!

Dva identické sloupy teďale vypadaly úplnějinak. Zmizely škrábance a důlky, jež na nich zanechala staletí eroze. Jejich povrch byl hladký a zelenavě se leskl; a za sloupy spatřil nesčetné řady fantastických strojů, třpytících se a jiskřících v tom zvláštním světle. Mason v životě podobné stroje neviděla mohl se jen dohadovat, k čemu asi podivně tvarované písty, koLa a trubky slouží. Široká kruhovitá hala, do níž se díval, měla podlahu i stěny obložené bílým kamenem. Ve stěnách byly v pravidelných intervalech zasazenétyče z nějakého nazelenalého materiálu, který pLál chladným ohněm.

Mason natáhl ruku a dotkl se hladkého povrchu zeleného monolitu vedle sebe. Přejel po něm prsty a trochu se uklidnil. Neze-šíleljsem, přesvědčoval se zoufale. Ten úderblesku zřejmě vtajem-ných věžích probudil k životu nějakou netušenou sílu a vyvolal jakousi úžasnou změnu, jejíž podstatě zatím nebyl schopen porozumět. Pomalu vstala napůl při tom čekal, že se ta nepochopitelná scéna znovu změní a opětji nahradí pohled na deštěm bičované pouštní údolí.

Za zády se mu tázavým tónem ozval čísi štěkavý hluboký hLas.

Mason se prudce otočil. Kousek od něj stál muž snědé pleti a podsadité postavy, oděný jen v bederní roušce a v sandálech; z drsného, větrem ošlehaného vrásčitého obličeje na něj podezřívavě hleděly překvapivě bleděmodré oči. Nad ústy s tenkými rty čněl obrovský zahnutý nos. Muž vrčivým hlasem zopakoval otázku.

Šílenství! Neznámý totiž mluvil prastarým zapomenutým semitským jazykem, nej čistší formou arabského prajazyka, který už téměř čtyři tisíce let nikdo kromě několika málo vědců neznal! Jakési matné tušení pravdy v tom okamžiku Masonovi vyhnalo z hlavy všechnu krev. Sebral síly a zoufale pátral v paměti. Ten prajazyk přece znal...

„Přicházím... z daleké země," promluvil pomalu a váhavě a pokukoval přitom po veLké zakřivené šavli, kterou válečník třímal.

„Do města nikdo nesmí," odpověděl neznámý a v divokých očích mu zableskLo. „Vládce nikomu nepovoluje vstoupit do AI Bakru. A odejít také ne!"

AI Bakr! Mason se nenápadně rozhlédl. Je snad možné, že čas přece jen není tou neměnnou veličinou, za jakou ho považuje věda? Byl nějakou zvláštní silou, která vytryskla z bleskem zasažených monolitů, vržen do neuvěřitelně vzdálené minulosti? Tyhle stroje, ba i samotné zdivo pod jeho nohama, však spíše než o minulosti svědčily o výdobytcích daleké budoucnosti.

Prohlížel si válečníka a cítil, jak se mu v paměti rozžehl nečekaný záblesk poznání. „AI Bakr není tvým původním domovem," prohlásil.

„K tomu nemusíš znát žádné čáry, abys to poznal," zabručel muž. „Jsem Sumer."

Masonovi úžasem poklesla brada. Sumer! Příslušníkonoho prastarého tajemného národa, obývajícího údolí Eufratu a Tigridu dávno před tím, než tam dorazily dobyvačné semitské kmeny. Válečník, který náhle pojal nějaké podezření, mrštně jako kočka přiskočil blíž a hrozivě mávl blyštivou šavlí.

„Nemám v úmyslu nic zlého!" vyhrkl Mason. „Přísahám při El-lilovi, že ne!"

Sumer vyvalil oči a užasle na něj zíral. „Při El-lilovi? Přísaháš při..."

Mason souhlasně přikývl. Věděl, jaké posvátné úctě se u Sumerů těšilo jméno jejich nejvyššího boha. „Nechci být tvým nepřítelem," prohlásil. Zalila ho náhlá vlna slabosti, z únavy oněch tří dnůanocí, které strávilve strašlivé poušti RubalChálí. Začalymu ochabovat svaly a marně se snažil udržet rovnováhu; zahalil ho závoj temnoty a hrozilo, že ztratí vědomí.

Sumer se skokem ocitl až u něj, ovinul mu siLnou paži kolem ramenou a podepřel ho. Pak zasunul šavli zpět do pochvy, popadl Masona do náruče, jako by byl archeolog malé dítě, a zvedl ho.

Vychrlil několik hlasitých kleteb. „U Baala a u všech ostatních slabošských severských bohů," dodal nakonec, „nebudu bojovat s nikým, kdo se zapřísahá El-lilem!"

Mason si byl jen matně vědom, že si ho válečník přehodil přes svalnaté rameno a že ho někam odnáší nekonečnými, zeleně osvětlenými chodbami. Byl tak zesláblý, že se nezmohl na odpor. Konečně ho Sumer opatrně položil na velkou kupu kožešin. Cítil, jak mu mezi rty stéká do hrdla pramínek tekutiny, popadl karafu, kterou mu válečník držel u úst, a zvedlji. Voda... ne, nebyla to voda, byla to nějaká lihovina - bez chuti, zato velice studená. S ní jako by do každé žilky jeho vyprahlého těla vtékala nová energie. Vypil celý obsah karafy a teprve pak ji pustil.

Slabost byla pryč. Posadil se a rozhlédl se po místnosti - byla to holá komůrka s kamennými stěnami a podlahou vystlanou kožešinami. Sumer karafu s lítostivě žíznivým pohledem odložil stranou. Jak co jsi zač?" zavrčel. „Jméno El-lila vtéhle prokleté zemi nikdo nezná. A ty rozhodně nepocházíš ze Sumeru."

Mason pečlivě vážil slova. „Přicházím z daleké země," odpověděl. „Ze země, která sice leží na vzdáleném západě, přesto až do ní dospěly zprávy o El-li lově věhlasu. Jak jsem se ale ocitl tady... to nevím."

„Vládce to bude vědět. Jak ti říkají?"

„Mason."

„Mej-zon." Poválelobě slabi ky pojazykua vyslovilje nezvyklým hrdelním tónem. „A já... no, říkej mi Érech. Narodil jsem se ve městě Erechua někdy nebývá příliš moudré prozrazovat své pravé jméno. Pokud někdy z tohoto města odejdu, nestojím o to, aby vešlo ve známost, že jsem býval služebníkem Greddara Klona." Sumerova drsná tvář se podmračeně stáhla; střelil po Masonovi podezřívavým pohledem. „Ty Vládce znáš?"

Než Mason stačil odpovědět, zazněly za dveřmi těžké dunivé kroky. Překvapeně sledoval, jak se v Erechově obličeji na okamžik objevil zvláštní výraz, v němž se mísil strach s nevolí. Dveře se otevřely.

Na prahu, orámovaná veřejemi, stála - kovová postava! Vysoká přes dva metry, se sudovitým tělem a třemi článkovanými nohami ze stříbřitého kovu, zakončenými širokými plochými kovovými deskami, stála tam... a dívala se na ně! Podél těla jí volně visely gumovité ohebné chapadlovité ruce, hlavu představovala kovová koule, nepřiměřeně malá na objemném těLe, bez jakýchkoli obličejových rysů s výjimkou jediného mnohafasetového oka. Robot upřeně hleděl do místnosti.

Sumer se nepohnul. Mason viděl, jak se mu pod kůží pravé ruky rozvlnily a napjaly šlachy. Ruka se nenápadně přesunula k jílci šavle.

„Chce s tebou mluvit Vládce," promluvil robot monotónním, bezvýrazným hlasem. „Okamžitějdi za ním."

Otočil se a odešel. Dveře se za ním tiše zavřely. Érech tlumeně zaklel, povolil napjaté svaly a rozvalilsena kožešinách.

„Co... co to bylo?" vyhrkl Mason a cítil, jak se mu v útrobách zvedá vlna jakési bezejmenné hrůzy. To kovové stvoření vypadalo jako živé!

„Jeden z Vládcových sLužebníků," odpověděl Sumer a vstal. „Jeden z těch, které stvořil. Mocný je náš Vládce!" V jeho hlase zazníval ironický podtón.

„No, musím jít," dodal. „Ty počkej tady. Vrátím se, jak jen to bude možné."

„Copakměten robot neviděl?" zeptalse nervózně Mason. Érech pokrčil rameny.

„El-lilví! Někdyjako by neviděli nicajindyzase úplněvšechno. Za chviličku se vrátím a pak ti najdeme nějakou skrýš. Teď na to není čas."

Spěšně vyšel z místnosti. Mason zamyšleně hleděl na zavřené dveře a pokoušel se srovnat si všechno v hlavě. Celou uplynulou čtvrthodinu se podvědomě snažil sám sebe přesvědčit, že je to všechno jen sen, halucinace, věděl ale, že to není pravda. Tohle neobyčejné město bylo víc než skutečné a Mason byl dostatečně mladý, aby si dokázal uvědomit, jak elastickejšou hranice každé vědy. Čas není neměnnou veličinou. Teoreticky by mělo být možné cestovat do budoucnosti i do minulosti. A když teoreticky - proč ne i prakticky?

Neobvyklé by to bylo, to jistě, i těžko uvěřitelné a děsivé, ne ale nemožné. Mason nenápadně přejel rukou po hladkém povrchu kovové stěny za sebou a uhladil kožešiny, na nichž seděL. Zoufale zatoužil po cigaretě.

Bylo tu tolik věcí, pro něž nenacházel vysvětlení! Celé tohle fantastické město, v jehož čele stáltajemný Vládce, který Sumerovi zřejmě naháněl hrůzu. To se shodovalo se známými legendami, skoro nic to ale nevysvětlovalo. Především to Masonovi nedávalo odpověď na otázku, která ho zajímala ze všeho nejvíc: ocitl se mezi přáteli nebo nepřáteli?

Z chodby se ozval nějaký hluk a Mason ostražitě vyskočil. Jakési neurčité nutkání ho přimělo otevřít dveře a vyhlédnout ven. Chodbou se k němu blížiljeden z robotů, stále ještě byl asi deset metrů od něj; Mason rychle dveře zase zavřel a přitiskl se ke zdi těsně vedle nich. Doufal, že stvoření místnost mine bez povšimnutí, nemohLsi tím ale být jistý.

Kroky se zastavily a dveře se otevřely, když do nich zatlačilo kovové chapadlo. Mason koutkem oka zahlédl, jak dovnitř vchází nestvůrná obrovitá postava. Zatím si ho robot nevšiml.

Stvoření překročilo práh a náhle se zastavilo, jako by zaregistrovalo Masonovu blízkost. To už se ale archeolog skokem vrhl kupředu, vrazil do robota ramenem a snažil se kolem něj protáhnout na chodbu. Neuvědomil si ovšem, jak obrovskou musí mít sílu.

Ačkoli byl robot vyvedený z rovnováhy, byl neuvěřitelně hbitý. Prudce se otočil, popadl Masona chapadlovitými pažemi a táhl ho zpět. Mason se marně pokoušel osvobodit.

Stvoření ho bez obtíží zadrželo, vysunulo jednu stočenou končetinu a za vře Lo dveře. Pakrobotdusavězamířildoprostřed místnosti, Masona táhl s sebou a vůbec si nevšímal jeho urputného zápasu. Lhostejně na něj zíraL složeným fasetovým okem.

Masonovi padlpohLed na prázdnou karafu. Ležela tak blízko, že na ni snadno dosáhl; rychle po ní tedy hmátl a prsty ji pevně uchopil kolem hrdla. Robotovo oko nebylo tak vysoko, aby na ně nedosáhl - opsal paží rychlý oblouk a vší silou do něho lahví udeřil.

Obličej mu zasypala bolestivá sprška skleněných střepů. Veškerou sílu vložil do jediného horečného pokusu vymanit se z robotova sevřenía podařilo se mu odtrhnouti poslední chapadlo, které měl ovinuté kolem pasu. Robot vrávoravě zamířil kupředu a narazil do zdi. Mason viděl, že má oko roztříštěné napadrť, byl tedy slepý.

Rychle doběhl ke dveřím a nehlučně vyklouzl na chodbu. Za sebou slyšel ohlušující rachot, jak robot dupal po místnosti sem a tam a vše na dosah drtil v beztvaré trosky. Rozhlédl se na obě strany, ale chodba byla prázdná. Nemohl tady na Erecha čekat;

věděl, že když za nim poslali jednoho robota, za chvíli budou násLedovat další. Namátkou si vybral směr a opatrně zamířil doleva. Do chodby v pravidelných intervalech ústily další dveře, neodvažoval seje však otevřít, protože se bál, aby nezburcovaljiné obyvatele zdejšího města.

Po chvíli ale neměl na vybranou. Zdáli k němu dolehl mechanický dusot nohou, které spěšně směřovaly k němu, a domyslel se, že přibíhají další roboti. Jen díky tomu, že se chodba za ním zatáčela, ho ještě nespatřili. Zaváhal. Možná že vladař AI Bakru -ať už těm kovovým mužům poroučel kdokoli-nebyljeho nepřítelem. Ten robot na něj přece nezaútočils úmyslem ho zabít- chtěl ho jen zneškodnit a zajmout. Kdyby se mu byl bez odporu podvolil...

Když se ale utíkající nohy přiblížily, přelila se přes Masona vlna chladné hrůzy. Nechalse řídit i n sti n ktem, otevřel nejbližší dveře a vklouzl dovnitř. Slyšel, jak roboti proběhli chodbou, a přejel očima po místnosti. To, co uviděl, ho téměř přimělo k užaslému výkřiku. Poprvé totiž spatři lžen u, která si říkala Nirvor-stříbrnou kněžku!

KAPITOLA II Žena z jiného času

KAPITOLA V

KAPITOLA VIII Nesmrtelní

KAPITOLA X Lidé z pyramidy

KAPITOLA XI Krev na pyramidě

KAPITOLA XII Podivné hledání

KAPITOLA XIII Zvířecí soud

KAPITOLA XIV Odplata v Corinooru

KAPITOLA II Žena z jiného času

Mason stál na nízkém ochozu, odkud vedla šikmá rampa dolů do prostorné místnosti s nízkým stropem,jejíž těžký vzduch bylpro-voněný jakýmsi pižmovitým kadidlem. Podlaha byla pokrytá koberci a kožešinami. Uprostřed komnaty stál nízký hranatý oltář, na němž jako květ zářil malý pLamen. Jeho chladný stříbrný jas vrhal poskakující stíny na dvě obrovské šelmy stojící u oltáře - dva levharty, jimž se pod kůží uvolněně vlnily mohutné svaly.

Jeden byl černý jako leštěný eben...

Druhý byl bílý jako bájná slonovinová brána, kterou prý podle toho, co se praví v legendách, proudí z pekelného města Dis zlé sny a mučí spáče...

Oba Levharti upírali zářícízelené oči na ženu, která se skláněla před planoudm oltářem, na ženu, jakou Mason ještě v životě neviděl!

Podobala se nádherně tvarované stříbrné soše, oděné v černé říze z krajkového hedvábí, která napůl odhalovala její útlé tělo. Po slonovinově bílých zádech jí splývaly rozpuštěné vlasy, stříbřitě se lesknoucíjako měsíční paprsky. Do obličejejí Mason neviděl; klečela před oltářem a tichým hlasem, znějídmjako čarovná hudba, mumlala slova jazykem, který Masonovi zněl absolutně nepovědomě.

Bledý oheň vyšlehl chladnými šepotavými plameny. Levharti scéně bez pohnutí přihlížeLi. Ženin hlas zesílil a přešel v pronikavé ječivé kvílení.

„Ohé, ohé!" Začala teď mluvit semitským jazykem, takže jí Mason rozuměl. „Moje město, můj národ, moje království! Všechno rozbořeno a vyvráceno, liduprázdnými ulicemi Corinooru se toulá lesní zvěř... ohé\" Žalostně sklonila hlavu a rozpuštěné vlasy jí vytvořily kolem obličeje závoj. Pak náhle vyskočila, napřímila se a strhla ze sebe řízu tak prudce, až ji rozervala na několik kusů. Její nahé tělo se na okamžik rýsovalo na pozadí mléčně bílého ohně a Mason zatajil dech, když spatřil její nezahalený půvab, štíhlou dokonalost údů i trupu, postavu, která se pružností a mrštností rovnala přihlížejícím levhartům. Pak se žena znovu v gestu absolutního sebeponíženísklonila před oLtářem a prosebně vztáhla ruce.

„Brzy, prosím, kéž je to brzy," zazněl její vzlykavý hlas. „Kéž Vládce uspěje a navrátí znovu Corinooru jeho bývalou moc... mrtvému a půvabnému Corinooru. Já, královna a kněžka Corinooru, tě o to žádám jako poslední z otroků, nahá a ponížená... Seléné, mocná Seléné, ukaž mému lidu znovu svoji tvář!"

Ticho, rušené jen šepotem stříbrných plamenů. Levharti stáli nehybně jako sochy a tajemnýma zelenýma očima ženu bedlivě pozorovali.

Mason pocítil na těle nepřirozený chlad. Znovu na něj padlstín hrozivého tajemství tohoto strašidelného města. Bezděky sebou prudce škubl a jeden z Levhartů okamžitě zavrčel. Bílý levhart zůstal nehybně stát, černý aLe vyrazil kupředu s očima pevně upřenýma na Masona. Archeolog si v tom okamžiku uvědomil, že je v jeho očích něco znepokojivě podivného-viděl v nich mnohem větší inteligenci, než jakou by čekal u pouhého zvířete.

Žena jediným bleskovým pohybem vyskočila, zůstala stát a s pootevřenými rudými rty se dívala před sebe. Masonovi se při pohledu na její krásu stáhlo hrdlo. Oči měla jako hluboká jezírka uhLově černé vody. A pravděpodobně z Masonova pohledu alespoň částečně vyčetla jeho neskrytý obdiv, protože sejí rty zkřivily v úsměvu a měkkým hlasem vydala povel:

„Bokyo! K noze!"

Černý Levhart se zastavil s jednou prackou zdviženou nad zemí. Tiše zamručel, vrátil sek ženě a stanuljí po boku. Žena kategorickým gestem Masonovi naznačila, aby přistoupil blíž.

Mason poslechl a zamířil po rampě dolů. Srdce se mu divoce rozbušilo, když se blížil k ženině bledé kráse, a ve spáncích mu tepala vášnivě rozprouděná krev. Byla to Afrodité, bohyně lásky a vší rozkoše...

Něco, co si přečetl v jejích očích, ho však natolik zarazilo, že zůstal stát.

Byla v nich krása, to ano. Bylo v nich ale i něco jiného, něco chladně cizího a děsivého, co jako by se skrývalo v těch záhadných hlubinách, něco natolik nelidského, že ceLým Masonovým tělem projela vlna odporu. Než ale stačil promluvit, zazněl odněkud zblízka dusot běžících nohou.

Z nervózního pohledu, jímž Mason střelil po dveřích, žena zjevně vyčetla alespoň část pravdy. Dlouhou chvíli na něj mlčky hleděla a pak...

„Pojď sem," zašeptala semitsky. „A buď zticha!"

Sehnula se a dotkla se oltáře. Bledé plameny pohasly. Oltář byl jen holým kvádrem z tmavého kamene. Na ženino vybídnutí na něj Mason váhavě vylezl a zůstal strnule stát. Pak náhle svého rozhodnutí zalitovala napjal svaly, jako by chtěl seskočit dolů.

Bylo už pozdě. Stříbřité měsíční plameny znovu vyšlehly a s tichým praskotem se rozhořely. Všude kolem Masona se nynítyčila stěna stříbrného ohně, která mu zakrývala výhled naženui na vše ostatní. Kupodivu vůbec nedtilteplo; měl naopak dojem, že z těch zvláštních plamenů na něj dýchá podivný chlad. Pomalu se uvoLnil a uvědomilsi, že mu nehrozí žádné bezprostřední nebezpečí. Proč mu ale ta žena pomohla?

Zpoza oltáře se ozvaly nějaké hlasy. Mluvil někdo, koho Mason neviděL- tázavým a panovačným tónem. Ženin hlas mu odpověděl a chvíli pak bylo ticho.

Měsíční plameny opět pohasly. Kromě ženy a obou levhartů v místností nikdo nebyl. Žena si přes ramena přehodila plášť ušitý z bíLé kožešiny. Krátce a tiše se zasmála a kývla na Masona.

„To byljeden z Vládcových sluhů," vysvětlila. „HLedaltě. Poslala jsem ho pryč. Jsi tady v bezpečí - alespoň na chvíli."

Mason slezl z oltáře a obezřetně se podíval na levharty, ti si ho ale až najedno či dvě krátká zavrčení nevšímali. Přistoupil blíž k ženě a semitsky ji oslovil:

„Patří ti mé díky, bohyně, která vládneš srdcím mužů."

Vyslechla si jeho květnaté poděkování a zakabonila se. „Ne-mLuv o bohyních. Vyznávám pouze jednu bohyni, a tu nemiluji, ale bojím sejí. Pověz - jak se jmenuješ?"

„Mason."

„Mason - ano. Já jsem Nirvor. Řekla bych, že nejsi v AL Bakru dlouho, že?"

„Nanejvýš půl hodiny. Jsi první člověk, na kterého jsem tu narazil, až na..." Nějaký nedefinovatelný varovný signál ho přiměl zmlknout, ještě než se zmínil o Sumerovi. Nirvořiny uhlově černé oči zpozorněly.

„Až na koho?"

„Až na roboty."

Žena se nepatrně pousmála. „Zjakého roku pocházíš?"

Masonovi se zatají Id ech. Ta hle otázka potvrzovala jeho bláznivý dohad. Síla těch dvou monolitů ho vrhla do proudu času -přesnějaksedomníval. Potlačilotázky, které se mu draly najazyk, ,i co nejklidnějším tónem odpověděl: „Devatenáct set třicet de-vél. Po Kristu," dodal pak ještě pro úplnost.

„V tom případě - mám-li použít tvého letopočtu - já pocházím z roku 2150, tedy z tvé daleké budoucnosti. Stejně jako ty jsem se chytila do pastí času, která mě přenesla zpět do téhle pradávné epochy, do doby předcházející éře, v níž z prachu po-vstal Egypt nebo Řím. A tady, v dávno zapomenuté éře, jsem natí,: Vládce."

Nirvor ho pozorně sledovala, Mason na sobě ale nedal nic znát. „.leště jsi ho neviděl?" zeptala se.

„Ne. Co je zač?"

„Přišel z budoucnosti - nejen ztvé, a lei z mé. Zdoby o pět tisíc let pozdější, než je tvůj časový sektor - z doby téměř deset tisíc let vzdálené ode dneška, ze soumraku Země. Vybudoval časový piojektor a odcestovaljeho prostřednictvím do tohoto prehisto-i i< kého města. Projektor byl zničen, Vládce se ale rozhodl postavit si nový. Dobyl Al Bakr a s roboty, které si sám vyrobil, ho proměnil v město védy. Pak se pustil do opravy projektoru."

„Jak ses sem dostala ty?" zeptal se Mason. „Nechápu..."

„Ty dva monolity v sobě soustřeďují atomovou energii, a když ji uvolní, uvedou tím do provozu časovou smyčku. Každý předmět, který se nacházív dosahu jejich silového pole,je vržen do proudu : nsu.To platí dnes a bude to platiti za milion let, Masone. Zelené ve/e času, které Vládce právě staví, budou ve zdejším údolí stát i poté, co se Al Bakr promění v opuštěnou divočinu. Budou stát v tvé i v mé době, přetrvají po všechny budoucí věky a budou v sobe navždy nést schopnost cestování časem. Možná jednou za tisíc let se nějaký člověk ocitne v jejich dosahu právě ve chvíli, kdy něco jejich energii uvolní, například blesk, jako tomu bylo v případě, kdy polapily mne. Moje karavana tábořila pod palmami v jedné z oáz v údolí Al Bakru. Nemohla jsem spát, procházela jsem se v bouři a byla jsem právě mezi zelenými sloupy, když udelil blesk. Jejich síla mě přitáhla časem do doby, kdy byl projektor původně postaven - tedy do dnešního Al Bakru, v němž panuje Vládce."

Mason horečně uvažoval o jejím vysvětlení. „Jsme jediní," zeptal se, „koho ty monolity polapily?"

„Ty a já, Vládce... a pakještějeden.Ten ale..." Nirvor zaváhala. „Nebudeme o něm mluvit." Svezla sevedle oltáře kzemi a protáhla se jako kočka. Levharti tiše přihlíželi. Nirvor si s přivřenými víčky Masona prohlížela a světle popelavé řasy sejí chvěly.

„Je mi tu samotné smutno," postěžovala si. „Posaďse, Masone."

Poslechl a kněžka pokračovala.

„Dlouhou dobu už čekám a čekám. Vládce slíbil, že mě vrátí do mého času a pomůže znovu vystavět moje mrtvé město, mramorový Corinoor. Než k tomu ale dojde, musím čekat mezi těmito barbary - a tak čekám, uctívám Seléné a moje levhartice mě hlídají... i ony upadly do zajetí sloupů času ve stejnou chvíli jako já." Něžně přejela štíhlou rukou po chlupaté čelistí černé šelmy. Levhartí samice na ni pohlédla přivřenýma očima a tiše zapředla.

„Jsou chytré, Masone - Bokya a Valesta. Už dlouho před pádem Corinooru vyvinuli naši vědci jisté tvory, a posvátní levhartí mezi nimi byli nejchytřejší. Pamatuj si, Masone - Bokya a Valesta jsou velice chytré..."

Pružným pohybem se Nirvor přesunula těsně k Masonovi. „Chytrost už mě ale nudí," zašeptala. „Jsem... žena."

Štíhlé paže se Masonovi ovinuly kolem krku. Do nosu ho udeřil Nirvořin teplý provoněný dech, vonné šílenství, které mu opojně stoupalo až do mozku. V ústech měl sucho a hrdlo se mu svíralo.

Sklonil hlavu a přitiskl ústa k Nirvořiným karmínové rudým rtům. Když se od ní odtáhl, byl trochu rozechvěLý.

„Masone," šeptla žena. Její oči ho vyhledaly a upřeně se na něj zahleděly. A Mason v nich už podruhé spatřil něco nelidského.

Bylo to něco chladného, krutého a odtažitého, co ho přimělo, aby před ní bezděky couvl, vyděšen tou nenápadnou ohavností v jejích očích. Nebyl by dokázal přesně říct, co ho na ní vLastně odpuzuje; to si měl ujasnit až mnohem později. 5 absolutní děsivou jistotou ale věděl, že ta žena je ztělesněním hrůzy...

Rty sejí náhle hrozivě zkřivily. Zadržela však příval slov, který sejí dral na jazyk, vstala a Mason se také zvedla zůstal stát vedle ní. Tentokrát pohledem nevyhledala jeho oči. Zvedla bledé ruce k hrdlu a rozepnula sponu, jíž měla plášť sepjatý. S tichým zašus-těním jí sklouzl k nohám.

Mason se pokusilodvrátit oči stranou - a zjistil, že to nedokáže. Nirvor byla možná zlá, byla to ale skutečná bohyně, mramorová Galatea, která se probudila k životu, plná vášně. Přistoupila k němu blíž a její nahé paže se mu ovinuly kolem krku.

Pevně stiskl zuby, odtrhl ji od sebe a prudčeji odstrčil. Vzpomínka na tu nevysvětlitelnou rizotu vjejích očích byla příliš silná.

„Říkáš, že pocházíš z budoucnosti," zašeptala pevněji držel za obě zápěstí. „Jak mám vědět, jari... tvorové... v té době žili?"

Okamžitě pochopila význam jeho sLov a v uhlově černých očích jí zableskla jiskra zuřivosti. Vytrhla z jeho sevření své ruce, uskočila a vztekle zaječela.

„Zabij ho, Bokyo -zabij!"

Černá levhartice vyskočila. Přikrčila sea pomalu se blížila k Masonovi.

„Ten muž patří Vládci, Nirvor!" ozvalse řezavý hlas. „Zabij ho... a zemřeš!"

KAPITOLA III Vládcova zloba

Mason otočil hlavu a u dveří spatřil Erecha. Sumer rychlým krokem zamířil po rampě dolů a ze studených očí mu čišelo drsné odhodlání.

„Slyšelas? Nirvor..."

Stříbrná kněžka pronikavě zasyčela. Černá levhartice zaváhala a pak se pomalu vrátila na původní místo. Nirvor se otočila k Sumerovi a oči jí rozhořčeně plály.

„Odkdy jsem povinna poslouchat tvoje rozkazy7"

„Mluvím jménem Vládce," odpověděl zdvořile Érech, v hlase mu ale zazníval nepatrný posměšný tón. „A myslím, že ani ty se mu neodvážíš vzepřít."

Nirvor se od něj s rozčileným gestem odvrátila a dotkla se oltáře, z něhož opět vyšlehly bledé plameny barvy měsíčního stříbra. „Nepovím o tom incidentu Greddaru Klonovi," prohlásil Sumer, „a radil bych ti, abys o něm pomlčela i ty."

Kněžka neodpověděla, Érech popadlMasona za paži a kývnutím hlavy ukázal na dveře. Mason ho beze slova následoval. Jakmile se ocitli na chodbě, Érech si dlouze úlevně oddechl.

„Ta ženská je démon, Mej-zone - ona i ty její kouzelné bestie, ty obrovské kočky. Pojď!" Táhl Masona za sebou, dokud ho nedo-vleklzpět do svého příbytku. Tam, bezpečně rozvařený na kožešinách, se ironicky ušklíbl.

„Užjsem myslel, že tě dostali kovoví muži. Ještě ale nejsi v bezpečí. Pokud ovšem nechceš riskovat setkání s Vládcem..."

„Proč by mi chtěl Vládce ublížit?" zeptal se poněkud nejistě Mason.

„No, vzpomínám si na jiného muže, který se tu stejně jako ty zničehonic objevil - jmenoval se Murdach. Je někde ve vězeňských kobkách, zavřený a zakutý v železech. Nevím, proč tam je. Samozřejmě, tebe třeba Greddar Klon do řetězů nevsadí..."

„Raději nebudu pokoušet osud," ujistil ho Mason. „Ty ale myslíš, že Vládce o mé přítomnosti neví?"

„Není si jistý. Nirvor tě neprozradí, protože kdyby to udělala, prozradila by i sebe. Myslím, že se můžeš v AI Bakru schovat, alespoň na nějakou dobu. Bílého velblouda ve stádu snadno najdeš, když ho ale přebarvíš nahnědo..." Sumer vstal, našel dlouhý kus plátna a lehký plášť. „Asi by sis měl obléct tohle."

Mason přikývl. „Jsi-li v Římě..." utrousil, Érech na něj ale jen nechápavě hleděl. Teprve pak mu to došlo - římská říše vznikne až za několik tisíc Let. Archeolog se rychLe svlékl, z plátna si uvázal bederní roušku a přes ramena si přehodil plášť. Érech mu podal dýku. „Lepší zbraň nemám," omlouval se. „Šavli potřebuji sám."

Vyvedl Masona zpět do chodby a za chůze mu vysvětloval situaci. „Pokud jde o Vládce, nevím, odkud přišel. AI Bakr byl kdysi opravdový ráj. Pak se objevil Greddar Klon a svými kouzly z nás všech udělal otroky. ByLjsem právě v AL Bakru na návštěvě, když přišel, protože se mi podařilo uprchnout z Nippuru." V pochmurně zamračenétváři se mu mihl výraz ďábelského pobavení.

„Když sem došla moje karavana, vládla tu Alasa. Pak se náhle zjevil Greddar Klon. Neviděl jsem to na vlastní oči. Někteří lidé tvrdí, že se za plného denního světla prostě objevil ze vzduchu. Prohlásil se za panovníka, Alasu si vzal jako rukojmí a drží ji ve vězení. Udělal z AI Bakru město strachu. Rozhlédni se kolem sebe!" Érech mávl rukou k zeleně osvětlené chodbě. „AI Bakr nikdy neprekypoval obzvláštní krásou, teď to tu ale vypadá, jako bychom žili s ďábly v podzemním pekle! Samozřejmě, žádné město nenívhodné místo pro opravdového chlapa. Kdybych mohl... jenže odtud nikdo neunikne. Ti, co se o to pokusili, zemřeli. Otroci Greddara Klonajsou všude."

Chodba se rozšiřovala. Někde za nimi zazněly rychlé kroky a Mason cítil, jak do něj Sumer strčil. Tryskem kolem nich proběhl kovový robot; pokud je viděl, nedalto nijak najevo. Zdáli k nim dolehl dunivý dusot mnoha nohou a ozvalo se pronikavé zaznění zvonu.

Érech zaklel. Těkal očima sem a tam, jako by hledal nějakou únikovou cestu. Minulo je několik dalších robotů. Mason pevně sevřel dýku.

„Ne!" Sumer ho popadlza zápěstí a odtrhl mu ruku od zbraně. H las měl tichý a naléhavý. „Hrozí nám nebezpečí, ale snad se nám podaří utéct. Pojď." Přidal do kroku.

Kovoví muži se hrnuli dál, chapadlovité ruce se jim houpaly podél těla a vypoulené oči hLeděly upřeně kupředu. Chodba se zaplnila rachotem jejich kroků. Znovu zaduněl zvon.

„Ten zvon svolává obyvatele města do poradního sálu," vysvětloval Érech. „Všichni se tam musí dostavit. Teď ti žádnou skrýš hledat nemůžeme. Musíme počkat...

0 pět minut později vyšli z chodby do rozlehlé místnosti s vysokým stropem. Byla obrovská, nad samotnou její prostorností se úžasem tajil dech. Stěny bez oken byly z bílého kamene a osvětlení skýtaly všudypřítomné zelené tyče. Kolem dokola byla ve stěnách vidět ústí tunelů. Z chodeb do sálu proudily početné zástupy mužů a žen, doprovázené i několika dětmi.

Mason se řídil Erechovými pokyny a připojil se k nim. Na jednom konci obrovské komnaty stálo zvýšené pódium a nad ním zdánlivě bez jakékoli opory viselo ve vzduchu stříbřité, asi dva metry dlouhé oválné těleso. Z nějakého zvláštního důvodu Masonovi připomínalo rakev. Zahlédl, jak sebou při pohledu na ně Érech vedle něj škubl.

Sál se plnil přicházejícími lidmi s hnědými obličeji a vyhýbavýma očima. Bavili se tlumenými hlasy a čas od času pohlédli k pódiu. Pro Masona bylo opravdu neobvyklým zážitkem slyšet sotva srozumitelné mumlání v jazyku, který už dávno existoval pouze v knihách několika vědců - alespoň vjeho době.

Z vysokého stropu se snesl černý kotouč. Zarazil se kus nad zemí, zůstal viset nad hlavami davu a lehce se pohupoval sem a tam. Šepot zmlkl a zavládlo ticho.

Z ústí tunelu za pódiem se bok po boku vynořili dva roboti. Těsně v patách za nimi se valilo něco, co vypadalo jako velká kovová koule s uříznutým vrcholkem - gigantický dutý pohár. Nad jeho okrajem vyčnívala odulá holá hlava protkaná modrými žilkami, baňatá a ošklivá - zrůdně nafouklá karikatura lidské lebky. Zpod ohromné mozkové schránky hLeděly pozorně do davu dvě číhající oči, podobné Lesklým korálkům.

Mason koutkem oka pohlédl na Sumera. V Erechovětváři spatřil cynický, zároveň ale také ustaraný výraz. Uvědomil si, že ono částečné pohrdání, s nímž válečník o VLádci mluvil, nebylo zcela upřímné - ve skutečnosti mělo zakrýt nervózní a jen s nechutí přiznávaný strach z Greddara KLona. Erechovi Vládce nepochybně připadaljako nějaký zrůdný mutant, protože na rozdíl od Masona nevěděl a nechápal, že po uplynutí statisíců let se lidská rasa vyvine v bytosti podobné tomuto podivnému muži na pódiu.

Koule za roboty se pomalu valila kupředu. Nad okrajem poháru se vynořila bledá štíhlá ruka s dlouhými tykadlovitými prsty. Roboti se na pódiu zastavili, koule vjela mezi ně a také zůstala stát čelem ke shromážděným lidem. Mason si povšiml, že v davu přihlížejících jsou jako stráže rozmístění další roboti. Davem pro-běhltlumený šepot.

„Vládce!"

Mason ironicky zvedL obočí nad jedním okem. Teď už mu bylo jasné, jak se Greddaru KLonovi daří udržovat si nadvládu nad pověrčivými domorodými obyvateli AI Bakru - využíval jejich strachu z neznáma. Teprve nyní si uvědomil, že je celý sál komponovaný jako obrovský amfiteátr, promyšleně uspořádaný tak, aby diváka ohromil svou tajemnostía neobvyklostí. Impozantnívědecké znalosti Greddara Klona byly nepochybně nebezpečné, ale tohle okázalé divadlo byl Mason schopen prohlédnout a ignorovat. Přitom pomyšlení už si nepřipadaltak docela ztracený a bezmocný.

Vládce zvedl štíhlou ruku a okolní dav padl na kolena. Mason si našel místo za jakýmsi tlouštíkem s oholenou hlavou, oblečeným ve vlněném plášť.

Z černého kotouče zazněl monotónní kovový hlas. Mason opatrně zvedl oči. Reproduktor, pracující pravděpodobně na principu rádiového zesilovače, musel být pro Erecha i ostatní vskutku něčím neuvěřitelným.

„Uvěznil jsem Alasu, vaši kráLovnu," ozval se hlas prostý jakýchkoli emocí. „Už dlouhou dobu je mým rukojmím - ode dne, kdy jsem se dozvěděl, že proti mně chystá vzpouru. A vás, obyvatele AI Bakru, jsem varoval, že při prvním náznaku další vzpoury zemře. K žádnému podobnému pokusu potom už nedošlo, to připouštím."

NeproniknutelnéVládcovyoči přejížděly po kLečících zástupech. V okamžiku, kdy se zkoumavý pohled blížil k němu, Mason rychle sklonil hlavu. Bezbarvý hlas pokračoval.

„Schránka, v níž je ALasa uvězněná, jejako varování vystavena všem na očích. Dotknout se jí je ale zakázáno. Tento zákaz byl porušen."

Greddar Klon na okamžik sklonil hlavu. V ústí tunelu za pódiem se objevil robot sjednou chapadlovitou paží ovinutou koLem krku dívky, která kráčela vedle něj - mohlo jí být tak dvacet let, tmavé oči měla vytřeštěné a vlasy slepené zaschlou krví. Na sobě měla jednoduché bílé šaty, potrhané a potřísněné.

Kovově vyhlížející oválné pouzdro, které viselo nad pódiem, kleslo o něco níž. Stříbřitý třpyt se proměnil, povrch pouzdra se rozzářil hrou mihotavých barev a po chvíli zůstal průhlednýjako čiré sklo.

Uvnitř spočívala dívka.

Mason cítil, jak do něj Sumer šťouchl. „Alasa- naše vládkyně," zašeptal.

Dívka ležela v průhledné rakvi se zavřenýma očima, tmavé vlasy jí stočenými Loknami rámovaly slonovinově bílý, dráždivě přitažlivý obličej; vyzařovala z ní zvláštní křehká krása, ještě zvýrazňovaná přiléhavou zelenou řízou, kterou měla na sobě. Mason zatajil dech a upřeně na ni zíral. Dav se sotva viditelně zavlnil.

„Kdo se dotkne Alasina vězení, propadne smrti," oznámil chladně černý kotouč. „Nikdo ať neodvracíoči."

Roboti bíle oděnou dívku pevně drželi. Několik dalších přineslo jakýsi podivný přístroj. Bleskově ze zajatkyně strhli jediný kousek oblečení a odhalili její útlé tělo. Zaječela a marně se snažila vyprostit z jejich sevření.

Roboti na ni ovšem byli příliš silní. Přitiskli jí k tělu tucty sklovitě průhledných kulatých disků, které sejí zjevně přisáLy k pokožce. Od disků vedly ohebné hadice k rozměrnému přístroji na pódiu.

Masonovu pozornost upoutal jakýsi pohyb. NedaLeko od něj se zvedl na nohy nějaký muž, podsaditý válečník s šedivě pro-kvetlými vousy, a fascinovaně sledoval výjev, který se před nimi odehrával. Mason sledoval jeho pohled a pocítil dotek mrazivé hrůzy.

Dívka na pódiu... se měnila! Kůžejípod nesčetnými skleněnými přísavkami zaníceně zrudla. Zavyla bolestia zkroutí La se v sevření kovových paží robotů. Její nahétělo už nebylo bílé - bylo pokryté tucty kuLatých karmínové rudých skvrn...

Mason pochopil, co se děje. Přístroj zpod skleněných přísavek odčerpávalvzduch a tkáň dívčina těla byla vystavena obrovskému podtlaku.

Na Erechově obličeji se perlily drobné kapičky potu. Sumer měl pevně zaťaté zuby, nedokázalale zakrýt strach, který se mu zračil v očích. „Je to jen klam, Erechu," zamumlal Mason a jeho šepot ze ztratilv šumu dalších tichých hlasů, který zaplnil celý sál.

Sumer na něj pohlédl očima plnýma pochyb a ihned se znovu zadíval na pódium. „Mýlíš se, Mej-zone," procedil koutkem úst. „Neníto poprvé, co něco takového vidím. Ne... nelíbí se mi takhle se bát, Mej-zone!"

Dívka zaječela a její křik byl plný rezavé bolesti. StrašLivý podtlak jí rval tkáň na kusy. Do skleněných přísavek vytryskla krev. Nervy, žíly a tepny se trhaly a vytvářely příšernou změť. Celé její tělo se změnilo v beztvarou hroudu nateklého krvácejícího masa.

Ozval se výkřik. Mason otočil hlavu právě včas, aby zahLédL, jak vzduchem prolétl oštěp vržený rukou šedovousého válečníka, kterého si už jednou všiml. Zbraň se sálem mihla jako bílý plamen namířený přímo na Vládce - náhle se zarazila a s hlasitým rachotem spadla na podlahu.

Z pódia vyšlehl úzký kužel žlutého světla. Kdosi pronikavě vykřikl, když světelný paprsek zasáhl jeho citlivou kůži a zamířil k šedovousému muži. Válečník zachroptěl a naznak se zhroutil k zemi s obLičejem sežehnutým ve zčernalou zuhelnatělou masku. „Střežte se!" zaburácel hlas z kotouče. „Střežte se Vládcovy zloby!"

„Znal jsem ho," zahučel Sumer. „Ta ubožačka, kterou Vládce právě zabil, byla jeho dcera..." Odmlčel se, protože tichý šum davu náhle umlkl.

V hrobovém tichu zněl hlas vycházejíc z černého kotouče nepřirozeně hlasitě. „Nechť předstoupí číslo Devět set sedmdesát čtyři," přikázal. Érech prudce žalapaL po dechu.

Pak Sumer bez jediného pohledu na Masona vstal a pomalým krokem zamířil k pódiu. Těsně před ním se zastavil čelem k Vládci.

„Kde je ten cizinec, který byl v tvém příbytku?" Tentokrát hlas vyšel z úzkých rtů Greddara Klona, a ne z reproduktoru v kotouči nahoře.

„Nevím," odpověděl hlasitě Érech. „Z mého pokoje utekl." Masonovi bylo zřejmé, že jsou Sumerova slova určenajeho uším.

Stejně zřejmé to zjevně bylo i Greddaru Klonovi. Znovu se ozval jeho bezbarvý hlas.

„Mluvím ktobě, cizince. Přistup blíž."

Mason se nepohnul. Jeden z robotů vykročil kupředu a ovinul chapadlovitou paži kolem Erechova hrdla. Sumerova ruka sjela kjílci šavle, ihned však bezvládně klesla. Bezbarvý hLas opět pro-mLuvil - k Masonovu úžasu mluvil anglicky, se zvLáštním přízvukem, ale srozumitelně.

„Nechci ti - ublížit. Přistup blíž, pokud se - chceš vrátit - do svého - časového sektoru."

Masona to tak překvapiLo, že sebou mimoděk škubl; na okamžik ještě zaváhal, pak ale rychle vstal. Koneckonců neměl na vybranou. Chapadlo obtočené kolem Erechova krku ho mlčky varovalo, že neuposlechne-li Vládcova příkazu, čeká Sumera mučení.

Chvatně zamířil kupředu, doprovázen četnými kradmými pohledy, a beze slova minul nehybného Erecha. Snědý válečník hleděl přímo před sebe a ve tváři se mu nepohnuljedinýsval. Greddar Klon kývl, robot uvolnil Erechovo hrdlo a místo toho omotal chapadlo v nadloktí kolem Masonovy paže. NepůsobiLo to nijak výhružně - spíše to vyvolávalo dojem, že ho vzaLza paži jen proto, aby mu ukázal cestu. Mason pocítil jemné škubnutí a robot ho pobídl k ústí tunelu za pódiem. Z podivné kulaté kovové hlavy na něj bezvýrazně zíralo jediné mnohafasetové oko.

S posledním pohledem na Erecha Mason následoval robota kolem nehybné Alasy, strnule Ležící v zajetí průhledného pouzdra. Její křehká krása na něj znovu zapůsobila tak mocně, že se mu zadrhLdech v hrdle. A pak už ho pohltila zeleně osvětlená hlubina chodby...

Robot ho odvedl do velké haly obklopující oba monolity. Tam zůstal stát a čekal se studeným chapadlem obtočeným kolem Masonovy paže, dokud k němu nedoLehL zvuk dusajících nohou. Do obrovského sálu vešli dva strážní roboti a za nimi se objeviLGred-da r Klon ve své kovové kouli. Vládce zastaví l, otevřel dvířka vjejím boku a pracně se vysoukal ven na podlahu.

Nyní měl Mason příležitost prohlédnout si toho neobvyklého muže z blízkosti. Byl drobného vzrůstu se zakrslým, alezavaLitým tělem, paže měl však štíhlé a bez kostí, zakončené rukama s protáhlými prsty. Křivé nohy měl tlusté a svalnaté; musely takové být, aby unesly tu obrovitou mozkovou schránku. Sporé tělo mu zakrývaltěsně přiléhající černý oděv - muž byl tak malý, že rameny sotva Masonovi dosahovalk pasu. Hlavu měltrpasLík papírově bílou, protkanou modrými žilkami. Mason si dokázal téměř živě představit, jak v žilkách pulzuje krev v rytmu se stahy mozku. Lebeční kosti byly zjevně velice tenké - při tom pomyšlení ho bezděčně něco napadlo.

Maličká špičatá brada se pohnula a pisklavý hlas pronesl několik slabik, jimž Mason nerozuměl. „Je mi líto," opáčil anglicky, „ale tvoji řeč neovLádám."

„Já-znám tvoji," proneslVládcekostrbatětýmžjazykem.„Stu-dovaljsem - staré dokumenty..." Přešel do čisté semitštiny, kterou mLuvil podstatně plynuleji. „Mluvme ale raději prajazykem. Poslední dobou jsem jím často nucen mluvit, ačkoli zpočátku jsem sním mělproblémy. Přišeljsizbudoucnosti. Játaké-ale z budoucnosti mnohem vzdálenější, než je ta tvoje." Kývla chapad-Lo se z Masonovy paže odvinulo. Robot se na okamžik vzdálil a vrátiLse s hromadou kožešin. Greddar Klon se na ně uvelebil, robot přinesL další a hodil je na hromadu vedle Masona. Ten se také posadil.

„Dovol, abych ti to vysvětlil. Postavil jsem ve své době stroj času, projektor, který měodeslalzpět do minulosti. Dopustiljsem se ale ve výpočtech chyby a ta měla téměř fatální následky. Měl jsem v úmyslu přesunout se jen několik dnů do budoucnosti, časový proud byl však velice silný... Vynořil jsem se v tomhle pradávném městě. A neměl jsem možnost se vrátit. Můj stroj času tady samozřejmě neexistoval, nemohl existovat dřív, nežjsem ho v daleké budoucnosti postavil."

Chladné oči na Masona hleděly s neproniknutelným výrazem. „Postaviljsem svůj stroj znovu, tentokrát ale trochu... jinak. Nechci setotiždopustit další chyby- nerad bych se vrátil do pliocénu nebo se ocitl na umírajícím světě bez vzduchu. Ještě jsem svoje experimenty neukončil. Víš, proč ti to všechno povídám?"

Mason zavrtěl hlavou. Svaly vtvári mu ztuhly.

„Není to z přátelství, to vůbec ne. Chci tvůj mozek. Tvoji inteligenci. Roboti mě poslouchají, nemají ale vlastní mysl. Čekají mě jisté delikátní operace a výpočty... ve své době jsem mělschopné asistenty, ovšem ty zdejší barbary pochopitelně použít nemůžu. Tebe ano. Tvoje mysl je nevyvinutá, obsahuje ale určité základy vědeckých znalostí. Chci, abys mi pomohl."

Chvíli se na Masona dívala pak pokračoval. „Jeto jediná možnost, jak se i ty můžeš vrátit do své doby. Nenech se zviklat emocemi. Zdejší lidé pro mne vůbec nic neznamenají. Ty ostatně také ne, tebe ale mohu použít. Buď mi pomůžeš, nebo zemřeš."

Archeolog zaváhal. Nepochyboval o tom, že odmítnutí by znamenalo smrt nebo přinejmenším mučení. Musí získat čas... dokud tomuto cizímu a záhadnému světu lépe neporozumí.

„Dobrá. Pomůžu ti," přitakal znaveným hlasem.

„Výborně." Greddar Klon přejel Masona zkoumavým pohLedem. „Jsi unavený. Nejdřív se musíš vyspat, a až se osvěžíš spánkem, můžeme začít."

Jeden z robotů přistoupil k Masonovi, uchopil ho za paži a pobídl ho směrem k jakési chodbě.

Za zády mu ještě zazněl Vládcův bezvýrazný a zlověstný hlas.

„Pamatuj - nevěřím ti! Nejspíš ale chápeš, že zrada by znamenala tvoji smrt!"

KAPITOLA IV Spiklenci

Sedm hodin strávil Mason bezesným spánkem na hromadě kožešin v jednom z prázdných příbytků AI Bakru. Jednou ho probudil jakýsi nepovědomýzvuk, který ho přiměl jít ke dveřím aotevritje. Hned za dveřmi stál na stráži kovový robot. Mason se trpce pousmál, vrátil se k lůžku, lehl si a opět usnul.

Když se probudil příště, tiskl mu někdo k ústům tvrdou mozolnatou dlaň. Vyděšeně se chvíli zoufale bránil, pak se ale zarazil, protože zaslechl naléhavé Erechovo šeptání.

„Ticho, Mej-zone! Buď zticha!"

Sumerův snědý obličej se leskl potem. Sundal ruku z Masonových úst. „Musímesi pospíšit," zašeptal. „Potrebujú, abys se mnou někam zašelještě předtím, než pro tebe Vládce pošle."

„Co ten robot..." kývl Mason ke dveřím. Erechovy úzké rty se roztáhly v úšklebku.

„0 toho jsem se postaral. Tohle ho vyřídilo - vidíš?" Vytáhl ze záhybů pláště jakýsi podivný mechanismus vejčitého tvaru, který slabě mléčně světélkoval. „Dostaljsem to od Murdacha."

Murdach! Mason si na to jméno vzpomněl - patřilo muži z budoucnosti, kterého Greddar Klon uvěznil ve sklepeních AI Bakru.

„Jak..."

„Murdach je moudrý - a také mocný, ačkoli je v řetězech. Navštívil jsem ho - poté, co mě Vládce potrestal za to, že jsem tě ukrýval." Sumer se opatrně poškrábaLna zádech a bolestně zkřivil obličej. „Nemám rád polibky karabáče, vážně ne! Když jsem Mur-dachovi pověděl o tvém příchodu, vymyslel plán. Dal mi tuhle zbraň proti kovovým mužům a požádal mě, abych tě za ním zavedl. A taky Alasu, protože Vládce seji chystá zabít."

„Tak na co čekáme?" zeptal se Mason. Lehce vyskočil na nohy a zamířil ke dveřím. Mimoděk zajel rukou k dýce, která mu visela u opasku, Érech se ale jen tiše zasmál.

„Žádné nebezpečí nám nehrozí - pokud se budeme pohybovat tiše. Murdachova zbraň je velice účinná."

Sumer otevřel dveře. Robot tiše a nehybně stál před prahem a jeho mnohafasetové oko bylo prázdné a slepé. Když kolem něj oba muži prošli, nepohnul se.

„Je začarovaný," vysvětlil Érech.

Mason tázavě zvedl obočí. Samozřejmě, pověrčivý Sumer to musel považovat za kouzlo, příčinu robotova ochrnutí si ale bylo možno domyslet. Murdachova vejčitá zbraň pravděpodobně vysílala nějaké paprsky, které způsobily dočasný zkrat v energetic-kých obvodech, jež kovového muže aktivovaly. Mason by byl rád věděl, jak dlouho robotovo ochrnutí vydrží.

„Pojď," vybídL ho Érech a vyrazil chodbou ode dveří. Archeolog ho tiše následoval. Svižně procházeli liduprázdnými zeleně osvětlenými tunely, až konečně dorazili do velkého sálu s pódiem, na němž Greddar Klon před shromážděnými obyvateli AI Bakru mučiL a zabiltu semitskou dívku. Síň byla nyní prázdná až na skleněnou rakev, která se stále vznášela ve vzduchu. Érech k ní lehkým krokem doběhla Mason se mu drželv patách.

Z ústí jednoho z tunelů hLučně vyšel robot. Sumer k němu napřáhl ruku, v níž pevně svíral Murdachovu záhadnou světélkující zbraň. Z lesklého předmětu vytryskl tenoučký světelný paprsek.

Světlo dopadLo na robotovo tělo. Rozprsklo se a jako tekutina se pomalu rozLévalo po kovovém povrchu. Robot se náhle proměnil v osLnivou postavu živoucí záře.

Kovová obLuda se zarazila v polovině kroku s chapadly křečovitě nataženými před sebe. Vypadala, jako by zkameněLa.

Světelný paprsek pohasla Érech zbraň schovaldo záhybů svého oděvu.

„AteďAlasa," zavrčel. „Murdach mi vysvětlil, jak ji mám osvobodit. Snad si to pamatuju..."

Sumer se dotkL průhledné rakve a lehce přejel rukou po jejím povrchu. Tiše zaklel - a pak náhle zatajil dech. Pod jeho silnými prsty něco hlasitě cvaklo a poté se ozval podivný pisklavý zvuk. ZněLo to, jako by se prudce přetrhla houslová struna.

Rakev kLesla k zemi a při pádu se otevřela. Uvnitř ležela Alasa -nehybná a spící.

Mason se předklonil s očima pevně upřenýma na dívku. Jak před ním Alasa Ležela, měl dojem, že její krása snad ani nemůže pocházet z tohoto světa, a na okamžik ho přepadl strach, že se neprobudí.

Pak se dlouhé tmavé řasy zvedly a na něj pohlédly její teple zlaté oči. V tom pohledu bylo jakési zvláštní porozumění a Alasa... se usmála. Nebyla to už bohyně - byla naopak až neuvěřitelně Lidská!

Do tváře sejívkradl strach. Plavným pohybem se zvedla a rozhlédla se kolem sebe s vyplašeným výrazem štvaného zvířete.

„Ničeho se neboj," oslovil ji semitsky Mason. „Přišli jsme tě osvobodit, a ne ti ublížit."

Hleděla na něj s pochybami v očích.

„Je to pravda," přidal se Sumer. „Mě myslím znáš - a víš, jak jsem bojoval, když se tu Vládce objevil."

Alasa konečně promluvila: tiše a poněkud chraptivě, jako by příliš dlouho nepoužívala hlasivky. „Ano, znám tě, Erechu. A důvěřuji ti. Ale... pověz mi, jak dlouho jsem tady byla zavřená?"

„Třikrát čtyři měsíce," odpověděl Érech. „A teď pojď, mluvit můžeme za chůze. Nemáme času nazbyt." Otočilse k rakvi, zavřel ji a zvedl do vzduchu, kde opět zůstala bez opory viset. „Vládce možná nezjistí, žejsi zmizela, přinejmenším ne hned."

Sumer se ujal vedení. Zdálo se, že se ve spletitém bludišti AI Bakru orientuje naprosto bez probLémů, zato Alasiny oči se nejednou užasle rozšířily, když viděla svoje proměněné město. Mason ji koutkem oka sledovala cítil, jak se mu při pohledu na její neobvyklou křehkou krásu zrychluje tep. V jednom okamžikujeho pohled opětovala s neskrývanou zvědavostí.

„Řekla bych, žejsi přisel z nějaké daleké země," poznamenala. „Muži z AI Bakru jsou buď silní, nebo hezcí, zřídkakdy ale obojí. Ne že bys byl nějak zvlášť hezký," - zasmála se a zlaté oči jí rozpustile zaplály - „ale líbíš se mi!"

Než Mason stačil odpovědět, mihl se v dálce před nimi jakýsi stín. Byla to Nirvořina bílá levhartice. Zastavila se a s nevyzpytatelným výrazem se na ně zadívala. Masonovi přeběhl po zádech mráz. Bylo to samozřejmě jen zvíře - v jeho pohledu však byla smrtící zášť a zároveň i jiskra zvláštní inteligence.

Levhartice náhle uskočila stranou a zmizela. „Je to démon," zašeptal Érech. „Bokya, ta černá, jezabiják, ale bílá Valesta jejako MalikTaus, paví ďábel východních kmenů. Pospěšte si!"

Zamířil teď dolů po příkře se svažujících rampách, liduprázdných a osvětlených jen světlezeleným přísvitem. Cestou narazili na jednoho robota, paprsek z Erechovy zbraně ho ale rychle zne-hybnil. Sestupovali stále níž, nořili se do skrytých hlubin pod ztraceným AI Bakrem...

A Masonovi se těsně v patách jako neúprosný pronásledovatel držel strach. Od okamžiku, kdyseobjeviLa bílá levhartice, se v něm vzdouvala nepotlačitelná vlna děsu. Nevysvětlitelná jistota, že se k nim blíží nějaké nebezpečí...

Katastrofa udeřila bez varování. Z hlubokého stínu postranní chodbičky náhle vylétl tmavý blesk - černá levhartice! Skočila přímo po Erechově hlavě a Sumer by byl okamžitě zemřel v drtivém stisku jejích tesáků nebýt toho, že se Mason téměř bezmyšlenkovitě vrhl kupředu, vrazil mu do zad a odhodil ho stranou. Paži mu rozsekl jako břitva ostrý dráp. 0 tvář se mu otřela černá srst, tak blízko kolem něj prolétla smrt. Levhartice jako byseještě ve vzduchu přetočila zpět a z jejích zelených očísršely blesky.

Érech už však stačil vytasit šavli. S divokostí, jež se vyrovnala útočícímu zvířeti, se přikrčil a vycenil zuby v zuřivém úšklebku.

„Zpátky, Mej-zone! Hlídej Alasu! Tvoje dýka je kratší než moje -já se o toho pekelného zmetka postarám!"

Mason odstrčil dívku za sebe a vytasil dýku. Levhartice se pomalu kradla k Erechovi a vztekle švihala ocasem. A pak...

Padla tma.

Zeleně světélkujícítyče blikly a zhasly. Chodbu zahalila neprostupná černá tma.

Bezprostřední hrozba zkázy vyvolala v Masonově mysli spásný nápad. „Tu zbraň, Erechu!" vykřikl. „Použij Murdachovu zbraň!"

Neměl tušení, jestli paprsek levhartici ochromí, přinejmenším jim ale to zářícívajíčko mělo posvítit - poskytnout jim tolik světla, aby je levhartice nemohla ve tmě nepozorovaně napadnout a zabít.

NevěděL, zda Érech jeho výkřik slyšel, protože se mu náhle zachvěla podlaha pod nohama. Snažilseudržetrovnováhu, podlaha se ale zavlnila a propadLa se pod ním. Cítil, jak do něj měkce narazilo Alasinotělo, a pak už se oba řítili kamsi do prázdna.

Nepropadli se příliš hluboko, a protože dopadli na hromadu kožešin, neutrpěli žádné zranění. V neproniknutelné tmě slyšel

Mason dívčin přerývaný dech. Natáhl ruku a nahmataljejí teplou hebkou paži.

„Neublížila sis?" zeptal se.

„Myslím, že ne. Ale co Érech?"

Mason na Sumera zavolaljménem. Odpovědi se nedočkali.

Místnost se rozzářila jasným světlem.

Byli v maličké cele o rozměrech čtyřikrát čtyři metry nebo ještě méně. Strop i stěny byly z holého kovu. Mason vstala sevře Iv ruce jílec dýky.

„Bokya sice neuspěla, ale já ano," ozval se posměšný hlas. „Jsem chytřejší než moje levhartice."

To mluvila Nirvor! Stříbrná kněžka!

Mason se rychle rozhlédl na všechny strany. Neviděná žena se tiše zasmála.

„Nemůžete utéct, ty ani ona. Zemřete. A Vládce se nikdy nedozví, že jsem vás zabila já. Když se totiž kentaur nakrmí, nenechá po sobě ani kosti."

Iv takové chvíli našeL Mason čas nato, aby s údivem přemýšlel, proč ho Nirvor tak nenávidí. Pak si ale vzpomněl na svá slova a na odpor a hnus, který dal najevo při pohledu na nelidskou zášť v očích stříbrné kněžky. Nirvor si to pamatovala - a z jejího pohledu to byl prohřešek, který mu nemohla odpustit.

„Sledovala jsem vás," mluvil dál její chladný hlas, „dokud jste nedošli k pasti nad kentaurovým doupětem. Je-li Vládce tak přílišně sebejistý, že se nechrání před zradou, ochráním hojá. Gred-dar Klon mi totiž slíbil, že obnoví slávu Corinooru z dob bohyně Seléné, a vy, kteří jste jeho nepřáteli, zemřete - hned teď!"

Podlaha se pod nimi prudce naklonila. Mason s Alasou se znovu propadli do prázdna a s roztaženými údy se zřítili na vrstvu šelestící slámy. Ocitli se ve spoře osvětlené rozlehlé místnosti s vysokým stropem. Zdála se být prázdná, jen ve vzdáleném koutě se krčil velký temný stín.

Opět uslyšeli Nirvořin hlas. „Kentaur se za chvíli probudí. Až ho uvidíte, pokloňte se Vládcově dovednosti.Tenhle kentaur totiž kdysi býval mužem z AI Bakru, hlupákem a vrahem, jehož tělu i mozku dal Greddar Klon pomocí své vědy zvířeď podobu. Nekrmí ho příliš často. A také se mu často nestává, aby mu do doupěte hodili krásnou dívku. A stále je to zčásti člověk..." Ironický smích pomalu odezněl. Mason pohlédl do ALasina bílého obličeje.

„Hlavu vzhůru," povzbudilji nejprve anglicky, ihned ale přešel do semitštíny. „Neklesej na mysli. Ještě nejsme mrtví."

Dívčiny rty byly bledé. „Mám strach - tohle jsou kouzla!"

„Já jsem také docela obstojný čaroděj," zažertoval Mason sebevědomým tónem, přestože si nijak sebevědomě nepřipadal. Temný stín v koutě se zavrtěl. Vstal a pomalu vyšel na světlo...

Archeologa polila ledová hrůza. Stál před ním živý, dýchající, opravdový kentaur, mytologická nestvůra, která se znenadání probudila k životu. Vytvořily ho chirurgické schopnosti Vládce, připomínal si Mason, přesto nedokázal potlačit záchvěv odporu. Byla to neuvěřitelná zrůda!

Kentaur měltělo zvířete, hnědého koně, celé potřísněné a pokryté zaschlou špínou. Z kohoutku mu vyrůstalo mužské těLo a paže, chlupaté a vlnící se obrovskými svaly. Hlava byla Lidská, přitom však v ní bylo něco nedefinovatelně zvířecího. V mělkých očích se nezračila ani jiskra inteligence, jen bledý svit tupé nenávist' a hrozby.

Přelétl pohledem po Masonovi a otočil se k dívce. V očích mu zaplálo světlo a pootevřená ústa s odkapávajícími slinami se zachvěla. Vydralo se z nich několik nesrozumitelných zvuků. Svalnaté paže se zvedLy a kentaur poskočil o pár kroků kupředu.

„Drž se za mnou," přikázal dívce Mason. Uchopil chLadnýjílec dýky a zvedl zbraň.

Kentaur zaváhal a upřel na něj zvýše oči. Zdálo se, jako by se nahrbila přikrčil. A pak skočil.

Se vzteklým zaryčením a s rozevlátými předními kopyty vystřelil vpřed. Když se na Masona ta gigantická hora masa nezadržitelně řítila, rozmáchl se zoufaLe dýkou vzhůru. Nevěděl, zda jeho rána našla cíl, protože ho jedno z kopyt zasáhlo do hlavy. Byl to jen letmý úder, přesto ho téměř omráčeného odhodil zpět. Bezvládně se svalil do slámy.

Zatmělo se mu před očima. Úporně se snažil temnotu zahnat. Hlava mu třeštila oslepující a pulzující bolestí, a když se přinutil otevřít oči, nedokázal zaostřit pohled.

K plnému vědomí ho probral Alasin výkřik.

Neschopný pohybu, se svaly slabými jako rozbředlé bláto, ležel a sledoval hrůznou scénu před sebou. Zvířecí muž dívku popadL a stiskl chlupatými pažemi. Upřeně na ni zíral kalnýma očima. Ruka s dLouhými drápy prolétla vzduchem, škubla za Alasiny šaty a brutálně jí je servala ztěla.

Mason zoufale bojoval proti ochromující slabosti a zběsilému točení hlavy, z něhož se muzvedalžaludek. Kentaur zahýkal šíleným smíchem.

A znovu zaznělo Alasino zakvílení- vyděšené a beznadějné!

KAPITOLA V

Kentaurovo šílenství

Kentaur skLonil obludnou hlavu a jeho vodnaté zříteLnice se chtivě vpíjely do dívčiny nahoty. Alasa se marně bránila a zarývala nehty do kentaurova obLičeje. Ačkoli mu ho rozdrásala až do krve, nestvůra si poranění nevšímala.

Masonovi se podařilo omámené se vyškrábat na nohy. LeskLá dýka ležela na slámě kousek od něj. Sehnul se a zvedl ji. Pak se otočil ke zvířecímu muži.

Alasa ležela, sinalá a jako bez života, v kentaurově náruči. Nestvůra neměla myšLenky na nic jiného než na dívku. Krví podlité oči sejí dychtivě blýskaly, dech se zrychloval. Nevnímala Masona, který se k ní opatrně kradl.

Věděl, že má jen jednu jedinou šanci. Tiše se připlížil přímo za obludu. Kentaur na poslední chvíli vycítil nebezpečí, hrozivě za-burácela začalse otáčet.

Masonova paže prosvištěla vzduchem. Dýka se kentaurovi zajyla do hrdla, prořízla kůži, maso i chrupavku. Z rány vytryskl mohutný proud krve a postříkal nahou dívku karmínové rudými skvrnami.

Kentaur s ohlušujícím předsmrtným rykem upustil Alasu na zem. Oběma rukama se chytil za proříznuté hrdlo. Pak se vrhl na útočníka.

Masonovi se podařilo uskočit takže ho rozmáchlá kopyta jen škrábla na boku. Když kolem něj nestvůra prolétla, vložilveškerou sílu do zoufalého skoku. Pocítil pod sebou železné svaly, dopadl kentaurovi na hřbet a obě paže mu pevně ovinul kolem krku. Dýku stále držel v ruce.

Zvířecí muž se rozběsnil. S hlasitým řevem tápal rukama za zády a hledal svoji kořist.

Prsty s dlouhými drápy se snažily nahmatat Masonovy oči.

Archeolog poslepu švihl dýkou. Hned nato vylétL do vzduchu, těžce dopadl na boka několikrát se na zemi překulil. Těsně kolem něj se prohnala dusající kopyta. Vrávoravě vyskočil - a užasle zůstal stát.

Kentaur byl slepý! Dýka zasáhla obě jeho oční bulvy a rozřízla je napůl. Zvířecký obličej byl celý zalitý krví. A jestliže předtím nestvůra běsnila, nyní se proměnila ve ztělesněného démona!

Oslepený a umírající kentaur řičel šíleným vztekem a vražednou záští. Kopyta zuřivě bušila do slámy, velké paže kmitaly sem a tam. Kentaur křižovalsvédoupěapronásledovalmuže, který ho zranil. Mason spatřil kousek od sebe ležet Alasu. Rozběhl se k ní a popadl její nahé tělo do náruče. Klopýtavě se dovlekldo kouta a schoulil se v něm. Kentaur se kolem něj prohnal jako dělová koule.

Byla to šílená, groteskní hra. Umírajíc nestvůra poslepu hledala prchající kořist a Mason s dívkou v náručí střídavě uhýbal. Dech ho v hrdle pálil jako otevřený šlehající plamen. Pojednou kentaur znehybněl, zkrvavené paže volně svěsil podél těla, tázavě zvedl oslepenou hlavu a naslouchal.

Dívka v Masonově náručí se zavrtěla a hlasitě zasténala a nestvůra ztuhla. Vedena zvukem se vrhla kupředu...

A padLa k zemi - mrtvá! Několikrát se ještě převalila jako beztvará ohavná masa, pak velká rána na hrdle přestala krvácet, protože mocné zvířecí srdce zpomalilo a nakonec se zastavilo úplně. Kentaur zůstal strnule ležet a zrůdný život z něj navždy vyprchal.

Mason se celý roztřásl. Zatočila se mu hlava, položil tedy dívku na zem a sám se natáhlvedle ní, slabý a vyčerpaný. Po chvíli však .'inobilizovalsíly a otočilse k Alase. Byla bílá a nehybná jako mramorová socha a bledétělo měla postříkané kentaurovou krví. Masonovi náhle vyschlo v krku. 3e vůbec naživu?

Rychleji začal třít paže a pokoušel se probudit ji z bezvědomí. Konečně se dívčiny řasy nadzvedly a zlaté oči, rozšířené hrůzou .i strachem, se zadívaly do Masonových očí. S roztřeseným tichým vzlykem se mu vrhla kolem krku a pevně se k němu přitiskla; nebyla to už královna mocného města, alejen vylekaná a zcela jistě lidská dívka. Mason bezděčně sklonil hlavu, políbil nejprve měkkou jamku jejího hrdla a pak její oblá ramena.

Alasiny tváře se zbarvily růžovým ruměncem. Odstrčila ho a vymanila se zjeho objetí.

„Měla by odtud vést nějaká cesta," vyhrkl rozpačitě Mason. „Vládce se spoléhal na to, že kentaur své oběti zabije. Nebylo třeba dělatzjeho doupěte skutečné vězení. Půjdu... půjdu se trochu porozhlédnout."

Vjednom koutě našel pramínek vody, který vytékal z otvoru ve zdi, proudil kanálkem v podLaze a mizel v odtokové mřížce. V místě, kde pramenil, se šikmo vzhůru do tmy zvedaLa roura. Nevypadala příliš lákavě, po důkladném prohledání celého doupěte ale Mason zjistil, že je to jediná možnost, jak se dostat ven.

„Zkusíme to, Alaso?" zeptal se. Dívka sledovala jeho počínání a nyní při kývla. „Půjdu první," nabídlse Mason. „Když prolezujá, nebudeš ty mít potíže."

Klekl si a po čtyřech se nasoukaL do otvoru. Voda nebyla nijak hluboká. Ledově studený pramínek pod ním protékala tiše ševelil.

Ocitl se v tunelu, v rouře sotva dost široké, aby do ní vtěsnal ramena, a tak hladké, že několikrát málem sklouzl zpět. Bylo mu jasné, že kdyby se spád rouryještě o něco zvýšil, už by se nahoru vyšplhat nedokázali, Za sebou slyšel tichý a přerývaný dívčin dech..

Matné světlo, které k nim zezadu pronikalo, zesláblo a po chvíli úplně zmizelo. Plazili se dál černočernou temnotou.

Byla to nekonečná cesta skrytým srdcem AI Bakru! Více než jednou se Masona zmocnila mrazivá beznaděj, uvědomoval si, že kdyby se vrátili, bylo by to zcela bezúčelné a pravděpodobně fatální. V kentaurově doupěti by byli vydáni na milost a nemilost Nirvor a Vládci, zatímco takhLe měli alespoň nějakou šanci, byť jen velmi malou.

Roura přestala stoupat a vyrovnala se. Mason ve tmě opatrně šátral kolem sebe a náhle hmátl do prázdna. Zaslechl klokotání padající vody. Pochopil, že se tady tunel větví do dvou rour, z nichžjednou právě vylezli nahoru. „Ne tak rychle, Alaso!" zavolal přes rameno. „Chyť se mě za nohu..."

Pomalu přelezli kolem neviděné propasti. Pak pokračovali dál kupředu po krvácejících rukou a kolenou, rozedřených do masa -dál a dál, zdánlivě bez konce. Konečně však Masona povzbudila vzdálená nezřetelná zelenavá záře. Zrychlil.

Na konci roury byla drátěná mříž. Marně s ní chvíli neohrabaně cloumaL; držela pevně. Rychle vysvětlil dívce, co chce udělat, pak se pevně zapřel a zatlačil na překážku zády. Na čeLe mu naběhly žíly, jak seji pokoušel zvednout.

Ozvalo se slabé zapraskání, mříž ale nepovolila. Mason si chvilku odpočinula pak to zkusil znovu. Tentokrát se mu podařilo kovovou mřížku vytrhnout.

Opatrně prostrčil otvorem hlavu a rozhlédl se na všechny strany. Byli v nějaké zeleně osvětlené místnosti, plné vodovodního potrubí, čerpadela jiného, neznámého strojního zařízení. Mason se protáhl otvorem a pomohl vylézt ven i Alase. Oba byli mokří a třas Li se zimou.

„Zatím to vypadá dobře," prohlásils ponurým odhodláním Mason. „Víš, kde jsme?"

Dívka zavrtěla hlavou. Mokré tmavé vlasy sejí lepily na holá ramena. „V téhle části města se také nevyznám. Nevím, kudy utéct -ani kde se můžeme schovat."

„No, tady zůstat nemůžeme," zabručel Mason. „Pojď." Vedl Ala-su k ústí tunelu, který spatřil ve stěně. Opatrně do něj vešli a spěchali pryč. AI Bakr dosud spal, alejistě se už brzy začne probouzet.

Mason si uvědomoval, že kdyby narazili na některého z hlídkujících robotů, nemají už Murdachovu paralyzující zbraň.

Dvakrát spatřili v dáli roboty, v obou případech se jim ale vyhnuli. Měli pocit, že uplynulo už několik hodin, když spěšně procházeli zeleně osvětlenou chodbou a Mason zaslechl přibližující se kroky. Zastavil se.

Alasin obličej byl bílý jako křída. „Co...ľ" hlesla.

„Před minutkou jsme minuli nějaké dveře," šeptl Mason. „Poběž!"

Rychle se rozběhli zpět. Dveře nebyly zamčené, Mason je rozrazil dokořán a spatřil malý přístěnek plný spínačů a různých přístrojů. „Dovnitř!" zavelel. „Doufám, že se neusmažíme na škvarek."

Kroky se ozývaly čím dál hlasitěji. Oba uprchlíci se vmáčkli do přístěnku. Mason měL v úmyslu nechat na malou skulinku pootevřené dveře, aby viděl ven, dveřní panel za ním ale s hlasitým cvaknutím zaklapl. Mason se potmě snažil nahmatat kliku. Nebyla tam.

Kroky zesílily, na okamžik zaváhaly a pak se ztratily v dáli. Mason cítil na tváři Alasin teplý dech. „Nemůžeme ven," oznámil tiše. „Jsme tu zamčení."

Dívka chvíli nic neříkala a pak se mu stulila do náruče. Třásla se zimou a strachem a držela se ho jako klíště. Při doteku jejího chladného těla Masonovi vyschlo v krku. Na pouhopouhý okamžik odolával, pak ale plamen vášně sežehljeho opatrnost. Nahmatal rukama hebké křivky Alasina těla a ucítil její poddajné rty. Jejich dotek byljako žhavý oheň.

Přitáhl dívku těsně k sobě. Tiše zavzlykala a ovinula mu útlé paže kolem krku. Jejich rty splynuly a Alasino tělo se křečovitě zachvělo, když se k němu přitiskla.

Kroky se ozvaly znovu - doprovázené dalším zvukem, který Masona zasáhl jako elektrická rána. Polohlasné vzteklé kletby, pronášené známým hlasem.

Erechovým hlasem!

Dívka ho také slyšela. Odtáhla se, přestože to Mason potmě neviděl. TLumeně, ale naléhavě zavolal: „Erechu! Erechu!"

Ticho. Pak se ozval Sumerův přidušený hlas.

„Hej! Kdo je to?"

„Mason. A Alasa. Tady..."

Dveře se rozlétly dokořán. Érech před nimi stál s vyvalenýma očima a otevřenými ústy. Plášť měl rozervaný na cáry a na snědé hrudi krvácel z četných ran.

„Našel jsem vás... El-lil buď pochválen! HLedaljsem vás po celém AI Bakru..."

Strhl ze sebe plášťa hodil jej dívce. Ta vděčně kývla a zahalila jím svoji nahou postavu.

„Pro tebe žádný plášť nemám, Mej-zone, ty ale za chviličku budeš ve svém pokoji. Co se vám stalo?"

Mason mu vše vypověděl. Sumer šeptem zaklel. „Ta ďáblice -Nirvor! Zachrániljsi mi život, Mej-zone, kdyžjsi křikl, abych použil Murdachovu zbraň. Poskytla mi dostatek světla, abych útok té Levhartice odrazil. Nezabil jsem tu bestii, ale hodně dlouho si bude Lízat rány." Nehezky se ušklíbl.

„Teď mě dobře poslouchej, Mej-zone - a ty taky, Alaso. Zašel jsem za Murdachem a pověděl mu, co se stalo. Řekl, že už nebude čas, abyste si promluvili. AI Bakr se brzy probudí. Nařídil, abych vám předaltenhlevzkaz, pokudjstepřežili. Alasu bezpečněscho-vám.Ty, Mej-zone, musíš předstírat poslušnost Vládci. Spolupracovat s ním na všem, co bude chtít. A snažit se odhalit jeho tajemství. Murdach o nich něco ví, neví ale dost. Později spojí svoje znalosti s tvými a společně se vám dvěma - s mou pomocí- možná podaří Greddara Klona porazit."

„Oukej," přikývl Mason. „Chci říct - souhlasím, Erechu. Slibuješ, že bude Alasa v bezpečí?"

„Na nějakou dobu ano. Znám všechna tajná místa AI Bakru. Musíme si pospíšit, Mej-zone..." Sumer dal Masonovi podrobné instrukce, kudy se má vrátit ke svému příbytku. „Tak už běž. Pospěš si. Poslouchej Vládce, dokud se ti neozvu."

Alasa se rozběhla k archeologovi a její zlaté oči byly plné úzkosti. „A budeš na sebe dávat pozor - kvůli mně?" Zvedla k němu bledý obličej...

Mason ji znovu políbila Sumer užasle pronikavě zahvízdl. Dívka se otočila k Erechovi a velitelsky ho vyzvala: „Takjdeme. Rychle!"

Érech pokrčil rameny a odváděl Alasu chodbou pryč. Mason, na jehož rtech stále uLpívala medová a pižmová vůnějejího polibku, zamířil opačným směrem a nepatrně se usmíval.

Brzy skutečně svůj pokoj našel. Robot, který stál u dveří na stráži, byl dosud na stejném místě, a když Mason vklouzl dovnitř, ani se nehnul. Mason si co možná nejlépe vyčistil všechny rány a navlékl si plášť, který je měl skrýt před Vládcovýma podezřívavýma očima. Pak se pohodlně natáhl na hromadu kožešin.

Usnul, nespalale dlouho. Když se probudil, stál robot vedle něj, jemně ho držel za paži a vybízel ho, aby vstal. Masonem projela vlna strachu. Zjistil Vládce, co se stalo? Prozradila mu to Nirvor?

Ne - stříbrná kněžka musela ve vlastním zájmu zachovat mlčení. Logická úvaha Masonovi říkala, žeby Vládce neznal slitování, kdyby se dozvěděl, že se Nirvor pokusila zabít muže, jehož pomoc Greddar Klon potřeboval. S předstíranou nenuceností archeolog robota doprovodil do sáLu se zelenými monolity.

Vládce odpočívalna hromadě kožešin. VmáčklMasonovi do dlaně plochou láhev. „Napij se," vyzval ho pisklavým hlasem. „Není to žádná droga. Spíš jen výživný nápoj, který neutralizuje toxiny únavy."

Mason se napil. Ochablost z něj rázem spadla.

Vládce se ani slovem nezmínil o Alasině útěku, pokud o něm totiž věděl, což Mason nepovažoval za pravděpodobné. Vztyčil se na křivých nohou.

„Můžeme jít na to!"

Zkouška začala. A byla to vyčerpávající a tvrdá zkouška - Masonův mozekještě nikdy nebyl nucen pracovattak rychLe, a navzdory povzbuzujícímu účinku nápoje ho začala sužovat tupá bolest hlavy. 0 podstatě značné části práce, kterou vykonával, se mohl jen dohadovat, měl ale na paměti Erechův příkaz a snažil se uložit si do paměti všechno, co se tu dělo.

Pod Vládcovým vedením posouvaL páky, točil kolečky, vysílal světelné paprsky na obrovské stroje. Čas od času podle trpaslíkova diktátu zapisoval záhadné poznámky na jakési duté zařízení, na němž byla navinutá role papíru a které bylo zřejmě obměnou poznámkového bloku. Pracovala do mozku se mu drobným nepřetržitým proudem vlévaly nové vědomosti. Začínal některým strojům a schopnostem vládce AI Bakru rozumět.

Několikrátse mu stalo, že chtěl trpaslíkovi něco podat, rukama však narazil na jakousi neviditelnou pevnou překážku - Greddar Klon mu vysvětlil, že je to energetická skořápka, která ho chrání před nebezpečím. „Síť atomů ochraňující moje tělo. Mezerami mezi atomy mohu sice dýchat, nic jiného jimi ale nepronikne -zbraně ani paprsky." Bezvýrazně na Masona upřel chladné oči.

Archeolog si vzpom něl na oštěp, který se od neviditelného pancíře neškodně odrazil, a uvědomil si, že je pro Vládce nezbytnou pojistkou. Dal se znovu do práce a všiml si, že je kolem nich několik průhledných oválných pouzder podobných tomu, v němž byLa uvězněna Alasa. Některá byla dost velká, na délku měřila plných šest metrů. „Používám je k cestování vzduchem, musím-li opustit AI Bakr," sdělil mu trpaslík.

Mason se také dozvěděl, že v pouzdrech lze řídit tlak vzduchu -zvyšovat ho nebo snižovat. Tuto skutečnost si zapamatoval, ačkoli vtu chvíli netušil, jak je důležitá.

„Dal jsem barbarům z AI Bakru vymoženosť, jaké před mým příchodem nikdy nepoznali," prohlásil Greddar Klon. „Pochopitelně jsem město přestavěl především proto, abych sám měl dostatečné pohodlí pro práci na novém projektoru. Zůstanejim ale i poté, co odejdu, i když stroje uvést do pohybu nedokážou. Pojď."

Zavedl Masona kjednomu z šestimetrových oválných pouzder, vyrobenému z jakéhosi stříbřitého kovu. Po zmáčknutí spínače se v něm otevřely kulaté dveře. Greddar Klon Masonovi gestem naznačil, aby vlezl dovnitř, a sám ho také následoval. Otočil se k přístrojové desce a Mason bedlivě sledoval všechny jeho pohyby. Stěny lodě zazářily a vybledly - zbyly z nich jen průhledné stíny. Pouzdro se zvedlo ze země a rozletělo se do výše.

Rychle stoupali podél obrovských sloupů. Na vrcholku byla mezi nimi zbudovaná plošina a na ní se loď usadila. V závratné výšce nad podlahou práce pokračovala úžasně složitými a jemnými úpravami a výpočty, jimž se Mason ze všech sil snažil porozumět. Po nějaké době pak trpaslík stále stejně lhostejným hlasem oznámil: „Hotovo. Už zbývá jen jedno."

Oba byli celou dobu v lodi, teďaLe Greddar Klon otevřel dveře. Ukázal na páku, která se nacházela na plošině asi čtyři metry od nich. „Přehoď tu páku a pak se vrať - rychLe!"

Mason poslechl. Když se vraceldo Lodi, všiml si, že po něm Vládce střelilnenápadným, podivnětajemným pohledem,jehož smysl si neuměl vyložit. „Původní projektorjsem tentokrát zdokonalil," prohlásil trpaslík. „Dívej se."

V prázdném prostoru mezi vrcholky zelených věží se pomalu začalšířit bledý závoj bílého ohně. Žhnoucívlákna a tykadla tančila a třepotala se jako útržky nějaké obrovské záclony, roztahovala se do šíře, až zcela zaplnila mezeru mezi oběma monolity. Zelené světlo zesláblo a stáhlo se zpět. V bílé záři pochodovaly po vzdálených stěnách groteskní deformované stíny.

„Dřívjsem svůj cílvčasejen odhadoval. Teď už ho umím přesně stanovit. Energie projektoru se přenáší na loď a umožňuje jí cestovat v čase."

Bílá záclona teď už zářila všude koLem průhledných stěn pouzdra. Mason si museL zastínit oči, když na ni hleděl.

Pak náhle zhasla a zmizela.

„Hotovo," konstatoval chladně Greddar Klon. „Můj experiment skončil-a úspěšně."

Dotkl se ovládacího panelu. „Ještě ale musíme provést jednu zkoušku. Vrátíme se zpátky v čase - pouze o jeden oběh Země koLem Slunce."

Loď se otřásLa a zahoupala. A náhle padla absolutní, černočerná tma, v níž byly slyšet kvílivé vibrace nepředstavitelné energie!

KAPITOLA VI

Hrůza v AI Ba kru

Než Mason stačil pořádně popadnout dech, znovu se objevilo světlo. Loďse zjevně ani nehnula-a přece bylo všechno, co viděli jejími průhlednými stěnami, úplně jiné.

Nebyli už na plošině mezi dvěma monolity. Loďvisela v prázdnu nějakých šest až sedm metrů nad střechami neobvyklého, starodávně vyhlížejícího města. Mason věděl, že je to AI Bakr - ale AI Bakrvté podobě, jakou měl před Vládcovým příchodem.

Bylo to město z hrubě otesaných kamenů a blátem poslepova-ných chatrčí, asi takové, jaký byl pravděpodobně Babylon před vrcholem své slávy-jaký bylsumerský Ur předtím, než bylzničen. Po ulicích klidně kráčeli muži a ženy. Lodi, která se nad nimi vznášela, si zatím nevšimli.

„Jsem spokojen," prohlásil Vládce. „Umím časové změny přesně regulovat. Teď se vrátíme."

Znovu je zahalila tma. A znovu se rozplynula a objevily se zelené věže. Greddar Klon se s lodí pomalu snesl na vzdálenou plošinu.

„Kdy se chystáš odstartovat?" zeptal se Mason. Chladné oči na něj zkoumavě hleděly.

„Zítra. Teď by ses měl vrátit do svého pokoje a odpočinout si. Brzy budu potřebovat tvoji pomoc."

Mason se otočil ke dveřím, které se už otevíraly. Lehce seskočil na podlahu a zamířil k ústí tunelu. Něco, co spatřil ve Vládcově pohledu, ho ale přimělo k ostražitosti. Zastavil se v chodbě mimo jeho dohled a čekal.

Nemusel čekat dlouho. Za okamžik se ozval tichý, vzdálený hlas. „Poslaljsi pro mne, Greddare Klone."

Hlas patřil Nirvor, stříbrné kněžce.

Ozvala se Vládcova odpověď.

„Všechno je připravené. Můžeme okamžitě odstartovat." Následovala chvíle mlčení. „Moje levhartice," promluvila pak Nirvor. „Musím pro ně dojít."

Mason si otřeL čelo. Takže Greddar Klon ho hodlal podvést. Měl v úmyslu vrátit se do budoucnosti s Nirvor a Masona tady nechat. Upřímně řečeno - Mason by nikam neodcestoval bez Alasy, v tu (hvíli ho ale napadlo něco jiného: nebylo by to tak nejlepší? Pokud by Nirvor i Greddar Klon zmizeli, mohla by Alasa vládnout AI Bakru jako dřív.

Jenže co dál? Zůstal by jako trosečník v dávno zapomenutém časovém sektoru spolu s Murdachem, mužem z budoucnosti. Možná by mu Murdach pomohl. Pravda, přikázalMasonovi, aby se řídil Vládcovými rozkazy, dokud se mu neozve Sumer, tohle ale byla výjimečná situace.

Kdyby jen dokázal najít Erecha! Neměl však tušení, kde by ho měl hledat. Užuž se chystal otočit a odejít, zarazil ho ale Nirvořin návrat. Opatrně se přesunul o pár kroků dopředu, zaslechl kněž-čin tichý smích a konečněji i spatřil. Kráčela k lodi času a obě levhartice jí šLy po boku. Vešla dovnitř. Šelmy plavně proskočily otevřenými dveřmi. Greddar Klon vstoupil za nimi.

Co ted? Nerozhodnost Masonovi svázala nohy. Jeho prvotním impulzem bylo Vládce zastavit a pokud možno ho zabít Jenže jak? Tím atomovým štítem nebyla schopná proniknout žádná člověkem vyrobená zbraň. A navíc tu byly ty levhartice...

Problém se vyřešil sám. Loď se náhle zamlžila a připomínala mihotavý oválný stín. Pak se rozplynula a zmizela.

Na místě, kde stála, nebylo vůbec nic. Loď času se vydala na neuvěřitelnou pouť do budoucnosti.

Na Masonovo rameno dopadla čísi ruka. Prudce se otočila spatřil Erecha.

„Posílá mě Murdach," promluvilSumer. „Vládce odletěl, že ano?"

Mason beze slova přikývl. Érech se překvapivě zazubil.

„Výborně! Přesně to si Murdach přál. Poslal mě, abych na tebe dával pozor a zaraziltě, kdybys chtěl udělat nějakou nepřed-loženost. Neměli jsme čas varovat tě předem. Teď pojď se mnou. Osvobodil jsem Murdacha pomocí jeho kouzelné zbraně. Je s Alasou."

Mason kráčel chodbou za Sumerem a uvědomoval si, že se mu zrychluje tep. Roboty nebylo nikde vidět. Co asi budou dělat, ne-bude-li je řídit Vládcova vůle?

Brzy to měl zjistit, a to navíc nijak příjemným způsobem. Zatím ho však žádná předtucha nepronásledovala, když se s Erechem zastavili před kovovými dveřmi a poté vešli dovnitř. V holé místnosti tam stáli dva lidé, Alasa a štíhlý patricijský vyhlížející muž s orlími rysy - Masonovi bylo jasné, že to musí být Murdach. Muž z budoucnosti měl na sobě zbytky rozedrané kožené uniformy. Čelo měl sice široké a vysoké, nedalo se ale srovnávat se znetvořeně vypouklou lebkou Greddara Klona. Hlavu měl porostlou rozježenými zrzavými vlasy, obočí i řasy mu však zcela scházely.

„Tak jsi ho přivedl," konstatovaL Murdach sametově hebkým hlasem. „Výborně." Neproniknutelné černé oči upřeně hleděly na Masona.

„Greddar Klon je pryč," zamračil se na něj archeolog. „0 tom vis?"

„Ano. A je to tak dobře. Nebude nám aspoň překážet, až se ho budeme chystat následovat."

Mason vytřeštil oči, když si uvědomil smělost jeho plánu. Murdach pokračoval.

„Nevíš, co má Greddar Klon v úmyslu. 3e odhodlán státse vládcem největší civilizace, jaká byla kdy vytvořena. Být kosmickým pirátem, cestujícím napřič všemi historickými epochami, a vybírat si nejlepší mozky a nejskvělejší vědecké znalosti z prastarých dobi z nejvzdálenější budoucnosti. Prozradil mi svůj piána požá-daL mě o pomoc, Masone - jmenuješ se tak, že ano? Chystá se vybudovat svoji civilizaci v časovém sektoru, který je sotva schopen se mu bránit. Vybral si tvoje desetiletí."

Mason zalapal po dechu. „Nemůže přece..."

„Má potřebnou moc a kromě toho mu pomáhá loď času. Až vyloupí všechny časové sektory, zastaví se v roce 1929, vyhubí Lidstvo, některé vybrané rasy si zotročí a na troskách vytvoří svoji civilizaci. Mám v úmyslu postavit další loď času pro nás, sLedovat ho a zabít, pokud to dokážu. Pomůžeš mi?"

„To se rozumí samo sebou!" přikývl Mason. V mysli mu vyvstala děsivá představa - obraz světa, v němž čas ztratíL smysl, světa ustrašeně se hrbícího pred nepředstavitelnou mocíGreddara KLo-na. Zhluboka se nadechl. „Dokážeš tu Loď postavit?"

„Štvou pomocíano. Proto jsem tě žádal, abys Vládce sledovaL, až mu budeš pomáhat. Společnými silami můžeme sLožit kousky skládačky dohromady."

ALasa položiLa štíhlou ruku na Masonovu paži. „Já samozřejmě poLetím s vámi,"

„To nemůžeš," odporovaLMason. „Budeto nebezpečné, hodně nebezpečné."

Pánovitým gestem zvedla hlavu. „A co má být? Greddar Klon mě zahanbil - udělal ze mne otrokyni a vraždil moje poddané. Ty jsi mi zachránilživotajá svoje dLuhy splácím. Poletím s tebou!"

„A já také," připojil se k ní Sumer. „Strašně rád bych vyzkoušel svoji šavli na VLádcově krku, až ho nebude chránitjeho magie."

„Konec dohadování!" zarazilje Murdach. „Když budou chtít, doprovodí nás. Oba Greddara Klona nenávidí - a nenávist dokáže být mocnou zbraní." Otočil se, zamířil ke dveřím a všichni tři ho následovali. Mason uchopil dívku v podpaží a konejšivěji stiskl. PohLédla na něj zlatýma očima a vesele se usmála. Šli sice do smrtelného nebezpečí, ale odvaha ALase nechyběla.

V sále se zelenými monolity panovaL absolutní klid. Murdach chvíli spěšně přecházel sem a tam ajeho bystrým černým očím neuniklo nic, co v něm bylo k vidění. Ukázal na nedaLeké šestimetrové oválné pouzdro.

„Z téhle kapsle uděláme loď času," prohlásil. „Nejdřív ale musíme aktivovat atomovou energii, která posloužila Greddaru Klo-novi. Pamatuješ si, jak používal ten paprskový přístroj?"

Mason vysvětlil všechno, na co si vzpomínal. Murdach spokojeně přikývla provedl několik spěšných uprav na přístroji. Pomalu, krokza krokem, mozek muže z budoucnosti napodobilVládco-vy experimenty. Mason cítil, jak v něm začíná růstnaděje.

Stál pod jedním z monolitů a vysvětloval Murdachovi funkce ovládacího panelu, když zaslechl, jak dívka varovně vykřikla. Prudce se otočil. Z ústíjednoho tunelu vyběhli dva roboti se svítícíma fasetovýma očima a mávali chapadlovitými pažemi. ZamínLi ke skupince pod věžemi času.

Murdach rychlezdvihlsvojivejčitou zbraň. Vyšlehl paprsek a neuvěřitelně rychle oba roboty zarazil; zůstali tiše a nehybně stát. Z chodby k nim ale dolehl hlasitý dusot běžících nohou.

Murdach se kousldo rtu. „Tohojsem se bál," zašeptal. „Greddar Klon počítal s tím, že ho budeme chtít napodobit. Než odletěl, na řídil robotům, aby nás zabili. Obávám se, že nebudeme mít dost času."

„Času?" opáčil Sumer, z jehož očí sršela touha po boji. Sehnul se a sebral ze země obrovský perlík. „Dej tu zbraň Alase, Murda-chu. Dodělejte s Mej-zonem, co je třeba, a my ty ďábly zadržíme!"

Alasa popadla paprskomet a rozběhla ses Erechem k ústí tunelu. Murdach se ponuře pousmál.

„Pospěšme si. Možná že přece jen máme šanci."

Mason se zamračeně rozhlížel po nějaké zbrani. Murdach mu pevně stiskl paži.

„Nejlíp pomůžeš, když se mnou budeš spolupracovat. Svést bitvu se všemi roboty nemůžeme. Jediná možnostje dokončit loď času a uprchnout."

Objevil se běžící kovový muž, mlčenlivý a hrozivý. Paprskomet v Alasině ruce ho zastavil. Za ním však následovali další - stovky robotů, dychtivě se tlačící kupředu. Některé zarazila dívka, další padli za oběť Erechovi.

Sumer vyrážel hlasitý válečný pokřik, perlík se zvedal a padal rozmáchLými drtivými údery a při každém dopadu rozbíjel kovové hlavy robotů. Po chvíli byli ale oba obránci nuceni couvnout -roboti je pomalu a nezadržitelně zatlačovali zpět.

Murdachovy prsty poletovaly po přístrojích, nastavovaly je a testovaly. Mason koutkem oka pohlédl na bojující dvojici, napřímil se a hlasitě sykl mezi zuby, neboť Érech právě padl pod úderem vymrštěného chapadla. Archeolog se vrhl kupředu. Dívka už mohla roboty zadržet jen kratičkou chvilku - ne déle.

Přeskočil ležícího Sumera a chopil se perlíku. Viděl, jak se nad ním objevilprázdnýa bezvýraznýrobotickýobličej. Vzduchem zasvištělo smrtelně nebezpečné útočící chapadlo. Mason rozmáchlým obloukem švihl perlíkem.

Rána dopadla s hlasitým zařinčením drceného kovu. Robot padL k zemi a zmizel, za ním se však valili další. Érech vyskočila vyplivl krvavou slinu.

„To kladivo, Mej-zone! Dej mi..."

Za zády jim zaznělo naléhavé Murdachovo zvolání. „Pojďte! Jsem hotov!"

Mason popadl Alasu za ruku, rozběhl se k Murdachovi a dívku napůl vlekl za sebou. Érech za ním vyrazil vítězoslavný výkřik. Roboti je pronásledovali s dutým duněním rychlých nohou.

Murdach čekal u otevřených dveří Lodi. Uskočil dovnitř do kabiny, Mason strčil dívku na palubu, po hlavě se vrhl za ní a Érech se vřítil do lodi těsně za ním. Dveře se hlasitě zaklaply přesně v okamžiku, kdy k pouzdru doběhli roboti. S brutální nemyslící zuřivostí zaútočili na kovové stěny.

Murdach, v obličeji celý zsinalý, se otočiL k ovládacímu panelu a od Lepil se s lodí od země. Pomalu se snesL na plošinu mezi vrcholky obou monolitů.

„Ta páka," ukázal. „Tou jsi otočiL?"

Mason přikývl. „Mám..."

„Ano."

Archeolog otevřel dveře a vyskočil z lodi. Pohlédl přes okraj plošiny na roboty, kteří se dole pod nimi bezcílně hemžili. Pak přehodil páku a vrátil se zpět do lodi.

Všichni čtyři bez dechu čekaLi. Za okamžik z monolitů vyšlehly jazyky bílého ohně. Tiše se šířily, proplétaly a spojovaly, až se stěny kolem změnily v oceán bledých plamenů.

Pak plameny pohasly.

Na okamžik nikdo nepromluvil.

„Myslíš, že to bude fungovat?" zeptal se nejistě Mason.

„Musí!" Ani Murdachův hlas nezněl příliš jistě. Přesto se muž otočil k řízení a váhavě na ně položil prsty. A třebaže to Mason očekával, polekaně sebou škubl, když je za h a Li la tma.

★ * *

Temnota se rozplynula. Loď se vznášela nad zelenou oázou s vysokými palmami kolem malého jezírka. Na bezmračné modré obloze oslnivě zářilo slunce. Kolem oázy byla na kilometry daleko vidětjen liduprázdná pustina plná písku a kamení.

„Podle našich legend," zašeptala Alasa, „takhle AI Bakrvypadal kdysi dávno."

„V mé době tady žádná oáza nebyla," poznamenal Mason. „Vrátili jsme se do minulosti."

„V tom případě se znovu přesuneme kupředu," usmál se Mur-dach a oči už neměl ponuré a chladné. „Máme před sebou času, kolik budeme chtít."

„Bohové!" vydechl chraptivě Sumer. „Tohle jsou doopravdy kouzla!"

Dívka se dotkla Murdachovy paže. „Co moji lidé? Co když je roboti povraždí?"

„Nepovraždí. Jejich energii je třeba pravidelně obnovovat, jinak zůstanou bezmocní. Bez Greddara Klona, který by se o ně staral, se vyčerpají - ztratí svou životní sílu. Tvoji lidé jsou v bezpečí, Alaso."

„Zato moje epocha ne," zabručel Mason. Začínal si alespoň částečně uvědomovat, jak neuvěřitelný úkol je čeká. Jak mohou Greddara Klona najít v obrovském nekonečnu času - a i kdyby se jim to podařilo, jak mohou zvítězit nad Vládcovou supervědou, pravděpodobně ještě posílenou výdobytky tuctu budoucích civilizací?

„Greddara Klona najdu celkem snadno," prohlásil Murdach, jako by uhádl, na co Mason myslí. „Jeho Loď vyvolává v časoprostorovém kontinuu deformaci, kterou naše přístroje dokážou objevit. Boj s ním bude ale něco jiného, rád bych nejprve sehnal něco, co nám pomůže. Nejlepší bude zaletět daLeko do budoucnosti. Nepochybně tam musí existovat nějaká zbraň, která bude schopna Vládce zničit!"

Dotkl se přístrojové desky a za okamžik je opět obklopila temnota. Mason cítil, jak se k němu přitisklo měkké dívčino tělo, a ovinul kolem něj ochranitelsky paži. Sumertiše a vytrvale klel.

A loďse rozlétla časem až ktajemnému soumraku Země, poslepu se řítila k záhadné budoucnosti a k nepředstavitelným hrůzám!

KAPITOLA VII

V propasti času

Světlo... Viseli tři sta metrů nad ponuře černými vodami oceánu, jehož hladina se táhla až k obzoru. Po pevnině nebylo nikde ani památky. Na černé, hvězdami poseté obloze se vznášela matně stříbrná koule neuvěřitelné velikosti. Průměrem překrývala třetinu nebeské klenby.

„Ten měsíc..." vyhrkl nechápavě Mason. „Je tak blízko, Murda-chu, hrozně blízko! Jak daleko do budoucnosti jsme se dostali?"

Murdachův obličej byl křídově bílý. Podíval se na přístroje, nesměle k nim natáhl ruku, hned ji ale stáhlzpět. „Něco se zvrtlo," prohlásil váhavě. „Nevěděljsem..."

„Zvrtlo?" zavrčel Sumer a zaklel. „ Říkal jsi, že ten pekelný vůz ovládáš!"

„Myslel... mysLeljsem si to. Je ale jen těžko pochopitelný - -Greddar Klon pocházelztechnicky pokročilejšího světa nežjá."

„Ne..." Mason pocítil podivný chLad a dokončil otázku. „Neuvázli jsme tady, že ne?"

Murdach stiskL rty. Položil ruku na jednu páku a přehodil ji. Štíhlé prsty se roztančily po přístrojovém paneLu. Nic se nestalo.

„Přinejmenším na nějakou chvíli ano," připustil konečně. „Nemohu stroj odeslat do časového proudu. Brzy ale zjistím, v čem je chyba, nebo si to alespoň myslím."

Alasa se usmáLa, ačkoli její oči připomínaly vyděšená zlatá jezírka. „Vtom případě se snaž, Murdachu. Čím dřív to opravíš, tím dřív najdeme Vládce."

„Ne, ne," opravil ji nedůtklivě Murdach. „Greddara Klona najdeme v určitém časovém sektoru. Nezáleží na tom, jestli vyrazíme teď, za hodinu nebo za padesát let."

„Za padesát let!" Érech starostlivě zkřivilsupovitý obLičej. „A co do té doby - z čeho budeme živi? Co budeme jíst?"

0 deset hodin později se k té otázce vrátili. Murdach i Mason měli zarudlé oči a byli vyčerpaní neustálými výpočty a studiem prinripů ovládání lodi času. „Nevím,jak dlouho nám to bude trvat," ozval se konečně Murdach. „Měli bychom tu najít něco k jídlu. Smůla, že jsme si nic nevzali s sebou."

„A kam půjdeme?" zeptalse Sumer. Významně pohlédl na bez-útěšnou a opuštěnou hladinu moře a na měsícem zakrytou oblohu. „Myslím, že si Ran, bohyně seveřanů, tenhle svět přivlastnila. Bohyně oceánu..."

„Někde bude země," prohlásil bez valné naděje Mason, když se Murdach s lodí rozlétl vzduchem. „Musímejen doletět dostatečně daleko."

K pobřeží to ale nijak zvlášť daleko nebylo - spatřili holou plochou planinu s šedavé písčitou půdou, která neustálým působením větru a vln erodovala v monotónně rovný terén. Nikde nebylo vidět žádné hory, jen depresivně pustou pláň táhnoucí se až k temnému obzoru. A nikde na ní nebyl život, zvěř ani rostlinstvo - mrazivá prázdnota, která jako by neměla konce. Působila tak děsivě osaměle, až se Mason nepatrně otřásl.

„Jeto snad konec?" zauvažoval tichým hlasem. „Konec všeho života na Zemi?"

Alasa, která vycítila jeho náladu, ačkoli neznala její důvody, přistoupila blíž a štíhlými prsty mu stiskla paži. „Najdemejídlo," prohlásila. „Někde ano."

„Alespoň s vodou si starosti dělat nemusíme," zabručel. „Snadno ji můžeme destilovat. A taky..."

„Hai!u

To vykřikl Érech. Ukazoval dolů a světlé oči mu zářily.

„Lidé - vidíte? Tám h Le..."

Dole pod nimi, kousek vlevo od letící lodě, planinu přetínala obrovská zubatá prasklina. Vjejím okolí byl vidět nějaký pohyb, život - matně rozeznatelné postavy se něčím pilně zaměstnávaly v neměnném stříbřitém soumraku umírající Země.

„Lidé?" zašeptal. Murdach. „Ne..."

Skutečně to nebyli lidé. Když loď slétla o něco níž, rozeznal Mason tvar těla těch zvláštních tvorů. Siluety obyvatel zmírajícího světa zhruba připomínaly lidskou postavu, bylo na nich ale něco podivně cizího.

„Přistaneme?" zeptal se Murdach.

„Asi bychom měli," přikývl Mason. „Kdyby projevili nepřátelské úmysly, můžeme zase rychle zmizet."

Loď času přistála jen se sotva znatelným otřesem nedaleko velké praskliny v zemi. Mezi neznámými tvory to zjevně vyvolalo zmatek. Nejprve se dali na spěšný neuspořádaný ústup, pak se ale čtyřčlenná skupina pomalu rozešla k nim. Mason šije průhlednými stěnami Lodě se zájmem bedlivě prohlížel.

Byli vysocí téměř dva a půl metru a rychLe se pohybovali kupředu pomocí změti drobných chapadel. Další chapadla jim vyrůstala z tlustého sudovitého trupu. Hlavu měli malou, kulatou a bez obličejových rysů - hladkou kouli pokrytou lesklými šupinami. Těla byla potažená bledou narůžovělou kůží, která ani v nejmenším nepřipomínala lidskou tkáň.

„Jsou to... rostliny!" vydechl Murdach.

Rostlinní Lidé! Podivuhodní obyvateLé tohoto ztraceného časového sektoru! Cílem evoluce je ovšem zdokonalení všech forem života a jejich perfektní přizpůsobení okolnímu prostředí. V dřívějších dobách neměly stromy důvod přesunovat se z místa na místo, protože půda je nepřetržitě zásobovala dostatečným množstvím potravy. Postupem věků však možná došlo k pomalému vyčerpání této potravy, větve a šlahouny se pozvolna prodlužovaly a hladově natahovaLy. Pak se první strom bolestivě vytrhl z kořenů. Mutant dal život dalším a nyní před sebou Mason viděl rostlinné lidi, osvobozené od svých odvěkých pout, a musel po-tLačit nelogickou hrůzu, která se ho přitom pohledu zmocňovala.

„Poslouchejte!" ozval se Murdach. „Myslím, že na nás mluví..."

„Mluví?"

„Myšlenkami. Vyvinuli telepatii. Necítíte, jak se nám snaží něco sdělit?"

„Já ano," vmísila se do hovoru Alasa. „Jsou zvědaví. Chtějí vědět, co jsme zač."

Mason přikývl. „Nemyslím, že jsou nebezpeční." Otevřel dveře a vystoupil do řídkého, ledově chladného vzduchu. Zamrazil ho studený vítr. Skupinkou rostLinných lidí projela drobná vlna paniky. Poplašeně ustoupili. Mason zvedl ruku s rozevřenou dlaní v odvěkém mírovém gestu.

Do mysli mu pronikla nehlasná otázka. „Kdo jste? Nepatříte k Nesmrtelným?"

Mason nevěděl, jak zareagovat, a odpověděl proto nahlas. „Jsme přátelé. Hledámejídlo..."

Tvorové se znovu otřásli podivným strachem a stáhli se o několik kroků dozadu. Jeden zůstal stát se slepou lesknoucí se hlavou natočenou k muži před sebou a s chapadly bezvládně svěšenými k zemi.

„Jídlo? Jaké jídlo?"

Masonovým myšlenkám tedy zjevně rozuměli. Vědom si toho, že se pohybuje na tenkém ledě, archeolog odpověděl: „Cokoli, co můžete postrádat. Čím se živíte..."

„Co jste zač?"

„Přicházíme z minulosti," odvážil se odpovědět Mason. Budou tomu rozumět?

„Nepatříte k Nesmrtelným?"

„Ne." Mason z tónu otázky vycítil, že Nesmrtelní, ať už jsou kdokoli, jsou nepřátelé rostLinných lidí. Jeho odpověďtvory zřejmě uklidnila.

Chvíli se radili a pakjejich mluvčíopětpředstoupilpřed ostatní. „Dáme vám potravu, tolik, kolik můžeme postrádat. Jsme Gori-chové."Taksi alespoň Mason přeložil vyslanou myšlenku rostlinného tvora. Už v ní bylo víc sebedůvěry.

„Musíš si ale pospíšit. Brzy přijde vlna..."

Mason sice netušil, o čem mluví, souhlasně ale přikývl. „Tak tedy přineste, co můžete."

„Musíš jít s námi. Nemůžeme vynést potravu na povrch."

Mason se na okamžik zamyslel a ohlédl se k lodi. „Jak daleko musím jít?"

„Není to daleko."

„Takdobrá,alechvilkupočkejte."Vrátilsek ostatním a vysvětlil jim, co se dozvěděl. Murdach zavrtěl hlavou.

„Nelíbí se mi to."

„Vypadají vcelku neškodně. Nebojím se jich. Řekl bych, že mají spíš oni strach ze mne. Budou rádi, až odtud zmizíme. Mají smrtelný strach z nějakých tvorů, kterým říkají Nesmrtelní, a domnívají se, že jsme s nimi nějakým způsobem příbuzní."

„Tak..." poškrábal se Murdach na hubené bradě. „Jestli se brzy nevrátíš, půjdeme za tebou."

Mason se usmál na Alasu, vyskočil ven a zamířil ke Gorichům. „Jsem připraven," oznámiljim. „Můžeme vyrazit."

Rostlinní tvorové si od něj udržovali bezpečný odstup a dovedli ho k okraji velké pukliny v zemi. Byl tam příkře nakloněný žebřík, vedoucí do hlubin. Několik Gorichů se začalo čile spouštět dolů a Mason je o něco opatrněji následoval.

Světla ubývalo. Třicet metrů pod povrchem země se proláklina zužovala a končila skalním podložím pokrytým vrstvou naplaveniny, do níž se Masonovi zabořily nohy. Gorichové ho dovedli ke kovovému kotouči o průměru tří metrů, který vyčníval ze země. Jeden z nich s ním okamžik manipuloval narůžovělými chapadly. Kovová deska se tiše odsunula stranou a za ní se objevila spoře osvětlená dutina.

Dolů do jejích útrob vedl další žebřík. Když po něm Mason sešplhal, stál ve svažující se chodbě vytesané do skály a mizící kdesi v zamlžené dálce. Rostlinní tvorové ho pobídli k chůzi.

„Jak je to daleko?" zeptal se znovu.

„Už tam brzo budeme."

Trvalo však celou půlhodinu, než se Gorichové zastavili před lesknoucími se dveřmi na konci chodby. Dveře se otevřely a Mason za nimi spatřil obrovskou, jasně ozářenou jeskyni, zaplněnou horkým vlhkým vzduchem. Do tváře ho nepříjemně udeřil silný zatuchlý pach.

„Tady se krmíme," oznámil mu jeden z Gorichů. „Vidíš?"

Kousek od nich se táhla dlouhá pravidelná řada plochých mělkých nádrží, zapuštěných do kamenné podlahy. Shora na ně dýchalo intenzivní teplo. V nádržích byla jakási oLejnatá kapalina s černou sraženinou na povrchu. Jeden z rostlinných Lidí zamířil na chapadlovitých údech kupředu a spustil se do nádrže. Zůstal v ní nehybně dřepět.

„Paprsky z těch velkých lamp ve stropě nám dodávají sílu," vyslal k Masonovi jeden z Gorichů vysvětlujíď myšlenkovou zprávu. „V jámách máme uměle vytvořenou potravu vytěženou v našich dolech a rozpuštěnou v roztoku, který napomáhá přeměně v chlorofyl."

Mason si uvědomil, že je to zcela logické řešení. Potrava vhodná pro rostliny a absorbovaná kořínky, záření z obrovských reflektorů jako náhražka slunečního záření, jehož intenzita klesalavdů-sledku nevyhnutelného ochlazení sluneční soustavy. Jenže taková potrava nebyla Lidem k ničemu.

Řekl to nahlas. Jeden z Gorichů se měkkým konečkem chapadla dotkljeho paže.

„Na tom nezáleží."

„Cože?" Masonem otřásla mrazivá předtucha. Rychle se rozhlédl po bezvýrazně se lesknoucích hlavách rostlinných tvorů. „Co tím myslíte?"

„Použijeme tě k experimentům, to je vše."

„Ani náhodou!" zavrčel Mason... a udeřil. Zaťatá pěst dopadla na tělo jednoho z Gorichů. Jeho tkáň byla odporně měkká a houbovitá a na Masonově ruce ulpěla mokrá lepkavá břečka. Gorich s rozšklebenou dírou v trupu se zastavil, pak ale znovu vyrazil kupředu, zdánlivě nezraněný. Ostatní se koLem archeologa shlukli a mávali chapadly.

Zápas trval jen krátce. Masonovým svalům dodával sílu vztek a zoufalství, proti mnohanásobné přesile ale nemělšanci. Za okamžik proto padl k zemi; ačkoli se stále vzpouzel, pevně ho svázali pružnými kovovými lanky. Pak rostlin ní tvorové ustoupili a Mason spatřil něco, při čem mu v hrdle vyschlo hrůzou.

Skupinka Gorichů právě do jeskyně přinášela dalšího zajatce.

Byla to Alasa, spoutaná a tichá; vlasy barvy bronzu jf visely kolem bledého obličeje v rozcuchaných loknách. Spatřila Masona.

„Kente! Sotva jsi odešel, napadli nás! Zabili Erecha, alespoň myslím, že je mrtvý. Jsou..."

„Neublížili ti?" vyptával se Mason a snažil se popadnout dech. „Nejsi zraněná?"

Zavrtěla hlavou. „Nic mi není. Murdach ale utekli s Lodí."

Gorichovétiše čekali.

„Murdach utekl!" V Masonovi se rozhořela maLá jiskřička naděje. Alasa jako by mu četla myšlenky.

„Ten nám nepomůže. Jsme pod hladinou oceánu. Tihle ďáblové mě zatáhli do podzemí právě v okamžiku, kdy se od východu přivalila obrovská vlna..."

Teprve teď Masonovi došlo, proč mají rostlinní tvorové své příbytky pod zemí. Blízkost měsíce vyvolává gigantické přílivové vlny, které se bez odporu prohánějí po povrchu planety. Teď byli hluboko pod mořem - a museli tam zůstat, dokud zase nepřijde odliv.

Mason se vztekle zamračil a bezvýsledně zacLoumal pouty. Jeden z Gorichů postoupil kupředu. Jeho myšlenkové sdělení bylo naprosto jasné.

„Nechováme vůči vám nenávist. Říkáte, že nepatříte k našim nepřátelům, k Nesmrtelným, velice se jim ale podobáte. Už celé věky se snažíme najít nějaký způsob, jak Nesmrtelné porazit, a dosud se nám to nepodařilo. NeLze je zajmout, takže s nimi ani nemůžeme experimentovat. Pokud ale zjistíme, čím jste zranitelní vy, možná se nám to podaří využít proti Nesmrtelným. Něco už víme. Ocel je neúčinná a jedovaté plyny také. Chceme proto vyzkoušet jisté kombinace paprsků..."

Tvor zmlkl. Mávl chapadly a Gorichové oba zajatce zvedli a odnesli k vysokému skleněnému kvádru, který se tyčil opodál. Otevřeli otvor v jeho stěně a hodili Masona dovnitř. Hlasitě klel a zápasil s pouty, zatímco rostlinní lidé zamířili i sAlasou jinam. Převalilsena boka sledovalje průhlednými stěnami. Při pohledu, který se mu naskytl, mu hrůzou ztuhla krev v žilách.

Pro Gorichy byli oba lidští zajatci jen pokusní králíci, cenní pouzejako materiál pro jejich experimenty. Dovlekli Alasu, která se marně vzpouzela, ke kamennému bloku tvaru oltáře.

Chapadla nestvůr obratně dívku zbavila veškerého oblečení. Za okamžik už ležela zcela nahá, připoutaná ke kameni tak pevně, že se nemohla pohnout. Jeden zGorichů k ní dotlačil velkou čočku a nastavil ji do přesné polohy. Z čočky vyrazil paprsek bledého světla a zahalil Alasino slonovinově bílé tělo jiskřivou měsíční září.

Upadla do bezvědomí, nebo to tak alespoň vypadalo. Paprsek byl viditelný jen na vteřinu a pak zhasl. Rostlinní tvorové spěšně povolili Alase pouta, odnesli ji k Masonovu vězení a hodili ji dovnitř. Zůstali v malých skupinkách stát před skleněnými stěnami s hlavami nakloněnými kupředu, jako by pozorně sledovali výsledky svého experimentu.

Mason vztekle klela snažil se vyprostit z pout. Marně! Nepoddajný kov mu pouze rozdíralzápěstí, takže po chvíli přestala zadíval se na dívku. Začínala se probírat.

Zasténala, zvedla útlou ruku a odhrnula si bronzové vlasy z obličeje. Pomalu otevřela oči. Upřela před sebe příšerný nevidomý pohLed-a Masonovi se zatajil dech.

Dívka se namáhavě zvedla na ruce a kolena. Pátravým pohledem přejela po vězeňské cele a spatřila Masona.

Tiše se k němu začala plížit. V obličeji i na ňadrech jí vykvetl hrozivý ruměnec a zlostně hledící oči se rozšířily.

„Alaso!" vykřikL Mason. „Maso!"

Neodpověděla. Nahá postava se k němu pomalu blížila... najednou se zastavila a vztyčila.

Ňadra sejí zvedala v čím dál rychlejším rytmu. Z úst se jí vydral chraptivý skřek.

Pak po něm náhle skočila.

Masona její útok zastihl nepřipraveného. K obličeji se mu přimáčklo hebké tělo, rozpálené jako v horečce, a na okamžik zahlédl Alasiny blyštivé zuby, vyceněné v zuřivém úšklebku. Jaké šílenství v ní pekelný paprsek Gorichů vyvolal?

Stačil se odvalit stranou, než se mu mohly Alasiny zuby zarýt do hrdla. Obličej mu však rozryly její nehty. Poté se na něj Alasa znovu vrhla a z očí jí šlehaly blesky.

„Bože všemohoucí!" zasténal Mason. Bude snad muset Alasu zabít, aby sám nebyl zavražděn? Rychle tu myšlenku zahnal. Nedokázal by dívce ublížit, i kdyby zceLa propadla šílenství. V jejím vlastním zájmu však bylo, aby ji nějak zastavil. A takhle spoutanému se mu to sotva mohlo podařit.

„Alaso!" křikl na ni znovu.

Dívka si jeho zvolání nevšímala. Tělo sejí perlilo potem. Znovu se na Masona vrhla, zaryla mu nehty do kůže a zuby hledala jeho hrdlo. Pokusil se opět odvalit stranou, ale nedokázal to.

Krkem mu projela palčivá bolest. Cítil, jak mu po kůži stéká teplá Lepkavá krev.

Bolest zesílila, když se dívčiny zuby zaryly ještě hlouběji...

KAPITOLA VIII Nesmrtelní

Malátně, zahalený rudým oparem, si Mason uvědomil, že už ho dívčino tělo netiskne k zemi. Alasa se zmítala v sevření chapadel dvou rostlinných tvorů, kteří ji táhli ven. Po bradě jí stékal malý pramínek krve. Beze slova s nimi zápasila a snažila se osvobodit.

Gorichové ji vytáhli z cely. Mason ji sledoval pohledem a viděl, jak se náhle bezvládně zhroutila a ztratila vědomí. Prolétl jím záchvěv strachu. Je... mrtvá?

Totéž zřejmě napadlo i rostlinné tvory. Začali rozčileně mávat chapadly, pak dívku položili na podlahu a pozorněji zkoumali. Drobný pohyb Alasiny paže Masona uklidnil - dívka se mátožné pokusila vstát.

Gorichové ji odvlekli zpět k Masonovu vězení a strčili ji dovnitř. Opět za ní zavřeli dveře.

Alasa se rozběhla přímo k němu.

„Kente! Co se stalo?"

„Byla jsi..." Mason zaváhal. Z výrazu dívčiných očí vyčetl, že si ze svého děsivého útoku na něj nic nepamatuje. Šílenství vyvolané rostlinnými lidmi už jí z mozku vyprchaLo. „Nic zvláštního," zarděLse. „Mohla bys mě rozvázat, Alaso?"

Sklonila se k němu a pracně začala povolovat kovová pouta. Napjatě čekal, jestli jí Gorichové dovolí, aby ho osvobodila.

Konečně byla hotová. Mason se postavil a třel si nohy, aby v nich obnovil krevní oběh. Pak rychle přešel k príklopu a zkusmo do něj kopl.

Rostlinní Lidé venku před celou očividně nevzrušeně přihlíželi.

Mason znovu kopl do skla, to se ale neroztříštilo. Vrazil do něj ramenem, jen si však pohmoždil sval. Cela byLa prázdná a nebylo v ní nic, co by mohl použít jako zbraň.

Zaslechl za sebou Alasin výkřik a otočil se. Dívka ukazovala do kouta cely, kde se stěny spojovaly se stropem. Do místnosti odtamtud proudil zelenobílý oblak páry a zlověstně se svíjel v nehybném vzduchu.

Masona sezmocnilstrach. Vrhlse kupředu a pokoušeLse dosáhnout na ventil. Kdyby se mu podařilo zavřít přívodní potrubí -ventil byl ale příliš vysoko. Zklamaně se vrátil k příkLopu a znovu do něj začal bušit.

Sklo, z něhož byl vyrobený, se však zdálo být pevnější než ocel a odmítalo povolit. Mason se vzdal teprve ve chvíli, kdy už houstnoucími oblaky zelenavé mlhy sotva viděl. Alasa mu položila ruku na paži.

„Kente? Co se děje?"

„Nevím," odpověděl pomalu. „Dělají s námi nějaké pokusy. Co od nich čekají... to prostě nevím. Možná nás to zabije. Pokud ano, doufám, že to bude rychlá smrt."

Alasa k němu s tichým vyjeknutím přiskočila blíž a Mason ji sevřel do ochranného objetí obou paží. Zabořila mu obličej do ramene a okamžik zůstali bez pohnutí stát. Zelená mlha houstla... a houstla...

Po chvíli byl už Mason úplně slepý, kupodivu ale neměl sebemenší problémy s dechem. Jakousi nepatrnou rozjařenost připisoval vysokému obsahu kysLíku vtom podivném plynu, nebyl to ale nijak nepříjemný pocit. Možná, že výpary - podle vyjádření samotných Gorichů experimentální - nebudou mít na lidi žádný účinek.

Položil se na podlahu a dívku přitom nepřestal svírat v náručí. Čekali oslepení v té smaragdové prázdnotě a Mason se ze všech sil snažil ALasu uklidnit a ukonejšit. Z blízkosti dívčina teplého, saténově hebkého těla se mu mimoděk zrychloval tep. Bylo mu jasné, že v něm vzrušení vyvolává ten podivný plyn, přitom se ho však postupně začínalo zmocňovat šílenství. Také Alasa cítila tytéž opojné účinky. Pomalu vztáhla ruce a zabořila je Masonovi do vlasů. Přitáhla sijeho hlavu k sobě a natočila mu v zelené mlze rty tak, že se setkaly s jejími. V Masonovi se rozhořel pLamen temné vášně...

Zoufale se ho pokoušel uhasit. Dívčin dech se mísil s jeho dechem, chraptivý a přerývaný. Jeho prsty se dotýkaly hedvábně hladkých křivek Alasina těla a každý dotek byljako ohnivá jiskra. Svaly měL náhle měkké jako bláto.

„Alaso!" zašeptal. „Alaso!"

V nenadálém přílivu nově nalezené síly k sobě dívčino tělo pevně přitiskla vyhledaljejí rty. Myslí mu vířily fantastické představy. Šílené groteskní vize vyvolané jedovatým plynem rostlinných lidí...

Alasa jako by vyklouzla z jeho objetí a zmizela v zelené světélkujícím chaosu. Byla pryč. Mason zůstal sám. Chomáče mlhy kolem něj zavířily a velice nezřetelně zaslechl nějaké vzdálené dunění, které neustále sílilo. Onou částí mozku, která si ještě uchovávala zdravý rozum, si uvědomoval, že to není skutečnost, ale jen drogami navozená halucinace, hluboké dunění vjeho uších však zaznívaLo čím dál hlasitěji a ve smaragdové dálavě se pomalu pohybovaly temné stíny. Byly čím dál jasnější a zřetelnější... Nalétávaly na něj nestvůry s netopýřími křídly, vysmívaly se mu a svíjely se obscénním smíchem... a dunivé bubnování bylo neustále silnější a hlasitější, burácelo mu v uších jako ďábelský poplašný zvon...

Oblaka zelené mlhy vířila stále rychleji, proměnila sevchaotic-ký rej oslepujícího jasu. Démoni tančili bizarní sarabandu a hlasitě vyřvávali posměšný popěvek.

Scéna vyvrchoLila v děsivém crescendu zvuků a pohybů, které málem zahltily Masonovy zmámené smysly. Cítil, jak hozapLavuje a přemáhá černá tma.

A v příštím okamžiku už se s pocitem úlevy pohroužil do nejhlubšího bezvědomí!

Když se pak pomalu probral, třeštila mu hlava bolestí a v ústech měl nepříjemnou štiplavou pachuť. Otevřel oči a zahleděl se na průhledný strop své cely. Stále ještě byl uvězněn v křišťálové kleci, zelený plyn z ní už ale vyčerpali. Vedle něj spočívalo ALasino bezvládné tělo. Přestože se mu točila hLava, pokusil seji přivést k vědomí. SvlékLsi plášťa dívku do něj zabalil.

Ozval se nad ním jakýsi skřípavý zvuk a přiměl ho zvednout hlavu. Strop klece se odsouval stranou, až vytvořil více než metr širokou mezeru, táhnoucí se po celé délce cely. Rostlinní lidé se pachtili s něčím podobným jeřábu, pod nímž sejako závaží houpal záhadný kus masivního kovu, a snažili se ho spustit do cely k oběma lidským vězňům. Vtom ale byli ze své práce vyrušeni.

Všech Gorichů se náhle zmocnila horečná aktivita. Mason si jejich myšlenky nedokázal přesně vyložit, vycítil z nich ale nějaké nenadálé smrtelné nebezpečí. Rostlinní lidé se zoufale rozběhli k chodbě vedoucí do horního světa. Do Masonovy mysli dolétl zbloudilý útržek myšlenky.

„Nesmrtelní! Prorazili bránu..."

Během pěti minut sejeskyněvyprázdnila. Lepší příležitost k útěku už se jim naskytnout nemohla. Mason ještě jednou vzhlédl vzhůru. Po hladkých stěnách cely vyléztnemohLi, aLe nad mezerou ve stropě viselz ramenejeřábu ten kovový blok. Byl příliš vysoko, mimo jejich dosah, pokud by ovšem...

Provaz? Mason měl na sobě pouze bederní roušku, kterou mu v Al Bakru dal Érech, a rouška ani plášť by jeho váhu neudržely. Pohled mu padl na kovová lanka, jimiž byl předtím spoután, nyní ležící na podlaze, a bylo mu jasné, že problém vyřešil. Hlavně aby byla dostatečně dlouhá!

Sebral je ze země, pak se na okamžik zarazil a podíval se na Alasu. Ačkoli si už byl ji stý, že je i ona bezpečně naživu, ulevilo se mu, když sejí zachvěly řasy a otevřela zlaté oči. Spatřila ho.

„Ach, Kente! Pomoz mi vstát!" Chytila ho za paži a nejistě se postavila na nohy. „Podle všeho nejsme mrtví. Zdálo se mi, že nás oba zabili a hodili do pekelnéjámy..."

„V tom druhém máš možná pravdu," přerušil ji zachmuřeně Mason. Vypověděljí, co se stalo. „Podaří-li se mi přehodit smyčku lana přes ten kovový blok, myslím, že bychom mohLi vylézt."

„A dokážeš to?"

Pochybovačně zavrtěl hlavou. „Můžu to zkusit..."

Teprve po několika opakovaných pokusech se Masonovi podařilo přehodit zdvojený konec kovového lana přes zavěšený blok. Další neopatrný pohyb však jeho práci zmařil a příštích deset minut to musel zkoušet znovu; narůstaly něm vztek smíšený s obavami, konečně se ale jeho nervózní snaha dočkala úspěchu. Oba konce lana visely dolů do cely a Mason je pevně svázal k sobě.

„Nejdřív vylezu já a pak tě vytáhnu ksobě..."

Kovové Lanko bylo kluzké a zařezávalo se mu do kůže. Omotal kolem něj nohy a pracněsesoukalnahoru, zatímco Alasa je zdola přidržovaLa. Nakonecsepřecejen dostalaž ke stropu vězení a ceLý zpocený námahou se vyškrábal ven.

„Pospěš si!" křikl na dívku. Vzdálené ozvěny boje v něm vzbuzovaly obavy, že jeskyně už dlouho nezůstane prázdná.

Jeho svaly, vyčerpané námahou a nedostatkem potravy, sesta-hovaly v bolestivých křečích, když Alasu vytahoval ksobě. Pak už bylo všechno snazší. Spustili se dolů na podlahujeskyně a spěšně zamířili k chodbě, která vedla na svobodu.

„Jeto zjevnějediná cesta, která vedeven," poznamenalMason a rozhlížel se kolem sebe. „Počkej chviličku! Chci si ještě něco vzít."

ChopiL se tyče ze stříbřitého kovu, delší než jeho paže, která mohla posloužitjakoveliceúčinnýobušek.Vyzkoušelji a prudkým rozmachem rozdrtil na kusy soukolí nějakého záhadného stroje.

„Výborně! Neníohebná ani křehká. To nám přijde vhod, ALaso!"

Dívka se ozbrojila o něco menší tyčí. Ve zlatých očích jí hořel bojový zápal. Spěšně kráčela vedle Masona a plášť, který na sobě měla, se čas od času rozevřela odhalil hebkou kůži jejích boků.

Než ale stačili dojít k ústí chodby, vyvalilo se z ní klubko zápasících, kteří spolu sváděli divoký boj. Mason dívku rychle popadl a odtáhlji stranou mimo jejich dohled. Přikrčili se k zemi a dívali se.

Gorichové bojovali o záchranu holých životů. Jejich protivníky byli...

Nesmrtelní! Masonovi přejel po páteři ledový chlad, když spat-ňlvetřelce, tvory, kteří byli nepochybně lidského původu, přitom s ním však měli méně společného než groteskní rostlinní lidé. Gorichové byli totiž normálním produktem přirozeného vývoje, zatímco Nesmrtelní, jak Mason vycítil, nikoli.

Byly to živoucí mrtvoly. V jejich tělech sídlil nezmírající život, přetrvával v tělesných schránkách, které byly kdysi vysoké, majestátní a svojí krásou podobné bohům. Dokonce i dnes v nich přežíval jakýsi pozůstatek někdejší nádhery, o to strašnější, že podlehl ohavné zkáze, která Nesmrtelné postihla.

Samotné jejich jméno vysvětlovalo mnohé. Byli to lidé, kteří zvítězili nad smrti' - nezvítězili však nad chorobami! Nezvítězili nad hnilobou a rozkladem!

Na tělech Nesmrtelných dospěly k odporné zralosti všechny strašlivé nemoci a neduhy sužující lidstvo. Ani jeden z nich nebyl těch hrůz ušetřen. Odpudivě rozšklebené rány a boláky odhalovaly zanícené maso a kosti. Z některých visely rozervané cáry zkrystalizované tkáně. Další před sebe slepě hleděli nepopsatelně příšernými tvářemi z holých lebek a jiní byli zmrzačení tak děsivě, že se od nich Mason s odporem odvrátil.

Lidé zvítězili nad smrtí- a až příliš pozdě zjistili, jakou udělali chybu.

Nesmrtelné zjevně nebylo možné poranit. Gorichové se po desítkách vrhali na jediného nepřítele, kterého svou váhou srazili k zemi. Po chvíli se pak pokaždé hromada rostlinných těl odvalila a ukázalo se, že Nesmrtelný pod nimi nezahálel - krmil se.

Mason si připomněl, že na povrchu planety nespatřil žádný zvířecí ani rostlinný život. Možná že Gorichové představovali pro Nesmrtelné jediný zdroj potravy...

Potyčka se pomalu přesunula dál od ústí chodby. Mason se s šeptem otočil k Alase, popadl ji za paži a vyskočil z úkrytu. Za jejich zády se strhl zuřivý pokřik a zaduněly kroky pronásledovatelů. Kolem Masonovy paže se sevřela něčí ruka; prudce se otočil, poslepu švihltyčí a cítil, jak jeho úder drtí na kaši nečisté maso. Ruka zmizela a už se znovu neobjevila.

Oba uprchlíci se řítili chodbou a v patách jim uháněl černý strach.

Čekaly na ně snad v tunelu další příšery? Mason při tom pomyšlení pevněji sevřel v ruce kovovou tyč. Halas pronásledovatelů zeslábl, úplně ale neutichl.

Postupně začali oba zpomaLovat. Srdce jim bolestivě bušila a vyprahlá ústa se svírala. Sílící vřava zdola je přinutila znovu zrychlit, nadále už ale takové tempo nemohli udržet. Nesmrtelným se opět podařilo jejich náskok zkrátit.

Alasa klopýtla a málem upadla. Mason ji zachytil a napřímil, pak se zase rozběhl a přidržoval ji paží, kterou jí ovinul koLem pasu. „Už bychom měli být blízko povrchu," křikl a Alasa k němu vzhlédla s letmým úsměvem.

„Ano, už brzo, Kente..."

Pronásledovatelé ještě přidali do kroku. Mason spatřil záblesk stříbřitého denního světla, které k nim pronikalo shora. Brána vedoucí na povrch!

Doběhli k žebříku a s horečným spěchem po něm začali šplhat vzhůru. Hlučící nestvůry měli za sebou téměř na dosah. Objevily se ve strži a Mason ukázal nad sebe.

„Lez, Alaso. Já je na chvíli zdržím a pak vyrazím za tebou."

Zaváhala, pak ale poslechla. Chvilková nepozornost Masona téměř připravila o život. Ruka podobná dravčímu spáru ho popadla za nohu tak prudce, že málem ztratil rovnováhu. Z jámy se vynořila příšerná tvář Lebky, ječící neartikulovaným hrůzným hlasem. Mason se prudce ohnal kovovou tyčí a žaludek se mu zvedl odporem.

Rána rozmetala na kusy kosti i mozek. Obluda se poslepu pokoušela lézt dál, ačkoli měla hlavu roztříštěnou na ohavnou krvavou kaši. Ústíjámy bylo zacpané tucty Nesmrtelných, dychtivě se ženoucích za kořistí, jejíž maso mělo nakrmitjejich hladové chřtány; nevšímali si ran a tlačili se stále výš a výš...

Mason je srážel dolů tak dlouho, až se celé klubko netvorů pod vlastní vahou v propletené změti zřítilo zpět do chodby pod sebou. Pak s tyčí vjedné ruce bleskově vyšplhal po žebříku a stanuL vedle Alasy na povrchu.

„Mám nápad," zachrčel, chabě se ušklíbla zavrávoral. „Ty zrůdy určitě nejsou nijak zvlášťinteligentní. Rostlinní lidé inteligentní jsou, ale..."

Sehnul se a vytáhl žebřík nahoru k sobě. V jámě vztekle vyřvávala skupinka Nesmrtelných. Když spatřili Masona, pokusili se bezúspěšně vyšplhat po stěnách strže. Po chvíli jich několik zamířilo doprava i doleva.

„Možná vede nahoru i nějaká další cesta. Radši bychom měli vypadnout... chci říct utéct," dodal Mason, když viděl Alasin nechápavý pohled. „Pojď."

„Ale... kam?"

Archeolog přelétl očima temnou oblohu. Chabě na ní zářilo obrovské rudé slunce. Měsíc zmizel. Plání vlhké beztvaré naplaveniny se proháněl chladný vítr.

„Nevím. Každopádně někam dál od pobřeží. Kdybychom našli Murdacha a loď..."

MLčky se vydali na cestu, plahočili se Liduprázdnou pustinou a třásli se v ledovém větru, který nelítostně bičoval povrch umírajíc planety.

KAPITOLA IX Věž iluzí

Celé hodiny se namáhavě pachtili, brodili se lepkavým bahnem a stoupali po zvolna se zvedající planině. Plíce se jim v řídkém vzduchu bolestivě stahovaly. Dvakrát si Mason povšiml, že jim nad hlavami něco přelétlo, bylo to ale pokaždé tak vzdálené a nezřetelné, že nepoznával, co to je. Mělo to ovšem křídla, takže to rozhodně nebyla loď času.

Loď ale nakonec přecejen našli, byť téměř náhodou. Její stříbrný trup na šedé bezvýrazné planině zářil jako plamen. Měli pocit, že trvalo hodiny, než k ní došli.

Byla prázdná. Murdach i Érech zmizeli. V kabině našli známky zápasu a na podlaze kaluž zaschlé krve. Ve venkovním blátě spatřili zmatenou stopu vedoucí směrem k východu. Mason zamračeně zabouchl dveře a otočil se k řízení.

„Dokážu tu loď uvést do pohybu, Alaso. Třeba Erecha a Murda-cha najdeme. Ta stopa je poměrně zřetelná."

Dívka si přitáhla plášť blíž ke štíhlému tělu. „Takto tedy udělej, Kente." Našla láhev s vodou, a než se napila, nabídla ji Masonovi.

Loď se pomalu zvedla, rozlétla se nad pustinou a začala sledovat stopu. Na obzoru se objevila štíhlá věž, a čím k ní byli blíž, tím byla vyšší. Podobala se obrovité skalní věži, nebyla ale dílem přírody. Na to byly její tvary příliš pravidelné - vysoký válcovitý sloup, který se tyčilz šedivé prázdné planiny k plochému hornímu konci pod šedivou oblohou, gigantický a opuštěný.

„Možná jsou uvnitř," poznamenal Mason. „Porozhlédni se po nějakých zbraních, Alaso."

Po chvíli mu dívka podala Murdachův vejcovitý paprskomet. „Proti kovovým mužům zabíral," prohlásila, „jestLi ale dokáže zabiti nějakou živou bytost, to nevím."

„No, jeto lepší nežnie. A navíc mám pořád svůj obušek." Mason pohlédl na kovovou tyč.

Horní plocha věže měřila v průměru něco kolem tří kilometrů a byla absolutně rovná. Ve vzduchu nad ní byly vidět ja kési podiv-

né vibrace a jednou nebo dvakrát Mason koutkem oka zahlédl záblesk jasné barvy, který vyšlehl z bezútešné šedi věže a hned zase zmizel. Přesně uprostřed válcovitého trupu zel kulatý černý otvor a právě k němu se Mason se svou stříbrnou lodí pomalu snášel.

Přistál na jeho okraji - a překvapením málem ztratil vládu nad plavidlem. Přímo pod ním se totiž tyčil obrovský žulový balvan, který jako by se znenadání vynořil z čiré prázdnoty! Byl sedm metrů vysoký a Mason, ochromený překvapením a hrůzou, slétal přímo na něj. Pak loďs hlasitým zaskřípěním přistála.

Masonovi se šokem téměř podlomily nohy. Balvan... zmizel! Sledoval směr Alasina užaslého pohledu, otočil se a zjistil, že je obrovitý kámen za lodí. Zjevně jím prolétli, jako by byl pouhým přízrakem.

A to zdaleka nebylo všechno. Všude kolem, kde ze vzduchu neviděl nic než plochý kovový povrch věže, nyní spatřil divokou změť nakupeného kamení. Na všech stranách se tyčily veliké balvany a nad hLavamijim zářilo oslnivě bílé slunce.

„Bože na nebesích!" vyjekl Mason. „Nepresunuli jsme se přece v čase! Co se stalo?"

„Kouzla," odpověděla Alasa, jako by ji takové vysvětlení plně uspokojovalo. „Myslíš, žejsou tu Érech a Murdach?"

„Pokud ano, museli se sem dostat vzduchem." Mason ještě ani nedořekl a uvědomil si, že nemusí být příliš daleko od pravdy. Viděl přece ve vzduchu létat nějaké živé tvory - možná to byli právě oni, kdo zmizelé druhy polapili.

„Doufám, že Érech není mrtvý," zahučela dívka. „Půjdeme je hledat, Kente?"

Mason přikývl, otevřel dveře lodi a s dívkou v patách vyrazil ven. Došel až k velkému balvanu a pokusil se ho dotknout. Ruka mu jeho hnědým drsným povrchem projela, jako by tam vůbec nebyl.

„Je to jen iluze," pochopil s náhlou jistotou Mason. „Neuvěřitelně dokonalá iluze. Trojrozměrná! Nepochybně uměle vytvořená. Podívej se na svoje nohy, Alaso."

Dívčiny štíhlé kotníky zdánlivě zmizely v kusu břidlicově šedého kamene. Bez problémů z něj ale nohy vytáhla a postoupila kupředu. Mason přikročil k jejímu boku a cítil pod nohama hladký povrch věže. Poklekl a dotkl se chladného kovu rukama. Pak se nepatrně pousmál, vsunul do jednoho z obrovitých přízračných balvanů nejprve ruku a pak i hlavu a okamžitě se ocitl v neproniknutelné temnotě. Vedle sebe zaslechl Alasin výkřik.

Stáhl se zpět, bílé slunce ho znovu zalilo neexistujícími a nehřejícími paprsky a všude kolem se rozprostíral nepřehledný labyrint rozeklaných skal.

„Tvoje hlava," vydechla roztřeseně dívka. „Zmizela!"

„Ano," přikývl Mason. „A zrovna mě napadlo ještě něco jiného. Ta díra ve střeše. Musíme si dávat velký pozor, protože jinak bychom mohli zmizet oba, a to nadobro. Možná že v ní ale povede dolů nějaké schodiště."

Snažil se rozpomenout na směr, kde se otvor nacházel, popadl dívku za ruku a opatrně postupoval kupředu. Brodili se nehmotnými kameny, které jim leckdy dosahovaly až k pasu. Byl to produkt fantastické, neuvěřitelné vědy neznámého světa.

Pak náhle Mason zaslechl jakési mohutné pravidelné dunění, které neustále sílilo a pulzovalo všude kolem nich. Pustá scenérie holých kamenů se otřásla a rozechvěla, jako když se ve větru rozvlní vzorovaný závěs, a pak se naráz... proměnila! Jako když ve filmu jedna scéna vystřídá druhou, kamenité panoráma, které se do té chvíle zdánlivě táhlo až k obzoru, zprůhlednělo a zmizelo a na jeho místě se objevila zcela nová scenérie, podivná nepo-zemská krajina, v níž si oba ihned připadali,jako by byli přeneseni do jiného světa.

Všude kolem se nyní rozprostírala hustá spletitá džungle bujné vegetace a kůra stromů i jejich listí, pletence tlustých lián i tráva pod jejich nohama - to všechno zářilo pronikavě jasnou karmínovou červení. A to ještě nebylo to nejhorší. Všechny okolní rostliny byly živé!

Liány se na stromech svíjely a pohupovaly a stromy samotné se neklidně kolébaly ze strany na stranu a komíhaly větvemi ve vzduchu. NeLomcovals nimi vítr, byly prostě živé, a dokonce i dlouhá, podivně hadovité působící tráva se kroutila jako klubko ohavných červů.

Tentokrát nad hlavou neměli slunce, jen prázdnou modrou oblohu, jejíž krása a mírumilovnost absurdně kontrastovala s těmi svíjejícími se obludami, které je kolem dokola obklopovaly, s džunglí stejně neskutečnou, jako byly fantomy balvanů před ní.

„Počkej chviličku," požádal Mason Alasu. Vrátil se o několik kroků zpět, protože se mu v mysli začínala formovat zvláštní teorie. A znovu se dostavily ty mohutné otřesy, rudá džungle se stejně podivně rozechvěla a rozostřila, a když ustoupil o další kousek, rychle se proměnila v povědomou pustinu plnou rozeklaných skal. Alasa zmizela. Mason se ohlédl přes rameno a vedle ohromného balvanu spatřil loď času. Zamířil znovu kupředu a Alasa se objevila; zlaté oči měla vyvalené a plné strachu.

„V pořádku," uklidnil ji. „Pojďme najít ten otvor, ano?"

„Tadyje, Kente. Málem jsem tam spadla." Ukázala na červovitý trs rudé trávy opodál. Mason se na něj zadíval. Dolů do otvoru samozřejmě neviděl, protože ho karmínový porost zcela skrýval. Poklekl, překonal odpor, který se v něm zvedal, a prostrčil obličej svíjejícími se stébly. Ocitl se v černé prázdnotě - pochopil, že se dívá do tmy panující pod spodním prahem světa rudých rostlin.

V tom okamžiku si byl jist, že všechny tyto scény, podivnéiluze na vrcholu věže, nejsou jen uměle vytvořenými fantomy, ale přesnými odrazy skutečných světů, které někde existují, existovaly nebo budou existovat. Opatrně otvor oblézal.

Měřil v průměru přibližně šest metrů. Deho tápající ruce na-hmatalyjakousi rampu, která vedla dolů do tmy, byla však kluzká a svažovala se tak příkře, že po ní nebylo možné sestoupit. Klesala v úhlu asi pětačtyřiceti stupňů, pokud to byl Mason schopen posoudit, když lezl po kolenou a natahoval ruce do temné prázdnoty.

„Kente!" ozval se naléhavý dívčin šepot. „Poslouchej!"

„Ano? Co...?"

A pak to zaslechl také - drsný a velice hlasitý škrábavý zvuk. Vycházel odněkud z hloubi tem né šachty. Zesílila náhlá předtucha

Masona přiměla, aby popadl Alasu za ruku a rychle ustoupil. Ukázalo se, že dobře udělal.

Z šachty vylétla děsivá věc, z níž nejprve spatřili kmitající štětinatá tykadla a dvěobrovská kusadla, křečovitě cvakající v prázdnu. Po chvíli už hrůzného netvora viděli celého.

„M raven ec," zaslech l Mason vlastní šepot. „Okříd lený m ravenec!"

Byl to ovšem kolosální mravenec. Tyčil se nad nimi v délce dobrých osmi metrů, cvakal kusadly a roztažená křídla mu suše šustila, jak narážela na krovky.

Obluda vyrazila. Mason odhadoval, že je nejspíš slepá - nikde neviděl oči, jejich funkci však zřejmě nahrazovala tykadla. Čelisti hrozivě klapaly.

ArcheoLoga polila ledová hrůza. Když k němu netvor zamířil, rozběhl se zpět a táhl Alasu za sebou.

„K lodi!" vyhrkl udýchaně. „Poběž!"

Dívka zbledla, přikývla, ale držela s ním krok. Mason se pokusil odhadnout, kterým směrem loď leží, a rozběhl se tam. Mýlil se.

Téměř okamžitě zaslechltemné dunění, spatřil rozechvělé a měnící se okolí, a pak už se hnali - nicotou! Prázdným mlžným závojem, obrovskými mračny hustého oparu, tak kalnými, že neviděli vůbec nic. Mason bleskově zhodnotil situaci, s Alasou v závěsu zahnul v pravém úhlu a znovu se rozběhl v zoufalém pokusu najít loď.

Za sebou zaslechl cvakání a suché šustění - obří mravenec pokračovaly pronásledování a hnal se za nimi. Masonův mozek téměř za hltila šílená hrůza. Nedokázalsi představit nic strašnějšího než brodit se kameny, které necítí, a probíhat neexistujícími stromy. Mravenec svoji kořist vyhledával čichem nebo nějakým neznámým smyslem, a protože byl slepý, měnící se trojrozměrné přeludy na něj nijak nepůsobily. Byly patrně vytvořeny právě proto, aby nepřátele mravenčích oblud mátly.

Mason s Alasou zběsile prchali krajinou, zdánlivě jakoby posetou smaragdy, blyštícími se pod zamlženou oblohou, na níž zářil nízko visící měsíc, když se prostor náhle zavlnil a zaduněl a celá scéna zmizela jako iluze, kterou také doopravdy byla. Vystřídala ji nekonečná, mrazivě bílá pláň, v níž pod černou oblohou beze hvězd nebyl na dohled jediný objekt. V jednom okamžiku probíhali vířící zelenou vodou plnou unášených řas a chaluh a podivných pLovoucích tvorů, kteří je míjeli - a občas jimi dokonce skrz naskrz proplouvali. Na Masona se hnalo něco jako obrovská světélkující bílá koule, která se svíjela a pulzovala; uskočil stranou a otřásl se hnusem.

Pokaždé znovu zaslechli to suché zašustění a pokaždé sebou znovu škubli, rozběhli se a uháněli, až se jim ve spáncích rozbušila krev a do očí jim stékal pot. Nakonec oba padli k zemi: Leželi, lapali po dechu a nabírali síly. Zvedli se, kličkovali a opět se ponořili do nadpřirozeného, fantastického bludiště neznámých světů a scén. Mason se bezděky ustrašeně přikrčil pokaždé, když se jim v cestě objevil obrovský strom nebo Ledová stěna, přestože si uvědomoval, že jsou to jen nehmotné fantomy.

K tomu všemu se přidružoval nepřetržitý strach, aby se nezřítili přes okraj věže. To, co je nakonec zachránilo, bylo zároveň téměř jejich zkázou, protože když se hnali podivně pravidelnými řadami tenkých bambusovitých tyčí, jež se táhly do dáli k bílému obzoru, který představoval buď obLohu nebo neuvěřitelně vysoký strop, překvapivě se znovu ocitli ve světě živoucích rostlin. Mason prudce proběhl rozkývaným rudým stromem. V uších mu zněl hlasitý šelest pronásledovatele... a náhle se mu propadla půda pod nohama.

Pustil Alasinu ruku, těžce dopadl na bok a sklouzl dolů, takže se až po boky ocitl na naleštěné skluzavce vedoucí do nitra věže a do doupěte mravenčí obludy.

S vynaložením všech silse horečně přetočila zkroutiltak prudce, až si málem přerazil páteř. Pak už cítil, jak ho Alasiny ruce vytahují do bezpečí. Z rozevlátého pláště na něj jasně zazářilo dívčino bílé tělo. Nějakým zázrakem se vyškrábal na nohy, byť ho dech v plicích nesnesitelně pálil.

Nestvůra byla už téměř u nich. V tom okamžiku si Mason vzpomněl na Murdachovu zbraň, roztřesenou rukouji vytáhl a zamířil.

K obrovskému mravenci vystřeli Lten ký paprsek. Postrašlivé hlavě se rozlilo přízračné světlo.

A nestvůra... zemřela! NehLučně padla k zemi, setrvačnostji ale dál nesla kupředu, takže se převalila přes okraj bezedné jámy a zmizela jim z dohledu. Z propasti se nic neozvalo.

Mason trochu rozechvěle vrátil zbraň do kapsy. „Pojď, Alaso," vybídl chraptivě dívku. „Musíme najít loď. Těch ďáblů tady může být víc."

Najít Loď však nebylo nijak snadné. Dlouhou dobu oba hráli na vrcholku věžejakousi podivnou hru na slepou bábu, spěšně pro-cházeLi iluzemi, z nichž některé poznávali a jiné jim byly zcela nepovědomé. Některé byly strašidelné a jiné docela příjemné.

Nejhorší chvíle zažili, když utíkali po jakési černé rosolovité hmotě, která sejim pod nohama neklidně vlni lajako kůže nějaké gigantické obludy. Mason si pomyslel, že tomu tak docela klidně může být. Černá vzdouvající se kůže se zdánlivě táhla na kilometry daleko a občas do ní byli oba ponoření až po pás.

Najednou se kvapně ubírali po širé pláni tvrdé a umrzlé hnědé země a nad hlavami měli neuvěřitelně nádhernou noční obLohu posetou souhvězdími a zářícími planetami, o nichž neměli ani tušení. Mezi hvězdami svítila bílým majestátem obrovská kometa. Pakseocitli na nějaké Ledové nebo skleněné vrstvě, a kdyžseskrz ni Mason podívaldolů, hluboko pod sebou rozeznával matné a nezřetelné postavy, na pohled zcela nelidské, pokudto mohlvůbec posoudit.

KLopýtavě pokračovali světem šlehajícího ohně, bezděky uhýbali před jazyky plamenů, kteréje olizovaly, ale nevydávaly žádné teplo. Vrávoravě se potáceli široširou písečnou pouští, která se jim pod nohama vlnila a vzdouvala, plná jakéhosi nestvůrného embryonálního života.

Konečně ale Loďpřecejen našli. Mason s pocitem upřímné úlevy následovalAlasu na palubu, zavřelza sebou dveřea vylétls lodí kolmo vzhůru. Dívka se stočila v bezvládné klubko a ňadra sejí bouřlivě dmula.

V bezpečné vzdá Lenosti nad věží Mason loď zastavil, vznášelse na místě a přemýšlel, co dál. Byli Érech a Murdach v zajetí někde v nitru té obrovské přízračné věže? Nebo...

Otočil se, když zaslechl, jak Alasa vyjekla. Ukazovala prstem pod sebe.

„Podívej! To jsou..."

„Érech!" dořekl za ni vyjeveně Mason. „A Murdach!"

Přes šedivou planinu, teď už téměř u úpatí vysoké věže, se pomalu blížiljeden z obřích mravenců a v kusadLech nesl dvě bezvládné postavy, které měly i z této vzdálenosti nezaměnitelně lidskou podobu. Mason v kapse nahmatalzbraň a bleskově se rozlétl k zemi.

Může ale - napadlo ho najednou - proti obludě použít paprskomet, aniž by přitom zabilvlastní přátele? Ne, to nemohl riskovat.

Obrovitý mravenec zjevně vycítil nebezpečí. Když se k němu loď přiblížila, zastavil se a pátravě zakmital tykadly. Pak upustil břímě, které nesl, roztáhl křídla a vznesl se, připravený k bitvě!

KAPITOLA X Lidé z pyramidy

Mason zarputile vedl loď vpřed. Neznal sice pevnostní parametry plavidla,domnívalseale,žesepodchitinovým krunýřem mravence skrývá křehké tělo. V tom se mýlil.

Jedno z křídel obludy udeřilo do lodě a odmršti loji tak prudce, že Mason i Alasa ztratili rovnováhu a upadli. Mason koutkem oka spatřil, že se řítí přímo na věž, aLe podařilo se mu vyškrábat se na nohy a skočit k řízení. Sotva čtvrt metru od stěny plavidlo zabočilo, otočilo se a vyrazilo zpět k okřídlenému obrovi.

Netvor se jim rozlétl naproti. V posledním okamžiku před nárazem se Mason pokusil ovládacím prvkem změnit kurz, už ale bylo pozdě. Krídlatá nestvůra a loďčasu se s děsivým rachotivým třeskem srazily - a srážka měla katastrofální následky.

Masona náraz odhodil dozadu, v pádu však jeho prsty poslepu přejely po klávesách řízení. Na okamžik ještě viděl, jak sezpřelá-mané mravenčí tělo řití na planinu pod nimi, a pak už ho ze všech stran zachvátila neproniknutelná temnota. Něco ho bolestivě udeřilo do hlavy a v posledních vteřinkách vědomí pochopil, co okolní tma znamená. Loď neovladatelně letěla časem!

Měl pocit, že v bezvědomí strávil jen kratičkou chvíli. Zasténal bolestí, která mu bušila v hlavě, pracně se zvedl na nohy a poslepu v temnotě tápal po řízení. Vtom si uvědomil, že okolní tma není úplně černá. Průhlednými lodními stěnami nad sebou uviděl hvězdami posetou oblohu a kolem dokola nepravidelnou černou bariéru, tvořenou zřejmě řadami stromů. Loď ležela na zemi a nebezpečně se nakláněla na bok. V jednom koutě spatřil bledou skvrnu, v níž rozeznal Alasin obličej.

Nemohljí přispět na pomoc, dokud ležela na příkře se svažující podlaze. Otevřel proto lodní dveře, namáhavě vylezl ven, vytáhl Alasua napůlji nesl, napůlvlekls sebou. Pod nohama cítilvrstvu humusu shnilé vegetace, která pronikavě zatuchle páchla. Vzduch byl nepříjemně horký a vlhký.

Ve světle hvězd se neobratně snažil přivést dívku k vědomí. Po chvíli se skutečně posadila, jednou rukou se ho pevně držela a druhou si přejížděla po modřině na rameni.

„Ten mravenec... kde to jsme, Kente? Našli jsme Erecha a Mur-dacha?"

„Bohužel ne," odpověděl Mason. „Když jsme se srazili s tím ohromným mravencem, nechtěně jsem pohnul ovládáním cestování v čase. V bezvědomíjsme zřejmě prolétli do zdejšího časového sektoru a havarovali jsme. Máme obrovské štěstí, že jsme si nezlámali vaz. Povrch planety je tady asi výš než v budoucnosti-tím by se to vysvětlilo."

„Kde ale jsme?"

„Nemám nejmenší tušení. Nemyslím, že jsme letěli dopředu-tenhle hustý les a horko spíš ukazuje na nějakou minulou epochu. Doufám, že jsme se neocitli v druhohorách. Nerad bych se potkal styranosaurem."

„Co je to?" zeptala se dívka roztřeseně.

„Něcojako... drak. Jméno znamená hromovýještěr, ale..."

Přepadení! Nicjenevarovalo. Mason z podrostu nezaslechl.žádný podezřelý zvuk, z lesa však náhle vyběhly útočícítmavé postavy, a než se jim Mason stačil postavit na odpor, padl k zemi pod náporem tuctu šlachovitých těl, která se na něj sesypala... a pak mu v týle vyšlehla ohnivá bolest. Rudý plamen bolesti, který vzápětí pohltila bezedná čerň...

Probral se k vědomí v přítmí jakési primitivně vystavěné chatrče. Dveřmi dovnitř dopadaly šikmé paprsky teplého slunce a na podlaze se rýsoval tmavý lidský stín - někdo stáL venku na stráži. Mason potřásl hlavou a zasténal. Slyšel tlumený a nezřetelný sborový zpěv.

A co víc... porozuměl mu! Při svých archeologických toulkách navštívil různé vzdáLené kouty světa a poměrně slušně se naučil mluvit několika máloznámými dialekty. Podobnýjazyk slyšel kdysi dávno, když se v kánoi vydlabané z kmene dutého stromu plavil po jedné jihoamerické řece a v paži měl zanícenou pália ránu po vystřeleném šípu.

Vrátil se snad nějakou neuvěřitelnou shodou okolností do vlastního časového sektoru?

Dveře se zatměly. Do chýše vešlo několik lidí - byli to téměř nazí drobní muži s hnědými svalnatými těly. Kůži měli groteskně pomalovanou a ve vlasech sejim houpala a kymácela barevná pera. Za sborového odříkávání nějaké modlitby rozvázali Masonovi nohy. Zápěstí mu nechali spoutaná koženými řemeny.

Mason váhavě promluvila pokoušel se po letech si vybavit cizí polozapomenutý dialekt.

„Jsem... přítel..."

Jeden z domorodců ho udeřil přes ústa. „Ticho!" Slovo bylo proneseno sezvláštním přízvukem, bylo všaksrozumiteLné. „Ty se máš dívat, a ne mluvit!"

Znovu zazněl chór.

„Slyš naše modlitby, ó Hromovládce! Slyš modlitby Curupuriů..."

Domorodci ho vystrčili před chatrč. Mason zamrkala čekal, až jeho oči přivyknou intenzivnímu slunečnímu světlu. Pak se rozhlédl.

Obzor byl omezen vysoko se tyčícími stěnami kráteru. Ze všech stran je uzavíraly černé čedičové hradby. Na východ od nich přerušovala stěnu rozeklaná mezera, pravděpodobně soutěska. Země u jejich nohou se svažovala k nehybné, stojaté hladinějezera.

Jeho vody nečeřil ani nepatrný vánek. Temné a záhadné zaplňovaly celý kráter s výjimkou úzkého pruhu země, na němž byla vystavěná domorodá vesnice. Několik desítek vetchých chatrčí ostře kontrastovalo s kamennou pyramidou na břehujezera.

Masona k ní dostrkali tak blízko, že na něj padl její stín. Byla přibližně deset metrů vysoká a vystavěná z obrovských kamenných kvádrů bez malty. Na jedné její straně zel otevřený otvor a právě do něj bělocha dovedli.

Prošli krátkou chodbičkou do místnosti napůl zapuštěné do země - Mason si uvědomil, že jsou v chrámu. Na jednom konci komnaty bylo zvýšené pódium, na němž stálo křeslo - či spíše trůn, matně se lesknoucí ve světle pochodní. Zlatý trůn, vykládaný drahými kameny.

Svým provedením trůn připomínal práce Inků, přitom však tito domorodci s hnědou kůží určitě k Inkům nepatřili. Mason si pomyslel, že možná pyramidu skutečně postavili Inkové a později byli vyvražděni přistěhovalec kým kmenem - kmenem, který si říkal Curupuri.

Bylo mu jasné, že se ocitL v minulosti. Možná se nacházel v době dávno před Kolumbovým objevem domnělé Indie a rozhodně před příchodem španělských conquistadorů.

Na trůnu seděla mrtvola. Stará vrásčitá a vyschLá mumie, v jejíchž očních důlcích se třpytily dva žhnoucí rubíny. Na vyzáblé postavě volně visely zlaté prsní pláty a zlatá obruč kolem pasu.

Vedle trůnu stála domorodá dívka. Její jantarově žlutohnědé tělo sotva zakrýval průhledný přehoz z peří, pod nímž byly jasně viditelné dívčiny svůdné křivky. Zasmušile přimhouřenýma očima upřeně hleděla na bíLého muže.

Na stěnách byly rozvěšené lidské hlavy. Nějakým tajným procesem, který uchovával tkáň i obličejové rysy, byly zmenšené tak, že nedosahovaly ani velikosti kokosového ořechu, a bylo jich tu tolik, že téměř kompletně zakrývaly hrubé kameny stěn. Vesměs to byly hlavy domorodců.

Sborový chór zesílil. Do komnaty vběhltucet barevně pomalovaných Curupuriů, kteří mezi sebou přiváděli Alasu. Její zlaté oči se na okamžik setkaly s Masonovými.

„Kente!" vykřikla. „Oni..."

Jeden ze strážných jí drsně přitiskl k ústům roztaženou dlaň. Mason hlasitě za klel a potýkal se s pouty. Jeho věznitelé ho drželi, tiší a lhostejní.

Curupuriové odvedli dívku na pódium a kolem kotníků jí za klapli zlaté kruhy. Ze skupiny přihlížejících se vyčlenil zakrslý domorodec, vystoupil na pódium a postavil se k ní. Obličej měl ohavně pornalováný. Lysouvyholenouhlavumuzdobita bílá pera včelence posázené drahými kameny. Muž zvedL ruku a všechen hluk utichl.

Shromáždění Curupuriové jednohlasně vykřikli.

„Zol!"

Domorodá dívka pokročila kupředu. Když pohlédla na trpasličího Zola, vyčetl Mason z jejích očí nenávist.

Znovu se ozval hromadný hrdelní pokřik.

„Yana! Ho - Yana!"

Zol pohodil hlavou dozadu a bílá pera se roztančila. „Hromo-vládce na nás shlíží příznivě!" zaburácel.

Ukázal na svrasklou mrtvolu na trůnu.

„Dlouhá léta už tady sedia ve smrti vládne Curupuriům. Od dob jejího života jsme nenašli dívku s tak bílou pletí, aby se mohla stát naší kněžkou. Atak nám sloužila Yana..."

Zlomyslně pohlédl na kněžku, která stála vedle něj.

„Nyní se však může svého těžkého břemene zbavit. Z nebes se k nám snesla panna, jejíž kůžeje bílá jako vodní pěna. Málem jsme ji zabili... ale Hromovládce včas zastavil úder mé ruky."

Z hrdel Curupuriů se ozval ohlušující řev.

„Ho! Ty, který dlíš v bezedných hlubinách, Hromovládce - slyš nás!"

„Vyslyš naše modlitby!" přidala se dívka jménem Yana. „Najez se a napij z naší oběti!" Rudé rty sejí zkřivily v krutém úšklebku.

„Vládce jezera!" zaburáceli Curupuriové. „Pohleďna naši oběť!"

Následovala chvíle tíživého a zlověstného ticha. „Kněžka musí být neposkvrněná," ozvala se Yana sladce zlomyslným hlasem.

Zol přikývla otočil se k Alase. Natáhl ruku a serval z ní potrhaný plášť. Domorodci sborově zalapali po dechu.

Dívka před nimi stála nahá. Bronzově zarudlé vlasy jí v rozcuchaných hustých pramenech spadaly na holá ramena. Instinktivně zvedla ruce ve snaze zakrýt se.

Zol potěšeně a vesele za ryčel, když hleděl na dívčinu nahotu, na půvabné křivky jejího těla, dokonalého ve své kráse. Pak kněz strhl z Yany péřový plášťa přehodil ho Alase přes ramena.

Mason pocítil nevolnost v žaludku, když spatřil kněžčino tělo, které zůstalo nahé až na kratičkou bederní roušku. Od krku až po kotníky bylo pokryté tetováním. Rudé a modré obrazce lemovaly její kulatá ňadra a táhly se dolů přes oblé boky. Kolik měsíců strašlivé bolesti musela dívka vytrpět, pomyslil si, a žaludek mu náhle vyskočil až do krku.

Pokřik se utišil. Je neposkvrněná," oznámil slavnostně Zol, „dokonalá! Dnes večer začnejejízkouška. Bude označena znamením Hromovládce."

Znamením Hromovládce? ALasa se otřásla a přitáhla si průsvitný plášť blíž k tělu. V Yaniných očích zpozoroval Mason rudě žhnoucí plamen zuřivosti. Sklopila řasy a odvrátila se.

Curupuriové se shlukli kolem Masona. Přemohli jeho chabý odpor, vyvlekli ho z chrámu a odvedli zpět do chatrče. Tam mu znovu spoutali nohy a nechali ho o samotě.

Odpoledne se líně táhlo. Strážný čas od času vešel do chatrče a překontroloval pevnost zajatcových pout. Ačkoli se s ním archeolog pokoušel navázat hovor, nepodařiLo se mu ho přimět křeči. Možná měli Curupuriové zakázáno se svými vězni rozmlouvat.

Krátce před západem slunce zaslechl Mason nějaké hlasy před chýší a po krátké chvíli vešla dovnitř kněžka jménem Yana. V patách jí šli dva domorodci.

Jedním z nich byL strážný. RozvázaL Masonovi nohy a pak i se svým soukmenovcem vyšelz chatrče. Kněžka si klekla k Masonovi.

V šerém osvětlení nebylo hyzdící tetování vidět, a tak Mason rozeznával pouze hladké křivky dívčina těla, jen velmi nedostatečně skryté tenkým oděvem. „Strážný odešel," oznámila tiše. „Řekla jsem mu, že mu Zol nařizuje, aby šel na lov do lesa. A ten druhý, který čeká venku... to je můj přítel."

Mason na ni upřeně hleděl. Pracně se potýkal s dialektem Cu-rupuriů a odpověděl: „Přátelé tady přijdou člověku vhod."

„To je pravda," přikývla. „Chtěl bys... chtěl bys to bílé děvče zachránit?"

„Ano!" přitakal okamžitě Mason. „Pomůžeš mi?"

„Možná."

„Proč?" Nechtělo se mu plně důvěřovat někomu, komu se v očích tak snadno objevovala vražedná nenávist.

„Na tvém místě bych neváhala. Jste tady cizí, to je mi jasné. Nejste ale bohové, jak někteří tvrdili, protože byste teď nebyli spoutaní a bezmocní. Je mi jedno, odkud přicházíte, chci ale, abyste co nejrychleji zmizeli."

Jo místo... kde jsme padli do zajetí. Je odtud daleko?"

„Není. Viděl jsi tu mezeru v horské stěně - soutěsku? Není to daleko, jen kousek za soutěskou. Dostanete se tam za čtvrt dne. A pokud chceš vědět, pročti pomáhám - jeto proto, že mě to bílé děvče má nahradit. Dlouhá Léta nám vládla řada kněžek s bílou pletí, které pocházely z našeho kmene. Když poslední z nich zemřela, nastoupila jsem na její místo já. ZoLovi seto nelíbilo, protože ne vždy jsem ochotná ho poslouchat. Teď vidí šanci, jak mě sesadit z trůnu a jmenovat kněžku, která bude jeho loutkou... Zabila bych to bílé děvče, aLe prohlásili by to za svatokrádež. Mučili by mě... když s ní ale uprchneš ty, bude to něco jiného."

„Tak mě tedy rozvaž," vybídl ji dychtivě Mason.

Dívka se k němu sklonila a vlasy sejí otřely o Masonův obličej. „Nesmíš ale zklamat! Existuje totiž i jiná možnost..." V očích jí opět zableskla šílená zloba. „Jsem Hromovládcovou kněžkou už víc než rok. A mnohému jsem se naučila - znám slova moci, která pána temnot přivolají z jezera," pokračovala zamyšleně. „Měla jsem v úmyslu ta slova použít. Jednou, před dávnými věky, už se to stalo a ten, který sídlí v jezeře, se vynořil z hlubin. A Curupu-riové umírali - zemřeli všichni až na malou hrstku, která utekla."

Pokrčila rameny, její nůž se zablýskl a přeřízl poslední řemeny, které Masona poutaly. Protáhl si ztuhlé svaly.

„Pověz mi," zeptal se zvědavě, „viděLa jsi někdy někoho s bílou kůží, kdo nepatřil k tvému kmeni? Jako jsem já?"

„Ne, nikdy. Netušila jsem, že takoví Lidé existují. Naše kněžky měly kůži zlatou, a ne bíloujako ty." Přemýšlivě si Masona prohlížela. „Musíš počkat. Za chvíli se setmí. Kdybys odešelz chýše teď, zabili by tě."

Neúprosný vztek z Yaniných očí zmizel; dívala se na archeologa s podivnou něhou. „Ty nejsi jako Curupuriové. A od té doby... co jsem se stala kněžkou... nepoznala jsem... lásku..."

Náhle ovinula Masonovi paže kolem krku. Když sek němu kněž-ka přitiskla, tvář mu ovanul horký dech. ZdáLo se, jako by se v ní uvolnila stavidla nespoutané vášně. „Nepoznala jsem lásku," zašeptala tiše. „Ateď..."

Mason se pokusil z jejího objetí vyprostit. Dívka se od něj odtáhla a tvář jí ztvrdla. „Ne?" zasyčela. „Nezapomeň - ještě jsi to bílé děvče neosvobodil. Kdybych zavolaLa o pomoc..."

Mason se ironicky ušklíbl. V příštím okamžiku už Yana zase byla vjeho náručí. Nebylo snadné jí vzdorovat-vůbec ne! Pod tenkou látkou, v níž byla oděná, cítil vnadné křivky jejího těla.

Pokrčil rameny, sklonil hlavu a přitiskl se k dívčiným rtům. Neodtáhla se od něj. Vlhké peklo jejích úst mu zrychlovalo tep. V kněžčině duši hořelžhavý plamen, její dech se podobal horkému větru zonda, který spaluje pampy, a tetelila se hladovou vášní, která se jako nezadržitelná vlna přelévala i do Masona.

Otřásla se a zasténala. Před chatrčí se něco ozvalo. Yana se od něj okamžitě odtáhla s prstem u úst.

„Počkej..."

Zmizela venku. Mason slyšel, jak se rozčileně dohaduje s někým, kdo mluvil hlubším tónem, a poté se oba hlasy pomalu ztratily v dálce. Přikradl se ke vchodu a opatrně vyhlédl ven. V bezprostřední blízkosti nikoho neviděl, jen vdáli se po vesnici zdánlivě bezcílně pohybovalo několik Curupuriů. SLunce stálo už nízko nad obzorem.

Pomyslel si, že nebude muset čekat dlouho.

0 dvě hodiny později už byla taková tma, že se rozhodlvyrazit. Strážný se nevrátil. Opatrně vyklouzl z chatrče, v níž byl vězněn. Právě vyšel měsíc a Mason se držel ve stínech chýší. Všiml si těžkého klacku, který zůstal ležet u skomírajícího ohně, a ozbrojil se jím.

Mířil k pyramidě, odkud se sborem ozývaly tlumené hlasy, které vněm vyvolávaly zlověstnou předtuchu. U úpatí pyramidy na okamžik zahlédl nějaký pohyb a měl dojem, že vidí Alasiny bronzové vlasy.

Pohlédl stranou k jezeru a mimoděk se otřásl. Co že to Yana říkala? Mluvila o Hromovládci v hlubinách - o nestvůrném božstvu, kterému Curupuriové přinášeli oběti. Je snad možné, že v tomto úsvitu historie přežívá pod zdejší ponurou vodní hladinou nějaký neobvyklý prastarý tvor? I vjeho době byly přece bažiny a džungle Jižní Ameriky opředeny různými legendami...

KAPITOLA XI Krev na pyramidě

Kousek od paty pyramidy se Mason zastavil. Na plochém vrcholku stavby se třpytil zlatý trůn a na něm spočívala mumifikovaná mrtvola někdejší kněžky. Ve světle měsíce tam stál rozložitý kněz Zola a vedLe něj skupinka dalších domorodců.

Byla tam i Alasa - na sobě měla plášť z peří a stála v pevném sevření dvou domorodců. Hluboké sborové mumlání zesílilo. Náhle se Zol otočil, strhl z mrtvoly prsní pláty i obruč, která jí obepínala pás, a zvedl mumii z trůnu. Třikrát mrtvým tělem zatočil nad hlavou a pakjevelkým obloukem odhodildolů pod sebe, kde se voda černého jezera rozprskla ve stříbřité spršce.

Mumie se chviličku vznášela na hladině, pak voda na okamžik zavířila a něco ji stáh Lo dolů. Zmizela. Chór přihlížejících přešel ve vítězoslavný řev.

Mason s dřevěným kyjem v ruce opatrně pokročil kupředu právě ve chvíli, kdyZolzvedlpernatýplášťzAlasiných holých ramenou. Dívka stála nahá v měsíční záři jako nádherná socha ztělesňující krásu. Marně se vzpouzela, když ji její věznitelé odvlekli k trůnu, posadili ji na něj a pevněji k němu připoutali paže i nohy. Zoldal znamení a jeden z Curupuriů k němu přistoupils hlubokou mísou v rukou.

Objevilo se několik dalších, kteří nesli dlouhou tyč, na níž byl zavěšený spoutaný domorodec. Dav hlasitě zaburácel.

Všude kolem ze stínů vyšli muži. Celý kmen Curupuriů se shromáždil u úpatí pyramidy a sledoval drama odehrávající se na jejím vrcholku. Mason se stáhl o pár kroků zpět a prsty, v nichž svíral klacek, mu zbělely.

Zol hbitě máchl rukou. Zajatec vyrazil bublavý výkřik a z proříznutého hrdla se mu proudem vyvalila krev. Kněz zkušeným pohybem nastavil pod rozšklebenou ránu mísu a celou ji naplnil.

Muži na vrcholku pyramidy zmlkli... a čekali. Zol ponořil do mísy obě ruce, a když je zvedl, odkapávala z nich rudá krev. Začal jí pomazávat Alasino nahé tělo, až se její útlá postava od krku až po kotníky leskla karmínovou červení. Pak znovu zvedl nůž a pomalu jím zamířil dolů. Hrot čepele se dotklAlasina nahého břicha.

Dívka pronikavě zaječela a Mason pochopil, že je svědkem začátku slavnostního tetovacího obřadu. Několik následujících měsíců měla být Alasa vystavena strašlivému mučení ostrými noži, měla snášet děsivé bolesti vyvolané vtíráním pigmentů do otevřených ran, až nakonec bude celé její tělo stejně jako kněžčino pokryto fantastickými barevnými vzory.

Nůž znovu sjel dolů a Alasa znovu zakvílela - byl to přidušený vystrašený nářek, při němž Masonův mozek zaplavilo rudé šílenství.

Zvedl kyj nad hlavu a vrhl se kupředu. Cestu k pyramidě mu zahrazovala řada domorodců, proklestil šiji však vražedným úderem své zbraně, po němž jeden z Curupuriů odlétl stranou s hla-vou rozbitou na krvavou kaši. Se zuřivým výkřikem se Mason rozběhl k Alase.

Za zády se mu ozval hluboký hrdelní řev. Nevšímal si ho a tryskem se hnal vzhůru po hrubě otesaných kamenech pyramidy, na nichž jeho nohy nacházeLy snadnou oporu. Muži na vrcholku chaoticky pobíhali sem a tam a hleděli dolů k němu s tasenými zbraněmi v rukou. Než se stačili zorganizovat k promyšlené obraně, byl mezi nimi.

Viděl, jak se před ním v měsíčním světle objevila sinalá, zuřivě rozšklebená tvář... a rozmáchl se kyjem. Muž zavyl a padl k zemi.

„Chyťte ho!" hulákalZol. „Chyťte ho - živého!"

A pak se už kněz hnal kupředu, v ruce třímal oštěp a napřaženou paži měl připravenou k vrhu. Mason po protivníkovi mrštil kyjem.

MířiLdobře. Hozený klacek udeřilZola doprostřed obličeje, takže obě jeho hnědé tváře zmizely v záplavě krve. Rudá sprška mu vyrazila i z rozdrceného nosu. Zaječela zhroutil se kzemi.

To už ale proti Masonovi stáltucetCurupuriů. Archeolog zarputile rozdával rány pěstí, kopal kolem sebe a škrábal. Proti obličeji se mu prudce rozlétla čísi bosá noha. Včas natočil hlavu a ráně se vyhnul.

Ačkoli kladlzoufalý odpor, pochvíli přecejen padl kzemi. Cítil, jak mu nepřátelé kroutí paže za záda, viděl Alasu, jak se k němu s celým tmavě rudým tělem na trůně předklání. „Jsi zraněný, Ken-te?" vykřikla. „Neublížili..."

„Nic mi není," odpověděl, vtom však k němu přistoupil Zol s rozbitým obličejem, krvavým a zohaveným. Vztekle se na bělocha zahleděl.

„Brzy zemřeš," zašeptal hlasem plným tiché zloby. „Nezemřeš ale pomalu - to určitě ne!"

Otočil se k jezeru a pozvedl obětní nůž.

„Ty, který dlíš v hlubinách," pronesl slavnostně, „kněžkaje připravena. Brzy ti bude sloužit."

Mason se zuřivě snažil vytrhnout ze sevření paží, které ho držely. Marně!

Curupuriové pod pyramidou zareagovali na knězova slova hlasitým jásotem.

Pak se rozhostilo ticho, které vzápětí prořízl pronikavý pisklavý výkřik, při němž se Masonovi v týle zježily krátké vlasy. V tom výkřiku zazníval vzdor - zoufalá zloba, děs a ještě něco jiného, silnějšího a působivějšího. Kněz zaváhala pohlédl dolů. Úžasem mu poklesla brada.

Mason otočil hLavu. Kousek od břehu jezera, po kolena v černé vodě, stála kněžka Yana, ve své nahotě připomínající zlatou sochu zářící v měsíčním světle. Černé vlasy jí vlály ve větru. Zvedla paže nad hlavu a rozevřela rudé rty. Znovu zaznělten strašlivý výkřik...

Nelidský. Vyzývavý!

Přivolávající - co?

„Zabijte ji!" zaječeL kněz. „Zabijte ji!"

Ostatní domorodci se o překot rozběhLi k jezeru a hnali se k Ya-ně. Na vrcholku zůstal jen Zol a ti dva, kteří dosud drželi Masona tak pevně, že se nemohl pohnout. Kněžka ještě jednou podivně vykřikla.

Ve výrazu Zolova obličeje postřehl Mason něco, co ho přimělo podívat se na protější stranu jezera. Na černé hladině se zvedlo několik drobných vlnek. To bylo vše.

Ne, nebylo. Následoval nějaký další pohyb. Něco se přibližovalo ke břehu, jakási tmavá a obrovitá masa, která neuspěchaným a plavným tempem čeřila vodu. Něco, co by v normálním světě nikdy nemohlo existovat...

V tom okamžiku si Mason vzpomněl na Yanina slova: „Mnohému jsem se naučila - znám mocná slova, která Hromovládce přivolají z jezera. Jednou, před dávnými věky, už se to stalo a ten, který sídlí v jezeře, se vynořil z hlubin..."

Bůh Curupuriů odpověděl na volání své kněžky. Netvor k nim připlouval inkoustově temnými vodami a v paprscích měsíce se nad hladinu zvedla černá lesklá masa, ploská hadí hlava na dlouhém vlnícím se válcovitém krku...

Zolův obličej byl jako Gorgonina maska plná bezedné hrůzy. Domorodci už doběhli téměř ke břehu - náhle se ale zarazili a stáhli sezpět. Yana vyrazila dalšítajuplnývýkřik, který se v okamžiku změnil v zoufalé za kvílení, když obluda dorazila až k ní.

Gigantická hlava se sklonila k dívce, chopila sejí a zvedla ji do výše,takžejejítělo bezvládně viselo z obrovských čelistí. Studené hadí oči přejely po vesnici. Pak dívka zmizela v rozevřeném chřtánu a nestvůra se těžkopádně vyvalila na břeh.

Mason se zoufale snažil najít logické vysvětlení, které by zahnalo jeho strach. Určitě šlo o nějaký reliktz prehistorických dob-o vodního ještěra, který celé věky přežíval v utajeném kráteru, nedotčený evolučními změnami. Věděl, že je to možné. V džungli odjakživa kolovaly zvěsti o podobných nestvůrách, o gigantických příšerách obývajících patagonské bažiny a bezpečně skrytá doupata v Andách. Přesto nedokázal potlačit chladnou hrůzu, jež ho sevřela, když se díval na ohavného jezerního tvora.

Obluda měla asi tak patnáct metrů dlouhé torpédovité tělo s obrovskými ploutvemi. Hadí hlava se pohupovala na kroutícím se zakřiveném krku. Celé tělo, pokryté lesklým mřížovitým krunýřem, bylo porostlé řasami a k obrněné kůži měla přichycené mušle a lastury. Vyřítila se vzhůru k vesnici a Curupuriové se před ní rozprchli v bezhlavé panice, takže byli pro svého boha snadnou kořistí.

Oba domorodá, kteří Masona drželi, se připojili k ostatním. Pouze Zol zůstal stát, kde byl, vztekle se rozhlížel a nehlasně pohybovaL rozbitými rty. Spatřil Masona a se zdviženým nožem po něm skočil.

Tentokrát na něj byl Mason připravený. Sjedovatým úšklebkem se knězi vrhl v ústrety a prudce do něj narazil. Zol švihL napřaženým nožem a Mason na žebrech pocítil palčivou bolest.

Muž s bílou kůží popadl nepřítele za zápěstí a nedovolil mu znovu se nožem rozmáchnout. Zol vztekle zařval, sklonil hlavu a snažilse zabořit zuby do Masonova hrdla.

Zdola se k nim nesl křik prchajících Curupuriů. A zaslechli jiný výkřik - bližší a zřetelnější. Alasa!

„Kente! Ten ďábelský bůh... míří sem!"

Zpocenýa zkrvavený Zolův obličej vypadaljako škleb kamenného chrLiče. Za ním spatřil Mason v měsíčním světle obrovitý stín -byla to blížící se netvorova hlava!

Pustil zápěstí ruky, v níž jeho protivník svíral nůž. Zol něco takového nečekal. Než se kněz vzpamatoval, popadl ho bílý vetřelec jednou rukou za krk, druhou v rozkroku a zvedl ho do vzduchu. Mason cítil,jakmu svaly sténají námahou. Za potácelsea rychle se otočil.

Kněz se po něm rozehnal nožem a minul. Druhou šanci už nedostal.

Z noční tmy se prudce vynořil ďábelský bůh, tichý a hrozivý. Obrovitá hlava nebyla ani čtyři metry od vrcholku pyramidy, když Mason soupeře pustil.

A mrštilZolem přímo vstříc obludě!

Zamířil naprosto přesně. Čelisti se lehce sehnuly a kněze popadly. Zol stačil vyrazit jen jediný výkřik bolesti, než mu nemilosrdné tesáky rozdrtily maso i kosti.

Mason na nic dalšího nečekaL. Nebyl čas, aby dívce uvolňoval pouta; přiskočil ktrůnu, zvedLspoutané nahétěloa přehodil šije přes rameno. Doufaljen, že takovým zacházením neprivodí Alase žádné zranění. Jedinou alternativou byla ovšem smrt, protože netvor k nim už zase natahoval hlavu. Mason sbíhal z pyramidy a jen s námahou udržoval rovnováhu. Chtělse dostat do chodby, která vedla do nitra stavby, a podařilo se mu dosáhnout vchodu přesně v okamžiku, kdy za ním obří hadí čelist' scvakly mnohem blíž, než mu bylo příjemné.

Teď už byli v bezpečí, protože obluda je úzkým tunelem pronásledovat nemohla. Mason se nořil dál do tmy a podezřívavým pohledem se snažil proniknout okolní sťny. Do pyramidy se mohli schovat někteří z dalších Curupuriů. Také ovšem bylo možné, že v panickém strachu nemysleli na nicjiného nežna okamžitý útěk.

Jak se později ukázalo, bylo tomu tak. Teď měl však Mason co dělat, aby rozvázal Alasina pouta a utišiljejí hysterický pláč. Zvenčí se nic neozývalo: buď se situace před pyramidou zklidnila, nebo vnější zvuky do jejího nitra nedoléhaly. Mason k sobě Alasu pevně přivinul. Dívka byla tak vystrašená a vyčerpaná, že neodporovala, pohodlně se v jeho náručí uvelebila a po chvíli usnula. Mason ji nechal spát. Neseděl sice nijak pohodlně, trpělivě ale svoji pozici snášel, protože měl strach, že jakýkoli jeho pohyb by ji probudil.

Po uplynutí hodiny nebo možná o něco déle usoudil, že je načase, aby se přesunuli jinam.

„Alaso," zašeptal. Zavrtěla se.

„Kente? Co se děje?"

„Nic," uklidnil ji. „Asi bychom měli vyrazit."

Dívka vstala a následovala Masona ke vchodu do pyramidy. Opatrně vyhlédli do měsícem ozářené noci, nikoho z Curupuriů však neviděli, jen jakýsi vzdálený rozruch v džungli svědčil o tom, že nestvůra s nimi dosud neskončila. Mason okamžitě vyrazil. Uchopil Alasu za ruku, oběhli základnu pyramidy, tiše proklouzLi vesnicí a dbali na to, aby stále zůstávali ve stínu. V jednu chvíli se dívka zastavila, sebrala ze země odhozený kus látky a omotala si ho kolem nahého těla. Oba se v chladném nočním vzduchu třásli zimou a byli by uvítali nějaké teplejší oblečení, neodvažovali se ale marnit čas jeho hledáním.

Zamířili k soutěsce zaříznuté do stěn kráteru. „Dostanete se tam za čtvrt dne," tvrdila kněžka, ve skutečnosti byl ale její odhad spíš přehnaný. Po nedLouhé chvíli už Alasa i Mason stáli v průsmyku, přičemž cestou nezahlédli obludu ani nikoho z Curupuriů.

Pod nimi se rozprostíral široký pás měsícem zalité džungle, mírně se svažující až ke vzdálenému obzoru. Někde daleko, hodně daleko za ním, pomyslel si v duchu Mason, leží Atlantik, oceán předkolumbovské Evropy. Na okamžik ho uchvátila zvláštní touha - strašně rád by byL navštívil ten podivný ztracený svět, jen matně se rýsující v zapomenuté minulosti. Jak povznášející by bylo spatřit legendární historické osobnosti a moci si s nimi promluvit!

Pak zahlédl loď času. Stála necelý kilometr od nich na malé lesní mýtince a měsíční paprsky se od ní odrážeLy chladným jiskřivým světlem. Mason zalitoval, že u sebe nemá žádnou zbraň. V té husté džungli plné života mohli být jaguáři - a možná sejí valili nějaký prehistorický obří lenochod.

Noci'se toulalo mnoho zvěře, žádná ale Lidskou dvojici neohrozila. Vjednom okamžikujezpovzdálísledovalnějakýtvor, slyšeli šelest jeho kroků v podrostu, po chvíli to ale vzdal a ztratil se. Ajednoujim přes cestu s hlasitým chraptivým zavřeštěním ospale přelétl pestrobarevný papoušek.

K lodi však došli bez sebemenších potíží. Curupuriové se do ní zjevně báli vstoupit, protože Mason zjistil, že uvnitř nic nechybí. Když za sebou zabouchl dveře a v pLavidle se s Alasou zamkl, pocítil zvLáštní úlevu.

„Doufám, že se nic nerozbilo, když jsme dopadli na zem," poznamenal. „To by nebylo... příjemné."

Začal zkoumat přístroje, víc než hodinu se snažil rozluštit tajemství složitých číselníků a ukazatelů. Něčemu se naučil od Gred-dara Klona, dalším věcem od Murdacha, a po nějaké době měl proto pocit, že se dokáže vrátit do onoho budoucího světa, ze kterého sem přicestovali.

„Řekl bych," prohlásil zamyšleně, „že tenhle číselník ukazuje naši polohu v čase. Pokaždé, když se zastavíme, na něm zastávka zůstane trvale označená-těmihle červenými tečka mi, vidíš? Tady na nuleje podle mne tvůj svět, kde byla Loď postavená. Tahle tečka o kousek výš je přímo pod ručičkou. Tam jsme právě teď. A třetí tečka je v místě, kde jsme nechali Murdacha a Erecha. Dokážu-li přístroje nastavit na příslušný časový sektor..."

Trvalo další půlhodinu, než byl Mason spokojen. Vyzkoušel mechanické řízení a zvedl loď patnáct metrů do vzduchu. Atomový pohon fungoval zcela spolehlivě. Odhodlaně kývl na Alasu a otočil časovým spínačem.

Tma. Vteřina, hodina nebo celé ti sici Leť- krátká věčnost, vjejímž průběhu zcela ztratili poněťo čase. Pak se znovu objevilo světlo.

V nedaleké vzdálenosti od nich se vynořila věž obrovitých mravenců. Byli u dle. Neuvěřitelně přesné ovládání plavidla je dopravilo zpět do ztraceného světa budoucnosti. Něco ale nehrálo.

Z vrcholu věže se spouštělo hejno obřích okřídlených mravenců a hnalo se přímo k lodi. Na zemi pod nimi leželo rozdrcené tělo další obludy. Po Murdachovi a Erechovi však nebylo ani památky.

Mason okamžitě pochopil, co se stalo. Dorazili příliš pozdě -o několik minut nebo hodin. Rozhodně ne o víc. Dokonalé seznámení s přístroji mu nyní přišlo vhod. Rychle je nastavil do nové polohy a opět pohnul ovladačem.

Temnota-a světlo. Loďjako by se vůbec nepohnula. Jen slunce bylo na obloze vjiném postavení a hejno mravenců zmizelo. Mason pohlédl dolů a na pouhý neuvěřitelný okamžik zahlédl kopii lodě času se dvěma postavami uvnitř - hnala se kupředu a srazila se ve vzduchu s obrovitým mravencem. A pak mu přímo před očima... zmizela!

Ztratila se - a Mason věděl, že odcestovala do předkoLumbov-ské džungle JižníAmeriky.Zpřelámané mravenčítělo padalokze-mi - ke dvěma postavám, které minulo o pouhých pár desítek centimetrů. Érech s Murdachem!

Mávali nad hlavou rukama a divoce gestikulovali. Mason poslal loď prudce dolů, přistál a otevřel dveře. Oba muži se rozběhli k plavidlu s očima rozzářenýma nadějí, která je už dávno opustila.

Érech strčil Murdacha na palubu a skočil za ním. „U El-Lila!" zaklel. „Přiletěljsi právě včas, Mej-zone! Zmizme odtud, honem!"

Murdach už se potýkal s řízením. Loďčasu se vznesla a rozlétla se nad opuštěnou planinou.

Konečně byli zase všichni čtyři spolu. Teď, pomyslel si vítězoslavně Mason, teďmohou začít hledat Greddara Klona. Najít Vládce ~ a zabít ho!

KAPITOLA XII Podivné hledání

Loď se vznášela nad olověně šedým oceánem, bezpečná před napadením, všichni čtyři diskutovali a Murdach s Masonem spřádali plány. Potrhaná kožená uniforma teďužna Murdachovi visela v cárech. Jeho jestřábí obličej byl zachmuřený a unavený a rudé vlasy měl ztmavlé špínou. Naproti tomu Érech jako by se vůbec nezměnil. Nad zahnutým nosem chladně hleděly bledé od a úzké rty měljako vždy sveřepě sevřené.

„Pořád nerozumím tomu," poznamenal Mason, „jak jsem se z Arábie - z AI Bakru - dostaLdo JižníAmeriky, tedy na kontinent na opačné straně zeměkoule. Pohybovaljsem se přece v čase, a ne v prostoru."

„Zeměkoule?" zamumlala udiveně Alasa. „Země je přece plochá, ne, a obklopená bezednou propast?"

„Pohyboval ses zároveň i prostorem,"vysvětLovalMurdach. „Pře-suneš-li se o milion let, o vře či míň, svět zatím pochopitelně cestuje spolu se sluncem po jeho oběžné dráze. Přitažlivost však drží loď u Země, což je štěstí, protože jinak bychom se mohli dostat do kosmu, celé světelné roky od nejbližší sluneční soustavy. Loďje připoutaná k Zemi, ne ale příliš pevně. Země se otáčí, Loďčasu nad nízůstává na místě, ataksesjednou ocitlv AI Bakru, podruhé-jakjsi to říkaL? - v Jižní Americe a potřetí tady. Všechna tři místa jsou nedaleko rovníku."

Otočil se ke stránkám výpočtů. „Myslím, že už vím, kdejeGred-dar Klon. Nejsem si tím sice stoprocentně jistý, tady ale stejně zůstat nemůžeme, protože bychom brzy zemřeli hladem. Tak co kdybychom...?" V očích svých společníků si přečetl odpověď. Bez dalšího slova vyslal loď na cestu časem.

Světlo zmizelo a znovu se objevilo. Vznášeli se nad rozeklaným horským hřebenem, jehož gigantické štíty se tyčily až k obloze. Slunce bylo teplejší, bližší a větší. Země znovu zeleně zářila, ta tam byla mrtvá olověná fádnost nejzazší budoucnosti.

„Jsme teď před mou vlastní dobou a nějaký čas po tvé, Masone," vysvětloval Murdach. „Někde kolem roku 2150."

„V roce 2150? Po Kristu? To byl Nirvořin časový sektor," opáčil Mason při vzpomínce na slova stříbrné kněžky. Zaujatý náhlým nápadem pokračoval. „Neměli bychom nejdřív najít nějaké zbraně? Ve své době bych jich pár sehnal, třeba kulomety nebo bomby, a vy jste v tvé době pravděpodobně měli něco ještě lepšího, Murdachu."

Murdach po něm střelil záhadným pohLedem a v očích měl nevyzpytatelný výraz. „Do své doby bych se nerad vracel, alespoň prozatím. A pokud jde o zbraně, Vládce nás nebude čekat. Navíc třeba nějaké zbraně najdeme cestou. Ručička ukazuje na východ a tím směrem se musíme vydat. A cestou se důkladně rozhlédneme."

Masona to příliš neuspokojilo, nic ale neřekl. Přejížděl očima po holých horských štítech a planinách, po hustých porostech džungle, jezerech i po širé mořské pláni, nad níž Letěli. Na vrcholku jedné z hor si všiml jakési lesklé koule a upozornil na ni Mur-dacha. Ten se k ní snesl dolů.

Byla to průhledná koule o průměru několika kilometrů, visící bez opory ve vzduchu. Vznášeli se vedle ní a Mason v jejím nitru uviděl jakési strojní zařízení a také nesčetné řady dlouhých skleněných válců. Ve válcích leželi mrtví nebo spící Lidé, muži i ženy.

Murdach s lodí přistál a chvíli se marně pokoušeli najít nějaký způsob, jak se do obrovské koule dostat. Nebyly v ní žádné vstupní otvory a průhledná hmota jejích stěn byla tvrdá jako ocel.

„V jedné naší legendě se o tomhle vypráví," poznamenal Murdach. „Bylo to v dobách nadvlády zvířat, před dlouhými věky, když probíhaLy pokusy, které měly ze zvířat vytvořit lidské bytosti. Lidé předvídali příchod nějakého nebezpečí, myslím, že to bylo dočasné otepLení. Vybudovali obrovské koule, uzavřeli se v nich a na dlouhá léta se uložili do hibernace.

Několik vědců se snažilo adaptovat na změnu záření. Všechen čas trávili pokusy o přeměnu zvířat v lidi. Měli v úmyslu vytvořit vlastní říši, která by spáče pojejich probuzení porazila. Nebyli ale úspěšní."

„Tady zbraně rozhodně neseženeme," zabručel Mason. „To je zcela jisté."

„Vzpomínám si na nějakou zbraň, kterou ti poslední vědci zdokonalili," zamyslel se Murdach. „Pak se ale ztratila a zapomnělo sena ni. Lidési vzpomínalijen na její sílu. Nezastavi Lji žádný štít. Kdybychom tu zbraň našli a použili ji proti Greddaru Klonovi..." Oči mu vzrušeně zaplály.

„Nějaké takové kouzlo potřebujeme, chceme-li se s Vládcem utkat," prohlásil Érech. „Moje šavle ho neporazí, to už vím!"

Loď se zvedla do vzduchu a plula dál nad ubíhající džunglí. V dáli před sebou spatřili pomalu se přibližující město - a Masonovi se nadjehosrdcervoucí krásou zatajildech. Řím, Babylon ani Capri se nikdy nemohly chlubit delikátní a dojímavou nádherou této podivné metropole skryté v džungli, při bližším pohledu popraskané a hroutící se stářím, stále ještě ale představující nedostižný architektonický klenot.

„Město barvy rudých růží, staré jako polovina všeho času," ocitoval Mason tiše, napůl pro sebe, dávný popis jordánské Petry.

Loďslétla kzemi. Město uprostřed džungle bylo plné kradmého pohybu, nepohybovali se v něm však lidé. To zvěř se snažila zmizet jim z dohLedu. Tu prchaL rychlými skoky levhart, tam zase vzlétlo vyplašené hejno ptáků.

„GreddarKlonje blízko," šeptl Murdach. „Moje přístroje to ukazují."

Přistáli najedná z mramorových ulic. Mason váhavě otevřel dveře a vystoupil z lodě. Nicse nestalo. V nehybném vlhkém vzduchu vládlo naprosté ticho.

Odněkud zdáli k nim dolehl zvířecí řev, osamělý a podivně dojímavý zvuk.

V dálce Mason spatřil lidskou postavu. Pomalu se k nim blížila nejistým, plahočivým krokem. Byl to nějaký muž-stařec.

Orientálec, usoudil Mason, když si povšiml charakteristického tvaru očí, obličejových rysů a zbarvení jeho kůže. Starcova tvář byla vrásčitá, scvrklá a seschlá jako vlašský ořech. Hlavu mu lemovaly řídké bílé vlasy. Úzké rty se nepřetržitě pohybovaly a něco šeptaly. Kalné oči nevidomě zíraly na Masona a jeho společníky.

Pak se ale muž zastavila v obličeji se mu objevil odlišný výraz. Promluvil hlasitěji a Mason měl dojem, že poznává jazyk, jímž ho oslovi L. Byla to čínština, ale zvláštně změněná, s jiným přízvukem a důrazem. Čínština ovšem přetrvala nesčetná staletía nebyl důvod, proč by sejí nemělo mluviti v roce 2150. Za dvě stovky let se nemohla příliš změnit.

„Spáči se tedy probudili?" zeptal se Číňan.

Mason pochopil pravděpodobný smysl jeho otázky a opatrně odpovědět. „Nejsme Spáči. Přicházíme z jiného času - z jiného věku."

Muž zavřel oči a zpod vrásčitých víček mu vytryskly slzy. „Domníval jsem se, že mi bylo odpuštěno. Ach, jak krůtě jsme byli potrestáni."

„Potrestáni?"

„Když se Spáči uchýlili do bezpečí svých koulí, odmítLi jsme se k nim připojit. Věřili jsme, že vybudujeme království zvířecích lidí. Postavili jsme pro ně města a obsadili jsme ta, která už stála. Vychovávali jsme zvířata... to všechno je už ale hrozně dávno. Dnes jich zbývá jen hrstka. Válčila mezi sebou, zabijeLa a byla zabíjena... takže já, Li Keng, jsem jediným obyvatelem Corinooru od té doby, co se Nirvor se svými levharticemi vypravila přes poušť..."

Murdach vjeho řeči zachytil povědomá jména. „Nirvor?" skočil starci do řeči. „Vyptej se ho na ni, Masone. Je tady? Co vůbec říká?"

„Setkaljsem se s Nirvor," prohlásil Mason čínsky. „Myslím, že je naživu. Ty jsi její přítel?"

Li Keng neodpověděl. Do očí se mu vkradltupý pohled. Rty se mu roztřásly a zkroutily a začalsi něco nesrozumitelně mumlat. NáhLe se rozchechtal divokým smíchem maniaka.

Masonovi přejel po zádech mráz. Stařec byl šílený!

Najednou ztichl. Vyzáblými prsty si pročísl řídké vlasy. „Jsem sám," zahučel. „Odpustili mi Spáči? To oni tě posílají?"

„Přicházíme z jiného času," opakovaL Mason a snažil se proniknout mlhou zahalující otupený mozek.

„Spáči? Odpustili mi?" 0 odpověď už se aLe Li Keng nezajímal. Znovu zazněljeho hluboký, nepříčetný smích.

O Nirvor ani o Greddaru Klonovi stařec očividně nic nevěděl, Mason šitím ovšem nemohl být stoprocentně jistý. Dotkl se Číňanova ramene.

„Jetu něco kjídLu? Máme hlad."

„Cože? V Lese roste ovoce a je tam dobrá voda,"

„Zeptej se ho na tu zbraň!" zašeptal Murdach. „Tak dělej!"

Mason poslechl. Li Keng na něj pohlédl uslzenýma očima.

„Ach ano. Nepřemožitelná síla. Taje ale zakázaná... zakázaná."

Otočil se a chystal se odejít. Mason pokročil kupředu a jemně starce uchopil za paži. Li Keng se marné snažil z jeho sevření vytrhnout.

„Nechceme ti ublížit," ukLidňoval ho Mason. „Potřebujeme ale tvoji pomoc. Ta nepřemožitelná síla..."

„Přicházíte od Spáčů? Odpustili mi?"

Mason zaváhal. „Posílají nás za tebou Spáči," prohlásil pak pomalu a důrazně. „Odpustili ti."

Zabere jeho úskok? Zareaguje na něj šílencův mozek?

Li Keng na něj upřeně zíral a rty se mu nervózně třásly. Znovu si zajel hubenou rukou do řídkých vlasů.

„3e to pravda? Dovolí mi vstoupit do některé z těch jejich kouLí?"

„Ano. Užjednou jsi je ale zradil. Chtějí, a bys jim poskytl důkaz své víry."

Číňan zavrtěl hLavou. „Chtějí... chtějí..."

„Musíš jim odevzdat nepřemožitelnou zbraň na důkaz toho, že je znovu nezradíš."

Li Keng dlouho neodpovídal, pak ale přikývl. „Dobrá. Máš jí mít. Pojď."

Když Mason kývl na ostatní, zvedl varovně ruku. „Oni s námi jít nemohou."

„Proč ne?" V Masonově hlase zaznívalo podezření.

„Mám jen dva izolační ochranné obleky. Pokud šije neoblečete, paprsky radia vás zabijí. Musíme sestoupit do radioaktivních jeskyní pod Corinoorem..." Li Keng se odmlčel a oči se mu opět potáhly kalnou blánou. Mason rychle překládal.

„Neodvážím se mu nyní odporovat, třeba by mu kvůli tomu úplně přeskočilo. Vy tři zůstaňte u lodi - hlídejte ji, dokud se nevrátím se zbraní."

„Ale, Kente!" tvářila se ustaraně Alasa. „Mohlo by to být nebezpečné..."

„Li Keng určitě nebezpečný není," usmál se Mason. „Dokážu se o sebe postarat. A musel bych s ním jít, i kdybych si byl jistý, žeje

■

to nebezpečné. Pokud tu zbraň nezískáme, žádnou jinou neseženeme."

„Nech hojit," zabručeltiše Murdach. Érech nic neřekl,jen pevněji sevřel hnědou pěst na jílci šavle.

„Pojďme, Li Kengu," otočil se Mason ke starému Číňanovi a vydal se za ním opuštěnou mramorovou ulicí. Po chvíli Li Keng odbočil, zamířil k jakési polorozpadlé budově a prošel nakřivo visícími bronzovými vraty se zvláštním vzorem. Na prahu se zastavil.

„Tady musíš počkat," prohlásil. „Dovnitř smějí vstoupit pouze uctívači Seléné a odsouzena. Musím bohyni informovat o svých plánech."

Než Mason stačil odpovědět, proklouzl druhými vnitřními dveřmi a zmizel. Mason tiše zaklela postoupilo krok kupředu. Nahlédl dovnitř úzkou skulinou, která zůstala mezi pootevřenými dveřmi a rámem.

Spatřil obrovskou spoře osvětlenou komnatu, v jejímž tajemném šeru se na protějším kond tyčila monstrózní ženská socha. Li Keng kráčel přímo k ní, tam padl na ruce a kolena na podlahu a sklonil se před idolem v prosebné póze.

Nějaké kamenné nebo kovové bohyně se rozhodně nemusí bát, pomyslelsi Mason. Ironicky se ušklíbl, stáhlsezpěta náhLe vyděšeně zalapal po dechu, neboť zvenčí uslyšel hlasitou vřavu.

Jediným skokem přistál mezi bronzovými vraty. Vykoukl na ulici. Při pohledu, který se mu naskytl,semuzvedlžaludek odporem.

Mramorová ulice byla zaplněná několika tucty znetvořených, pololidských postav. Nejistě se hemžily kolem lodě času a vjejich středu bezmocně Leželi dva spoutaní lidé - Alasa a Murdach. Přímo k Masonovi pak směřoval - Greddar Klon!

Vládce se k němu blížil svižným a rychlým krokem, špičatou bradu měl vystrčenou kupředu a v očích mu plál chladný smrtící oheň. Za ním kráčeli další z těch zvláštních tvorů; byla to spíš zvířata než Lidé. Mason si vzpomněl na to, co slyšel o podivné vědě, jež měnila zvířata v lidi, a pochopil, že ty zrůdné chlupaté obludy s krutými obličeji jsou výsledkem děsivých experimentů. V tomtéž okamžiku mu došlo, co musí udělat.

Spatní Erecha, který se hnal kupředu se zkrvavenou šavlí nad hlavou. Sumer vyrazil divoký válečný pokřik, vrhl se na Vládce a rozmáchl se k úderu, který přes všechnu svoji sílu neměl naději, ze pronikne ochranou atomovou sítí.

Mason se bronzovými vraty vyřítil na ulici. Koutkem oka zahlédl, jak se Greddar Klon prudce otočil, mimoděk se přikrčil, aby se vyhnul Sumerovu úderu, a zvedl kovovou trubici, kterou držel v maličké ruce.

Skočil, vrazil do Erecha ramenem a odhodil hromotluka stranou. Poté se na něj vrhl, pokoušel se vytrhnout mu šavli z ruky a viděl v jeho očích nechápavý úžas. Nejprve úžas... a pak zuřivost, divokou zuřivost, která sejako nezadržitelná vlna prohnala Erechovými žilami a dala mu dostatek síly, aby Masona snadno setřásl. Kolem obou zápasících už se ale shlukli zvířecí muži.

Mason cítil, jak ho drsně popadly jejich ruce. Nekladl odpor. Klidně vstala dovolil zvířecím mužům, aby ho dovlekli předGred-dara KLona. Érech stále ještě vztekle bojoval, bez šavle ale neměl naději. Konečně padl k zemi, a přestože se nepřestaL divoce zmítat, po chvíli byl spoután koženými řemeny.

Vládcovy oči Masona provrtávaly studeným pohledem. „Má to znamenat, že je Érech tvůj nepřítel?" ozval se pisklavý hlas.

„Ano." Archeolog hrálo čas. Pro svůj postup se rozhodlimpul-zivně, protože mu instinkty napovídaly, že je to nejlepší řešení. Teď však potřeboval chvíli na to, aby si prohlédl karty a posoudil, kterou má vynést. „Mohli bychom si promluvit o samotě, Gredda-re Klone?" zeptal se a kývl směrem kErechovi.

Oslovený dlouhou chvíli neodpovídal. Pak vykřikl nějaký povel a dva ze zvířecích mužů Masona odvlekli k nedalekým dveřím. Vládce je následoval.

Uvnitř budovy, v malé zapáchající místnůstce porostlé plísní, se Greddar Klon posadil se zkříženýma nohama na podlahu. Gestem svým pomocníkům naznačil, aby Masona pustili.

„Díky," zabručel Mason. „Musím ti toho hodně vysvětlit. Nevěděl jsem, jestli tě vůbec někdy najdu."

„A teď, když jsi mě našel - co mi chceš?"

„No... pořád ještě chci, abys dodržel naši dohodu."

VLádce pokrčil úzkými rameny. „Chceš se vrátit do svého časového sektoru?"

„Tentokrát chci něco víc," odpověděl klidně Mason. „Když jsi zmizel z AI Bakru, požádal mě Érech, abych mu pomohl osvobodit Alasu a Murdacha. Udělaljsemto. Murdach měinformovalotvých plánech, řekl mi, že máš v úmyslu podrobit si jednu z lidských civilizaa a vládnout jí. Moji vlastní civilizaci - je to tak?"

„Upřímnost za upřímnost," přikývl Greddar Klon. „Ano, je to pravda."

„Chtěli tě najít a zabít. Murdach postavil druhou loď času. Po-mohljsem mu a předstíraljsem, že cítím totéž, co oni. Nebylo to těžké, protože i já jsem tě chtěl najít, byť z vlastních důvodů. Tehdy v AI Bakru by mi bývalo stačilo, kdybys mě vrátil do mé vlastní doby. Když teď ale vím, co zamýšlíš, chci víc. Chci část tvého království, Greddare Klone!"

„Přemýšleljsem o tom, že ti to nabídnu," zahučel Vládce. „Nepotřebuji ale tvoji pomoc."

„Víš to jistě? Moje civilizace je pro tebe cizím světem. Nebudeš vědět, kam udeřit-na které země a na která města zaútočit, které plavební a obchodní trasy zablokovat. Já svůj svět znám a s mou pomocí, s informacemi, které ti mohu poskytnout, se ti podaří podrobit si nepřátele mnohem rychleji a snadněji."

„A co za to chceš?"

„Vládu. Vládu nad nějakým národem, samozřejmě pod tvým svrchovaným dohledem. Chci mít moc..."

Vládce vstal. „Rozumím. Jsi velice chytrý, Kente Masone, ale jestli mluvíš pravdu, to se teprve ukáže. Možná to doopravdy myslíš vážně, a možná se mě snažíš podvést. Dokud se nerozhodnu, zůstaneš mým zajatcem - ale budeš v bezpečí."

Mávl rukou. Zvířecí muži se Masona chopili a vytáhli ho na ulici. Nebránil se. Zasel do mysli Greddara Klona semínko pochybností a nyní mu nezbývalo nic jiného než trpělivě čekat. Neodvážil se orodovat za životy Alasy a jejích dvou společníků, protože tím by o ka m žité vzb udi l Vládcovo pod ezření.

Žalářníci ho odvedli do další budovy z růžového mramoru a zatáhli ho do sklepení hluboko pod zemí. Nechali ho zamčeného v holé kamenné cele. Osvětlovala ji pochodeň zasazená do zdi.

ChLupaté prihrbené postavy zvířecích mužů mu koLébavým krokem zmizely z dohledu. Zůstal sám, v zajetí a s myslí plnou obav o své přátele.

KAPITOLA XIII Zvířecí soud

Po chvíli Mason vstala začalzkoumatsvoji vězeňskou celu. Stěny, byť rozpraskané a porostlé lišejníkem, byly dosud dostatečně pevné. Zamčené dveře byly z nějakého kovu a příliš masivní na to, aby je dokázal vyvrátit. Podlaha ani strop nepůsobily o nic slibněji. Mason se v chladném vzduchu otřáslzimou a litovaL, že nemá nic teplejšího než bederní roušku.

Pochodeň ovšem vydávala nejen světlo, ale i teplo, alespoň dokud nezhasla. Potmě bylo jaksi těžší sledovat čas. Patrně už nastávala noc, když se konečně jeden ze zvířecích mužů objevil sjídlem. Byla to směsice různého ovoce, skvrnitého a napůlshni-lého, a Mason se musel k jeho spolykání přinutit. Alespoň však žalářník přinesl novou pochodeň.

Od jeho odchodu určitě neuběhlo víc než půl hodiny, když Mason zpozoroval, že se k němu blíží mihotavé světlo. Přistoupil ke dveřím a mřížemi viděl, že k cele dochází shrbená a pokroucená postava. Pak rozeznali vrásčitý orientální obličej - byl to Li Keng!

Číňan pomalu uvolnil závoru na dveřích a gestem Masonovi naznačil, aby vyšel z cely.

„Tiše," zamumlal chraptivým hlasem. „Nirvor se vrátila a přivedla s sebou nějakého zlosyna. Pátrají po nepřemožitelné zbrani, nevědí ale, kde je ukrytá. A nevědí ani, že já jsem strážcem jejího tajemství. Pojď!"

Šouravě se rozešel chodbou a ve vyzáblé ruce pevně svíral pochodeň. Mason se k němu připojil.

„Co ostatní?" zeptalse šeptem. „Moji přátelé? Kdejsou?"

Li Keng ho neslyšel. „Nirvor přivedla do Corinooru zvířecí muže z lesa," pokračoval sípavě. „Tu zbraň ale nedostane. Odneseš ji Spáčům jako důkaz mé dobré vůle."

Mason pocítil chvilkové bod nutí sou citu se starcem. Zabočili do další podzemní chodby, pak ještě do další a zamotali se do skutečného labyrintu, v němž se Mason po chvíLi beznadějně ztratil. Jednou zahlédl nějaký bílý stín, který mu v dáli mizel z dohledu, a vzpomněl si na Valestu, Nirvořinu levhartici. Pokud to ale skutečně byla Valesta, už se znovu neobjevila.

Zastavili se před kovovými dveřmi. Li Keng se chvíli přehraboval ve výklenku ve zdi a vytáhldvě neforemné, olovem obložené kombinézy. „TohLe si musíme obléknout. Paprsky radia..."

Mason si oblek natáhl. Byl vybaven průhlednou kápí, která mu zcela zakrývala hlavu. Číňan, který v ochranném krunýři vypadal směšně, strčil do dveří a otevřel je.

Stáli na okraji kamenného útesu, který se příkře svažoval ke vzdálenému oblaku šedé mlhy. Vedla k němu nebezpečně příkrá uzoučká stezka, po níž se Li Keng začal spouštět dolů a jen s námahou udržoval rovnováhu. Při pohledu do šeré propasti vedle sebe se Mason v duchu otřásl.

Přibližně sto metrů kráčeli podél okraje útesu a pak zahnuli kolem jeho ohbí. Mason se zastavil a zamrkal oslepenýma očima. Zjícnu, který se před nimi rozevřel, šlehaly oslnivě zářivé plameny a celým tělem mu probíhaly zvláštní šimravé vibrace. Věděl, že je to smrtící záření radia.

Pěšina ústila na úzkou a nebezpečnou skalní ostruhu, která se klenula nad propastí. Pod ní byl ohnivý kotel, připomínající sopečný kráter.

Oheň, který v něm hořel, byl však smrtonosnější než tekutá láva, protože v sobě měl děsivou sílu radia!

Za zády sejim ozval nějaký zvuk. Mason se otočila vyděšeně vykřikl, jeho hlas aLe zcela zanikl v hukotu pekla pod ním. Po pěšině se k němu tiše blížila bílá levhartí samice Valesta.

Za ní kráčela Nirvor a těsně v patách sejí držela černá Bokya.

Následovalo několik tuctů zvířecích mužů, vyceněné tesáky sejim ve světle plamenů rudě leskly a oči jim dychtivě zářily.

Li Keng vyrazil tak pronikavý výkřik, že ho Mason slyšeli přes hromový rachot radiačníjámy. Číňan před sebe natáhl paži, jako by chtěL Nirvor zadržet.

Kněžka se hlasitě rozesmála. Stříbrné vlasy jí volně vláLy kolem ramenou, napůlodhalených průsvitnou černou róbou. Postoupila o krok kupředu.

Li Keng se otočil. Čile vyběhl na skalní ostruhu, na jejím konci padl na kolena, pak se vztyčila v rukavicích, jež měl natažené na rukou, třímaljakousi kovovou skříňku. Než se kdokoli z přihlížejících stačil pohnout, vrhl se Li Keng se skříňkou v náručí dolů do propasti!

Z Nirvořina hrdLa se vydral příšerný skřek. Mason na okamžik zahlédl její obličej, zkřivený v zoufalém šklebu Gorgony - a pak už u něj byla bílá levhartice. Pod nárazem jejího těla padl k zemi. Pouze skutečnost, že tady před začátkem ostruhy byla stezka poměrně široká, ho zachránila před pádem do prázdna. Itak ale na okamžik visel nad okrajem propasti, váha šelmy ho tlačila dolů a vrčící levhartice mu funěla přímo do obličeje.

Několik párů rukou ho hrubě popadlo a VaLesta Lehce uskočila stranou. Zvířecí muži vytáhli Masona zpět na římsu a postavili ho na nohy. Drželi ho tak pevně, že se nemohl ani hnout, tváří otočeného ke kněžce.

Nirvor jim dala rukou rychlé znamení a Mason byl přinucen kráčet po stezce zpět. Bylo mu jasné, že nemá smysl se vzpírat. Odpor by znamenal smrt, protože i kdyby několik nepřátel zabil, dřív nebo později by ho nevyhnutelně srazili do propasti. Dovolil tedy zvířecím mužům, aby ho dovlekli zpátky ke kovovým dveřím, kde z něj strhli ochranný oblek.

Nirvor měla obličej křídově bílý. „Podstoupila jsem velké riziko," zašeptala. „Nad tou rádiovou jámou lidé dlouho nepřežijí. Jen o chvíli déle a zemřela bych... v hrozných mukách!" Otřásla se a přejela si bílýma rukama po štíhlém těle.

Bílá levhartice sejí přitulila k noze, pak ji odstrčila černá Bo-kya. „Předpokládala jsem, že tajemství střeží Li Keng," prohlásila kněžka, „a proto jsem ho hlídala. On ale nepřemožitelnou zbraň zničil a sám zemřel s ní. Unikl mi z dosahu. Ty ale ne - tebe mám ve své moci, Kente Masone!" Vinkoustově černých očích jí hořely rudé plameny.

„Dnes večer bude zasedat soud," zamum Lala. „Pak tvoji tři přátelé zemřou. A ty zemřeš s nimi."

MávLa rukou. Zvířecí muž do Masona strčila přinutil ho k chůzi. Mason se beze slova nechá lodvést nekonečnými chodbami zpátky ke své cele, Nirvor se tam ale nezastavila. Šli dál a pokračovali vzhůru, dokud se neocitli v ulicích Corinooru.

„Tudy!" přikázaLa kněžka.

Mason budovu poznával-byla to právě ta, do níž ho dřív téhož dne zavedl Li Keng. V měsíčním světle nebylo patrné, vjak zuboženém je stavu; na první pohled se zdála být doslova kouzelným palácem, mramorovou symfonií.

Prošli bronzovými vraty a pokračovali dál dovnitř. Obrovská komnata se tentokrát netopila ve stínech. Všude hořely pochodně a míhala se těla zvířecích mužů. Na opačném konci sálu se tyčila gigantická socha nahé ženy s korunou ve tvaru měsíce.

Nirvor pokynula k soše rukou. „To je Seléné," představila ji. „Bohyně Corinooru - toho Corinooru, který už brzo znovu povstane ve své někdejší nádheře!"

Kněžka se zastavila u dveřního panelu zasazeného do zdi. Ten se při doteku její ruky otevřela Nirvor ukázala dovnitř.

„Běž dál, Kente Masone. Pospěš si!"

Poslechljia prošeL do setmělé malé místnosti, plné ozdobných gobelínů a polštářů. Ve výklenku ve zdi stála malá soška Seléné. Vzduch uvnitř byl podivně zamžený, těžce prosycený vůněmi, které Masonovi opojně stoupaly do hlavy. Otočil se.

Nirvor stála samotná před zavřenými dveřmi. Hleděla na něj se záhadným výrazem v černých očích.

„Řekla jsem ti, že musíš zemřít," promLuvila.

„Slyšeljsem tě," zabručel Mason. „A co má být?"

„Myslela jsem... myslela jsem, že tě nenávidím. Mám důvod tě nenávidět. Moje království, moje bohyně, můj Corinoor-tojsou věd, které zbožňuji. Vjejich zájmu bych tě klidně zabila. Jenže..." V černých očích bylo něco podivného, velice podivného! „Jenže si jistě vzpomínáš na něco, cojsem ti řekla kdysi dávnovAlBakru. Jsem žena..."

Otřásla se gestem beznaděje. „A teď srdce v mém těle strádá, protože vím, že bys měl zemřít. Vím, že mě nenávidíš..."

Padla na podlahu a rozpuštěné stříbrné vlasy jí zakryly tvář. „Ohé, o/7é/"zavzlykala. „Za celý život jsem nepoznala muže, jako jsi ty. Poznala jsem vědce, jako byl Li Keng... poznala jsem barbary z ALBakru... a Greddara Klona. A jednoho ze zvířecích mužů. Jsem žena, Kente Masone! Toužím po něčem, cojsem nikdy nepoznala... a tím něčím je láska."

Mason neodpověděl. Kombinace pižmové a medové vůně byla neobyčejně silná. Připadalsi podivně od loučený od vlastního těla a jakoby trochu opilý. Nepohnul se, když Nirvor vstala a přistoupila k němu. Stáhla ho k sobě na polštáře.

Přiložila mu chladné ruce ktvářím a ke rtům mu dychtivě přitiskla ohnivě rozpálená ústa. A ty nelidské oči byly blízko...

I tentokrát z nich Mason vyčetl stejnou zprávu - poselství cizo-ty! Odtáhl se od ní.

„Bojíš se mých očí!" zašeptala Nirvor. „Z mého těla ale strach nemáš..."

Vstala a oči měla skryté za dlouhými řasami. Chvíli manipulovala se zapínáním černé róby a pak ji nechala spadnout v krajkové hromádce ke kotníkům. Mason při pohledu na kněžčino dráždivě smyslné těLo zaLapal po dechu. V hrdle měl náhle sucho a vyprahlo.

Nirvor seznovu se zavřenýma očima položila na po Lštáře. Vztáhla ruce k Masonovu obličeji a navedla jeho rty ke svým.

V Masonově mysli něco cvaklo, jako když se náhle zvednou žaluzie a vpustí světlo do temné místnosti. Otupující a uspávající vliv voňavého kadidla okamžitě přestal působit. Mason věděl...

Žaludekse mu zvedltak prudce, že měl strach, aby se nepozvra-cel. Odstrčil dívku stranou. Upřela na něj zlostný pohled.

„Měljsem sito domyslet!" zašeptalchraptivě. „Po tom, cojsem slyšel od tebe, od Li Kenga i od Murdacha..."

Nirvořiny rty působily v bledé tváři dojmem krvavé rány. „Neopovažuj se takhle na mne dívat!" zaječela. „Neopovažuj se...!"

„Aha! Nelíbí se ti, když se na tebe dívám a vím, co jsi zač! Věda a ty jejich experimenty... přeměňování zvířat v lidské bytosti... ach, bože!" Mason se otřásl, kdyžsi uvědomil,jakouvněm dívčino tělo vzbuzovalo vášeň. Jen tiše a přerývaně mluvil dál. „Ty jsi výsledkem jednoho ztakových experimentů, Nirvor! Nejsi člověk. Byla jsi zvíře!"

Kněžka vyskočila, ňadra sejí dmuLa a prsty měla zaťaté jako dravá spáry. „Ano! A co má být? Proměnili mě v ženu..."

Masonův obličej prozrazoval hrůzu, jíž cítil. Sotva slyšitelně zašeptal: „Čím jsi byla dřív?"

Nirvor na okamžik zůstala zticha. „Bokya a Valesta..." hlesla pak.

„Ty levhartice?"

„Jsou to moje sestry!"

S tváří zkřivenou vztekem skočila Nirvor ke dveřím a rozrazila je dokořán. Z velké síně k nim dolehl hluboký hrdelní řev.

Vykřikla jakýsi povel. Do místnosti vpadla horda zvíŕea'ch mužů a chopila se Masona. Žaludek se mu zvedal odporem tak silně, že nebylschopen slova, zoufale s nimi ale zápasil, dokud pod masou nepřátel neklesl k zemi.

Nirvor stála nad Masonem jako socha ztělesňující veškeré zlo. „Jsi tak hrdý na svoji lidskost, Kente Masone?" zeptala se potom. „Možná toho budeš litovat. Teď totiž předstoupíš před zvířea' soud!"

Obrovskou komnatu zaplnil tlačící se dav zvířecích lidí. Na nízkém pódiu před sochou bohyně Seléné spatřil Mason tři spoutané postavy - Alasu, Murdacha a Erecha. Jeho samotného také přivlekli na pódium, kde ho dva zvířecí muži nehybně drželi.

Nirvor stála vedle něj se zdviženou štíhlou rukou. Vykřikla něco hrdelním jazykem příšer a dav odpověděl ohlušujícím rykem.

„Rozsudekznítrestsmrti," oznámila Masonovi posměšně kněžka. „Prvníje na řaděta dívka. Připravte ji, moji věrní!"

Kývla, jeden ze zvířecích mužů Alasinu útlou postavu zvedla od-neslji doprostřed davu. Shlukla se kolem ní skupina chlupatých stvůr se zvířecími obličeji. Dívka pronikavě zaječela.

Mason na okamžik zahlédl pár drsných rukou, které povolily Alasina pouta a surově z ní strhly plášť. Zvedly dívku na nohy, takže asi vteřinu stála a vyděšeně se rozhlížela; bronzové vlasy jí spadaly na bílá ramena. Zakvílela a prosebně natáhla ruce k Masonovi. Postoupila o několik kroků směrem k němu...

Smečka se kolem ní uzavřela a brutální ruce s ní nešetrně cloumaly. Mason hlasitě zaklel a pokusiL se vytrhnout svým věznite-lům. Drželi ho však tak pevně, že se ani nehnul- paže, jimiž ho svírali, zesílily svůj tlak natolik, že se nemohl ani nadechnout. Napůl udušený a celý zpocený se přinutil povolit svaly.

Nirvor vykřikla jakýsi povel. Zvířecí muži se pomalu stáhli, jeden z nich si přehodil Alasu přes rameno a několika skoky ji přenesl k pódiu. Kněžka ukázala vzhůru.

Pod stropem se pohupovala kladka, z níž volné viselo několik kožených řemenů. Zvířecí muž na další Nirvořin pokyn visící pouta pevně uvázal kolem obou Alasiných zápěstí, pak se obrátil k nedalekému vrátku a začaljím otáčet. Alasa se pomalu zvedala, až měla paže natažené nad hlavou a vlasy jí jako závoj padaly přes obLičej a ňadra. Stoupala výš a výš, dokud sejí nohy neodlepily od podlahy...

Konečně Nirvor přikývla. Zvířecí muž ustoupil. Alasa visela nad jejich hlavami jako ztělesnění zmučeného půvabu.

„Tahle dívka je člověk," ušklíbla se na Masona kněžka. „Za chviličku už to ale nikdo nepozná!"

Dotkla se páky a shora se ozvalo zaskřípěníjakéhosi mechanismu. Mason zvedl oči a spatřil, jak se jedna z paží sochy bohyně Selené pomalu sklání dolů. Bože! Měla snad ALasa najít smrt rozdrcená mezi kovovýma rukama modly?

Ne, to ji určitě nečekalo, protože vtom případě by se pohybovaly obě paže. Levá ruka Seléné se zastavila asi metr od Alasina visícího těla. Z dlaně vytryskl bílý oblak a dívka zaječela nesnesitelnou bolestí!

Pára! Žhavá přehřátá pára, tak horká, že by dokázala odloupnout maso od kosti. Mason se znovu marně vzepřel svým věznitelům.

Syčení shora ustalo. Pára tryskala pouze kratičkou chvíli, Ala-sino bílé tělo už se přesto stačilo zbarvit doruda.

Paže sochy se od dívky odklonila a zvedla se zpět vzhůru. Druhá paže zatím pomalu klesaLa s hLasitým skřípotem ovládacího soukolí. Tentokrát z kovové paže nevyšla pára, ÁLasino tělo se ale zkroutilo bolestí a Masona ovanul poryv chladného vzduchu.

Mučení sestávalo ze střídání proudů vařící páry a závanů mrazivého, ledového vzduchu! Alasu nečekala rychlá smrt, ale zdlouhavé peklo nesnesitelného utrpení. Tiše sténala a vzlykala bolestí. Masonovi se zvedal žaludek a točila hlava.

„Nirvor!" vykřikl naléhavě. „Pro smilování boží, zastavto! Udělám cokoli..."

„Už je pozdě," zašeptala kněžka. V uhlově černých očích jí zářilo potěšení z Alasi ných muk a ve tváři sejí zračila zvířecí krutost. Ovládalo ji teďjejí dědictví, Levhartí stigma.

„Příliš pozdě, Kente Masone! Zemře a ti druzí dva také - všichni aLe zemřou rychleji než ty. Ty nevypustíš duši celé dlouhé měsíce, a než konečně podlehneš, poznáš ty největší hlubiny bolesti..."

Érech květnatě zaklel. „Mej-zone! Nedokážeš se osvobodit? Ty zatracené provazy jsou na mě příliš pevné!"

Murdachův hubený obličej bylubohou maskou beznaděje. „Zničili Loď času," zavolal na Masona. „Greddar Klon ji rozbil."

Nirvor se znovu dotkla pákya paže bohyně opět začala pomalu klesat. Než aLe stačila horká pára vytrysknout, došlo k nečekanému vyrušení. Otevřenými bronzovými vraty do sálu vlétlo mihotavé průhledné oválné pouzdro.

Vládcova loď času! A v ní sám Greddar Klon!

KAPITOLA XIV Odplata v Corinooru

Oválná Loď přistála na podlaze vedle pódia. GreddarKLon rozrazil dveře, zůstal v nich stát a chladnýma očima přejížděl po scéně, jež se mu naskýtala. „Dopouštíš se podivných opovážlivostí, Nir-vor," prohlásil hrozivě.

Jako by vycítily nebezpečí, vyskočily černá i bíLá Levhartice na pódium a z obou stran se kněžce postavily po bok.

„Tihle zajatci nemají žádnou cenu," odsekla Nirvor.

Jo posoudím já! Tento muž..." ukázal Greddar Klon na Masona. „Říkaljsem ti, abys ho nechala na pokoji."

„Přistihla jsem ho s Li Kengem na místě, kde byla schovaná nepřemožitelná zbraň.,."

„Vy jste ji našli?" Mason ve Vládcových očích spatřil zábLesk dychtivé radosti, a rychle se proto vmísil do hovoru, než stačila Nirvor odpovědět.

„Připravila tě o ni, Greddare Klone! Přepadla nás se svými lev-harticemi a zvířecími muži a Li Keng raději se svým pokladem skočil do propasti, než aby ho nechal padnout do Nirvořiných rukou."

„Jeto pravda?" pohlédl Vládce na kněžku.

„Ano - jeto pravda! To, co říká, se skutečně stalo. Zeptej se ho aLe, proč chtěl nepřemožitelnou zbraň získat. Jen se ho zeptej!"

„Chtěl jsem ji získat pro tebe," zalhal klidně Mason. „Li Keng mě vysvobodil z cely a řekl mi, že své tajemství nechce svěřit tobě ani Nirvor. Přesvědčiljsem ho, že dokážu zbraň bezpečně o hlídat. Chtěl jsem sejí zmocnita přinést ti ji, Greddare Klone, abych ti dokázal, jak je pro tebe moje pomoc cenná."

„Lže!" sykla kněžka. „Je to lhář!"

„Pusťte ho," přikázal Greddar Klon. Chviličku se nikdo nepohnul. Pak Vládce zvedl ruku, v níž držeL kovovou trubici. Vystřelil z ní světelný paprsek a zasáhl jednoho ze zvířecích mužů, kteří Masona drželi. Tvor bolestně zařval, popadl se oběma rukama za hrud' - a padl k zemi. Byl mrtvý.

Druhý zvířecí muž nečekal na nic dalšího a zmizel v davu. Obě levhartí samice se zlověstně zářícíma zelenýma očima postoupiLy kupředu a zaštítily Nirvor vlastními těly.

Mason se rychle obrátil k vrátku. Spustil Alasu na pódium a stáhl jí pouta ze zápěstí. Potom rozvázal také Erecha a Murďacha.

Nirvorjeho počínánísledovalase rty stisknutými vtertkou bílou čárku. Náhle se otočila ke Greddaru Klonovi. „Říkám, že ten muž lže!" zavrčela. „A říkám také, že zemře - a ti ostatní zemřou s ním!"

„Pojďza mnou na palubu," promluvil Vládce anglicky. „Ostatní tady nech. Nirvor se chystá zaútočit - a ta její polidštěná zvěř půjde za ní."

Mason zaváhal a mimoděk pohlédl k lodi času. Jejich vlastní plavidlo byLo podle Murdachových slov zničeno. Jak bytedy mohl téhle situace využít ve vlastní prospěch?

Náhle ho napadlo řešení. Bylo to zoufalé riziko s minimální pravděpodobností úspěchu, zároveň alejediná možná cesta. Bleskově seskočilz pódia a ocitlse vedle Greddara Klona.

Jeho neočekávaná akce vyvolala chaotickou reakci. Kněžka vztáhla paže nad hlavu a zaječela nějaký povel. Obě levhartice zavrčely a vrhly se kupředu. Valila se k nim vlna zvířecích lidí a Gred-dar Klon spěšně skočil do lodě. Mason ho vzápětí' následoval. Dveře se za nimi přibouchly.

Průhlednou stěnou Mason viděl, že Érech zatáhl Alasu za sebe a chrání ji vlastním tělem. Murdacha nikde nebylo vidět. Mason se ohlédl.

V duchu vděčně vzpomínal na hodiny, které strávil tím, že se seznamovals ovládáním lodě času. Vládcovo plavidLo byLo stejné.

Greddar Klon stál u řízení a zmáčkljedno z tlačítek. Loďse zved La a vznášela se asi čtyři metry nad zemí, mimo dosah paží zvířecích mužů.

Mason spatřil páku, kterou hledal. Nenápadně se posunul, až stál těsně vedLe ní. Na zlomek okamžiku pocítiL nutkání spolehnout se na vlastní svaly a přemoci Greddara Klona hrubou silou, věděl ale, zeje Vládcův atomový štít neproniknutelný. Ne, musel to zkusit takhle - jinak nemohl uspět.

Ve vzduchu uvnitř Lodě se zvedl Lehký vánek a pohladiL Masona po tváři. Greddar Klon se otočil. Mason v jeho maličkém, masce podobném obličeji poprvé spatřiL skutečné emoce. Drobná ústa se zkřivila úžasem, obavami a vztekem. Trpaslík postoupil o krok kupředu.

Zastavil se a zalapal po dechu.

Tlak vzduchu se měnil.

Mason změnil nastavení přístroje, který regulovaltLak vzduchu uvnitř plavidla, a ten nyní nebezpečnou rychlostí pumpovalstla-čený vzduch dovnitř. Původně chtěL Mason vzduch naopak vyčerpat a vytvořit vakuum, věděl ale, že Greddar Klon bude mnohem hůře snášet zvýšený atmosférický tlak. Jenže totéž ale bohužel platilo i pro něj! Už teď téměř nebyl schopen dýchat. Tlak mu svíral hrudník a vymačkával mu vzduch z plic. Každé další nadechnutí bylo neuvěřitelně obtížné.

Greddar Klon lapal po dechu široce rozevřenými maličkými ústy. Zašmátral rukama u pasu a zvedl paprskomet, z něhož k Masonovi vystřelil proud jedovatě žlutého světla. Archeolog se sehnul a vy-hnuLse mu.

Paprsek znovu zamířil k němu. Ve spáncích mu bolestivě pulzovala krev. Zmocnila se ho strašlivá ochromující bolest, cítil, jak mu tlak vzduchu začíná drtit cévy a kapiláry. Vládcův obličej byl podivně pokřivený, protože i jeho oční bulvy ztrácely pod tlakem svůj normální tvar.

Paprsek mu palčivě přejel po rameni. Greddar Klon zavrávoral a nakloniL se k němu. A pak se konečně stalo to, na co Mason čekal.

Obrovská lebka Greddara Klona... praskla!

PraskLa, zhroutila se a rozprskla se na kusy jako skořápka rozbitého vajíčka a objemný mozek, teď už chráněný jen měkkou membránou, se pod neúprosným atmosférickým tlakem změnil v odpudivou kaši. Trpasličí tělo zakolísalo a padlo k zemi. Přestože každý pohyb znamenal agónii, podařilo se Masonovi zvednout ruku a vypnout vzduchové čerpadlo. Nastavil je na zpětný chod, úlevně vydechla znovu začal normálně vidět.

Ačkoli dobře věděl, že náhlý pokles vzduchu by vjehotěle mohl vyvolat příznaky kesonové nemoci - takzvaných potápěčských „křečí" odčerpával vzduch z kabiny natolik rychle, jak se jen odvážil. Když pohlédl průhlednou podlahou plavidla dolů pod sebe, spatřil, jak k němu vzhlížejí zvířecí muži, a poblíž pódia zahlédl také Nirvors oběma levharticemi po boku. Na pódiu stáli spolu s Alasou nezranění Murdach a Érech.

Mason se s lodí snesl dolů. Rozhodl se za riskovat, otevřel dveře dokořán a na vteřinku se mu náhlou změnou tlaku zvedL žaludek a zatočila hlava. To už se k němu ale řítili zvířecí muži.

Prudce se otočil a sebral paprskomet z podlahy, kam ho upustily mrtvé prsty Greddara Klona. Murdach a druzí dva se rozběhli, zvířecí muži jim ale odřízli cestu.

Mason je pokosiltepelným paprskem. Na záda mu dopadlo nějaké těžké břímě; zavrávoral a trubice mu vylétla z ruky. Do hrdla se mu zaryly železné prsty.

Natáhlruce, sáhldozadu a nahmatalčísi chlupaté tělo. Znenadání se prudce předklonila zvířecí muž, jehož chvat překvapil, se zřítil k zemi. S ohavným prasknutím dopadlzády na mramorovou podLahu a zůstal nehybně Ležet.

Mason se rozhlédl. Érech s Alasou se prodrali až k němu - dívčino nahétělo bylo dosud zarudLé mučením. Murdach k nim právě přiskočila v ruce třímal paprskomet, o který Mason přišeL.

Stříbrná kněžka stála na okraji pódia a vztekleječela. Murdach se otočila spatřil ji.

Zvedl tepelný paprskomet. Z rourky vyšlehlo žLuté světlo.

A Nirvor, žena zrozená ze zvířete, kněžka bohyně Seléné v Co-rinooru, zůstaLa na kratičkou vteřinu nepohnutě stát, pak se tiše zhroutila a zůstala mrtvá Ležet na mramorových deskách.

Černá levhartice vyrazila strašlivý řev, který Masonem otřáslaž do morku kostí. Věděl, jaký příbuzenský vztah ji k Nirvor poutal. Šelma se vrhla přímo proti Murdachovi.

Ten dalším tepelným paprskem zabili ji.

Pak se otočil a rozběhl se k lodi, spolu s ostatními prolezl otevřenými dveřmi dovnitř, zabouchlje za sebou a zvedl plavidlo do vzduchu v okamžiku, kdy k průhledné stěně dorazil zuřivě vrčící a prskající bílý démon - levhartice Valesta. Zvířecí muži ji následovali v bezhlavém útoku, do něhož je hnalo vzteklé šílenství. Mason napůl mimoděk natáhl ruku k řízení a vyslal loď na cestu časem. Fantastickou scénu kolem nichvten moment zahalilzávoj temnoty.

Černá opona se zvedla. Znovu viseli ve vzduchu nad podlahou chrámu bohyně SeLéné - teď byla ale svatyně prázdná. Bronzová vrata byla otevřená dokořán a do nitra chrámu jimi dopadalo bledé chladné světlo. Nikde nehořela jediná pochodeň.

Vládlo tu šero - a zima, ledová zima!

Na chrám dopadla ruka času.

„Jsme v budoucnosti," zašeptal Murdach poté, co pohlédl na číselníky. „Skočili jsme deset let dopředu."

Mason si uvědomoval, že bitevní vřava, která tu ještě před okamžikem zuřila, je v této realitě už deset let minulostí. Tiše s lodí dosedl na podlahu. U nohou mu leželo znetvořené tělo Greddara Klona. To nyní vyložil z kabiny, aniž by si prohlížel roztříštěnou hlavu a obličej.

„Nemůžeme se tu dlouho zdržovat," poznamenal Murdach. „Sluneční záření zesláblo. Myslím, že brzo už na Zemi přestane existovat všechen život s výjimkou koulí, do nichž se Lidé uchýlili. Bude trvat sto a více Let, než sluneční záře nabude své někdejší intenzity a Spáči se probudí. Podívejme se ale, co těch deset Let provedlo s Corinoorem."

„Je to bezpečné?" šeptla Alasa.

„Určitě ano," ujistilji Murdach a jako první vystoupilz plavidla.

Velký chrám se utápělvtemných stínech. Džungle na něj zaútočila plevelem, plísní i trávou. Jedna z paží sochy bohyně SeLéné upadla. Všude panovalo hrobové ticho.

Alasa se přitiskla k Masonovi a ten jí ovinul paži kolem pasu. Třásla se.

„Okamžik," ozval se Murdach. „Musím vám něco říct."

Mason se otočil. Murdach stál u lodních dveří, asi čtyři metry od něj. V ruce držel paprskomet.

Jeho rudé vlasy se ve stínu zdály být černé. „Nechoďte blíž," pokračoval. „Nechci vás zabít. Raději bych vás tady nechal živé."

Mason nevěřícně postoupilo krok kupředu. Murdachova ruka se ustálila a paprskomet mu mířil přímo doprostřed těla. •

„Už ani krok!" křikl varovně Murdach. „MysLímto vážně!"

„Murdachu!" vyjekla Alasa. „Co to děláš?"

„Co bych dělal? Jen to, co měl v plánu i Greddar Klon. Nikdy jsem vám neřekl, proč se nechci vrátit do vlastní doby. Jsem v ní psancem, pronásledovaným zločincem. Pokusiljsem se svrhnout naše vládce a utekl jsem jen díky tomu, že jsem se uchýlil do pouště, kde jsem upadl do pasti času. Vy tři jste mi samozřejmě pomohli - právě díky vaší pomoci jsem přemohl Greddara Klona. Ale teď, kdyžje mrtvý, budu moci udělat totéž, k čemu se chystal on - dobýt nějaký časový sektor a stát se jeho vládcem!"

„Ty zbabělý pse!" zaburácel Érech a z bledých očí mu sršely blesky. „Odporný zrádce!"

„Proklínejte mě, jak chcete, ale nechoďte blíž, nebo zemřete. Vládcův plán se uskuteční přesně tak, jak měl v úmyslu, jen s jediným rozdílem - jeho místo zaujmu já. Pokud jde o vás tři, zachovám se milosrdně. Nechám vás tady. Možná se vám podaří nějakou dobu přežít, možná vásaleslábnoucíslunečnízářeníbrzy zabije."

Mason cítil, jak se k němu Alasino útlé nahé tělo zoufale tiskne. Hrdlo měl stažené a zcela vyschlé. Po tak úporném zápase nakonec prohrát jen kvůli Murdachově zradě! To pomyšlení bylo nesnesitelné.

Pohlédl na Erecha a spatřil v jeho očích záblesk souhlasného porozumění. Vrhnou se tedy se Sumerem na Murdacha oba zároveň. Murdach zřejmějednohoznich zabije, ten druhý ale třeba...

Murdach si jejich záměr uvědomil. Stiskl zuby a ve chvíli, kdy Mason napjal svaly, zvedl paprskomet.

A pak - ze stínů se vyřítila zcela nemožná záchrana! Vzduchem se mihl bílý řvoucí blesk, který dopadl přímo na Murdacha a srazil ho naznak k zemi, kde zůstal Ležet a marně s útočníkem zápasil. Masonovi bylo okamžitějasné, co se stalo.

Valesta, bílá levhartice! Deset Let se schovávala v chrámě, číhala a čekala na muže, který zabil stříbrnou kněžku. A dnes, po celém desetiletí, se onen muž vrátil pro odplatu jejích tesáků a drápů.

Z paprskometu vyšlehl proud horkého světla. Pod útočícími spáry se maso trhalo na cáry. Z Murdachova hrdla se vydral pronikavý zmučený řev, který téměř nesnesitelně stoupal a sílil, až náhle skončil přidušeným neartikulovaným zachroptěním, v němžjako by zazněla všechna hrůza světa.

A pak bylo po všem. Muži šelma leželi tiší a nehybní...

Bez pohnutí- mrtví!

Když Mason nastoupil za svými dvěma společníky na palubu lodě času a zavřel za sebou dveře, zmocnil se ho podivný pocit neskutečnosti. Přelétl očima rozlehlý setmělý chrám bohyně Se-léné, pomalu se měnící v tmavou ruinu. Pomyslel na nesčetné životy, které kdysi v mrtvém Corinooru existovaly, i na neuvěřitelné generace lidí, kteří ještě budou na Zemi žít, než poslední člověk naposledy vydechne ve studeném soumraku vychladlé, neosvětlené planety, a zalila ho všeobjímající posvátná bázeň.

Mimoděk se otřásl. Alasa k němu přistoupila blíž a její zlaté oči na něm spočinuly něžným pohledem. Mason její pohled opětoval a cítil, jak ho úzkost opouští.

„Alaso," vydechl tiše, „co ted?"

„Můžeme se vrátit..." navrhla váhavě dívka.

„Vrátit se - pche!" zabručel Érech. „Mám už AI Bakru plné zuby, Mej-zone. A mám plné zuby celého svého světa. Zato ten tvůj svět - na ten bych se rád podíval. A rád bych tě přitom měl s sebou. Jenže..." Zaváhala v bledých očích se mu zjevil zvláštní výraz. „Jenže sloužím tobě, Alaso. Jestli chceš, abych se vrátil do AI Bakru, dostojím své povinnosti. Ale, u El-lila, stálo by za to, jít za Mej-zonem!"

„Myslím, že máš pravdu," přikývla radostně dívka. „Co na to ale říká Mason?"

Místo odpovědi postoupil Mason o krok kupředu a chopil se Sumerových hnědých rukou. „Dobře se nám spolu bojovalo," prohlásil, „a byli jsme i ochotní společně zemřít. Všechno, co mohu nabídnout, je i tvoje, Erechu. Myslím, že nebudeš litovat, půjdeš--li se mnou."

„A co já?" zeptala se Alasa. Mason se k ní otočil.

„Ty se nejspíš budeš chtít vrátit do AI Bakru," odpověděl a po-cítil tupou bolest v hrdle při pomyšlení, že dívku ztratí. „Umím s lodí času už zacházet a můžu tě..."

„Ach, Kente - ty hlupáčku!" zamumlala Alasa. „I my dva jsme společně bojovaLi a byli jsme ochotní společně zemřít. Moji Lidé jsou teď v AL Bakru bezpeční. Nic mě tam zpátky netáhne. ALe... dovolíš, abych se k tobě a k Erechovi připojila?"

Tentokrát Mason místo odpovědi sevřel Alasu v náručí. „Jestli to dovolím? Nic jiného přece nechci. Neodvažovaljsem se tě ale požádat..."

Dívka se tiše zasmála a opřela si hLavu o Masonovo rameno. „Neměj strach, Kente, nenechala bych tě utéct!"

Sumer se upřímně zachechtal. „Pojď, Mej-zone! Vyrazíme. Už se toho tvého světa nemůžu dočkat."

„Fajn," usmál se Mason. „A kdyby se ti náhodou nelíbil - no, pořád přece máme loď času. Možná..."

Nedořekl. Dotkl se přístrojového panelu a zahalil je černý závoj.

A Alasa ho políbila.