Ursula K. Le Guin

Povídky

Obsah:

Dospívání v Karhide

Mohutněji než impéria a pomaleji

Odemykání vzduchu

Osvobození ženy

Palubní rozhlas

Pravidlo jmen

Stará hudba a otrokyně

DOSPÍVÁNÍ V KARHIDE

Žiju v nejstarším městě na světě. Před dávnými časy vládli v Karhidu králové, Rer byl velkým městem, střediskem obchodu a křižovatkou cest ze Severovýchodu, Plání a Země kermské. Rychlost, naše centrum vzdělání, útočiště a sídlo soudnic- ‘, tví, existovalo už před patnácti tisíci lety. Karbidové se stali národem, kterému tisíc let vládli králové z rodu Gegerů. V tisícátém roce „nekrál” Seden Geger hodil svou korunu z věže paláce do řeky Arre a vyhlásil konec dominia. Nastalo období, které se nazývalo rozkvětem Reru, stoletím léta. Skončilo, když moc převzal rod Hargů a přestěhoval hlavní město za hory do Erhenrangu. Starý palác je po staletí prázdny. Ale stojí. V Reru nic nespadne. I když se řeka Arre každý rok v době tání rozlije do uličních tunelů a zimní vichřice přinášejí spousty sněhu, město pořád stojí. Nikdo neví, jak staré jsou jeho domy, protože se pořád přestavují. Všechny stojí v rozlehlých zahradách, nevšímavé k poloze těch ostatních, jsou nahodile rozseté, velké a staré jako hory. Mezi nimi se lomí zastřešené ulice a kanály. V Reru je spousta nároží. Říkáme, že Hargové odešli proto, že se báli něčeho, co by mohlo byt za rohem.

I čas se tu měří jinak. Ve škole jsme se učili, jak Orgotové, Ekumenové a většina dalších lidí počítá roky. Stanoví rok, ve kterém se stala nějaká významná událost, rokem jedna a k němu pak přičítají ty další. Tady je rok jedna pořád. Na Getheny Thern, což je náš Nový rok, se rok jedna stane rokem minus jedna a ten nový je zase rokem jedna. Takový je Rer; všechno se mění, jen město ne.

Když mi bylo čtrnáct (v roce jedna neboli minus padesát), dospěla jsem. Hodně jsem o tom v poslední době přemýšlela.

Svět byl tenkrát jiný. Většina z nás nikdy předtím neviděla návštěvníka z jiné planety, Mobila, jak jsme jim tehdy říkali. Občas jsme je slyšeli v rádiu a ve škole jsme je měli na obrázcích - ti, co měli vlasy i kolem úst byli příjemně odpudiví, vypadali jako divoši. Většina obrázků nás ale zklamala. Tolik se nám podobali! Ani byste neřekli, že jsou na rozdíl od nás už od narození rozlišeni na dvě pohlaví, že ustavičně kemrují. Říkalo se, že se tamější ženy vyznačují mohutným poprsím, ale sourozenec mé matky, Dory, měl větší prsa než ty ženy na obrázcích.

Když Obránci víry vyhnali Ekumeny z Orgoreynu, když král Emran vstoupil do války o hranice a ztratil Ehrenrang, dokonce i když byli Mobilové vypovězeni ze země a museli se skrývat v Estre a Kermu, Ekumenové neudělali nic a jen čekali. Čekali dvě stě let, trpělivě jako Handdara. Udělali jediné: vzali našeho mladého krále pryč z našeho světa, aby překazili převrat, a o šedesát let později ho vrátili, aby ukončili katastrofální panování jeho potomka. Argaven XVII. je jediný král, který vládl čtyři roky před svým následníkem trůnu a čtyřicet let po něm.

Narodila jsem se v roce jedna (neboli minus šedesát čtyři), právě v roce, kdy začalo druhé období Argavenovy vlády. Než jsem začala rozum brát, bylo po válce, West Fall byl opět součástí Karhidu, hlavní město zase v Erhenrangu a většina škod, které Rer utrpěl během Emranova převratu, byla napravena. Staré domy opravili. Starý palác také. Argaven XVII. znovu zázračně dosedl na trůn. Všechno bylo jako dřív, tak, jak byt mělo, život se vrátil do starých kolejí - všichni to říkali.

A opravdu to byly klidné roky, období obnovy, než nás Argaven, první Getheňan, který kdy opustil naši planetu, nakonec zcela začlenil mezi Ekumeny; než jsme se my, ne oni, stali příchozími z jiné planety; než jsme dospěli. Když jsem byla malá, žili jsme tak, jak se žilo v Reru odedávna. V poslední době jsem přemýšlela právě o tomhle, o tom našem někdejším životě ve světě bez času, ve světě za rohem, a pokusila se přiblížit jej lidem, kteří ho nikdy nepoznali. Ale zároveň jsem si během svého psaní uvědomila, že se nic nemění, že pro každé dítě, které dospívá, pro každého, kdo se zamiluje, je pořád rok jedna.

Erebské Rody čítaly několik tisíc lidí. K mému Rodu náleželo sto čtyřicet lidí, bydleli jsme všichni ve velkém domě, Erebském Tage. Jmenuju se Sov Thade Tage em Ereb. Je to starý způsob pojmenovávání, který ještě pořád v Reru užíváme. První věc, na kterou se pamatuju, je velké tmavé místo plné křiku a stínů, a já padám někam nahoru, padám zlatým světlem do temnoty. Rozkřičím se strachem a hrůzou. Někdo mě zachytí, drží, tiskne k sobě. Pláču a slyším nějaký něžný hlas, tak blízko, až se zdá, že proniká mým tělem. Říká: „Sov, Sov, Sov.” A pak dostanu něco báječného k jídlu, je to tak sladké, tak dobré, že už nikdy nic tak dobrého neokusím…

Představuju si, že si se mnou tenkrát několik rozdováděných starších dětí házelo a matka mě ukonejšila kouskem dortu. Když jsem byla starší a už také dováděla s ostatními, často jsme si házeli mrňaty jako míčem a ta ječela hrůzou nebo nadšením nebo obojím. Tahle hra nejvíc odpovídala naší tehdejší představě o létání, i když tenkrát jsme to slovo ještě vůbec neznali. Měli jsme spoustu různých slov. Uměli jsme vyjádřit, že sníh padá, snáší se, sype se, víří, poletuje, přeletuje, že mraky táhnou, řeka plyne, loďky plují. Ale neměli jsme ještě tamto slovo. A proto ten svůj zážitek nemám zafixovaný pod pojmem, že jsem tenkrát „letěla”, ale pamatuju si, že jsem padala vzhůru zlatým svodem.

Všechny rodinné domy v Reru mají uprostřed velkou halu vysokou až po střechu. Po jejím obvodu se v každém patře táhne vnitřní balkon, a proto se celému poschodí včetně pokojů a všeho ostatního, co k němu patří, říká balkon. Naše .rodina obývala druhy balkon v Erebském Tage. Bylo nás hodně. Babička porodila čtyři děti, které zase měly děti, takže jsem měla houf sestřenic a bratranců a jednoho mladšího a staršího sourozence. „Thadové si vždycky zakemrují jako ženy a pokaždé přijdou do jiného stavu,” říkávali sousedé. Někteří záviděli, někteří to odsuzovali a jiní zase obdivovali. „A nikdy si svého partnera nepodrží,” dodávali. To první bylo přehnané, ale to druhé byla pravda. Nikdo z nás dětí neměl otce. Roky jsem nevěděla, kdo je mým zploditelem, nikdy jsem o tom ani nepřemýšlela. Thadové žili v rodu a neradi mezi sebe přijímali někoho cizího, dokonce ani nikoho z nejbližšího okolí. Když se někdo z mladých v naší rodině zamiloval a začal mluvit o trvalém vztahu a zaslíbení se svému partnerovi, babička a matky byly nemilosrdné. „Nějaké věčné sliby, kdo si myslíš, že jsi? Nóbl princátko nebo co? My jsme si to vždycky odbyly v kemrionu a stačilo nám to, tak to musí stačit i tobě,” zpražily matky svoje zamilované děti a poslaly je na určitou dobu pryč, na venkov, kde měly vypiplat mrňata a počkat, až je zamilovanost přejde.

Takže jako dítě jsem byla jedním z hejna, houfu, roje, pobíhala jsem bludištěm pokojů, běhala nahoru a dolů po schodech, společně jsme pracovali a učili se a starali se o ty malé - naším osobitým způsobem - a terorizovali jsme klidnější obyvatele domu rámusem a početností. Pokud si vzpomínám, tak jsme žádnou opravdovou lumpárnu nikdy neprovedli. Naše výstřelky nepřekračovaly vymezené hranice a nebyly v rozporu s pravidly chování platícími v poklidném starobylém sídle, které pro nás nikdy nebylo klecí, ale naopak bezpečným útočištěm. Potrestáni jsme byli jen jednou, a to tenkrát, když mého bratrance Sethera napadlo, že k zábradlí balkónu uvážeme dlouhé lano, uděláme na jeho dolním konci velký uzel, budeme se ho držet a skákat dolů. „Já skáču první,” řekl Sether. Zábradlí opravili a zlomená noha se Setherovi taky zahojila, ale my ostatní jsme museli cely měsíc čistit všechny záchody, co jich v domě bylo. Myslím, že se tenkrát dospělí rozhodli, že je načase, aby se malí Thadové ukáznili.

I když opravdu nevím, jaká jsem vlastně byla jako dítě, myslím si, že kdykoli jsem tenkrát mohla, byla jsem méně hlučná než moji vrstevníci, ačkoli jsem dovedla zlobit stejně. Strašně ráda jsem totiž poslouchala rádio a zatímco ostatní v zimě lomozili po balkónech a v hale a v létě běhali po ulici a v zahradě, já se celé hodiny krčila v maminčině pokoji za postelí a potichounku, aby mě tam ostatní nevypátrali, jsem si pouštěla její staré rádio. Poslouchala jsem všechno: písničky a hry, pohádky, zprávy, žňová zpravodajství a podrobné předpovědi počasí; jednu zimu jsem denně poslouchala starou ságu o vlkodlacích, věrolomných zrádcích a krvežíznivých zabijácích, kteří mě pak pronásledovali i v noci, takže jsem nemohla spát a vždycky jsem si musela vlézt k mamince, abych se nebála. V její posteli, v konejšivé, teplé tmě už oddychoval můj mladší sourozenec. Schoulila jsem se k nim jako do hnízdečka.

Moje matka, Guyr Thade Tage em Ereb, byla často netrpělivá, ale v jádru, dobrosrdečná a spravedlivá. Nedržela nás tři nijak zkrátka, i když její bdělé oko bylo pořád někde nablízku. Thadové byli všichni řemeslníci a pracovali v malých dílnách. Nikdy neměli moc peněz na útratu, ale když mi bylo deset, koupila mi Guyr nové rádio a řekla tak, aby to ostatní slyšeli: „Nemusíš se o něj s nikým dělit.” Opatrovala jsem ho jako poklad celá léta a nakonec se o něj podělila se svým vlastním dítětem.

Tak ubíhaly roky a já vyrůstala v hřejivém a bezpečném kruhu našeho rodu, v souladu s rodovými tradicemi, monotónní zvuk člunku na tkalcovském stavu času snoval nekonečnou pavučinu zvyků, chování, práce a vztahů, a dnes mí připadají všechny ty roky stejné. I já jsem byla stejná jako ostatní děti: až do svých čtrnácti let.

Důvodem, proč většina mého rodu vzpomínala na tento rok, byl velký večírek, který pořádal matčin sourozenec Dory. Dory totiž té zimy dosáhl věku, kdy měl ztratit schopnost kemrovat. Někteří lidé neudělali nic, když u nich tato schopnost vyhasla. Jiní se zúčastnili rituálu v Rychlosti a zůstali tam i několik měsíců, nebo se tam úplně odstěhovali. Dory, který nebyl duchovně založen, však prohlásil: „Když už teď nemůžu mít děti a sexuálně žít, když musím zestárnout a zemřít, tak chci alespoň uspořádat večírek.”

Je těžké vyprávět tento příběh jazykem, který má odlišnou gramatickou strukturu než ten náš a obsahuje kategorii mluvnického rodu. Jak už jsem se zmínila, našinec je pohlaví mužského nebo ženského jen v období kemrování. Mnoho lidí se v posledních letech kemrování, kdy se hormonální rovnováha mění, projevuje jako muži. Dory kemroval jako muž už něco přes rok, takže o něm píšu v mužském rodě, i když v budoucnu už neměl byt ani mužem, ani ženou.

Jeho večírek byl po všech stránkách velkolepý. Pozval nejen každého z našeho rodu, ale ještě i spoustu sousedů, a veselili jsme se celé tři dny. Zima byla toho roku dlouhá a opožděné jaro bylo chladné, takže všichni jsme se těšili na něco nového, na nějakou báječnou událost. Přípravy na večírek zabraly celý týden, vařilo se, peklo, smažilo a sklep byl plný soudků piva. Přišla spousta lidí, kterým měla doba kemrování také brzy skončit, a i ti, kterým právě skončila a ještě nic nepodnikli. Všichni se přidali k rituálu. Živě si na to vzpomínám: hala našeho domu, vysoká přes tři patra, byla ozářena odleskem ohně, kolem kterého za zvuku bubínků zpívalo a tančilo třicet nebo čtyřicet lidí. Byli to lidé středního věku a starší. Sálala z nich nespoutaná energie, šedé vlasy měli rozcuchané, dupali, jako by se chtěli propadnout, zpívali mohutnými hlubokými hlasy a smáli se. Ti mladší se na ně dívali a zdáli se proti nim pobledlí a sinalí. Pozorovala jsem tanečníky a říkala jsem si: Proč se tak radují? Cožpak nejsou staří? Proč se chovají, jako by se od něčeho osvobodili? Jaké to tedy vlastně je, to kemrování?

Ne, nikdy předtím jsem o kemrování nepřemýšlela. K čemu to bylo? Než jsme dospěli, nebyli jsme žádného rodu ani pohlaví, naše hormony nám nepůsobily nijaké potíže. A nikdy jsme dospělé kemrovat neviděli. Vždycky se na tu dobu vzdálili. Kde je Maba? V kemrionu, děťátko. Teď hezky papej kasičku. A kdy se vrátí? Brzy, miláčku. Za pár dní je Maba zpátky, rozzářená a svěží a zároveň ospalá a vyčerpaná. Je to jako koupel, Mabo? Ano, trochu. A co ty? Jak ses tu měla?

To víte, že jsme si na kemrování hráli, když nám bylo sedm nebo osm. Tohle je kemrion a já budu dělat ženu. Ne, já! Ne, já, byl to můj nápad! A pak jsme se po sobě se smíchem váleli a kouleli se, někdy jsme si nacpali pod košili míč a byli jsme těhotní, nakonec jsme si míčem házeli. Děti si vždycky hrají na to, co vidí u dospělých, ale tohle nebyla jen hra. Často mívala choulostivé zakončení, zvlášť u těch starších.

Po Doryho večírku, celý poslední jarní měsíc, jsem měla na starosti hlídání mrňat. Když nastalo léto, nastoupila jsem do učení do stolařské dílny ve Třetí čtvrti. Ráda jsem brzy vstávala a běhávala zastřešenými ulicemi přes město a pak po vysokých obrubních nekrytých cest. Tání přišlo pozdě a některé cesty byly ještě plné vody, dostatečně hluboké pro kajaky a pramičky. Vzduch byl nehybný, chladný a průzračný, za starými věžemi Nepaláce vycházelo krvavě rudé slunce. Jeho ohnivě zlatá záře se rozlévala po vodní hladině a odrážela se v oknech. Dílnu naplňovala pronikavá sladká vůně čerstvě pořezaného dřeva. Moji spolupracovníci byli pracovití, trpěliví a měli na mě vysoké nároky. Brali mě jako sobě rovnou. Už nejsem dítě, říkala jsem si. Už jsem dospělá a chodím do práce.

Ale proč se mi chtělo pořád plakat? Proč se mi chtělo pořád spát? Proč jsem se zlobila na Sethera? Proč do mě pořád vrážel a říkal „promiň” tím svým chraptivým hlasem? Proč jsem byla tak neohrabaná a na velkém elektrickém soustruhu dokázala postupně zkazit šest noh od židlí? „Vyžeňte to dítě od soustruhu!” křičel starý Marth a já se odplížila, překypujíc vztekem a ponížením. Nikdy nebudu dělat nábytek, nikdy nebudu dospělá, koho zajímají nějaké pitomé nohy od židlí?

„Chci pracovat v zahradnictví,” řekla jsem matce a babičce.

„Vyuč se a příští rok můžeš jít do zahradnictví,” prohlásila babička a matka souhlasně přikývla. Pokládala jsem tu rozumnou radu za bezcitnost a nespravedlnost, za nedostatek lásky, odsoudily mě k zoufalství. Byla jsem naštvaná. Zuřila jsem.

„Co se ti nelíbí na tvé práci?” zeptaly se mě po několika dnech té mé rozmrzelosti a podrážděnosti.

„Proč tam musí byt ten blbec Sether?” vybuchla jsem. Dory, který byl jeho matkou, zvedl obočí a pousmál se.

„Není ti něco?” zeptala se mě matka, když jsem se po práci ploužila po balkoně. „Nic mi není,” odsekla jsem a běžela se na záchod vyzvracet.

Bylo mi zle. Pořád mě bolela záda. Hlava mi třeštila, měla jsem závratě a byla jsem jako rozlámaná. Někde uvnitř jsem cítila úpornou, zoufalou a neustupující bolest, ale nedokázala jsem říct kde. Bála jsem se sama sebe: svých slz, svého vzteku, svého neohrabaného těla. Připadalo mi, že jsem někdo jiný, že jsem nějaký špatně padnoucí kus oděvu, smradlavý, těžký kabát, který patří nějakému staré - mu člověku, nějakému nebožtíkovi. Nebyl můj a nebyla jsem to já. Do prsních bradavek jako by se mi zabodávaly ostré jehly a působily mi úporná muka, pálily jako oheň. Když jsem v tom utrpení přitiskla paže na hruď, věděla jsem, že všem kolem je jasné, co se děje. Každý musel cítit můj pach. Byl to pronikavý, kyselý pach podobny pachu krve, pachu čerstvě staženého zvířete. Klitopenis jsem měla naběhly a trčel mi z rozevřených pysků. Pak se zase cely smrštil, téměř zmizel, takže mě to bolelo při močení. Pysky mě svědily, měla jsem je zarudlé, jako by mě poštípal nějaký ohavný hmyz. V břiše jsem cítila tlak, něco obrovského mi v něm rostlo. Styděla jsem se k smrti. Umírala jsem.

„Sov,” řekla matka a posadila se ke mně na postel. Na rtech měla zvláštní úsměv, něžný a plny účasti. „Stanovíme den tvého kemrování?”

„Ještě nekemruju!” bránila jsem se vášnivě.

„Ne,” řekla Guyr. „Ale myslím, že už příští měsíc budeš.”

„Nebudu!”

Matka mě pohladila po vlasech, po tváři, přejela mi dlaní po ruce. Tvarujeme se navzájem, abychom se stali lidmi, říkávali staří lidé, když těmito pomalými a dlouhými pohyby hladili nemluvňata, malé děti i jeden druhého.

Po chvilce matka řekla: „Sethera to taky čeká. Ale půjde do kemrionu asi o měsíc později než ty. Dory říkal, abychom to odbyli ve stejný den, ale ty bys měla mít svůj vlastní den, až přijde tvůj čas.”

Propukla jsem v pláč a křičela jsem: „Nechci žádny, nechci kemrovat, já chci jen… já chci jen odejít…”

„Sov,” řekla matka, „jestli chceš, můžeš jít do kemrionu v Gerodda Ereb, kde nebudeš nikoho znát. Ale myslím si, že by to bylo lepší tady, kde tě lidé přece jen znají. Líbilo by se jim to. Budou z tebe mít takovou radost. Babička je na tebe tak pyšná! Viděli jste už to moje vnoučátko Sov, viděli jste, jak je krásné, jaký je z něj mahad, říká pořád. Všem okolo to už jde na nervy…”

Mahad je slovo v rerském nářečí. Znamená „silný, hezky, šlechetný, čestný a spolehlivý člověk”. Ta přísná babička, která vždycky jen dávala příkazy, sice děkovala, ale nikdy nechválila, o mně řekla, že jsem mahad? Ta úžasná zvěst mi i osušila slzy.

„Tak dobře,” řekla jsem zoufale, „souhlasím. Ale ne příští měsíc! Ještě to není. Ještě to nemám.”

„Ukaž, podívám se,” řekla matka. Hrozně jsem se styděla, ale věděla jsem, že se mi uleví, když poslechnu. Vstala jsem a rozepnula si kalhoty.

Matka provedla prohlídku rychle a s maximální ohleduplností. Pak mě objala a řekla: „Příští měsíc to bude, jsem si jistá. Za pár dní ti už bude mnohem líp. A příští měsíc už to bude jiné. Opravdu.”

A skutečně, druhého dne bolest hlavy a svěděni ustoupilo, a i když jsem byla i nadále pořád ospalá a unavená, nebyla jsem už v práci tak nemožně neohrabaná. Za pár dní jsem byla opět ve své kůži, ruce a nohy mě poslouchaly. Jen když jsem o tom všem přemýšlela, přepadl mě zase ten divný pocit, který jsem nedokázala definovat. Někdy byl až nepříjemný, jindy jen zvláštní, málem jsem ho chtěla zažívat znovu a znovu.

S bratrancem Setherem jsme se společně učili ve stolařské dílně. Nechodili jsme do práce společně, protože Sether ještě trochu kulhal po tom svém někdejším úrazu s lanem a jezdil do práce na pramičce, dokud bylo v ulicích dost vody. Když uzavřeli arrskou propusť a cesty vyschly, musel Sether chodit pěšky. Tak jsme chodili spolu. Zpočátku jsme toho spolu moc nenamluvili. Ještě pořád jsem na něj byla naštvaná. Už jsem nemohla běhat v ranním rozbřesku, musela jsem se přizpůsobit jeho pomalému tempu. A vadilo mi, že je ustavičně někde kolem mě. V jednom kuse. Byl vyšší než já, u soustruhu rychlejší, měl dlouhé husté lesklé vlasy. Proč chtěli všichni nosit tak dlouhé vlasy? Připadalo mi, že padají do očí mně samotné.

Jednou jsme se unaveni vraceli domů, byl horky večer prvního letního měsíce okru. Viděla jsem, že Sether kulhá a snaží se to skrýt nebo ignorovat. Šel stejně rychle jako já, držel se zpříma a mračil se. Zaplavila mě mohutná vlna lítosti a obavu a to, co ve mně rostlo, ta nová bytost, ať už v mých útrobách nebo na dně duše, se pohnula a obrátila se, obrátila se k Setherovi, který měl bolesti a tolik prahnul po spřízněné duši.

„Budeš kemrovat?” zeptala jsem se chraptivým zadrhnutým hlasem, jaký jsem u sebe ještě neslyšela.

„Za pár měsíců,” zamumlal a nevěnoval mi pohled. Tvářil se nepřístupně mračil se.

„Myslím, že já to budu muset udělat dost brzo, tu věc.”

„Kdybych tak mohl!” řekl Sether. „Chtěl bych to mít za sebou.”

Nepodívali jsme se na sebe. Nenápadně jsem zvolňovala tempo, až jsme kráčeli poklidně bok po boku.

„Pálí tě někdy hrozně moc prsa?” zeptala jsem se, aniž bych tušila, že to ze sebe dostanu.

Sether přikývl a po chvilce řekl: „Hele, a zvětšuje se ti to tam…” Přikývla jsem.

„Takhle asi vypadají ti z jiné planety,” řekl Sether s odporem. „Ta… ta věc, která najednou tak naroste, je tak velká… až překáží.”

: Další kus cesty jsme probírali příznaky a srovnávali svoje potíže. Oběma se nám ulevilo, že o tom můžeme spolu mluvit, že jsme na tom stejně, ale potíže toho druhého byly vlastně potvrzením mé vlastní situace a to bylo hrozné. Sether najednou vybuchl: „Řeknu ti, co mi vadí, co mi na tom šíleně vadí - to, jak je to člověka nedůstojné. Dělat ty hrozné pohyby svým vlastním tělem, přestat se ovládat, nesnáším tu představu. Představu, že se člověk stane pouhým strojem na sex. A všichni kolem se pro něj změní v něco, na čem ten sex může uplatňovat. Víš, že když na člověka přijde kemrování a nikde kolem není nikdo další, kdo kemruje, zblázní se a zemře? Takový člověk dokonce zaútočí na kohokoli, kdo se mu namane. I na vlastní matku!”

„To není možné!” řekla jsem ohromeně.

„Ale je. Tharry mi to říkal. Jeden řidič náklaďáku začal kemrovat jako muž právě v době, když uvízli s autem ve sněhu v horách. Byl velký a silný a úplně zešílel. Vrhl se na svého spolujezdce a ten v sebeobraně utrpěl vážné zranění, protože nekemroval. Když to toho řidiče přešlo, spáchal sebevraždu.”

Z té hrůzné historky mě zase rozbolel žaludek a nebyla jsem schopna slova.

Sether pokračoval: „Lidi, kteří kemrují, už nejsou lidmi! A my máme byt jako oni - dělat to, co oni!”

Opět mě posedl ten hrozny, zoufaly strach. Mluvit o těch věcech nebylo nic platné. Bylo to naopak ještě horší.

„Je to hloupé,” řekl Sether. „Je to primitivní prostředek pro zachování rodu. Civilizovaní lidé to ale dělat nemusí. Lidé, kteří by chtěli otěhotnět, mohou využít injekcí. Bylo by to geneticky v pořádku. Můžeš si vybrat otce svého dítěte. Nedocházelo by k takovým incestům, lidi by nešoustali se svými příbuznými jako zvířata. Proč musíme být jako zvířata?”

Setherovo pobouření se přeneslo i na mě. Cítila jsem stejně. Slovo „šoustat” mě šokovalo a znepokojovalo, nikdy předtím jsem ho neslyšela. Znovu jsem pohlédla na svého bratrance, hubený obličej mu teď zčervenal rozhořčením dlouhé husté vlasy mu zářily. Byl tak starý jako já, ale vypadal starší. Zlomenina nohy, která si vyžádala půl roku trápení a bolesti, urychlila jeho dospívání; z neposedného dítěte se stal rozhněvaný hrdý člověk, který pevně stál za svými názory. „Sethere,” řekla jsem, „víš, to nevadí. Jsi člověkem, i když musíš dělat ty věci… to šoustání. Jsi mahad.”

„Getheny Kus,” prohlásila babička. Stanovila tak můj den: první den měsíce Kus, den letního slunovratu.

„Nebudu ještě připravena,” řekla jsem.

„Budeš.”

„Chci kemrovat zároveň se Setherem.”

„Sether na to má ještě pár měsíců čas. Pro něj je ještě brzo. I když se zdá, že jste možná ve stejném měsíčním čase. Odvrácenci Měsíce, hm? Já taky byla. Jen zůstaňte na stejné vlnové délce, ty a Sether…” Babička se na mě spiklenecky usmála. Bylo to u ní něco nového, nikdy předtím to neudělala. Jako bych jí teď byla rovnocennou partnerkou.

Babičce bylo šedesát. Byla malá, široká v bocích, pleť měla hnědou. Oči měla modré a jasné. Dřív pracovala jako kamenice a v naší rodině pořád vládla pevnou rukou. Já že jsem rovnocennou partnerkou této obdivuhodné ženy? Bylo to poprvé, kdy to vypadalo, že se stávám víc a víc člověkem.

„Potěšilo by mě,” řekla babička, „kdybys tuto polovinu měsíce strávila v Rychlosti.”

„V Rychlosti?” zeptala jsem se s údivem. My Thadové jsme všichni vyznávali handdarskou víru, ale jen velice liknavě. Drželi jsme jen ty nejvýznamnější svátky, modlili se jen střídmě a nežili podle přikázání. Nikdo z mých starších příbuzných do Rychlosti před svým Dnem dospělosti nevkročil. Jsem snad nějaká divná?

Jste bystré hlavičky,” řekla babička. „Ty a Sether. Chci, abyste jednou něco dokázali. My Thadové tu žijeme jak v králíkárně. Je to plnohodnotný život? Bylo by hezké, kdybyste někteří dokázali něco víc.”

„Co se v Rychlosti dělá?” zeptala jsem se a babička mi popravdě odpověděla:

„Nevím. Běž tam a uvidíš. Oni tě to naučí. Naučí tě, jak ovládnout kemrování.”

„Tak dobrá,” souhlasila jsem chvatně. Řeknu Setherovi, že učenci v Rychlosti dokážou ovládat kemrování. Možná bych se to mohla naučit a pak mu řeknu, jak na to.

Babička se na mě pochvalně podívala. Využila jsem nabízené možnosti.

Samozřejmě jsem se za toho půl měsíce nenaučila, jak dostat kemrování pod kontrolu. Během prvních několika dní jsem dokonce ani nedokázala překonat stesk po domově. Z domu, kde byl ve všech místnostech neustály ruch a spousta lidí, kde neustále někdo mluvil, spal, jedl, myl se, hrál remmu či hrál na nějaký nástroj, z domu plného pobíhajících dětí a hluku, kde jsem byla obklopena svými příbuznými, jsem přešla přes město do obrovského, čistého, uspořádaného a tichého domu neznámých lidí. Byli zdvořilí, chovali se ke mně uctivě. Úplně mě to šokovalo. Jak to, že se ke mně čtyřicetiletý člověk, který vládne všemi nadlidskými silami a statečností, který dokáže jít bosý sněhovou vánicí, umí předvídat budoucnost a má ty nejmoudřejší a nejklidnější oči, jaké jsem kdy viděla, jak to, že se ke mně znalec Handdary chová tak uctivě?

„Protože jsi tak nevědomá,” řekl mi znalec Ranharrer a jeho úsměv překypoval něžností.

Protože jsem tam byla jen půl měsíce, nepokoušeli se nějak intenzivně na mou nevědomost působit. Několik hodin denně jsem procvičovala Netranz a začalo se ni to líbit. To jim stačilo k tomu, aby mě chválili: „Většina čtrnáctiletých se může bláznit, když se musí pohybovat pomalu,” řekl můj učitel.

Během posledních šesti nebo sedmi dní v Rychlosti se zase dostavily některé Příznaky mých předchozích potíží: bolesti hlavy, zduření, palčivá bolest, podrážděnost. Když jsem se jednoho rána probudila na tom prostém lůžku svého tichého pokojíku, našla jsem na sněhobílém prostěradle skvrnu od krve. Dívala jsem se na ni s hrůzou a odporem. Říkala jsem si, že jsem si asi ve spánku rozškrábala svědící klín až do krve, ale zároveň jsem moc dobře věděla, jak se věci mají. Rozbrečela jsem se. Musela jsem to prostěradlo nějak vyčistit. Poskvrnila jsem, pošpinila tohle místo, kde je všechno čisté, strohé a krásné.

.Jeden ze stálých obyvatel domu, starý člověk, mě našel v umyvárně a uviděl, jak drhnu prostěradlo. Neřekl nic, ale přinesl mi jakési mýdlo, které skvrnu úplně vybělilo. Vrátila jsem se do svého pokojíku, který jsem si zamilovala takovou tou láskou člověka, který nikdy nepoznal opravdové soukromí, a schoulila se na nepovlečené lůžko. Bylo mi hrozně. Každých pár minut jsem kontrolovala, jestli zase nekrvácím. Zmeškala jsem cvičení Netranzu. Obrovsky dům byl velice tichy. Jeho klid a mír se přenesl i na mě. Zase jsem cítila v duši ten divný pocit, ale teď už to nebylo zoufalství; byla to osamělost, jaká čiší z večerního vzduchu, ze vzdálených vrcholů Kargavskych hor, které je vidět za jasných zimních dnů na západě. Cítila jsem velikost prostoru.

Znalec Ranharrer zaklepal na dveře, a když jsem ho vyzvala, vstoupil. Chvilku se na mě díval a pak se tiše zeptal: „Copak se děje?”

„Všechno je divné,” řekla jsem.

Zářivě se usmál a řekl: „Ano.”

Dnes už chápu, jak Ranharrer handdarsky miloval a ctil mou nevědomost. Tenkrát jsem však jen věděla, že jsem řekla něco správného a potěšila tím člověka, kterému jsem tolik chtěla udělat radost.

„Dnes zpíváme,” řekl Ranharrer, „možná by se ti to líbilo.” Šlo o Zpěv slunovratu, který se nepřetržitě zpívá čtyři dny a noci před Getheny Kusem. Pěvci vstupují do melodie a zase ji opouštějí podle libosti, jejich zpěv je rytmizován údery bubínků. Většina z nich jen neustále doprovází hlavní melodii skupinovou improvizací, jejímž vodítkem jsou údery bubínků, hudební znaky ve Zpěvníku a zpěv případného sólového zpěváka. Nejdříve jsem slyšela jen příjemně mnohohlasý, táhly zvuk, podkreslený rytmem bubínků. Poslouchala jsem, až jsem se začala nudit a rozhodla se, že bych to mohla taky zkusit. Tak jsem otevřela pusu, začala zpívat „áá” a slyšela jsem, jak ty ostatní hlasy zpívají „áá” ve vyšší, v nižší i v té stejné tónině jako já, až můj hlas splynul s ostatními, naslouchala jsem jim, naslouchala jsem jen té hudbě, z které znenadání vytryskl ojedinělý hlas a jako klikatá stříbrná nitka protkal ty ostatní, objevoval se a mizel, aby se tamhle objevil znovu… Ranharrer se dotkl mé paže. Byl čas oběda, zpívala jsem od Třetí hodiny. Po obědě i po večeři jsem se vrátila do kaple. Strávila jsem v ní následující tři dny. Byla bych tam vydržela i v noci, kdyby mě nechali. Vůbec jsem už nebyla ospalá. Najednou jsem překypovala energií a nemohla spát. Ve svém pokojíku jsem si zpívala pro sebe, nebo jsem si četla knihu té zvláštní handdarské poezie, což byla jediná kniha, kterou mi dali. Cvičila jsem se v Netranzu, snažila jsem se nevšímat si návalů horka a chladu, vln ohně a ledu, které mi probíhaly tělem, a za svítání znovu odcházela zpívat do kaple.

A pak nastal Ottormenbod, předvečer slunovratu, a já se musela vrátit domů ke svým, odkud jsem pak měla odejít do kemrníku.

K mému překvapení si pro mě do Rychlosti přišly matka s babičkou v doprovodu všech starších příbuzných. Všichni na sobě měli slavnostní hávy a vypadali vznešeně. Ranharrer mě předal do jejich rukou a řekl mi jen tolik: „Vrať se k nám.” Kráčela jsem v průvodu příbuzných ulicemi; bylo horké letní ráno, všude kolem kvetla vinná réva, vzduch voněl, zahrady bujely květy a dozrávajícím ovocem. „Tohle je ta nejkrásnější doba pro kemrování,” řekla babička rozvážně.

Náš dům mi připadal velice tmavý a tak nějak menší po mém pobytu v prostorné Rychlosti. Rozhlížela jsem se po Setherovi, ale byl pracovní den a on byl v dílně. To mi jen dodalo na svátečním pocitu, který nebyl nepříjemný. A pak jsem u nás doma dostala od babičky a všech starších příbuzných krásné nové oblečení, počínaje botami a konče nádherně vyšívaným slavnostním hávem. Když mě do toho všeho strojili, doprovázeli obřad rituálním odříkáváním. Nebylo podle Handdary, ale souviselo s tradicemi našeho rodu. Všechna ta slova byla prastará a zvláštní, byl to jazyk z doby před mnoha tisíci lety. Babička je vyslovovala s úsečnou důrazností, jako by plivala kameny, a když mi přehodila přes ramena slavnostní háv, všichni kolem řekli: „Haj!”

Během oblékání se kolem mě točili nejen dospělí příbuzní, ale i spousta dětí jako bych byla nějaký král nebo malé dítě, které potřebuje velkou péči. Někteří, z dospělých mi ještě chtěli dát nějakou radu - „poslední ponaučení”, jak tvrdili protože jakmile člověk začne kemrovat, získává takzvaný šifgretor, což znamená, že jakékoli rady jsou pak už jen neomaleností. „Jen si dej pozor na toho starého Ebbeche,” kladl mi někdo na srdce. Matka se proti tomu prudce ohradila: „Nech toho, Tadsh!” Pak se obrátila ke mně. „Nevšímej si té staré drbny. Huba nevymáchaná! Ale teď dobře poslouchej, Sov.”

Poslouchala jsem. Guyr si mě vzala stranou a řekla mí vážně a s trochou rozpaků: „Pamatuj si, že je rozhodující, s kým jsi poprvé.”

Přikývla jsem. „Rozumím,” řekla jsem.

„Ne, nemůžeš rozumět,” vyjela na mě a zapomněla na stud. „Hlavně si to zapamatuj!”

„A co když…” začala jsem. Matka vyčkávala. „Když budu… když budu poprvé kemrovat jako žena,” vykoktala jsem. „Nemůže se stát… nebudu…?”

„Ach tak,” řekla Guyr. „Neboj se. K tomu, abys mohla počít, ti chybí ještě nejmíň rok. Tentokrát se nemusíš bát. Ostatní na tebe dohlédnou, aby se nic nestalo. Všichni tam vědí, že je to tvé první kemrování. Ale dej si pozor na to, kdo bude tvůj první! Hlavně na… ehm… Karrida a Ebbeche a pár dalších.”

„Tak jdeme!” zavolal Dory a všichni jsme se znovu seřadili do průvodu, který sešel dolů do haly. Tam mě osazenstvo domu zdravilo pokřikem: „Haj, Sov! Haj, Sov!” Kuchaři bubnovali vařečkami o hrnce. Chtělo se mi zemřít. Ale všichni vypadali tak rozjařeně, takovou ze mě měli radost a přáli mi hodně štěstí, že se mi zase na druhé straně chtělo žít.

Vyšli jsme západními dveřmi a přes sluncem zalité zahrady došli do kemrníku. Tagové z Erebu mají společný kemrník ještě s dalšími dvěma erebskymi rody. Je to krásná budova, zdobená starobylými vlysy ve stylu Staré dynastie, hrozně stará a ošlehaná větry několika tisíciletí. Na schodišti z červeného kamene mi každý z příbuzných vtiskl polibek a zamumlal: „Ve jménu Zatmění,” a „Chvála okamžiku Stvoření,” a matka mě povzbudivě objala kolem ramenou, než jsem překročila práh domu.

Za dveřmi na mě už čekal strážce vchodu; podivně vyhlížející, trochu shrbeny i muž hrubé, bledé pleti.

Uvědomila jsem si, že je to ten prosluly Ebbeche, o kterém se mi zmiňovali. I když jsem ho nikdy předtím neviděla, poznala jsem ho. Byl Dveřníkem našeho kemrionu, takzvaný polomrtvý, čímž se myslí člověk, který trvale kemruje, podobně jako Vetřelci.

Vždycky se u nás pár takových lidí narodí. Někteří se mohou ze svého postižení vyléčit. Ti, u kterých to nejde nebo ani sami nechtějí, obvykle žní v Rychlosti a naučí se kázni, nebo se stanou Dveřníky. Je to pro ně výhodné a pro normální lidi taky. Koneckonců, kdo jiný by chtěl v kemrionu bydlet? Ale má to i své stinné stránky. Když přijdete do kemrionu v torharmenu, čili jste připraveni stát se buď mužem, nebo ženou, a první člověk, kterého tam potkáte, je mužského pohlaví, jeho feromony vás pravděpodobně ovlivní a budete kemrovat jako žena, ať jste to měli ten měsíc v úmyslu nebo ne. Dveřníci, kteří jsou zodpovědní, se samozřejmě drží od každého co nejdál, aby neovlivňovali cely ten proces. Přiblíží se jen tehdy, když si to příchozí opravdu ji přeje. Ale trvalé kemrování může vést i k nezodpovědnosti, i když na druhé straně si takový člověk nezaslouží, aby ho cely život nazývali polomrtvým nebo perverzníkem. Moji příbuzní se očividně obávali Ebbechovych nenechavých pracek a feromonů. Ale křivdili mu. Ebbeche ctil první kemrování jako všichni ostatní. Pozdravil mě, oslovil mým jménem a ukázal mi, kde si mám zout své nové boty. Pak začal odříkávat rituální uvítací řeč a couval přede mnou vstupní halou. Poprvé jsem slyšela ta slova, která jsem pak měla tolikrát slýchávat znovu po tolik let.

Překračuješ zemí.

Překračuješ vody.

Překračuješ ledy.

A když jsme došli do hlavní haly, následoval jásavý závěr:

Společně jsme překročili ledy.

Společně jsme přistoupili k prameni Zrození.

Jsme nositelé života!

Chválíme okamžik zrození!

Slavnostní zvuk těch slov na mě zapůsobil a já odvrátila pozornost od sebe samé. Znovu jsem se cítila součástí něčeho daleko staršího a většího než jsem já, něčeho neznámého a nového; stejný pocit jsem měla už během svého pobytu v Rychlosti. Musím se tomu poddat a nechat se tím zformovat. Zároveň jsem byla velice bdělá. Všechny smysly jsem měla už od rána neobyčejně zjasnělé. Všechno kolem sebe jsem si plně uvědomovala: tu nádhernou modř stěn, lehkost a pevnost svých kroků, dotek dřeva na bosých chodidlech, zvuk a vyznám rituálních slov, i Dveřníka samotného. Byla jsem jím uchvácena. Ebbeche nebyl vůbec hezký, a přesto jsem si všimla hudebnosti jeho hlubokého hlasu. Bledá pleť mi najednou připadala velice přitažlivá. Cítila jsem, že je poznamenaný, že jeho život musí byt zvláštní. Chtěla jsem si s ním promluvit. Ale když dokončil uvítací řeč a ustoupil stranou u dveří do hlavního sálu, už ke mně chvátala nějaká vysoká postava, aby mě vřele uvítala.

Byla jsem ráda, že vidím známou tvář: byl to náš vrchní kuchař, Karrid Arrage. Byl stejně jako většina kuchařů divoký a temperamentní, doma si mě často všímal a škádlil mě, ale také mi podstrkoval různé pamlsky se slovy: „Tady máš, ty vyžlátko, ať nám trochu ztloustneš!” Když jsem ho teď uviděla, uvědomila jsem si v jednom kratičkém okamžiku spoustu věcí: že je nahý a ta jeho nahota je jiná než nahota lidí u nás doma, je nějak významná, že to není ten Karrid, jak jsem ho znala, ale teď se převtělil do neobyčejné krásy — změnil se v muže, že mě před ním matka varovala, že se ho chci dotknout, že se ho bojím.

Vzal mě do náruče a přitiskl mě k sobě. Cítila jsem mezi stehny jeho klitopenis jako pěst. „Jen opatrně,” řekl mu Dveřník a ze sálu, který se mi zdál velký, tlumeně osvětleny, plny stínů a par, vyšlo několik dalších lidí.

„Neboj se, nebojte se,” řekl Karrid mně i jim a hlučně se smál. „Přece neublížím svému vlastnímu dárci, ne? Chci ji jen uvést do kemrování. Aby kemrovala jako žena, jak se na Thady sluší. Chci ti udělat tu radost, malá Sov.” Mluvil a zároveň mě svlékal, horkýma rukama ze mě chvatně stahoval můj sváteční přehoz a košili. Dveřník a ti ostatní na vše bedlivě dohlíželi, ale nezasahovali. Cítila jsem se úplně bezmocná, bezbranná, ponížená. Chtěla jsem se mu vysmeknout, snažila jsem se překonat slabost, zdvihnout košili ze země a znovu šiji obléct. Třásla jsem se a byla jsem hrozně slabá; stěží jsem dokázala stát na nohou. Karrid mi neobratně pomáhal, podpíral mě svou silnou paží. Opřela jsem se o něj, ucítila jsem jeho horké pulzující tělo na svém, byl to nádherný pocit, jako zář slunce, jako zář ohně. Ještě víc jsem se na něj přitiskla a zvedla jsem paže, aby naše těla co nejvíc splynula. „Počkej,” řekl. „Ach, ty krásná Sov, počkej, tohle nejde, odveďte si ji!” Se smíchem se ode mě odvrátil, ale bylo vidět, že i on je vzrušen, klitopenis se mu mohutně postavil. Byla jsem napůl svlečená, zmatená, nohy jsem měla jako z vaty.

„Pojď,” řekl někdo a vzal mě za ruku. Byl to měkký, chladivý dotek, úplně jiný než Karridův horky stisk. Byla to žena z některé jiné rodiny, neznala jsem ji jménem. Zdálo se mi, že se v tom tlumeném zamlženém světle leskne jako zlato. „Moc pospícháš,” řekla mi, ale smála se, obdivovala mě a chlácholila. „Pojď se trochu zchladli do bazénu, na chvilku se uvolni. Karrid na tebe neměl spustit tak zhurta! Ale máš štěstí, poprvé kemrovat jako žena, tomu se nic nevyrovná! Já nejdřív třikrát kemrovala jako muž, než jsem mohla byt ženou. Už jsem se z toho málem zbláznila. Pokaždé, když jsem se dostala do torharmenu, všichni moji zatracení přátelé už byli ženami. Mě se neboj - jak jsem už řekla, Karridův vliv byl rozhodující,” zasmála se znovu. „Ach, jsi tak pěkná!” sklonila hlavu a přejížděla mi jazykem po bradavkách, aniž bych v tu chvíli chápala, co dělá.

Bylo to nádherné, jako zázrakem to zchladilo palčivý oheň, který mi je sžíral. pomohla mi se svlékáním a společně jsme vstoupily do teplé vody mělkého bazénu, který zaplňoval cely střed sálu. Proto tam byl ten opar a ta podivná ozvěna. Voda mi objala stehna, pohlaví a břicho. Obrátila jsem se ke své přítelkyni a naklonila se k ní pro polibek. Byla to ta nejpřirozenější věc, chtěly jsme to obě a já i přála, aby mi znovu jazykem laskala bradavky, a ona to dělala. Dlouho jsme setrvaly v mělké vodě a oddávaly se něžným hrátkám. Vydržela bych tak věčně. Ale pak se k nám přidal někdo třetí, zezadu mou přítelkyni objal, ta prohnula ve vodě tělo, jako když se zlatá rybka vymrští nad hladinu, zvrátila hlavu a začala laškovat s ním.

Vyšla jsem z vody a utřela se. Byla jsem smutná, zahanbená a zapomenutá, a přesto mě hrozně zajímalo, co se to stalo s mým tělem. Cítila jsem se báječně věží, jakoby nabitá elektřinou, a dotek drsného ručníku mě příjemně rozechvíval. Někdo ke mně přistoupil, někdo, kdo mě celou dobu pozoroval, jak si hraju s svou přítelkyní. Teď se ke mně posadil.

Byl to můj o pár let starší známy Arrad Tehemmy. Loni jsem s ním celé léto pracovala v zahradnictví a měla jsem ho ráda. Vypadá jako Sether, napadlo ně v té chvíli, má husté černé vlasy a dlouhý úzký obličej. Ale byl v něm ten jas, ta záře, která tu ze všech vycházela - ze všech těch kemrujících lidí, z těch žen a mužů - byla to taková svěží krása, se kterou jsem se nikdy předtím u žádné dské bytosti nesetkala. „Sov,” řekl, „chtěl bych… byt tvůj první… Chceš…?” A už se mě dotýkal a já se dotýkala jeho. „Pojď,” řekl a já ho následovala. Zavedl mě do hezkého pokojíku, kde byl jen krb, ve kterém plápolal oheň, a široká postel. Tam mě objal a já objala jeho, naše klíny se spojily a my stoupali vzhůru tím zlatým světlem.

Strávili jsme spolu celou první noc a kromě vydatného milování jsme také hodně jedli. Nenapadlo mě, že se v kemrionu může i jíst; myslela jsem si, že se mi kromě milování nesmí nic jiného dělat. Všude ale byly spousty jídla, mohli té se najíst kdykoli. Na pití však už dohlíželo bdělé oko stařeny - polomrtvé, která tam měla službu. Kdyby někdo začal jevit známky opilosti nebo se choval nepřístojně, nedostal by už ani kapku piva. Já jsem nepotřebovala víc pít. Nepotřebovala jsem ani další sex. Stačilo mi to. Byla jsem navždy a až za hrob zamilovaná do Arrada. Ale Arrad (který měl přede mnou v kemrování jednodenní náskok) tvrdě usnul a ke mně si přisedl mimořádně krásny muž jménem Hama. Dali jsme se spolu do řeči a on mě přitom nádherně hladil po zádech, za chvilku jsme si už leželi v objetí a začali se milovat a bylo to s ním úplně jiné i než předtím s Arradem, takže jsem si řekla, že určitě miluju Hamu, dokud se k nám nepřidal Gehardar. Pak jsem si pomyslela, že začínám chápat, že je miluju všechny a oni milují mě, a v tom spočívá tajemství kemrionu.

Už je to skoro padesát let a já musím přiznat, že si nepamatuji! všechny ze svého prvního kemrování; jen Karrida a Arrada, Hamu a Gehardara, starého Tubannyho, nejskvělejšího a nejzkušenějšího milence - muže, kterého jsem kdy poznala a se kterým jsem se často setkávala při dalším kemrování, a Berre, mou zlatou rybku, se kterou jsem skončila před krbem v ospalém, poklidném a blaženém milování, po kterém jsme obě usnuly. A když jsme se probudily, už jsme nebyly ženami. Nebyli z nás ani muži. Už jsme nekemrovaly. Byli z nás velmi unavení mladí dospělí.

„Jsi pořád krásná,” řekla jsem Berre.

„Ty taky,” řekla Berre. „Kde pracuješ?”

„Ve stolárně, v Třetí čtvrti.”

Pokusila jsem se olíznout Berrinu bradavku, ale už to nefungovalo. Berre se trochu odtáhla a já řekla: „Promiň.” Obě jsme se rozesmály.

„Já dělám rádio,” řekla Berre. „Nenapadlo tě někdy, že by sis to chtěla zkusit?” l

„Vyrábět rádia?”

„Ne. Pracovat ve vysílání. Připravuju zpravodajství ve čtyři a předpověď počasí.”

„To jsi ty?” řekla jsem s obdivem.

„Zastav se někdy ve studiu, všechno ti ukážu,” řekla Berre. A tak jsem našla povolání i přítelkyni na cely život. Jak jsem se snažila vysvětlit Setherovi po návratu domů, kemrování není úplně takové, jak jsme si původně mysleli; je mnohem složitější.

Sether poprvé kemroval na Getheny Gor, první den prvního podzimního měsíce, kdy nastává zatmění. Jeden z příbuzných Sethera ovlivnil, aby kemrovai jako žena, a Sether pak ovlivnila mě. Tenkrát jsem poprvé kemrovala jako muži A zůstali jsme na stejné vlnové délce, jak kdysi babička řekla. Nikdy jsme spolu nepočali dítě, byli jsme bratranec a sestřenice a měli jsme jisté zábrany, ale roky jsme se milovali v každé kombinaci, vždycky při zatmění měsíce. A Sether uvedl mé dítě, Tamor, do prvního kemrování - jako ženu. Tak se na Thady sluší.

Později se Sether začal zabývat Handdarou a stal se stálým obyvatelem Rychlosti. Teď je z něj znalec Handdary. Často tam chodím na zpěvy, cvičím se v Netranzu nebo jdu jen tak na návštěvu, a Sether se často vrací domů. A povídáme si. Ve starých nebo nových časech, v období kemrování i jindy – láska je láska.

MOHUTNĚJI NEŽ IMPÉRIA A POMALEJI

Teprve v raných desetiletích Ligy začala Země vysílat lodě na extrémně daleké cesty za dosud vytýčené hranice, mezi hvězdy a dál. Pátraly po světech, které nebyly osídleny nebo oplodněny Zakladateli z Hainu, hledali skutečné cizí světy. Všechny Známé Světy nesly stopy Hainského osídlení a pozemšťané, kteří nebyli Hainťany jen objeveni, ale také zachráněni, se takovému pomyšlení bránili. Chtěli se od rodiny utrhnout. Chtěli objevit něco nového. Hainťané, jako znudění a chápající rodiče je v jejich objevitelském nadšení podporovali a poskytovali jim lodě i lidi stejně jako několika jiným světům Svazu.

Všichni dobrovolníci pro Extrémně daleké cesty měli jednu společnou vlastnost: nahnilou mysl.

Copak by se zdravě uvažující člověk vydal pátrat po informacích, které budou po jeho návratu staré pět nebo deset století? Současné spojení bylo vlivem interference s hmotou vesmíru omezené na vzdálenost 120 světelných let. Výzkumníci tím byli naprosto izolováni. A neměli samozřejmě ani zdání, kdy se vrátí zpět, pokud se vůbec vrátí. Žádný normální člověk, který na vlastní kůži poznal, co je to časový paradox – třeba jen několik desetiletí – by se nikdy dobrovolně neúčastnil výpravy trvající několik století. Výzkumníci byli utečenci, nonkonformisté. Byli cvoci.

Deset právě takových jich nastoupilo na palubu převozního člunu v přístavu Smeming a podrobilo se rozmanitým pokusům poznat se navzájem v průběhu tří dnů, které jim zabrala cesta k jejich lodi Gum. Gum je Cetianská přezdívka a značí něco jako dítě nebo domácí mazlíček. V posádce byli dva Cetiané, dva Hainťané, jeden Beldeňan a pět pozemšťanů, Cetiány postavená loď plula pod vlajkou Vlády Země. Tato různorodá posádka vstoupila na svou loď skrz spojovací rukáv – pěkně jeden po druhém, jako vystrašené spermie, snažící se oplodnit vesmír. Převozní člun odrazil a navigátor nasměroval Gum k cíli. Několik hodin vibroval na hranicích našeho prostoru (několik set miliónů mil od přístavu Smeming) a pak náhle zmizel.

Když se pak po 10 hodinách a 29 minutách nebo také po 256 letech Gum znovu objevil v normálním prostoru, nacházel se v blízkosti hvězdy KG-E-96651. Dost blízko, aby ji viděli jako zlatou špendlíkovou hlavičku. A někde v okruhu čtyř set miliónů kilometrů měla být rovněž nazelenalá planeta, Svět 4470, jak byla nazvaná na Cetianských mapách. Loď teď musela planetu objevit. Nebylo to tak snadné, jak to vypadalo, nalézt jehlu ve stohu velkém pět set milionů kilometrovém. A Gum se teď nemohl pohybovat rychlostí blízkou rychlosti světla, v takovém případě by mu hvězda KG-E-96651 a Svět 4470 splynuly v jediném záblesku. Museli se ploužit s raketovým pohonem rychlostí několik set tisíc mil za hodinu. Matematik a navigátor v jedné osobě, Asnanifoil, věděl velice dobře, kde by se měla planeta nacházet, a předpokládal, že by ji mohli dosáhnout do desíti pozemských dnů. Mezitím měli členové posádky kosmické lodi příležitost poznat se navzájem trochu lépe.

„Nemohu ho vystát,“ řekl Porlock, který zastupoval exaktní vědy (chemii, fyziku, astronomii, geologii atd.), a na kníru se mu objevila kapička sliny. „Ten člověk je nemocný. Nedokážu si představit, jak ho mohli zařadit do průzkumné skupiny – leda že by se jednalo o plánované testy nesnášenlivosti zařazené do programu Vládou – s námi jako s pokusnými králíky.“

„Odvykle se používají morčata nebo Hainští gholové,“ řekl opatrně Mannon, zástupce věd společenských (psychologie, psychiatrie, antropologie, ekologie atd.), byl totiž jedním z Hainťanů. „Myslím místo králíků. Ale opravdu, pan Osden je velice řídký případ. Dalo by se říct, že je prvním vyléčeným případem Renderova syndromu – druhu dětského autismu, o kterém se soudilo, že je neléčitelný. Velký pozemský analytik Hammergeld usoudil, že příčinou tohoto případu autismu je nadprůměrná empatická kapacita, a vypracoval odpovídající léčebný postup. Pan Osden byl prvním pacientem, který tímto postupem prošel, lépe řečeno šel s dr. Hammergeldem do svých osmnácti let. Léčba byla dokonale úspěšná.“

„Úspěšná?“

„Jistě. Určitě není autistik.“

„Ne, je nesnesitelný!“

„Ano, jistě,“ řekl Mannon a klidně pozoroval kapičku slin na Porlockově kníru, „běžná agresívně-obranná reakce při setkání dvou cizích lidí – například vás a Osdena – to je něco, čeho jste si stěží vědom. Zvyky, výchova a nepozornost vám umožňují se přes to přenést, jste zvyklý to ignorovat až do toho stupně, že tomu můžete zcela zabránit. Ale Pan Osden jako empatik tu reakci cítí. Cítí své pocity a stejně tak vaše a je pro něj těžké rozlišit jedny od druhých. Řekněme, že se ve vaší reakci vyskytuje běžný podíl antipatie proti každému cizinci, spontánní nechuť k jeho vzhledu, oblečení nebo posunkům – nezáleží na konkrétní věci. On tu nechuť cítí. Jelikož má vypěstovanou autistickou sebeobranu, nastartuje se v něm agresívně-obranný mechanismus, svým způsobem odpověď na agresi, kterou jste mu neuvědoměle chystal.“ Mannon se rozvyprávěl zeširoka.

„Nic tomu chlapovi nedává právo, aby byl takový parchant,“ namítl Porlock.

„Copak se nemůže přizpůsobit?“ zeptal se Harfex, biolog a druhý Hainťan.

„Je to jako se sluchem,“ řekla Olleroo, Porlockova asistentka, a přestala si zdobit nehty na nohou fluorescenčním lakem. „Na uších nemáte víčka. A empatie nemá vypínač. Slyší naše pocity, ať chce nebo ne.“

„Znamená to, že ví, co si myslíme?“ zeptal se Eskwana, inženýr, a zděšeně se rozhlédl po ostatních.

„Ne,“ uklidnil ho Porlock, „Empatie není telepatie! Nikdo není telepat.“

„Jo,“ řekl Mannon a lehce se usmál. „Právě před odletem z Hainu jsem narazil na zajímavou zprávu z jednoho ze znovuobjevených světů. Etnograf jménem Rocannon popisuje něco, co se zdá být vědecky fungující technikou telepatie u mutované rasy humanoidního původu, viděl jsem jen shrnutí v ETNO buletinu, ale…“ Mannon mluvil a mluvil. Ostatní už věděli, že se klidně mohou bavit mezi sebou, zatímco on se nechává strhnout vlastní výmluvností, jemu to nevadilo, a dokázal dokonce sledovat většinu z toho, co říkali.

„Proč nás tedy nenávidí?“ zeptal se Eskwana.

„Nikdo tě ne-nenávidí, Andere, miláčku,“ řekla Olleroo a natírala růžovým fluorescenčním lakem Eskwanův levý palec. Inženýr se začervenal a rozpačitě se usmál.

„Jedná tak, jako by nás nenáviděl,“ řekla Haito, koordinátorka. Byla to křehce vyhlížející žena s čistým asiatským původem a překvapivým hlasem, chraptivým, hlubokým hlasem mladé volské žáby. „Jestliže má problémy s naší antipatií, proč ji stále zvyšuje novými provokacemi a urážkami? Nemohu říct, že bych měla vysoké mínění o léčebné metodě dr. Hammegelda, skutečně ne, Mannone. Autismus by byl určitě lepší…“

Náhle zmlkla. Osden vstoupil do hlavní kajuty.

Měl nepřirozeně bílou a tenkou kůži, pod kterou prosvítaly nitky jeho cév jako červené a modré cesty na silniční mapě. Jeho ohryzek, svaly kolem úst, kosti a šlachy na zápěstích a rukou, to vše výrazně vystupovalo jako na modelu pro lekci anatomie. Měl obočí a řasy, ale byly viditelné jen v určitém světle, co však bylo vidět dobře, byly kosti jeho nadočnicových oblouků, žilkování jeho očního bělma a bezbarvé duhovky. Neměl červené oči, neboť nebyl pravý albín, ale neměl je ani modré nebo zelené, barva jeho očí připomínala ze všeho nejvíc studenou vodu – svou čistotou a průzračností. Nikdy se na nikoho nedíval přímo. Jeho obličeji chyběl výraz jako anatomické skice nebo preparátu.

„Souhlasím,“ řekl vysokým, drsným tenorem, „že dokonce i autistický ústup může být přijatelný pro tento smog laciných emocí, kterým mě obklopujete. Proč se teď tak potíš nenávistí, Porlocku? Nemůžeš vydržet můj pohled? Tak jdi a věnuj se zase autoerotismu jako včera v noci, to ti zlepší náladu. Kdo mi k čertu sahal na mé pásky? Nedotýkejte se mých věcí, nikdo z vás! Nechci to.“

„Osdene,“ zeptal se Asnanifoil svým sytým, mírným hlasem, „proč jsi takový parchant?“

Ander Eskwana si zakryl tvář dlaněmi. Hádky ho děsily. Olleroo se dívala s nezúčastněným výrazem pouhého diváka.

„Proč bych neměl být?“ řekl Osden. Nedíval se na Asnanifoila a držel se od všech tak daleko, jak jen to bylo v přeplněné kabině možné. „Nikdo z vás mi neposkytuje žádný důvod, abych své chování měnil.“

Harfex, rezervovaný a trpělivý muž, řekl: „Důvodem je, že budeme nuceni strávit společně několik let. Život bude pro nás všechny snesitelnější, když…“

„Copak nikdy nepochopíte, že na vás na všechny kašlu?“ přerušil ho Osden, vzal svoje mikropásky a odešel. Eskwana se náhle rozhodl jít spát. Asnanifoil kreslil prstem ve vzduchu neurčité obrazce a mumlal si slova Prvotního rituálu. „Jeho přítomnost tady se nedá vysvětlit jinak než jako intrika Pozemské vlády. Bylo mi to jasné už skoro od začátku. Tato výprava má selhat,“ zašeptal Harfex koordinátorce a díval se přitom přes její rameno. Porlock si pohrával s knoflíkem na poklopci a v očích měl slzy. „Říkal jsem, že jsou všichni šílení, ale vy jste si myslela, že přeháním.“

Přesto nebyli nespravedliví. Výzkumníci na dalekých cestách měli právo očekávat, že jejich tým bude sestaven z inteligentních, vytrénovaných, zkostnatělých a osobně sympatických členů. Museli spolu pracovat v omezeném prostoru a na různých odporných místech a mohli očekávat vzájemnou paranoiu, deprese, mánie, fobie a přetlaky emocí. Proto museli mít patřičnou dávku sebeovládání, která by zaručila uspokojivé osobní vztahy, alespoň pro větší část doby. Osden možná byl inteligentní, ale cosi v jeho přípravě bylo zanedbáno a jeho povaha byla velmi nešťastná. Byl vyslán pouze pro své jedinečné nadání: stručně řečeno, pro obrovskou bioempatickou vnímavost. Jeho talent nebyl omezen jen na jeho vlastní druh, dokázal přijímat pocity či vědomí všeho, co žije. Dokázal sdílet touhu s bílou krysou, bolest s rozmáčklým švábem a fototropii s můrou. Vláda rozhodla, že na cizích světech bude užitečné vědět, jestli je na blízku nějaké vědomí, a pokud ano, tak jak cítí. Osden tak získal novou funkci: byl čidlem týmu.

„Jaký je to pocit, Osdene?“ zeptala se ho jednou Haito Tomiko v hlavní kajutě, snažíc se o něm získat nějaké poznatky pro pozdější zprávu. „Co vlastně díky té své empatické vnímavosti cítíš?“

„Hnůj,“ odpověděl muž svým vysokým, podrážděným hlasem. „Psychické výkaly zvířecího království. Brodím se ve vašich lejnech.“

„Chtěla jsem jen získat nějaká fakta,“ řekla a pomyslela si, že mluví obdivuhodně klidně.

„Nešlo vám o žádná fakta. Snažila jste se mne dopálit. S trochou strachu, trochou zvědavosti a velkou dávkou nechuti. Tak, jak byste obrátila mrtvého psa, abyste se podívala, jak jím hýbou červi. Copak nikdy nepochopíte, že nestojím o to, abyste mne pořád otravovali, že chci, abyste mě nechali na pokoji?“ Na kůži mu naskákaly červené a fialové skvrny a hlas se mu zvedl. „Běž se přehrabovat ve vlastních lejnech, ty žlutá čubko!“ zařval na mlčící ženu.

„Uklidni se,“ řekla, stále pokojně, ale pak ho nechala být a odešla do své kabiny. Samozřejmě, co se týkalo jejích pohnutek, měl pravdu, její otázka byla více méně řečnická, spíš pokus o zájem o něj. Ale co je na tom špatného? Copak je něco špatného na vzájemném respektování? Ve chvíli, kdy vyřkla svou otázku, cítila ponejvíc nedůvěru, cítila s ním lítost, s tím ubohým, arogantním a jedovatým parchantem, člověkem Bez kůže, jak ho přezdívala Olleroo. Co mohl očekávat, když jednal takovým způsobem? Lásku?

„Myslím, že nestrpí, aby ho kdokoliv litoval,“ řekla Olleroo, která ležela na dolní palandě a natírala si bradavky do zlatova.

„Potom nemá šanci na žádný vztah s jiným člověkem. Všechno, co s ním dr. Hammergeld udělal, bylo, že změnil jeho autismus zevnitř ven…“

„Ubožáček,“ řekla Olleroo. „Tomiko, nebude ti vadit, když sem Harfex na chvíli dnes v noci přijde, že ne?“

„Nemohla bys jít do jeho kajuty? Už se mi z toho dělá špatně, sedět vždycky v hlavní kajutě s tím zatraceným oloupaným tuřínem.“

„Nenávidíš ho, co? Myslím, že to cítí. Ale spala jsem s Harfexem už včera a Asnanifoil, který je s ním v kajutě, by mohl začít žárlit. Tady by to bylo lepší.“

„Obsluž je oba,“ odsekla Tomiko, uražená ve své stydlivosti. Pro její pozemskou východoasijskou subkulturu bylo typické puritánství, byla vychována v ctnosti.

„Mám to ráda jen s jedním za noc,“ odpověděla Olleroo s nevinnou prostotou. Beldene, Zahradní planeta, nikdy nedospěla k vynálezu ctnosti nebo třeba kola.

„Pak to zkus s Osdenem,“ řekla Tomiko. Její osobní nestabilita se tímto způsobem projevovala často: sebeznechucující manifestací sebe samé jako ničitelky. Rozhodla se pro výpravu, protože pro ni byla ve všech ohledech neužitečná.

Malá Beldeňanka vzhlédla, štěteček v prstech a oči široce rozevřené: „Tomiko, to od tebe bylo hnusné, co jsi řekla.“

„Proč?“

„Bylo by to podlé! Osden se mi přece nelíbí!“

„Nevěděla jsem, že ti to překáží,“ řekla Tomiko lhostejně, ačkoliv věděla, že ano. Posbírala nějaké papíry a vyšla z kabiny, když předtím poznamenala: „Doufám, že Harfex, nebo kdo to dnes bude, skončí před posledním zvoněním, jsem unavená.“

Olleroo se rozplakala a její slzy jí stékaly po drobných zlatých bradavkách. Rozplakala se snadno. Naproti tomu Tomiko neplakala od svých deseti let.

Nebyla to šťastná loď, ale obrátilo se to k lepšímu, když Asnanifoil a jeho počítače objevili Svět 4470. Visel před nimi v prostoru jako temně zelený klenot, jako pravda na dně gravitační studny. Zatímco před nimi jadeitový kotouček rostl, rostl mezi nimi i pocit vzájemnosti. Osdenův egoismus a jeho promyšlená krutost teď proti němu sjednocovala všechny ostatní. „Možná,“ řekl Mannon, „že ho s námi poslali jako otloukánka. Pozemšťané tomu říkají obětní beránek. Možná, že to na nás bude mít dobrý vliv.“ A všichni byli k sobě tak zdvořilí, že mu nikdo neodporoval.

Dostali se na oběžnou dráhu. Na noční straně planety neviděli žádná světla, na denní žádné linie či stezky vystavěné tvořícími bytostmi.

„Žádní lidé,“ zamumlal Harfex.

„Samozřejmě,“ odsekl Osden, který měl průzor sám pro sebe a hlavu v polyethylenovém pytli. Tvrdil, že mu to pomáhá před empatickým hlukem vyluzovaným ostatními. „Jsme dvě světelná staletí ze hranicí Hainské expanze a lidé tu nemají co dělat. Nikde. Copak si myslíte, že se Tvořitel dvakrát splete stejným způsobem?“

Nikdo jeho slovům nevěnoval pozornost, všichni si nadšeně prohlíželi jadeitové nekonečno rozprostírající se před nimi, plné života, i když ne lidského života. Mezi lidmi se příliš dobře necítili a tento pohled pro ně znamenal spíš klid než pustinu. Ani Osden nevypadal tak lhostejně jako obvykle – pokrčil obočí.

V plamenech poklesli na moře, provedli letecký průzkum, přistáli. Pláň něčeho, podobného husté zelené trávě, obklopovala loď, otírala se o vnější videokamery a pokrývala jejich čočky jemným pylem.

„Vypadá to jako čistá fytosféra,“ řekl Harfex. „Osdene, cítíte něco vnímajícího?“

Všichni se obrátili na Osdena. Odešel od obrazovky a nalil si šálek čaje. Neodpověděl. Zřídka odpovídal na otázky.

Chitinová zkostnatělost vojenské disciplíny se k této skupině šílených vědců nijak nehodila, jejich představy o velení byly někde mezi parlamentarismem a pořadím krmení v hejnu slepic, a zřejmě by každého normálního důstojníka brzy přivedli k šílenství. Podle rozhodnutí vlády byla však dr. Haito Tomiko koordinátorem a nyní měla možnost poprvé vyzkoušet svou autoritu. „Pane Osdene,“ řekla, „prosím, odpovězte panu Harfexovi.“

„Jak bych mohl něco ‚cítit‘ zvenčí,“ řekl Osden, aniž by se otočil, „mezi emocemi devíti neurotických hominoidů, hemžících se kolem mě jako červi v krabičce? Až budu mít něco, co bych vám měl říct, řeknu vám to. Jsem si plně vědom své zodpovědnosti senzora. Jestliže se mi však ještě jednou pokusíte rozkazovat, koordinátore Haito, budu své závazky považovat za neexistující.“

„No dobře, pane senzore. Věřím, že napříště rozkazy prostě nebudou potřebné.“ Žabí hlas Tomiko zněl klidně, ale Osden, stále stojící zády k ní, se otřásl, jako by byl zasažen nějakou fyzickou silou.

Biologův předpoklad se potvrdil. Když začali s terénními průzkumy, nenašli žádná zvířata, dokonce ani na úrovni mikrobů. Nikdo tady nikoho nepožíral. Všechny živé formy byly buď fotosyntetické, nebo saprofágní, žijící ze světla nebo ze smrti, ne z života. Byly tu rostliny: nekonečné množství rostlin a žádná z nich návštěvníkům dosud nebyla známá. Nekonečné množství tvarů a odstínů zelené, fialové, purpurové, hnědé a červené. Nekonečné ticho. Jen vítr se zde pohyboval, pohupujíce listy a lodyhami, teplý fičící vítr roznášející spory a pyl, ženoucí sladký světlezelený prach prériemi nekonečných travin, vřesovišti, která nesnášela sluneční žár, lesy bez květin, kterými se nikdy nikdo neprocházel a které nikdy nikdo neviděl. Teplý, smutný svět, smutný a klidný. Průzkumníci, procházející se prosluněnými pláněmi jako výletníci na pikniku, se mezi sebou tiše bavili. Věděli, že jejich hlasy ruší ticho tisíců miliónů let, mlčení větru a listí, listí a větru, vanoucího a utuchajícího a zase vanoucího. Mluvili tiše, ale byli lidé, a proto mluvit museli.

„Ubohý Osden,“ řekla Jenny Chong, bioložka a technička, která pilotovala helijet na cestě k severnímu polárnímu kruhu. „Celá ta nesmyslná hi-fi aparatura v jeho mozku není k ničemu. To je smůla.“

„Říkal mi, že nenávidí rostliny,“ řekla Olleroo a zahihňala se.

„Nemohu říct, že já sám bych je nějak zbožňoval,“ řekl Porlock a podíval se dolů na fialové vlny souvislého severního polárního lesa. „Všechno je to stejné. Žádné mozky. Žádná změna. Samotný člověk by se v tomhle lese snad musel zbláznit.“

„Ale to všechno žije,“ řekla Jenny Chong. „A jestliže to žije, Osden to nenávidí.“

„Ve skutečnosti není tak zlý,“ řekla Olleroo velkomyslné. Porlock se na ni podíval úkosem a řekl: „Už jsi s ním spala?“

Olleroo se rozplakala. „Vy pozemšťané jste tak vulgární!“

„Ne, nespala s ním,“ řekla Jenny Chong přispěchavší jí na pomoc. „A ty, Porlocku?“

Chemik se nuceně zasmál: ha ha ha. Na kníru se mu objevily kapičky slin.

„Osden nesnáší, když se ho někdo dotkne,“ řekla Olleroo roztřeseně. „Jednou jsem se o něj náhodou otřela a on mne odstrčil, jako bych byla nějaký druh špíny… Všichni jsme pro něj jen špína.“

„Je zlý,“ řekl Porlock změněným hlasem, který obě ženy polekal. „Nakonec naši skupinu zničí, sabotuje ji tím či oním způsobem. Dejte na má slova. Není přizpůsobivý k životu s jinými lidmi!“

Přistáli na severním pólu. Půlnoční slunce zářilo přes nízké vršky. Krátká, suchá, růžovozelená tráva podobná mechu se rozprostírala do všech směrů, které byly jen jediným směrem, jižním. Tři průzkumníci, stísnění neuvěřitelným tichem, rozmístili své přístroje a začali pracovat, tři viry pohybující se na povrchu nehybného obra.

Nikdo nepožádal Osdena, aby letěl s nimi jako pilot nebo fotograf nebo zapisovač, a ani on sám se nenabídl. Tábor opouštěl jen zřídka. Nechal projít Harfexovy botanické taxonomické údaje počítači na lodi a pomáhal jako asistent Eskwanovi, jehož hlavní prací byly opravy a údržba zatížení. Eskwana většinu času prospal, pětadvacet nebo ještě víc hodin z dvaatřicetihodinového dne. Usínal uprostřed oprav rádia nebo kontroly řídících okruhů helijetu. Koordinátor výpravy Tomiko zůstala kvůli pozorování na základně. Kromě ní tam byla už jen Poswet To, která byla stížená epileptickými záchvaty. Mannon ji na jeden den uvedl do stavu preventivní katatonie v lékařském automatu. Tomiko namluvila zprávu do záznamníku a pak se soustředila na Osdena a Eskwanu. Minuly další dvě hodiny.

„Na tenhle spoj bys měl použít 860 mikrowaldů,“ řekl svým měkkým, rozpačitým hlasem.

„Samozřejmě!“

„Promiň. Jen jsem si všiml, že tu máš 840 a…“

„Vrátím je na místo hned, jak vyndám těch 860. Až něco nebudu vědět, požádám tě o radu, inženýre.“

Po chvíli se Tomiko rozhlédla kolem. Samozřejmě, Eskwana opět spal, hlavu na stole a svůj vlastní palec v ústech.

„Osdene.“

Bílá tvář se neotočila, nepromluvil, ale lehce kývl, že slyší.

„Nemůžeš si nebýt vědom Eskwanovy zranitelnosti.“

„Nezodpovídám za jeho psychopatické reakce.“

„Ale zodpovídáš za svoje vlastní. Pokud nebudeš ovládat své nepřátelství, budeš se mu muset napříště vyhýbat.“

Osden odhodil nářadí a postavil se. „S radostí!“ řekl svým mstivým, drsným hlasem. „Pravděpodobně si vůbec nedovedete představit, co to je snášet Eskwanovy iracionální strachy, sdílet s ním jeho příšerné zbabělosti, spolu s ním se bát všeho!“

„Chcete tím omlouvat svou hrubost vůči němu? Myslela jsem, že máte víc sebeúcty.“ Tomiko zjistila, že se celá chvěje zlostí. „Jestliže vás vaše empatické schopnosti opravdu nutí sdílet Anderovu ubohost, proč na něj neindikujete svůj soucit?“

„Soucit,“ opakoval Osden. „Soucit. Co vy vůbec víte o soucitu?“

Upřeně se na něj podívala, ale on jí pohled neopětoval.

„Chcete, abych vyjádřil slovy, jaké jsou vaše pocity ve vztahu ke mně?“ zeptal se. „Dokážu to mnohem přesněji, než vy sama. Mám cvik v takových analýzách a jsou mým oborem. A vaše pocity vnímám jasně.“

„Jak ale můžeš očekávat, že k tobě budu chovat příjemné pocity, když jednáš tak, jak jednáš?“

„Jaký to má význam, jak já se chovám, ty pitomá krávo? Myslíš si, že je v tom nějaký rozdíl? Myslíš si, že průměrný člověk je studnicí lásky a klidu? Můžu si vybírat jen mezi nenávistí a pohrdáním. Protože nejsem žena ani zbabělec, dávám přednost nenávisti.“

„To je hloupost. Sebelitování. Každý člověk má…“

„Ale já nejsem člověk,“ přerušil ji Osden. „Tady jste vy všichni. A tady jsem já. Jsem jediný.“

Zaražena hlubinou jeho solipsismu, nebyla chvíli schopna odpovědi, nakonec řekla chladně, bez lítosti či nenávisti: „Měl bys spáchat sebevraždu, Osdene.“

„To jsou tvoje způsoby, Haito,“ posmíval se. „Nejsem depresivní maniak a seppuku není můj styl. Co tedy chceš, abych tady dělal?“

„Odešel. Odděl nás od své osoby. Vezmi si letadlo a záznamník a jdi na dlouhodobý průzkum. Do lesa, Harfex s lesy ještě ani nezačal. Vyber si část lesa o rozloze sto krát sto metrů, kde budeš chtít, v dosahu vysílačky. Ale mimo dosah empatie. Hlášení podávej v 8,00 a 24,00 každý den.“

Osden šel a příštích pět dní o něm nikdo neslyšel kromě strohých pravidelných hlášení. Nálada v táboře se rychle změnila. Eskwana teď býval bdělý až osmnáct hodin denně. Poswet To vyšla se svou hvězdnou loutnou a vyhrávala nebeské harmonie (které přiváděly Osdena k zuřivosti). Mannon, Harfex, Jenny Chong a Tomiko našli opět svůj ztracený klid. Porlock vydestiloval ve své laboratoři nějaké pití a o samotě všechno vypil. Dostal opici. Asnanifoil a Poswet To se spolu oddali celonoční Numerické Epifanii, mystické orgii vyšší matematiky, která je hlavním potěšením Celiánského náboženství. Olleroo spala s každým. Práce šla dobře od ruky.

Porlock přiběhl na základnu, prodíraje se skrz vysoké, nepoddajné trsy trávy. „Něco… v lese…“ Oči měl vyvalené, koktal, kníry a prsty na rukou se mu třásly. „Něco velkého. Hýbalo se to, za mnou. Byl jsem právě sehnutý a zatloukal jsem orientační značku. Hnalo se to na mě. Jako by to seskočilo odněkud ze stromu. Za mnou.“ Vytřeštěnýma očima plnými hrůzy a zmatku těkal z jednoho výzkumníka na druhého.

„Sedni si, Porlocku. Uklidni se. Řekni nám to pěkně po pořádku. Říkáš, že jsi něco viděl…“

„Ne jasně. Jenom jako pohyb. Obecně. Já… já… nevím, co to mohlo být. Něco, co se samo pohybovalo. Mezi stromy nebo arboriformy, jak tomu říkáte vy. Na okraji lesa.“

Harfex vypadal zmateně: „Není tu nic, co by tě mohlo napadnout, Porlocku. Není tu ani bakteriální život. Tady nemůže žít velké zvíře.“

„Nemohl to být nějaký epifyt nebo popínavá rostlina, která za tebou spadla ze stromu?“

„Ne,“ řekl Porlock. „Blížilo se to ke mně, skrze keře, rychle. Když jsem se otočil, zase to zmizelo, pryč, nahoru. Působilo to hluk, něco jako praskání. Jestli to nebylo zvíře, bůh ví, co to mohlo být! Bylo to velké – velké aspoň jako člověk. Možná trochu červenější barvy. Nevím, nejsem si moc jistý.“

„Byl to Osden,“ řekla Jenny Chong, „hrál si na Tarzana.“ Nervózně se zahihňala a Tomiko jí odpověděla nepokrytým smíchem. Ale Harfex se nesmál.

„Pod arboriformy se člověk cítí divně,“ řekl opatrně. „To už jsem vyzkoušel. Možná proto jsem odkládal výzkum lesa. V jeho barvách, tvarech kmenů a korun a zvláště spirálových větví je něco hypnotického, k vyměšování spor dochází v tak velké míře, že je to až nepřirozené. Sám se tam cítím nějak nesvůj. Zajímalo by mě, jestli by to všechno dokázalo způsobit člověku halucinace…“

Porlock zavrtěl hlavou. Olízl si rty. „Bylo to tam,“ řekl. „Něco. Hýbalo se to s určitým záměrem. Snažilo se mě to napadnout zezadu.“

Když té noci přesně ve 24,00 zavolal Osden, Harfex mu pověděl o Porlockově zážitku. „Napadá vás něco, pane Osdene, co by mohlo vysvětlit Porlockův dojem, že viděl v lese pohyblivou, uvažující formu života?“

Ssss, řeklo rádio sardonicky. „Ne. Blbost,“ odpověděl Osden nepříjemným hlasem.

„Byl jste samozřejmě v lese déle než kdokoliv z nás,“ pokračoval Harfex diplomaticky. „Souhlasíte s mým dojmem, že celkový pocit z lesa je poněkud depresivní a nelze vyloučit možný halucinogenní efekt?“

Ssss. „Souhlasím s tím, že Porlockovy reakce jsou poněkud problematické. Držte ho v laboratoři a bude po starostech. Ještě něco?“

„Nic,“ řekl Harfex a Osden přerušil spojení.

Nikdo nedokázal uvěřit Porlockovu vyprávění a nikdo ho nedokázal vyvrátit. Byl přesvědčen, že se ho něco, něco velkého, pokoušelo napadnout ze zálohy. Těžko se mu to dalo vymluvit, neboť byli v cizím světe a každý, kdo vešel do lesa, cítil určité mrazení a předtuchy pod „stromy“ („Jistě, říkejte tomu stromy,“ řekl Harfex. „Je to vlastně totéž, jenom samozřejmě poněkud jiné.“) Souhlasili, že z toho mají nepříjemný pocit nebo přímo dojem, že je něco pozoruje.

„Musíme to vysvětlit,“ prohlásil Porlock a pak požádal, aby ho jako Osdena vyslali do lesa za účelem výzkumu a pozorování. Olleroo a Jenny Chong se přihlásily taky pod podmínkou, že půjdou obě. Harfex je tam poslal všechny tři, do míst poblíž tábora na okraji hlubokého hvozdu, pokrývajícího čtyři pětiny kontinentu D. Zbraně jim vzít nedovolil. Měli se držet nejméně pět mil od teritoria, které si vybral Osden. Hlásili se pak dvakrát denně po tři dny. Porlock oznámil, že zahlédl něco, co vypadalo jako velký, napůl vzpřímený tvor, běžící mezi stromy k řece, Olleroo si zase byla jistá, že minulé noci zaslechla nějaký pohyb kolem stanu.

„Na téhle planetě nejsou zvířata,“ řekl Harfex rozhodně.

Pak Osden vynechal své ranní hlášení.

Tomiko počkala necelou hodinu a pak se spolu s Harfexem vypravila helijetem do míst, ze kterých se Osden hlásil minulou noc. Když se však vznášela nad mořem purpurového listí, neohraničeného, neproniknutelného, zmocnila se jí panika: „Jak ho v tomhle můžeme nalézt?“

„Když minule volal, tábořil na břehu řeky. Najdeme jeho letadlo, určitě nebude daleko od něj. Řeka je támhle.“

„A tam je jeho letadlo,“ řekla Tomiko, která zahlédla nesourodý tvar a barvu v moři vegetace. Támhle.“

Zastavila helijet ve vzduchu a shodila provazový žebřík. Pak spolu s Harfexem sestoupila a moře života se nad nimi uzavřelo.

Sotva se Tomiko dotkla nohama země, odepnula si pouzdro pistole, když se však podívala na neozbrojeného Harfexe, nechala zbraň v pouzdře. Ruku však měla stále připravenou. Světlo bylo tlumené a sotva se dostali pár kroků od pomalé, hnědé řeky, zavládlo naprosté ticho. Mohutné kmeny vyrůstaly daleko od sebe, skoro pravidelně, jeden jako druhý, měly měkkou kůru, některé zjevně vlhkou a jiné houbovitou, šedou, hnědozelenou nebo hnědou, obtočenou liánami podobnými lanům a epifyty s hrozny velkých talířových listů, vytvářejících z kořenů jeskyně dvacet až třicet metrů silné. Zem pod jejich nohama pružila jako matrace, každý její čtvereční palec byl protkán kořeny a prorostlý malými, masitými výhonky.

„Tady je jeho stan,“ řekla Tomiko a skoro se polekala svého vlastního hlasu, rozléhajícího se v tom velkém společenství mlčících. Ve stanu byl Osdenův spací pytel, pár knih a krabice s jídlem. Měli bychom na něj volat, křičet jeho jméno, pomyslila si, ale nenavrhla to, ani Harfex. Chodili dokola kolem stanu jeden druhému na dohled mezi majestátnými obry a všudypřítomným šuměním. O Osdenovo tělo zakopla necelých třicet metrů od stanu, když byla na jeho stopy upozorněna jeho upuštěným zápisníkem. Ležel obličejem dolů mezi dvěma stromy s mohutnými kořeny. Hlavu a ruce měl potřísněny krví, místy zaschlou a místy právě zasychající.

Harfex se vynořil vedle ní, bledou haiňanskou tvář zelenou v šeru. „Mrtev?“

„Ne. Je omráčený. Někdo ho udeřil. Zezadu.“ Tomičiny prsty prohmataly zkrvavenou lebku, skráně a krk. „Zbraň nebo nástroj… nemohu nalézt frakturu.“

Když otočila Osdenovo tělo, aby ho mohli zvednout, jeho oči se otevřely. Držela ho schýlená těsně k jeho tváři. Jeho bledé rty se zkřivily. Padl na ni smrtelný strach. Dvakrát nebo třikrát nahlas zaječela a pokusila se utéct, klopýtajíc a zakopávaje v děsivém šeru. Harfex ji chytil a dotyk jeho ruky se zvukem jeho hlasu ztlumil její paniku. „Co se děje? Co se děje?“ ptal se.

„Nevím,“ zavzlykala. Srdce jí stále prudce bušilo a nedokázala zaostřit zrak. „Strach… zpanikařila jsem. Když jsem uviděla jeho oči.“

„Oba jsme nervózní. Nechápu to…“

„Už jsem v pořádku, pojďme, musíme se o něj postarat.“

Ve spěchu ničím nepodloženém odnesli Osdena k říčnímu břehu a obtočili mu v podpaží lano spuštěné z helijetu. Visel tam, otáčeje se kolem své osy jako korek na temném moři listí. Vtáhli ho do kabiny a odletěli. Během minuty byli znovu nad otevřenou prérií. Tomiko zapnula autopilota. Zhluboka se nadechla a její oči se střetly s Harfexovými.

„Byla jsem tak vyděšena, že jsem div neomdlela. Ještě nikdy se mi něco takového nestalo.“

„Byl jsem… taky bezdůvodně vystrašený,“ řekl Hainťan a v tu chvíli vypadal starší a roztřesený. „Ne tak moc jako ty. Ale bezdůvodně.“

„Bylo to v okamžiku, kdy jsem se s ním dostala do kontaktu, když jsem ho držela. Připadalo mi, jako by na okamžik získal vědomí.“

„Empatie? …doufám, že nám bude moci říct, co na něj zaútočilo.“

Osden ležel jako polámaný manekýn umazaný blátem a krví na zadních sedadlech tak, jak ho tam ve spěchu uložili, když odlétali z lesa.

Jejich přílet na základnu vyvolal další paniku. Nepřiměřená brutalita útoku byla zlověstná a děsivá. Jelikož Harfex stále odmítal sebemenší možnost animálního života, začali uvažovat o pohyblivých rostlinách, rostlinných monstrech nebo psychické projekci. Jennina skrytá fobie znovu nabyla konkrétní podoby a nedokázala teď mluvit o ničem jiném než o Temných druhých já, kteří sledují lidi za jejich zády. Společně s Olleroo a Porlockem byla znovu přivolána na základnu a nikdo teď neměl příliš chuti se z ní vzdalovat.

Osden za ty tři nebo čtyři hodiny, kdy ležel sám v lese, ztratil hodně krve. Otřes mozku a dlouhá ztráta vědomí ho přivedly do částečného komatu. Když konečně přišel k sobě, začal v horečkách volat po doktorovi. „Doktore… doktore Hammergelde…“ Než nabyl plného vědomí, uplynuly další dva dlouhé dny. Tomiko pak přivolala do jeho kóje Harfexe.

„Osdene, můžete nám říct, co vás napadlo?“

Bledé oči se odvrátily od Harfexova obličeje.

„Byl jste napaden,“ řekla Tomiko něžně. Znala dobře ten Osdenův výraz, ale teď byla lékařem a pečovala o něj jako o pacienta. „Možná si na to nevzpomínáte. Něco na vás zaútočilo. Byl jste v lese a…“

„Ach!“ zvolal a jeho oči se rozzářily. „Les… v lese…“

„Co je v lese?“

Zalapal po dechu. Ve tváři se mu objevil výraz jasného vědomí. Po chvíli řekl. „Nevím.“

„Viděl jsi, kdo tě napadl?“ zeptal se Harfex.

„Nevím.“

„Zkus si vzpomenout.“

„Nevím.“

„Mohou na tom záviset životy nás všech. Musíš nám říct, co jsi viděl!“

„Nevím,“ řekl Osden, třesoucí se slabostí. Byl příliš sláb na to, aby zakryl skutečnost, že zná odpověď na jejich otázky, ale pořád mohl odmítnout odpověď. Porlock se přiblížil ke kóji a žvýkaje si svůj pepřově zbarvený knír, snažil se zaslechnout, o čem se uvnitř mluví. Harfex se sklonil nad Osdenem a řekl: „Ty nám to povíš…“ Tomiko musela zasáhnout na jeho obranu.

Harfex se namáhavě ovládl. Mlčky odešel do své kajuty, kde okamžitě polkl dvojitou nebo trojitou dávku uklidňujících prostředků. Ostatní muži a ženy se rozešli po táboře, skládajícím se z dlouhé hlavní haly a deseti osobních kójí. Rozešli se mlčky, ale vypadali nervózně a ustaraně. Jako předtím, i teď si s nimi Osden dělal, co se mu líbilo. Tomiko se na něj zadívala s nenávistí, která jí zaplavila hrdlo jako žluč. Ten nestvůrný egoismus cizopasící na ostatních emocích, ta neohraničená sobeckost byla horší než nejodpornější fyzické znetvoření. Něco takového by nemělo mít právo na život. Neměl by žít. Měl by zemřít. Proč mu tu lebku nerozbili?

Ležel tam nehybný a bledý, ruce bezvládně položené podél těla, bezbarvé oči zeširoka otevřené a z jejich koutků mu vytékaly slzy. Snažil se odtáhnout. „Ne,“ řekl slabým chraptivým hlasem, jak se snažil pozvednout ruku na ochranu hlavy. „Ne!“

Posadila se do skládacího křesla vedle jeho lůžka a po krátkém váhání položila ruku na jeho. Pokusil se odtáhnout, ale chyběla mu síla.

Zavládlo dlouhé ticho.

„Osdene,“ řekla konečně tiše, „Omlouvám se. Skutečně se velice omlouvám. Přeju ti dobro. Dovol mi, abych ti přála dobro. Nechtěla jsem tě zranit. Poslyš, teď už je mi to jasné. Byl to někdo z nás. Mám pravdu? Ne, neodpovídej, řekni mi jen, kdybych se mýlila, ale já stejně vím, že se nemýlím… Samozřejmě, že na této planetě jsou zvířata. Deset zvířat. Není důležité, kdo to byl. Mohla jsem to být já, zrovna před chvílí. Teď to vím. Nechápala jsem to. Nedovedeš si ani představit, Osdene, jak těžké je pro nás chápat… Ale poslouchej. Kdyby to byla láska místo strachu a nenávisti… copak jsi nikdy necítil lásku?“

„Ne.“

„Proč ne? Proč to nikdy nebyla láska? Copak jsou všichni lidé tak slabí? To je hrozné. Nevadí, nevadí, netrap se tím. Lež klidně. Alespoň teď to přece není nenávist, ne? Alespoň sympatie, spoluúčast a soucit. Cítíš to, Osdene? Je tohle to, co cítíš?“

„Mezi… jinými věcmi.“ řekl sotva slyšitelně.

„Hluk mého podvědomí, předpokládám. A všech ostatních v místě…. Poslouchej, když jsme tě našli tam v lese, když jsem se tě snažila převrátit, částečně jsi procitl a já z tebe dostala strach. Byla jsem na okamžik vyděšená k smrti. Byl to tvůj strach, co jsem cítila?“

„Ne.“

Její ruka stále spočívala na jeho a on se začal uklidňovat. Začal se propadat do spánku jako trpící člověk, který dostal uklidňující prostředky. „Les,“ zamumlal, stěží mu při tom rozuměla. „Strach.“

Nenaléhala už, jen nepouštěla jeho ruku a dívala se, jak usíná. Věděla, co sama cítí, a co tedy musí cítit i on. Byla si tím jista, existuje jen jediný pocit nebo stav, který může tak zřetelně změnit směr, v jediném okamžiku se zpolarizovat. Ve velkohainském jazyku existuje jen jediné slovo ontá pro lásku i nenávist. Samozřejmě, že nebyla do Osdena zamilovaná, to bylo něco úplně jiného. To, co k němu cítila, byla ontá, polarizovaná nenávist. Držela jeho ruku a mezi nimi proudil tok, ohromující elektřina doteku, po které vždy žíznil. Když usnul, uvolnilo se sevření svalů kolem jeho úst a Tomiko uviděla něco, co ještě nikdy nikdo neviděl: lehký úsměv na jeho tváři. Úsměv zmizel a Osden upadl do hlubokého spánku.

Byl houževnatý, když se příštího dne probudil, posadil se a měl hlad. Harfex ho chtěl vyslechnout, ale Tomiko ho odehnala. Přetáhla přes dveře kóje polyetylenovou fólii, jak to Osden sám často dělával. „Opravdu to odstíní všechny empatické vzruchy?“ zeptala se a on odpověděl suchým, věcným tónem, kterým teď spolu hovořili: „Ne.“

„Pak je to pouze varování.“

„Částečně. Nebo spíš autosugesce. Dr. Hammergeld soudil, že by to mělo fungovat… Možná to i trochu funguje.“

„Byla jednou jedna láska. Vystrašené děcko, zavalené přílivem shonu a napadané obrovskými emocemi dospělých, topící se děcko zachráněné jedním mužem. Dostalo vše, veškerou péči a lásku od jediného muže. Otec + matka + bůh: nikdo jiný.“

„Žije ještě?“ zeptala se Tomiko, myslíc na Osdenovou neuvěřitelnou osamělost a podivnou krutost velkého doktora. Byla šokována, když jí odpověděl jeho nucený, tichý smích. „Zemřel před dvěma a půl staletími,“ řekl Osden. „Zapomněla jsi, kde jsme, koordinátore? Všichni jsme opustili své malé rodiny…“

Za polyetylenovým závěsem se rozpačitě pohybovalo osm ostatních lidských bytostí ze Světa 4470. Jejich hlasy byly tiché a plné napětí. Eskwana spal, Poswet To se znovu léčila, Jenny Chong se snažila pořídit si do své kóje co nejvíc světel, aby zničila stíny.

„Všichni se bojí,“ řekla Tomiko vystrašeně. „Každý má svou teorii o tom, co tě napadlo. Jednou je to nějaký kříženec mezi opicí a bramborem, podruhé zase obrovský zubatý špenát či co… Dokonce i Harfex. Možná máš pravdu, když je nenutíš, aby pochopili. To by mohlo být ještě horší, ztráta víry v sebe navzájem. Ale proč se všichni tak bojíme, proč nejsme schopni postavit se tváří v tvář skutečnosti, proč se tak lehce rozsypeme? Jsme opravdu všichni nenormální?“

„Brzy to bude ještě horší.“

„Proč?“

„Něco tu je.“ Zavřel ústa a svaly kolem nich se mu sevřely.

„Něco inteligentního?“

„Inteligence.“

„V lese?“

Přikývl.

„Co to ale je?“

„Strach.“ V jeho tváři se opět objevilo napětí a neklidně se pohnul. „Víš, když jsem tehdy upadl, neztratil jsem vědomí okamžitě. Nebo jsem ho znovu nabyl. Nevím. Bylo to spíš, jako bych byl paralyzován.“

„Byl jsi.“

„Ležel jsem na zemi. Nemohl jsem vstát. Obličej jsem měl ve špíně, v měkké lesní půdě. Měl jsem ji v nose a v očích. Nemohl jsem se hýbat. Nic jsem neviděl. Jako kdybych byl pohřbený v zemi. Zahrabaný. A stal se její součástí. Věděl jsem, že ležím mezi dvěma stromy, ačkoliv jsem je neviděl. Cítil jsem jasně jejich kořeny. Pode mnou, v zemi, hluboko dole. Ruce jsem měl od krve a cítil jsem, že je země kolem mého obličeje slepená krví. Cítil jsem strach. Rostl. Jako by věděli, že tam jsem, ležím tam na nich, pod nimi, mezi nimi – věc, která budí jejich strach a současně je jeho součástí. Nemohl jsem zadržet strach, který se ke mně vracel, sílil, a já nebyl schopen zvednout se a odejít. Ztratil jsem zřejmě vědomí, ale strach mne znovu vzkřísil a já se stále nemohl hýbat. Stejně jako oni.“

Tomiko cítila, jak se jí vlasy ježí na hlavě, a jak se spouští starý aparát strachu. „Oni: kdo jsou to oni, Osdene?“

„Oni, to… Já nevím. Strach.“

„O čem to mluvil?“ zeptal se Harfex, když mu Tomiko vyprávěla o tom rozhovoru. Nedovolila, aby se Harfex sám vyptával Osdena, cítila, že ho musí chránit před silnými utajovanými Hainťanovými emocemi. Bohužel, to jen přilévalo olej do doutnajícího ohně paranoidních pocitů, který hořel v ubohém Harfexovi, jenž nabyl názoru, že se Tomiko s Osdenem domluvili a ukrývají nějaká fakta velké důležitosti nebo nebezpečí před zbytkem skupiny.

„Bylo to, jako když se slepý snaží popsat slona. Osden neviděl nebo neslyšel tu… bytost o nic víc než my.“

„Ale on ji cítil, má drahá Haito,“ řekl Harfex se stěží potlačovanou zlostí. „Nejen empaticky. Na své vlastní lebce. Přišlo to k němu a udeřilo ho to tupým předmětem. Že by to ani nezahlédl?“

„Co by mohl vidět, Harfexi?“ zeptala se Tomiko, ale on neslyšel naléhavý tón v jejím hlase, předem zabraňoval možnosti porozumění. Čeho se lidé bojí, je vetřelec. Vrah je zvenčí, cizinec, ne jeden z nás. Zlo není ve mně!

„První rána ho složila,“ řekla Tomiko trochu unaveně. „Nic neviděl. Ale když znovu přišel k sobě, sám v lese, pocítil velký strach. Ne svůj vlastní strach, ale empatické působení. Tím si je jist. A stejně si je jistý, že to nepocházelo od žádného z nás. Takže očividně ne všechny místní formy života jsou zcela bez vědomí.“

Harfex ji chvíli ponuře pozoroval: „Zkoušíš mě postrašit, Haito. Nechápu, proč to děláš.“ Vstal a odešel ke svému laboratornímu stolu, kráčeje ztuhle a pomalu, jako osmdesátiletý stařec a ne čtyřicátník.

Rozhlédla se po ostatních. Cítila zoufalství. Její nové, křehké a hluboké pouto s Osdenem jí dávalo dodatkovou sílu, které si byla plně vědoma. Ale když si ani Harfex nedokázal udržet chladnou hlavu, kdo jiný by měl? Porlock a Eskwana byli zalezeni ve svých kójích, všichni ostatní pracovali nebo se nějak zaměstnávali. V jejich postoji však bylo něco varovného. Chvíli si nedokázala uvědomit, co to je, až si všimla, že jsou všichni obrácení tváří k lesu. Olleroo, která hrála šachy s Asnanifoilem, si tak dlouho posouvala židli, až seděla skoro vedle něj.

Tomiko šla za Mannonem, který právě zkoumal klubko zapletených hnědých kořenů, a zeptala se ho, jestli si všiml něčeho zvláštního. Ihned pochopil, o co jí jde, a odpověděl pro něj nezvykle lakonickým způsobem: „Sledují nepřítele.“

„Jakého nepřítele? Co ty cítíš, Mannone?“ zeptala se s náhlou nadějí v něj jako v psychologa, který by jí mohl pomoci na nepevné půdě narážek a empatií, proti kterým byla jako biolog bezmocná.

„Cítím silný nepokoj jednoznačně orientovaný v prostoru. Ale nejsem empatik, a proto je třeba objasnění původu toho nepokoje hledat v určité situaci, kterou je útok na člena týmu v lese a také v určité stresové situaci, kterou je pobyt v naprosto cizím prostředí, pro něž slovo ‚les‘ znamená přirozenou metaforu.“

O několik hodin později se Tomiko probudila, když slyšela, jak Osden křičí ze spaní. Mannon ho uklidnil a ona znovu upadla do svého vlastního temného, spletitého snu. Ráno se Eskwana neprobudil. Nedokázali ho vzbudit ani povzbuzujícími prostředky. Byl ponořen do svého snu a tonul v něm hlouběji a hlouběji, tiše si něco mumlaje, až se nakonec svinul do klubíčka, palec v ústech.

„Dva dny, dva pryč. Deset malých černoušků, devět malých černoušků…“ To byl Porlock.

„A ty budeš příští malý černoušek,“ odfrkla Jenny Chong. „Běž si udělat rozbor moči, Porlocku!“

„To on nás všechny přivede k šílenství,“ řekl Porlock a mávl neurčitě levou rukou. „Copak to necítíte? Pro boha živého, jste snad všichni slepí a hluší? Copak nevidíte, co dělá? Všechno to pochází od něj – z jeho pokoje – z jeho mysli. Všechny nás přivede k smrti strachem!“

„Kdo?“ zeptal se Asnanifoil, který se svou velkou postavou tyčil nad malým pozemšťanem.

„Musím vám říkat jeho jméno? Tak tedy Osden. Osden! Osden! Proč si myslíte, že jsem se ho pokusil zabít? V sebeobraně! Chtěl jsem nás všechny zachránit. Protože jste neviděli, co s námi dělal. Sabotoval naši výpravu svými provokacemi a teď nás chce všechny přivést k šílenství tím, že na nás projektuje strach, takže nemůžeme spát ani přemýšlet. Jako velká radiostanice, která nedělá žádný hluk, ale pořád vysílá. Nemůžete spát a nemůžete přemýšlet. Haito a Harfex už jsou pod jeho kontrolou, ale zbytek může být ještě zachráněn. Musel jsem to udělat!“

„Neudělal jsi to moc dobře,“ řekl Osden, který stál polonahý ve dveřích, samá žebra a bandáže. „Sám bych se dokázal praštit silněji. Poslouchej, to jsem nebyl já, kdo tě přiváděl strachem k šílenství, ale to něco, co je v lese.“

Porlock se neúspěšně pokusil vrhnout na Osdena, ale Asnanifoil ho popadl a bez viditelné námahy držel, zatímco mu Mannon píchl sedativum. Porlock přitom stále křičel o obrovské radiostanici. Sedativum začalo po chvíli působit a on se připojil s mírumilovným mlčením k Eskwanovi.

„V pořádku,“ řekl Harfex. „Teď nám, Osdene, řekni, co víš, a opravdu všechno, co víš.“

Osden řekl: „Nevím nic.“

Vypadal slabě a unaveně. Tomiko mu řekla, aby se posadil, než začne mluvit.

„Po třech dnech pobytu v lese jsem získal dojem, že občas něco registruju.“

„Proč jsi to nehlásil?“

„Myslím, že jsem začínal vynechávat, jako vy všichni.“

„I o tom jsi nám měl říct.“

„A vy byste mě zavolali zpět na základnu. Nemohl jsem to udělat. Už jste přišli na to, že zařadit mne do expedice byl tragický omyl. Nejsem schopen žít s devíti jinými neurotiky v uzavřeném prostoru, dělal jsem chybu, že jsem se přihlásil na výpravu, a Vláda udělala chybu, že mne přijala.“

Nikdo nepromluvil, ale Tomiko si všimla, jak se svaly na Osdenových ramenech zachvěly, když vycítil jejich hořký souhlas.

„Také jsem se na základnu nechtěl vrátit ze zvědavosti: I kdyby se ze mne stal psychopat, copak jsem mohl cítit empatický signál, když nebyla žádná živá bytost, která ho emitovala? Ty signály nebyly nepřátelské. Velice nejasné. Podivné. Jako závan větru v uzavřené místnosti, pohyb zaznamenaný koutkem oka. Nic určitého.“

Chvíli jako by plul na jejich naslouchání, poslouchali a tak mluvil. Byl na nich cele závislý. Pokud by ho neměli rádi, byl by plný nenávisti, kdyby se mu posmívali, byl by směšný, jestliže ho poslouchali, byl vypravěč. Byl bezmocně závislý na jejich emocích, akcích, postojích. A jich bylo sedm, příliš mnoho na to, aby se shodli, a tak mezi nimi musel neustále těkat. Nemohl nalézt souhru, když mluvil a udržoval jejich pozornost, tu a tam mohla něčí mysl zabloudit: Olleroo si mohla pomyslet, že vlastně není tak docela neatraktivní, Harfex pátrat po vnitřním motivu jeho slov, Asnanifoil, jehož mysl se nedokázala nikdy dlouho soustředit na konkrétní věci, utíkal k nekonečnému pokoji čísel a Tomiko oscilovala mezi lítostí a strachem. Osdenovi přeskočil hlas a ztratil nit. „Já… myslím, že to musí být stromy,“ řekl a zarazil se.

„Nejsou to stromy,“ řekl Harfex. „Nemají složitější nervový systém než pozemské nebo hainské rostliny. Ne.“

„Nevidíte pro stromy les, jak se říká na Zemi,“ podotkl Mannon a usmál se, Harfex se na něj obrátil. „Co ty kořenové klenby, se kterými si už dva dny lámeme hlavu – eh?“

„Co je s nimi?“

„Jsou to nepochybně spojení. Spojení mezi stromy. Správně? A teď připusťme, i když je to přirozeně nemožné, že nevíte nic o skladbě zvířecího mozku. A dostanete na prozkoumání jediné nervové vlákno nebo pouhou jednu vypreparovanou buňku. Poznal byste, že je ta buňka nositelem inteligence?“

„Ne, protože není. Jediná buňka dokáže pouze mechanicky reagovat na stimuly. Nic víc. Chceš snad naznačit, že podle tvé hypotézy jsou jednotlivé arboriformy ‚buňkami‘ v nějakém druhu mozku, Mannone?“

„Ne tak přesně. Poukazuji na skutečnost, že jsou navzájem propojené, a to jak sítí kořenů, tak i popínavými epifyty. Je to neuvěřitelně komplikovaná a rozlehlá síť. I stepní tráva má stejné propojení. Víme, že vědomí nebo inteligence není věc, nemůžete ji nalézt nebo analyzovat při zkoumání mozkové buňky. Je to v propojení buněk. Není to nic jiného než spojení. Netvrdím, že něco takového existuje. Pouze připouštím, že by Osden mohl něco takového popsat.“

Osden opět promluvil a pokračoval jako v transu: „Vědomí bez smyslů. Slepé, hluché, bez hmatu a bez pohybu. Jen určitá reakce na dotek. Reakce na slunce, světlo, vodu, minerály v zemi obklopující kořeny. Nic srovnatelného se zvířecím mozkem. Bytí bez úmyslu. Vědomí bytí bez objektu nebo subjektu. Nirvána.“

„Proč jsi tedy přijímal pocit strachu?“ zeptala se Tomiko hlubokým hlasem.

„Nevím. Nedovedu si představit, odkud bych mohl vzít vědomí předmětů, jiných bytostí. Ale cítil jsem jakousi nejistotu a pak, když jsem ležel mezi dvěma stromy a má krev kanula na jejich kořeny…“ Osdenova tvář se leskla potem. „Pak začal strach,“ řekl ostře, „jenom strach.“

„Kdyby něco takového existovalo,“ řekl Harfex, „nebylo by to schopno představit si pohybující se hmotné bytosti ani reagovat na jejich přítomnost. Nemohlo by si nás to být vědomo o nic víc, než my jsme si ‚vědomi‘ nekonečna.“

„Mlčení těch nekonečných prostranství mne děsí,“ zašeptala Tomiko. „Pascal si byl vědom nekonečna. Díky strachu.“

„Les,“ řekl Mannon, „nás může registrovat jako něco na způsob lesního požáru, hurikánu. Nebezpečí. Co se rychle pohybuje, je pro rostliny nebezpečné. Co nemá kořeny, je vetřelec, hrůza. A jestliže les je vědomí, zdá se velice pravděpodobné, že vycítil přítomnost Osdena, jehož mysl je otevřena všem kontaktům, a který ležel v bolesti a strachu uvnitř té bytosti, doslova uvnitř ní. Nic divného na tom, že cítila strach…“

„Žádná -ona-“ přerušil ho Harfex. „Neexistuje žádná bytost, žádné obrovské stvoření, žádná osoba! Maximálně tak funkce…“

„Je to jen strach,“ řekl Osden.

Na chvíli zavládlo ticho, ve kterém bylo slyšet ticho zvenčí.

„Je to to, co stále cítím za svými zády?“ zeptala se Jenny Chong nejistě.

Osden přikývl. „Všichni to cítíte přes svou hluchotu. Nejlépe Eskwana, který má určitě nějaké empatické schopnosti. Mohl by vysílat, kdyby se to naučil, ale je příliš slabý, a tak nikdy nebude nic víc než médium.“

„Poslyš, Osdene,“ řekla Tomiko, „ty můžeš vysílat. Vysílej tedy do lesa, do toho strachu tam – řekni mu, že mu nechceme ublížit, jestliže to vysílá emoce nebo něco, co my jako emoce vnímáme, nemůže to taky přijímat? Pošli mu naše poselství: ‚Jsme neškodní, smě přátelé.‘“

„Měla bys vědět, že nikdo nemůže vyslat falešné empatické správy, Haito. Nemůžeš poslat něco, co neexistuje.“

„Ale my přece nezamýšlíme škodit, my jsme přátelé.“

„Jsme? V lese, když jsi mne zvedala, cítila ses přátelsky?“

„Ne, vyděšeně. Ale to byl… les, rostliny, ne můj vlastní strach.“

„Jaký je v tom rozdíl? Je to prostě to, co jsi cítila. Můžeš snad poznat,“ v Osdenově hlase zaznělo rozhořčení, „proč tě nemám rád a ty mne? Vy všichni? Nevíš, že vysílám každý negativní nebo agresívní pocit, jaký jste ode mne zažili od našeho prvního setkání? Vracím vám vaše nepřátelství i s úroky. Dělám to v sebeobraně. Jako Porlock. Je to však jen sebeobrana, technika vypracovaná jako náhrada mé dřívější obrany založené na celkové izolaci. Je to bludný kruh živený sám sebou. Vaše prvotní reakce na mou osobu byla instinktivní antipatie k mrzákovi, teď už je to samozřejmě nenávist. Copak to opravdu nechápete? Ten myslící les zná jen strach a jedinou zprávou, kterou mu mohu odeslat, bude zase jen strach, protože když se setkám se strachem, mohu cítit pouze strach.“

„Co tedy máme dělat?“ zeptala se Tomiko a Mannon okamžitě odpověděl. „Přemístit tábor. Na jiný kontinent. Jestliže tam jsou rostlinné mozky jako tady, zaregistrují nás, ale možná ne úplně.“

„To by bylo výrazné ulehčení,“ podotkl Osden strnule. Ostatní se na něj podívali s novou zvědavostí. Otevřel se před nimi a oni ho uviděli takového, jaký doopravdy byl: bezbranný člověk v pasti. Možná stejně jako Tomiko pochopili, že past, ten jeho okázalý a krutý egoismus, byla jejich dílem, ne jeho. To oni postavili klec a uzamkli ho do ní a on stejně jako opice v kleci po nich házel přes mříže odpadky. Kdyby ho při prvním setkání obdařili důvěrou, kdyby byli dost silní, aby mu nabídli lásku – jakou postavu by teď ztělesňoval?“

Nikdo z nich to tehdy nedokázal a teď už bylo pozdě. Snad Tomiko, kdyby měla dost času a byla s ním sama, mohla postupně vytvořit rezonanci pocitů, vzájemnou důvěru, harmonii, ale neměli čas, museli vykonávat svou práci. Nebyl tu prostor na pěstování něčeho tak velkého, museli se spokojit se sympatií a lítostí, odpadem lásky. I to jí poskytovalo sílu, ale pro něj to bylo příliš málo. Na jeho jakoby z kůže stažené tváři mohla vidět odpor k jejich zvědavosti a její lítosti.

„Jdi si lehnout, rána znovu začíná krvácet,“ řekla a on ji poslechl.

Příštího rána se sbalili, roztavili hangár z nastříkaného plastu a obytné kóje, zvedli se s Gumem a přeletěli přes půl Světa 4470, přes rudé a zelené pevniny a teplé zelené moře. Vybrali si místo na kontinentu G: prérii, dvacet tisíc čtverečních mil graminiformů, pročesávaných větrem. Stovky mil od tábora nebyl žádný les a na pláni nebyly ani osamocené stromy nebo keře. Rostlinné formy se tu vyskytovaly pouze v monoformních koloniích, nikdy smíšených s výjimkou jistých druhů všudypřítomných saprofytů a výtrusnic. Skupina nastříkala plastik na nosnou konstrukci a koncem dvaatřicetihodinového dne už byli usídleni v novém táboře. Eskwana stále spal a Porlock byl stále pod vlivem sedativ, ale všichni ostatní měli skvělou náladu. „Tady se dá konečně dýchat!“ říkali.

Osden vstal z lůžka a vrávoravě došel ke dveřím, opřel se o jejich rám a díval se skrz soumrak na nekonečné moře rozbouřené trávy, která nebyla trávou. Ve vzduchu byl slabý nasládlý zápach pylu, žádný zvuk, jen tiché šumění větru. Empatik tam stál dlouho a obvázaná hlava mu při tom trochu poklesla. Přišla noc a hvězdy, zářící za okny nejodlehlejšího lidského domu. Vítr se utišil a nastalo úplné ticho. Poslouchal.

Haito Tomiko poslouchala po celou dlouhou noc. Ležela na lůžku a naslouchala krvi ve svých cévách, oddechování spáčů, vanutí větru, blížícím se snům, nekonečnému šumu hvězd rostoucímu v míře, jakou umíral vesmír, ozvěnám kroků smrti. Vstala z lůžka a uprchla z mikroskopického azylu své kóje. Eskwana jediný spal. Porlock ležel ve svěrací kazajce a tiše nadával ve svém domorodém jazyku. Olleroo a Jenny Chong hrály karty a tvářily se při tom nezvykle vážně. Poswet To byla znovu v léčebné buňce. Asnanifoil rýsoval mandala, třetí vzor Prvního rituálu. Mannon a Harfex byli u Osdena.

Vyměnila obvazy na Osdenově hlavě. Jeho řídké, zrzavé vlasy vypadaly v místech, kde je musela vyholit, zvláštně. Byly teď protkány bílými. Ruce se jí při práci třásly. Nikdo nepromluvil.

„Jak to, že je ten strach i tady?“ řekla a její hlas, zněl v tom ponurém tichu nepřirozeně. „Nejsou to jen stromy, i tráva…“

„Jsme přece dvanáct tisíc kilometrů od míst, kde jsme byli ráno, na opačné straně planety.“

„Je to jeden celek,“ řekl Osden. „Jedna velká zelená mysl. Jak dlouho to trvá, než se myšlenka dostane z jedné strany mozku na druhou?“

„Nemůže to myslet. Nemyslí to,“ řekl Harfex bezbarvým hlasem. „Je to jen síť procesů. Větve, vzdušné kořeny epifytů, splete kořenů od zemí a nad zemí, to všechno musí být schopno předávat elektrochemické impulsy. Nejsou to individuální rostliny, máme-li se vyjádřit přesně. I pyl určitě hraje svou roli v předávání informace na velké vzdálenosti, za moře. A je to nemyslitelné. Že by celá biosféra planety byla jedinou komunikační sítí, citlivou, iracionální, nesmrtelnou, izolovanou…“

„Izolovanou,“ řekl Osden. „To je ono! To je ten strach. Ne proto, že jsme pohybliví nebo nebezpeční. Je to proto, že prostě jsme. Že jsme jiní. Tady nikdy nebyl někdo jiný.“

„Máš pravdu,“ řekl Mannon skoro šeptem. „Nemá to druhy. Nemá nepřátele. Žádné vztahy s nikým kromě sebe sama. Věčná samota.“

„Jaké jsou však funkce takové bytosti v boji o zachování druhu?“

„Možná žádné,“ řekl Osden. „Proč se uchyluješ k teologii, Harfexi? Copak nejsi Hainťan? Není snad míra složitosti mírou věčné radosti?“

Harfex se tématu nechytil. Vypadal nemocně.

„Teď už víte, proč jsem se vždycky chtěl držet co nejdál od vás všech,“ řekl Osden s jistým morbidním pobavením. „Není to nic příjemného, co… strach jiné bytosti? Kdyby to byla jen zvířecí inteligence. Se zvířaty si dokážu poradit. Vím, jak na kobry a tygry, vyšší inteligence mi poskytuje převahu. Měli mne použít pro ZOO, a ne pro skupinu lidí… Kdybych věděl, jak jít na ten zatracený pitomý brambor! Kdyby to nebylo tak obrovské… Pořád přijímám ještě něco jiného než strach. A předtím, než se toho zmocnila panika, to bylo… klidné. Nedokázal jsem to tehdy pochopit, nedokázal jsem si uvědomit, jak je to obrovské. Cítit najednou všechny hodiny dne i noci. Všechny větry i tišiny. Zimní hvězdy a letní hvězdy najednou. Má to kořeny a nemá nepřátele. Je to celek. Rozumíte? Žádná invaze. Nikdo jiný. Být celkem…“

Nikdy dříve takhle nemluvil, pomyslila si Tomiko.

„Jsi proti tomu bezbranný, Osdene,“ řekla nahlas. „Tvoje osobnost už se mění. Měníš se dobrovolně. My všichni možná nezešílíme, ale ty určitě, pokud odtud neodletíme.“

Zaváhal a pak pohlédl přímo na Tomiko, jejich oči se poprvé střetly v dlouhém, pevném pohledu, čistém jako voda.

„Ale co pro mne značí normálnost?“ řekl roztrpčeně. „Máš pravdu, Haito. Nějak tak to je.“

„Musíme odsud pryč,“ zamumlal Harfex.

„Kdybych se tomu poddal,“ uvažoval Osden, „mohl bych s tím komunikovat?“

„Když říkáš ‚poddat se‘,“ řekl Mannon strohým, nervózním hlasem, „máš patrně na mysli přestat vysílat empatické informace, které přijímáš od toho rostlinného mozku: přestaneš odrážet strach a pohltíš ho do sebe. To tě ale buď zabije, nebo znovu uvrhne do úplné psychologické izolace autismu.“

„Proč?“ zeptal se Osden. „Podstata jeho poselství je zavržení. Ale zavržení je moje spása. To není inteligentní. Já ano.“

„Chyba je v měřítku. Co může jediný lidský mozek proti něčemu tak mohutnému?“

„Jediný lidský mozek může odhalit řád v měřítku hvězd a galaxií,“ řekla Tomiko, „a interpretovat ho jako lásku.“

Mannon těkal očima z jednoho na druhého, Harfex byl zticha.

„Jednodušší to bude v lese,“ řekl Osden. „Kdo z vás mě tam zaveze?“

„Kdy?“

„Teď. Dřív, než se všichni zhroutíte nebo začnete být agresivní.“

„Já poletím,“ řekla Tomiko.

„Nikdo z nás nepoletí,“ řekl Harfex.

„Já nemohu,“ řekl Mannon. „Já… jsem příliš vyděšený. Mohl bych rozbít letadlo.“

„Vezmeme s sebou Eskwana. Jestli se mi to podaří, poslouží nám jako médium.“

„Přijímáte senzorův plán, koordinátore?“ zeptal se Harfex formálním hlasem.

„Ano.“

„Já jsem proti. Přesto poletím s vámi.“

„Myslím, že nemáme na výběr, Harfexi,“ řekla Tomiko, ale dívala se na Osdena, jehož tvář se změnila v bílou masku plnou očekávání jako tvář milence.

Olleroo a Jenny Chong, které hrály na svých postelích karty, aby odvrátily mysl od nočních můr, se třásly jako vystrašené děti. „Ta věc, co je v lese, chcete tam…“

„Bojíte se tmy,“ řekl Osden jízlivě.

„Jen se podívejte na Eskwana a Porlocka a Asnanifoila…“

„Nemůže vám to ublížit. Je to jen impuls probíhající synapsí jako vítr vanoucí v korunách stromů. Je to jen noční můra.“

Helijet vzlétl. Eskwana spal stočený do klubíčka na zadním sedadle, Tomiko pilotovala a Harfex s Osdenem mlčky pozorovali temnou linii lesa, ohraničující jednotvárnou šedou plochu prérie.

Přiblížili se k této linii a překročili ji, teď pod nimi byla černá tma.

Tomiko se snesla níž a začala hledat místo k přistání, přičemž zápasila s nutkáním vznést se do výše a uletět. Tady v lese se obrovská vitalita rostlinného světa projevovala mnohem výrazněji a panika na ni útočila v temných vlnách. Před nimi se objevila bledá skvrna: nízký pahorek o něco vyšší než okolní terén a černé tvary kolem, se stromy spletené kořeny v jeden celek. Posadila helijet na holé, i když ne příliš dobré místo. Dlaně na řídící páce jí klouzaly, jako by je měla namydlené.

Kolem nich byl les, černý v noční tmě.

Tomiko si dlaní zakryla zavřené oči. Eskwana ze sna zasténal. Harfex oddechoval rychle a trhavě, seděl strnule, až se Osden přes něj naklonil a otevřel dveře.

Vystoupil z helijetu, jeho záda a ovázaná hlava byly stěží viditelné v slabém světle řídícího pultu, když se na okamžik zastavil ve dveřích.

Tomiko se třásla. Nedokázala zvednout hlavu. „Ne, ne, ne, ne, ne, ne,“ řekla šeptem. „Ne. Ne. Ne.“

Osden rychle a tiše vyskočil. Zmizel ve tmě a byl pryč.

Přicházím! řekl nezvučně velký hlas.

Tomiko vykřikla. Harfex zakašlal, vypadalo to, jako by zkoušel vstát, ale neudělal to.

Tomiko se zhroutila do sebe a upřela své slepé oči na své vlastní břicho, do středu svého bytí, a kolem nebylo nic než strach.

Strach, který ustal.

Zvedla hlavu, pomalu povolila stisk rukou. Posadila se vzpřímeně. Noc byla temná a nad lesem svítily hvězdy. Nic jiného tam nebylo.

„Osdene,“ řekla, ale hlas jí selhal. Zkusila to znovu, hlasitěji, chraptivým žabím hlasem. Žádná odpověď.

Začala si uvědomovat, že se něco zlého stalo s Harfexem. Snažila se ve tmě nalézt jeho hlavu, neboť se sesunul z křesla, a tu se v úplném tichu a tmě ozval jasný hlas. „Dobře,“ řekl.

Byl to Eskwanův hlas. Tomiko zapnula osvětlení kabiny a uviděla inženýra schouleného ve spánku, s ústy částečně přikrytými dlaní.

Ústa se otevřela a řekla: „Všechno je v pořádku.“

„Osdene…“

„Všechno je v pořádku,“ řekl měkký hlas z Eskwanových úst.

„Kde jsi?“

Ticho.

„Vrať se.“

Zvedl se vítr. „Zůstanu tady,“ řekl měkký hlas.

„Nemůžeš zůstat…“

Ticho.

„Budeš sám, Osdene!“

„Poslouchej.“ Hlas byl teď slabší, nevýrazný, jako by se ztrácel v šumu větru. „Poslouchej. Přeju ti dobro.“

Znovu volala jeho jméno, ale marně. Eskwana ležel tiše. Harfex ležel tiše.

„Osdene!“ vykřikla a vyklonila se ze dveří do tmy a ticha podmalovaného šuměním větru lesa. „Vrátím se! Musím odvézt Harfexe na základnu. Vrátím se, Osdene!“

Ticho a vítr v listoví.

Zbylých osm dokončilo předběžný průzkum Světa 4470. Trvalo jim to dalších jedenačtyřicet dní. Asnanifoil a jedna z žen chodili denně do lesa pátrat po Osdenovi kolem holého pahorku, ačkoliv si Tomiko nebyla docela jistá, jestli je to právě ten pahorek, na kterém té noci v samém srdci strachu přistála. Zanechali Osdenovi zásoby: dostatek jídla na padesát let, oblečení, stany, nástroje. Pak pátrání přerušili, protože neexistoval způsob, jak nalézt jediného člověka, který se skrýval v těch neproniknutelných labyrintech a tmavých chodbách popínavých rostlin a kořenů. Mohli ho mít na dosah ruky a nevědět o něm.

Ale byl tam, protože strach už se nevrátil.

Rozumná a ještě více si cenící rozumu po takové nepřípustné zkušenosti s nesmrtelným klidem se Tomiko pokoušela logicky pochopit to, čeho se Osden dopustil. Ale slova unikala její kontrole. Osden do sebe vstřebal veškerý strach, přijal ho a zvítězil nad ním. Oddal se cizí bytosti a byla to kapitulace bez podmínek a bez prostoru pro zlo. Naučil někoho jiného lásce tím, že se mu odevzdal celý. Ale to není rozumné vysvětlení.

Lidé z výzkumné skupiny se procházeli pod stromy, putovali po nekonečných polích života pohrouženi ve snivé mlčení, všeobjímajícím pokojem světa, který si jich byl napůl vědom, a byli mu naprosto lhostejní. Hodiny se zde nepočítaly. Vzdálenost neměla žádný význam. Kdybychom jen měli dost místa a času… Planeta se otáčela mezi slunečním světlem a tmou, větry zimy i léta vanuly mírně a roznášely pyl mezi kontinenty.

Gum se vrátil po mnoha letech výzkumů přes světelné roky tam, kde před několika staletími byl přístav Smeming. Bylo to neuvěřitelné, ale stále tam byli lidé, kteří přijali jejich hlášení a záznam jejich ztrát: biolog Harfex zemřel strachem a senzor Osden byl zanechán jako kolonista.

ODEMYKÁNÍ VZDUCHU

Toto je pohádka. Lidé stojí v lehce padajícím sněhu. Něco svítí, chvěje se, vydává stříbřitý tón. Oči září. Hlasy zpívají. Lidé se smějí a pláčou, tisknou si navzájem ruce, objímají se. Něco svítí a chvěje se. A žijí pak šťastně až do smrti. Sníh padá na střechy a věje přes parky, náměstí, řeku.

Toto jsou dějiny. Bylo, nebylo, ve svém paláci v dalekém království žil jednou jeden dobrý král. Na tu zemi však padlo zlé kouzlo. Pšenice uschla v klasu, listí ze stromů v lese opadalo a ničemu se nedařilo.

Toto je kámen. Je to dlažební kámen náměstí, které se svažuje z kopce před starou pevností téměř bez oken, jež se nazývá palác Rouch. Náměstí bylo vydlážděno skoro před třemi sty lety, takže po tomto kameni už přešlo mnoho nohou, bosých i obutých, dětských botiček, koňských podkov, vojenských bot, a přejížděla přes něj kola, kola vozů, kola kočárů, pneumatiky automobilů, tankové pásy. Každou chvíli psí tlapky. Už měl na sobě psí hovínka i krev a obojí rychle smyla voda vyšplíchnutá z věder, nastříkaná z hadic nebo padající z mraků.

Říká se, že z kamene krev nevycedíš a také ji do něj nedostaneš. Skvrny nepřijímá. Část dlažby, dole u té ulice, která vede z náměstí Rouch starým židovským městem k řece, byla už párkrát vykopaná a navršená v barikádu a některé kameny dokonce létaly vzduchem, ale ne dlouho. Brzy byly vráceny na místo nebo nahrazeny jinými. Bylo jim to jedno. Člověk zasažený kamenem padl jako kámen vedle kamene, který ho zabil. Muž s prostřelenou hlavou klesl a jeho krev vytekla na tento kámen nebo snad na jiný. Těm je to jedno. Vojáci krev spláchli vodou vyšplíchnutou z věder, z věder, z nichž pili jejich koně. Za chvíli se dalo do deště. Padal sníh. Zvony odbíjely hodiny, vánoce, Nové roky. Na tomto kameni se zastavili pás tanku. Mysleli byste, že zanechá stopy, taková veliká, těžká věc jako tank, ale na kameni není nic vidět. Jen všechny bosé i obuté nohy do něj během století cosi vnesly, ne právě hladkost, ale jakousi měkkost, něco podobného kůži nebo pleti. Neposkvrněný, nepoznamenány, lhostejný, a přece je vidět, že jej již dlouho opotřebovává život. Je to tedy kámen moci a kdo na něj stoupne, může být proměněn.

Toto je příběh. Odemkla si svým klíčem a zvolala: „Mami? To jsem já, Fana!”

A její matka zavolala z kuchyně bytu: „Já jsem tady,” a sešly a objaly se ve dveřích do kuchyně.

„Pojď, honem!”

„Kam?”

„Je přece čtvrtek, mami!”

„Aha,” řekla Bruna Fabbreová, ustoupila ke sporáku a ochranitelsky se dotýkala kastrolů, utěrek, vařeček.

„Vždyť jsi říkala.”

„Ale už jsou skoro čtyři -”

„V půl sedmé budeme zpátky.”

„Musím přečíst všechny písemky k postupovým zkouškám.”

„Musíš se mnou, mami. Opravdu. Uvidíš!”

Těm zářícím očím, přemlouvání, pánovitosti by odolalo jen srdce z kamene. „Pojď!” řekla matce a matka šla.

Ale bručela při tom. „To kvůli tobě,” řekla na schodech.

V autobuse to řekla zase: „To kvůli tobě. Pro mě to není.”

„Proč myslíš?”

Bruna chvíli neodpovídala, dívala se z okna autobusu na šedivé město míhající se kolem, na mrtvou listopadovou oblohu za střechami.

„Víš,” řekla, „předtím, než Kasiho, mého bratra Kasimira, předtím než ho zabili, tenkrát by to bývalo něco pro mě. Ale to jsem byla moc mladá. Moc hloupá. A pak zabili Kasiho.”

„Omylem.”

„Nebyl to omyl. Honili se za člověkem, který dostával lidi přes hranice, a utekl jim. Tak aby…”

„Aby mohli něco hlásit Ústředí.”

Bruna přikývla. „Byl asi stejně starý, jako jsi teď ty,” řekla. Autobus zastavil, lidé se drali dovnitř, tísnili se v uličce. „Od té doby, sedmadvacet let, od té doby vždycky bylo pozdě. Pro mě. Nejdřív jsem byla moc hloupá, pak bylo pozdě. Tenhle čas je pro tebe. Já jsem svůj promeškala.”

„Uvidíš,” řekla Stefana. „Času je dost pro všecky.”

Toto jsou dějiny. Vojáci stojí v řadě před načervenalým palácem skoro bez oken; muškety mají připravené k palbě. Mladí muži kráčejí přes kameny směrem k nim a zpívají: „Za touto tmou je světlo, o svobodo, tvého věčného dne!”

Vojáci vypálí z pušek. Mladí muži žijí šťastně až do smrti.

Toto je biologie. „Kde jsou sakra všichni?”

„Je čtvrtek,” řekl Stefan Fabbre a dodal: „Zatraceně!”, když mu na obrazovce počítače začala skákat a mžikat čísla. Přes svetr měl kabát a šálu, protože biologická laboratoř byla vytápěna jen teplometem, který vyhazoval počítačový okruh, když se zapnuly oba současně. „Existují programy, které by tohle dokázaly za dvě vteřiny,” řekl a mrzutě bouchal do klávesnice.

Avelin přistoupil a podíval se na obrazovku. „Co to je?”

„Srovnání počtu molekul RNA. Rychleji bych to spočítal na prstech.”

Avelin, holohlavý, svižný, bledý tmavovlasý čtyřicátník, přecházel po laboratoři, neklidně listoval v šanonu zpráv. „Při tom, co se děje, se nedá řídit univerzita,” řekl. „Myslel jsem, že budeš tam.”

Fabbre zapsal novou sadu číslic a řekl: „Proč?”

„Jsi idealista.”

„Opravdu?” Fabbre se opřel a zakroutil hlavou, aby uvolnil křeč. „Velmi se snažím nebýt,” řekl.

„Realisté se rodí, nedají se udělat.” Mladší muž si sedl na laboratorní židličku a zíral na poškrábaný, pokapaný pult. „Rozpadá se to,” řekl.

„Myslíš? Vážně?”

Avelin kývl. „Přece jsi slyšel tu zprávu z Prahy.”

Fabbre přikývl.

„Minulý týden… tenhle týden… napřesrok - ano. Zemětřesení. Kameny se rozestoupí - rozpadne se - byla budova a není. Tak se dělají dějiny. Proto nechápu, proč jsi tady a ne tam.”

„Vážně to nechápeš?”

Avelin se usmál a řekl: „Vážně.”

„Budiž.” Fabbre vstal a začal přecházet dlouhou místností. Přitom hovořil. Byl to drobný šedovlasý muž s mladistvě energickými, ovládanými hyby. „Věda nebo politická činnost. Buď anebo. Vyber si. Rozuměl? Volba je odpovědnost. Rozuměl? Proto jsem si odpovědně vybral svou odpovědnost. Zvolil jsem si vědu a zřekl jsem se veškeré činnosti kromě vědecké. Odpovědné vědecké činnosti. Tam venku mohou pravidla měnit. Tady pravidla měnit nemohou. Když se o to pokoušejí, vzdoruji. Toto je můj vzdor. Když se otáčel, pleskl do laboratorní desky. „Přednáším. Když přednáším, taky takhle přecházím. Tak. Pozadí volby. Jsem ze severovýchodu. Šestapadesátý na severovýchodě, vzpomínáš si? Můj dědeček, můj otec - represálie. Tak přicházím v šedesátém sem. Přicházím sem, na univerzitu. Dvaašedesátý. Můj nejlepší přítel, manželčin bratr. Šli jsme po vesnickém tržila povídali si, najednou přestal, přestal povídat, zastřelili ho. Jakási chyba. rozuměl? Byl muzikant. Realista. Cítil jsem, že jsem mu to dlužen, že jsem jim to dlužen, víš, abych žil opatrně, odpovědně, dělal to nejlepší, co se dá dělat. To nejlepší, co jsem mohl dělat, bylo tohle,” a máchl rukou po laboratoři. „V tom jsem dobrý. Tak se pořád snažím být realista. Nakolik je to možné za podmínek, které mají s realitou stále míň společného. Jsou to ovšem okolnosti. Okolnosti, za kterých dělám svou práci tak pečlivě, jak mohu.”

Avelin seděl na laboratorní židličce se sklopenou hlavou. Když Fabbre domluvil, kývl. Po chvíli řekl: „Musím se tě ovšem zeptat, jestli je realistické oddělovat ty okolnosti, jak to nazýváš, od práce.”

„Asi tak realistické jako oddělovat tělo od mysli,” řekl Fabbre. Opět se protáhl a posadil se zpátky k počítači. „Chci tu sérii nabouchat dovnitř,” řekl a ruce se mu vrátily ke klávesnici a pohled k poznámkám, jež opisoval. Po nějakých pěti, šesti minutách spustil tiskárnu a bez otočení řekl: „Myslíš to vážně, Givane? Myslíš, že se to rozpadá?”

„Ano. Myslím, že experiment skončil.”

Tiskárna drhla a skřípěla a oni zvýšili hlas, aby se slyšeli.

„Myslíš tady.”

„Tady a všude jinde. Oni to vědí, tam na náměstí Rouch. Běž tam. Uvidíš. Takovou radost může vyvolat jedině smrt tyrana nebo selhání velké naděje.”

„Nebo obojí.”

„Nebo obojí,” souhlasil Avelin.

Papír v tiskárně uvázl a Fabbre otevřel stroj, aby jej uvolnil. Třásla, se mu ruka. Avelin, svižný a chladný, ruce za zády, přišel, nahlédl, sáhl, uvolnil růžek, který se zadrhl v podavači.

„Brzy,” řekl, „budeme mít IBM. Mactoshin. Po čem srdce touží.”

„Macintosh,” řekl Fabbre.

„Všechno půjde udělat za dvě vteřiny.”

Fabbre znovu nastartoval tiskárnu a rozhlédl se. „Poslechni, zásady -”

Avelinovi zvláštně zářily oči, jako by je měl plné slz. Zavrtěl hlavou. „Tolik toho záleží na okolnostech,” řekl.

Toto je klíč. Zamyká a odmyká dveře, dveře bytu 2+1 v domě číslo 43, Pradinestrade, ve staré Severní čtvrti města Krasnoj. Byt je záviděníhodný, má kuchyni s kastroly, utěrkami, vařečkami a vším, co je potřeba, a dvě ložnice, z nichž se jedna nyní používá jako obývací pokoj se židlemi, knihami, papíry a vším, co je potřeba, také výhled z okna mezi jinými domy na krátký úsek řeky Molsenu. Řeka má v dané chvíli olověnou barvu a stromy nad ní jsou holé a černé. Byt je neosvětlený a prázdný. Když odcházely, Bruna Fabbreová zamkla dveře a hodila si klíč, který je na ocelovém kroužku spolu s klíčem k jejímu psacímu stolu v lyceu a klíčem k bytu její sestry Bendiky v Trasfiuve, do malé koženkové kabelky, která už začíná být na rozích odřená, a zaklapla ji. Brunina dcera Stefana má kopii klíče v kapse džins, svázanou kouskem pletené šňůrky s klíčem od skříně v jejím pokoji na ubytovně G univerzity v Krasnoji, kde postgraduálně studuje orsinskou a slovanskou literaturu na doktorát z raně romantické poezie. Skříň nikdy nezamyká. Obě ženy jdou po Pradinestrade, minou tři bloky, a několik minut čekají na rohu na autobus číslo 18, který jede po bulváru Settentre ze Severního Krasnoje do centra města.

V nacpaném nitru kabelky a v těsném teple džínsové kapsy jsou klíč a jeho ho kopie nečinné, tiché, zapomenuté. Klíč umí jediné: odmykat a zamykat dveře. To je celá jeho funkce, celý jeho význam. Má odpovědnost, ale ne práva. Může odmykat a zamykat. Může být nalezen nebo zahozen.

Toto jsou dějiny. Bylo nebylo, v roce 1830, v roce 1848, v roce 1866, v roce 1918, v roce 1947, v roce 1956 létaly kameny. Kameny létaly vzduchem jako holubi, a srdce také. Srdce měla křídla. Byly to roky, kdy létaly kamene srdcím narůstala křídla, mladé hlasy zpívaly. Vojáci přikládali muškety k vojáci mířili puškami, vojáci zvedali samopaly. Byli mladí, ti vojáci. Pálili. měny lehaly, holubi padali. Existuje jistý červený kámen nazývaný holubí krev, rubín. Červené kameny na náměstí Rouch nikdy nebyly rubíny. Šplíchni na vědro vody nebo nech padat déšť a zase jsou šedé, olověně šedé, obyčejné kameny. Jen tu a tam, v jistých rocích, létaly a měnily se v rubíny.

Toto je autobus. S pohádkami nemá nic společného a není romantický. Zajisté realistický, ačkoli svým způsobem, v zásadě, ve skutečnosti je vysoce idealistický. Městský autobus natlačený lidmi ve velkoměstské ulici ve střední Evropě za listopadového odpoledne. Zůstal stát. Co jiného? Ach jo. Ach sakra. Ale ne, kupodivu nezůstal stát, protože selhal motor, prostě nemůže jet dál. Proč ne? Protože před ním stojí autobus a před tamtím stojí ještě jeden na křižovatce a vypadá to, že se zastavili všechno. Nikdo v tomto autobuse neslyšel slovo dopravní zácpa, jméno cizokrajné nemoci tajemného Západu. V Krasnoji není tolik soukromými aut, aby mohla vytvořit zácpu, i kdyby věděla, co to znamená. Jsou tu auta a spousta dýchavičných, idealistických autobusů, ale jediné, čeho je v Krasnoji dost na zastavení provozu, jsou lidé. Je to jakási rovnice dokázaná pokusy konanými během mnoha let, snad ne ve zcela vědeckém či objektivním duchu, přesto však přinesly dobře dokumentovaný výsledek potvrzený opakováním: v tomto městě není dost lidí na to, aby zastavili tank. I v mnohem větších městech bylo nedávno, vloni na jaře, přesvědčivě dokázáno, že na zastavení tanku není dost lidí. Na zastavení autobusu však je v tomto městě lidí dost a také jej zastavují. Ne tak, že by se vrhali před kola, mávali prapory nebo zpívali písně o věčném dni Svobody, ale prostě tím, že jsou na ulici a lezou autobusu do cesty, protože předpokládají, že řidič autobusu nebyl školen ani k vraždě ani k sebevraždě, a za stejného předpokladu - jímž stojí a padají všechna města - se také pletou do cesty všem ostatním autobusům, autům a sobě navzájem, takže se ve fyzickém smyslu nikdo víceméně nikam nedostává.

„Odtud budeme muset pěšky,” řekla Stefana a její matka sevřela koženkovou kabelku.

„Ale to nemůžeme, Fano. Podívej na ten dav! Co dělají - to -”

„Je čtvrtek, madam,” řekl plecitý, rudolící usměvavý muž těsně za nimi v uličce. Všichni vystupovali z autobusu, tlačili se a povídali.

„Včera jsem se dostala o čtyři bloky blíž,” řekla jedna žena mrzutě.

Rudolící muž odpověděl: „Ale dnes je čtvrtek.”

„Minule patnáct tisíc,” řekl někdo.

A někdo jiný řekl: „Dneska padesát, padesát tisíc!”

„K náměstí se nikdy nedostaneme. Myslím, že bychom to ani neměly zkoušet,” řekla Bruna dceři, když se tlačily do davu za dveřmi autobusu.

„Drž se mě a nedělej si starosti,” řekla studentka raně romantické poezie, vysoká, rezolutní mladá žena, a vzala matku pevně za ruku. „Je jedno, kam se dostaneme, ale byla by to legrace, kdybys náměstí viděla. Pojď to zkusit. Vezmeme to zadem kolem pošty.”

Všichni se pokoušeli jít stejným směrem. Stefana a Bruna se dostaly přes jednu ulici tím, že uhýbaly, zastavovaly se a mime se tlačily, pak se otočily proti proudu, proklusaly skoro prázdnou uličkou, vzaly to přes dlážděný dvůr za centrální poštou a připojily se k ještě hustšímu davu, který se pomalu pohyboval širokou ulicí a ven mezi domy. „Tamhle, tamhle je palác, vidíš!” řekla Stefana, která byla vyšší, a tak jej viděla. „Dál se dostaneme jedině prosakováním.” Jaly se prosakovat, ale musely se přitom pustit a Bruna z toho byla nešťastná.

„To už stačí,” říkala pořád, „tady je to výborné. Já vidím. Tamhle je střecha paláce. Že se nic nestane, viď? Myslím, bude někdo mluvit?” To nemyslela, ale nechtěla zahanbit dceru svým strachem, dceru, která ještě nebyla naživu, když se kameny proměňovaly v rubíny. A mluvila tiše, protože na náměstí Rouch se sice tlačila spousta lidí, ale nebyli hluční. Mluvili spolu normálními, tichými hlasy. Jen tu a tam někdo blíž k paláci vykřikl jméno a pak je opakovalo mnoho hlasů, vzdouvajících se a tříštících jako vlna. Pak byli zase zticha a všude to šumělo jako moře mezi velkými vlnami.

Rozsvítily se pouliční lampy. Náměstí Rouch bylo skrovně osvětleno vysokými, starými litinovými sloupy s dvojitými koulemi, jež vysoko ve vzduchu rozlévaly měkké světlo. Tím pokojným světlem, jež jako by zatemňovalo oblohu, se snášely drobné suché sněhové vločky.

Vločky tály v kapičky na Stefaniných krátkých tmavých vlasech a na šátku, který si Bruna uvázala přes krátké světlé vlasy, aby jí nebylo zima na uši.

Když se Stefana konečně zastavila, Bruna se vzpřímila, jak nejvíc mohla, a protože stály na horním kraji náměstí, před starou lékárnou, když natáhla krk, viděla ten veliký zástup, tváře jako sněhové vločky, nespočetné. Viděla, jak se večer stmívá, sníh padá a není cesta ven, není cesta domů. Byla ztracená v lese. Palác, jehož pár osvětlených oken mdle svítilo nad davem, mlčel. Nikdo nevycházel, nikdo nevcházel. Bylo to sídlo vlády. Drželo moc a sílu. Byla to elektrárna, prachárna, bomba. Do starých načervenalých zdí byla stěsnána síla, huštěná a tlačená do nich během let, během staletí. Kdyby tedy vybuchla, puklo by se strašlivou prudkostí a metalo kolem ostré úlomky kamene. A tady v soumraku, venku, tady byly jen měkké tváře se zářícíma očima, měkká prsa a břicha a stehna chráněná jen kouskem látky.

Podívala se na své nohy na dláždění. Zábly ji. Byla by si vzala vysoké boty, kdyby ji napadlo, že bude sněžit, kdyby ji Fana tak nehonila. Bylo jí zima, cítila se ztracená, až k slzám osamělá. Zaťala zuby, stáhla rty a stála pevně na studených nohou na studeném kameni.

Ozval se zvuk, rozptýlený, jiskřivý, tichý, jako sněhové krystalky. Zástup úplně zmlkl, proháněl se jím tlumený ševel smíchu a tichem probíhal ten drobný, přerušovaný stříbřitý zvuk.

„Co to je?” zeptala se Bruna a začala se usmívat. „Proč to dělají?”

Toto je zasedání výboru. Přece nechcete, abych vám popisovala zasedání výboru? Koná se jako obvykle v pátek v 11 hodin dopoledne v suterénu fakulty ekonomie. Avšak v pátek v 11 hodin večer ještě probíhá a je tu nemálo přihlížejících, ve skutečnosti několik miliónů, díky cizinci s kamerou, televizní kamerou s dlouhým čumákem, jednookým čumákem, který civí a nasává to, co vidí. Kameraman se dlouze zaměřuje na vysokou tmavovlasou dívku, která hovoří tak výmluvně ve prospěch jistého rozhodnutí ohledně povolání jistého muže zpět do hlavního města. Avšak milióny diváků jejímu dokazování rozumět nebudou, protože je pronáší ve svém obskurním jazyce a nepřekládá se pro ně. Budou vědět jen to, jak okatý čumák kamery ulpěl na její tváři a vsával ji.

Toto je milostný příběh. Dvě hodiny nato byl kameraman dávno pryč, ale výbor stále zasedal.

„Ne, poslouchejte,” řekla, „vážně, toto je okamžik, kdy vždycky dojde ke zradě. Svobodné volby, ano. Ale jestli nebudeme hledět dál teď, kdy potom? A kdo to udělá? Jsme země, nebo závislý státeček měnící patrony?”

„Musí se postupovat krok za krokem, konzolidovat -”

„Když se provalí hráz? Musíš projet peřejemi! Hned!”

„Je to otázka volby směru -”

„Přesně, směru. Nenechat se nerozumně vláčet událostmi.”

„Ale všechny události se ženou jedním směrem.”

„To vždycky! Zpátky! Uvidíte!”

„K čemu se ženou, k závislosti na Západě místo na Východě, jak to říkala Fana?”

„Závislost je nevyhnutelná - změna orientace, ale ne okupace -”

„Čerta starého to nebude okupace! Okupace penězi, materialismem, jejich trhy, jejich hodnotami. Přece si nemyslíte, že se proti nim dokážeme udržet? Co je sociální spravedlnost proti barevnému televizoru? Bitva je ztracená, ještě než začala. Kde stojíme?”

„Tam, kde jsme stáli vždycky. V naprosto neudržitelném postavení.”

„Má pravdu. Vážně, jsme přesně tam, kde jsme byli vždycky. Nikdo jiný tam není. My jsme tam. Na okamžik nás dohonili, na tento okamžik, a proto můžeme jednat. Neudržitelné postavení je ohnisko moci. Teď. Teď můžeme jednat.”

„A ubránit se barevným televizorům? Jak? Hráz se provalila! Zboží se už hrne. A my se v něm topíme.”

„Když stanovíme směr, tak ne. Ten pravý směr, právě teď -”

„Dá si ale Rege říct? Proč se obracíme nazpátek, když bychom měli jít kupředu? Jestli -”

„Musíme upevnit -”

„Ne, musíme jednat! Svobodu lze upevnit jedině v okamžiku svobody -”

Všichni křičeli jeden přes druhého svými ochraptělými, vyčerpanými hlasy. Všichni mluvili a naslouchali a pili špatnou kávu a žili celé dny, celé týdny z lásky. Ano, z lásky. Tohle jsou hádky milujících. Vždyť on přemlouvá pro lásku, ona zuří pro lásku. Vždycky to bylo pro lásku. Proto se sem ten čumák kamery vecpal a nasál tento špinavý suterén, kde se scházejí milující. Žízní po lásce, po podívané na lásku. Když ji totiž nemůžete mít doopravdy, můžete se na ni dívat v televizi, a brzy nepoznáte skutečnost od obrazů na obrazovce, kde se dá všechno, jak říkal, zvládnout za dvě vteřiny. Jenže milující ten rozdíl poznají.

Toto je pohádka a vy víte, že v pohádce, když se řekne, že pak žili šťastně až do smrti, žádné pak není. Zlé kouzlo bylo zrušeno. Dobrý služebník obdržel za odměnu půl království; král panoval dlouho a dobře. Pamatujte na okamžik, kdy dochází ke zradě, a na nic se neptejte. Neptejte se, zda otrávená pole opět zezlátla pšenicí. Neptejte se, zda se listy lesních stromů toho jara zazelenaly. Neptejte se, co dostala za odměnu ta dívka. Vzpomeňte si na pohádku o Kostěji Nesmrtelném, jehož život byl v jehle, jehla ve vejci, vejce v labuti, labuť v orlu, orel ve vlku a vlk byl v paláci, jehož zdi byly vybudovány z kamenů moci. Kouzlo uvnitř kouzla! Jsme daleko od vejce, které obsahuje jehlu, kterou je nutno zlomit, aby Kostěj Nesmrtelný zemřel. Tak pohádka končí. Tisíce a tisíce lidí stály na šikmém dláždění před palácem. Ve vzduchu jiskřil sníh a lidé zpívali. Píseň znáte, tu starou píseň se slovy jako země, láska, svobodný, v jazyce, který znáte nejdéle Její slova nutí kameny, aby se rozestoupily, její slova brání tankům, její slova proměňují svět, když ji zpívají v pravý čas ti praví lidé, potom, co již dost lidí zemřelo za to, že ji zpívali.

Ve zdech paláce se otevřelo tisíc dveří. Vojáci složili zbraně a zpívali. Zlé kouzlo bylo zlomeno. Dobrý král se vrátil do svého království a lidé tančili radostí na kamenech městských ulic.

A neptáme se, co se dělo pak. Můžeme však příběh převyprávět, můžeme jej vyprávět, dokud jej nebudeme mít správně.

„Má dcera je ve Výboru studentské akční rady,” řekl Stefan Fabbre svému sousedovi Florensi Askemu, zatímco stáli ve frontě před pekařstvím na Pradinestrade. Tón jeho, hlasu byl složitý.

„Já vím. Erreskar ji viděl v televizi,” řekl Aske.

„Říká, že se rozhodli, že přivést sem Regeho je jediný způsob, jak zajistit okamžitý, věrohodný přechod. Myslí si, že ho armáda přijme.”

Udělali šouravý krok dopředu.

Aske, starý muž s tvrdou snědou tváří a úzkýma očima, vydul rty a přemýšlel o tom.

„Vy jste byl v Regeově vládě,” řekl Fabbre.

Aske přikývl. „Týden jsem byl ministrem školství,” řekl a vyštěkl jako mrož - haf! - byl to kašel, nebo smích?

„Myslíte, že to dokáže?”

Aske si přitáhl špinavou šálu těsněji ke krku a řekl: „No, Rege není hlupák. Ale je starý. Co ten vědec, ten fyzik?”

„Rochoy. Dcera říká, že jejich představa je přivést nejdřív Regeho, pro ten přechod, symbolicky, jako spojovací článek s šestapadesátým. A když vydrží, ve volbách navrhnou Rochoye.”

„Sen o volbách…”

Další šouravý krok. -Už byli u výlohy pekařství, před nimi u dveří už jen osm až deset lidí.

„Proč tam dávají starého člověka?” zeptal se stařec. „Ti kluci a holky, ti mladí lidé. Nač nás k čertu zase chtějí?”

„Já nevím,” řekl Fabbre. „Myslím si, že vědí, co dělají. Vzala mě tam, víte, přivedla mě na jednu jejich schůzi. Přišla do laboratoře - Pojď, nech to být, pojď za mnou! Šel jsem. Na nic jsem se neptal. Všichni, dvaadvacetiletí, třiadvacetiletí, ti to řídí. Jsou u moci. Hledají strukturu, řád, ale velmi vyhraněně: násilí je pro ně porážka, násilí je ztráta možností volby. Jsou si naprosto jistí a úplně nevědomí. Jako jaro -jako jehňata na jaře. Nikdy nic nedělali a přesně vědí, co mají dělat.”

„Stefane,” řekla jeho manželka Bruna, která už několik vět stála po jeho boku, „už zas děláš přednášku. Nazdar. Zdravím vás, Florensi. Zrovna jsem viděla Margaritu na trhu, stály jsme ve frontě na zelí. Jdu do města, Stefane. Vrátím se, nevím, snad po sedmé.”

„Zase?” řekl.

Aske řekl: „Do města?”

„Je čtvrtek,” řekla Bruna, vytáhla z kabelky klíče, dva klíče od bytu a klíček od stolu, zatřásla jimi ve vzduchu mužům před obličejem, takže stříbrně zacinkaly. Usmála se.

„Já půjdu,” řekl Stefan Fabbre.

„Haf! Haf!” vyštěkl Aske. „K čertu, já půjdu taky. Copak je člověk živ jen chlebem?”

„Bude mít Margarita starost, kde jste?” zeptala se Bruna, když odcházeli z fronty na chléb a mířili k autobusové zastávce.

„To je ten problém se ženskými, vidíte to,” řekl stařec. „Má starost, že ona bude mít starost. Ano. Bude mít starost. A vy máte starost o dceru, ne?“

„Ano,” řekl Stefan. „Já ano.”

„Ne,” řekla Bruna. „Já ne. Bojím se jí, bojím se o ni, vážím si jí. Dala mi klíče.” Pevně stiskla koženkovou kabelku mezi ramenem a bokem.

Toto je pravda. Stáli na kamenech v lehce padajícím sněhu a naslouchali stříbřitému, chvějivému zvuku cinkajících klíčů, které odemykaly vzduch.

Bylo nebylo.

OSVOBOZENÍ ŽENY

1. Shomeke

Jeden můj milý přítel mě požádal, abych sepsala svůj životní příběh, protože se domnívá, že by to mohlo zajímat lidi z jiných světů a časů. Jsem obyčejná žena, ale žila jsem v době převratných změn a měla jsem možnost poznat na vlastní kůži, jak chutná otroctví a svoboda.

Naučila jsem se číst a psát až v dospělosti, což budiž jedinou omluvou pro nedostatky mého vyprávění.

Narodila jsem se jako otrokyně na planetě Werel. V dětství mi říkali Shomekových Radosse Rakam. To znamená Majetek rodiny Shomekovych, Vnučka Dosse, Vnučky Kamye. Shomekově rodině patřila velká farma na východním pobřeží Voe Dea. Dosse byla moje babička. Kamye je Pán Bůh.

Shomekovi vlastnili přes čtyři sta pracovních sil, z nichž většina obdělávala gedová pole. Ostatní pásli dobytek na pastvinách se slanou trávou, pracovali ve mlýnech a někteří sloužili v Domě. Shomekův rod sehrál v dějinách velkou roli.

Náš Pán měl vysoké postavení v politickém životě a často pobýval v hlavním městě.

Každý otrok dostával jméno po své babičce, protože to byla právě ona, kdo dítě vychovával. Matka cely den pracovala a otec neexistoval. Ženy rodily děti od více než jednoho muže. I když muž své dítě znal, nemohl se o ně starat. Kdykoli mohl byt prodán nebo poslán za prací jinam. Mladí muži málokdy setrvali na farmě dlouho. Když se dali výhodně zpeněžit, prodali je na jiné farmy nebo do továren. A když byli bezcenní, umořili je prací k smrti.

Ženy nebyly prodávány tak často. Úkolem těch mladých bylo pracovat a rodit potomstvo, staré vychovávaly děti a staraly se o pořádek v našem izolovaném táboře. Na některých farmách žena rodila každý rok až do smrti, ale na té naší měla většina žen jen dvě nebo tři děti. Shomekovi si cenili žen jako pracovních sil. Nechtěli, aby se muži mohli žen vždycky zmocnit. Babičky s tím souhlasily a ostražitě mladé dívky hlídaly.

Používám výrazů muži, ženy, děti, ale měli byste vědět, že se nám tak neříkalo. Označení muži, ženy, děti bylo jen pro naše pány. Nám otrokům se říkalo nevolníci, nevolnice, dětem pak štěňata nebo mláďata. Budu proto používat tyto názvy, i když jsem je už spoustu let neslyšela a nevyslovila, a už vůbec ne v tomto požehnaném světě.

V první části našeho tábora, poblíž brány, bydleli nevolníci, kterým vládli Dozorci. Někteří Dozorci byli Shomekovi příbuzní, ostatní si najímali. Nevolnice a mláďata bydlely ve vnitřní části tábora. Dva eunuchové, vykastrovaní nevolníci, tady zastávali funkci Dozorců, ale ve skutečnosti vládly babičky. Bez jejich vědomí se v táboře nemohlo nic ani šustnout.

Jestliže babičky prohlásily, že nějaký otrok je natolik nemocny, že nemůže pracovat, Dozorci ho nechali doma. Někdy mohly babičky zachránit nevolníka před prodáním, jindy zase ochránily dívku před mnohomužstvím a těm křehčím podstrčily antikoncepci. Všichni obyvatelé tábora dbali jejich rad. Ale když některá babička zašla příliš daleko, Dozorci ji nechali zmrskat, oslepit nebo useknout ruce. Když jsem byla malá, žila v táboře žena, které jsme říkali Prababička. Místo očí měla jen prázdné důlky a chyběl jí jazyk. Myslela jsem, že je to stářím. Bála jsem se, že i mé babičce Dosse se jazyk s přibývajícími léty zkrátí. Řekla jsem jí to. Odpověděla mi: „Ne, nezkrátí, protože mu nedovolím, aby byl moc dlouhý.”

Žila jsem v táboře. Moje matka mě tam porodila a dovolili jí, aby se o mě tři měsíce starala; pak mě musela odstavit a vrátit se do Domu. Jmenovala se Shomekova Rayowa Yowa. Jako většina otroků měla světlou kůži, ale byla velmi krásná. Zápěstí a kotníky měla štíhlé, její tvář byla jemně modelovaná. Moje babička měla taky světlou pleť, ale já byla tmavá, tmavší než kdokoli jiný v táboře.

Matka mě přišla navštívit, eunuchové ji vpustili dovnitř branou z dřevěných látek. Našla mě, jak si drhnu kůži šedým prachem. Když mě hubovala, řekla jsem jí, že chci vypadat jako ostatní.

„Poslyš, Rakam,” řekla mi, „oni jsou zaprášenci. Nikdy se z toho prachu nevyhrabou. Ty jsi něco lepšího. A budeš krásná. Proč si myslíš, že jsi tak černá?” Vůbec jsem nechápala, co tím myslí. „Jednou ti řeknu, kdo je tvůj otec,” pronesla, jako by mi slibovala dárek. Už několikrát jsem viděla, jak připouštějí Shomekova vzácného hřebce ke klisnám, které k němu vodili z jiných farem. Nevěděla jsem, že otec může byt i člověk.

Toho večera jsem se pochlubila babičce: „Jsem krásná, protože mým otcem je ten černý hřebec!” Dosse mi vlepila takový pohlavek, až jsem spadla a rozbrečela se. „Nikdy nemluv o svém otci.”

Věděla jsem, že se matka s babičkou na sebe hněvají, ale tohle se stalo dávno předtím, než jsem pochopila příčinu toho hněvu. Dokonce ani teď si nejsem úplně jistá, že rozumím všemu, co mezi těmi dvěma ženami leželo.

My malí jsme pobíhali po táboře. Vůbec jsme nevěděli, co je za vysokou ohradou. Naším světem byly chatky nevolnic a podlouhlé přístřešky nevolníků, kuchyně a kuchyňské zahrádky, holé prostranství uprostřed, udusané bosýma nohama jako mlat. Vysoká hradba z dřevěných kůlů mi připadala hrozně daleko.

Když časně ráno odešli dělníci na pole a do mlýnů a brána za nimi zapadla, nevěděla jsem, kam šli. Prostě byli pryč. My malí jsme měli tábor cely den jen pro sebe. V létě jsme běhali nahatí, v zimě polonazí a hráli jsme si s klacky, kamením a blátem. Snažili jsme se byt babičkám z dohledu, dokud nás hlad nedonutil, abychom si šli vyškemrat něco k snědku, nebo dokud nás nedonutily babičky, abychom šli aspoň chvilku plít zahrádku.

Když večer přecházel v noc, dělníci se vraceli a řadili se u brány střežené Dozorci. Někteří byli unavení a nevrlí, jiní měli veselou náladu, povídali si a pokřikovali na sebe. Velká brána pak zapadla za posledním z nich a z kamen se začalo kouřit. Kravsky hnůj, kterým se topilo, sladce voněl. Lidé posedávali na zápraží. Nevolníci a nevolnice se spolu bavili přes příkop, který dělil tábor na přední a zadní část. Po jídle se ti, kteří byli osvobozeni od otroctví, modlili k soše Tualy a my jsme odříkali své vlastní modlitby ke Kamye. Pak se šlo spát; zůstali jen ti, kteří chtěli „přeskočit příkop”. V létě se někdy po večerech zpívalo, bylo dovoleno i tančit. V zimě jeden z dědů - ubohých zlomených starců, kteří nebyli tak silní jako babičky - „předzpěvával slovo”. Tak jsme nazývali recitování Arkamye. Každý večer někteří lidé vyučovali a ostatní se učili svatým veršům. Za zimních večerů jeden z těch starých nepotřebných nevolníků, který zůstal naživu díky dobročinnosti babiček, začal předzpěvovat slovo Boží. To i mláďata ztichla a naslouchala příběhu.

Moje nejmilejší přítelkyně se jmenovala Walsu. Byla větší než já a vždycky mě bránila, když došlo k potyčkám a hádkám mezi malými nebo když na mě ti starší pokřikovali „Černá držtičko” a „Dozorčátko”. Byla jsem malá, ale uměla jsem se poprat. A když jsme byly spolu, ostatní si na nás tolik nedovolili. Potom poslali Walsu za bránu. Její matka čekala dítě a už měla veliké břicho, takže potřebovala, aby jí někdo pomáhal na poli s jejím přídělem práce. Gede se muselo sklízet ručně. Denně dozrávala nová část rostliny a bylo potřeba ji sklidit. Dělníci procházeli stejné pole dvacet nebo třicet dní a pak se přesunuli na jiné, které bylo oseto později. Walsu pomáhala matce sklízet její řádky. Když matka onemocněla, Walsu zaujala její místo a s pomocí ostatních sejí podařilo zvládat matčin příděl. Tenkrát jí bylo podle způsobu počítání našeho pána teprve šest let. Všichni, kteří se narodili ve stejném roce, „slavili” narozeniny ve stejný den; na Novy rok, který připadal na začátek jara. Takže Walsu už bylo spíš sedm let. Její matka se neuzdravila ani po porodu a Walsu za ni pořád pracovala. Už se mezi děti nevrátila, večer se chodila do tábora jen najíst a vyspat. To jsem se s ní vídala a povídaly jsme si. Byla na svou práci pyšná. Záviděla jsem jí a chtěla jsem už taky vyjít za plot tábora. Doprovázela jsem Walsu k bráně a nakukovala jsem do světa. Najednou mi tábor připadal hrozně těsny.

Řekla jsem babičce Dosse, že už chci chodit pracovat na pole.

„Jsi ještě moc malá.”

„Na Nový rok mi bude sedm.”

„Musela jsem tvé matce slíbit, že tě nepustím ven.”

Když za mnou potom matka přišla do tábora na návštěvu, řekla jsem jí: „Babička mě nepustí ven. Chci chodit pracovat s Walsu.”

„Nikdy,” řekla matka. „Ty ses narodila pro něco lepšího.”

„Pro co?”

„Uvidíš.”

Usmála se na mě. Věděla jsem, že má na mysli Dům, kde pracuje. Často mi vyprávěla, jaké tam jsou nádherné věci. Věci, které se třpytí a mají jasné barvy, věci jemné a křehké, čisté. V Domě je klid, říkávala. Sama nosila přes ramena krásny červeny šátek, měla tichy hlas a vždycky byla čisťounká a svěží.

„Kdy to uvidím?”

Nedala jsem jí pokoj, dokud neprohlásila: „Tak dobrá! Zeptám se své paní.”

„Na co?”

O paní jsem věděla jen tolik, že je také jemná a čistá a že moje matka k ní patří nějakým zvláštním způsobem, na který je pyšná. Věděla jsem, že paní dala matce ten červeny šátek.

„Zeptám se jí, jestli už můžeš přijít do služby v Domě.”

Slovo „Dům” vyslovila tak, že jsem si ho představila jako nádherné svaté místo, o kterém byla řeč v naší modlitbě: Dovol mi vstoupit do toho čistého domu, do domu míru a pokoje.

Byla jsem tak nadšená, že jsem začala tančit a zpívat: „A já půjdu do Domu, do Domu, do Domu!” Matka mě plácla a vyhubovala mi, že jsem divoká. Řekla: „Jsi moc malá! Neumíš se chovat! Jestli tě někdy z Domu pošlou pryč, už se tam nebudeš moci nikdy vrátit.”

Slíbila jsem, že se budu chovat jako velká holka.

„Musíš dělat všechno správně,” řekla mi Yowa. „Musíš udělat všechno, co ti řeknu, a to hned. Bez odmlouvání. Bez zdržování. Když moje paní uvidí, že jsi neposlušná, pošle tě zpátky sem. A to bude navždy tvůj konec.”

Slíbila jsem, že budu poslušná. Slíbila jsem, že bez řečí všechno hned udělám. Čím víc mě strašila, tím víc jsem toužila uvidět ten nádherný, zářící Dům.

Když matka odešla, nevěřila jsem, že s paní o mně promluví. Nebyla jsem zvyklá na to, že by se sliby dodržovaly. Ale ona se za několik dní vrátila a já slyšela, jak mluví s babičkou. Dosse se nejdřív zlobila, slyšela jsem, že mluví hodně nahlas. Přikradla jsem se pod okno a poslouchala jsem. Slyšela jsem, že babička pláče. Polekalo mě to a překvapilo. Babička byla trpělivá, vždycky se o mě starala a dobře mě krmila. Nikdy mě nenapadlo, že je v tom i něco víc, dokud jsem ji teď neslyšela plakat. Rozplakala jsem se taky, jako bych byla její součástí.

„Mohla bys mi ji ještě rok nechat,” řekla. „Je ještě dítě. Nikdy bych ji nepustila z tábora.” Žadonila, jako by byla úplně bezmocná, a ne babička. „Ona je moje radost, Yowo!”

„Copak nechceš, aby se měla dobře?”

.Jenom jeden rok. Je ještě tak divoká, nemůže jít do Domu!”

„Už dost dlouho žije jako divoška. Pošlou ji na pole, jestli tu zůstane. Ještě rok tady a už ji v Domě nepřijmou. A bude z ní jen zaprášenec. Stejně je zbytečné, abys nad tím plakala. Už jsem se ptala své paní a ona ji čeká. Nemůžu se vrátit bez ní.”

„Yowo, nedej jí ublížit,” řekla Dosse velice tiše, jako by se styděla, že něco takového říká své dceři, a přesto její hlas zněl důrazně.

„Právě proto ji beru odsud. Abych ji před tím uchránila,” řekla matka. Pak mě zavolala. Otřela jsem si slzy a běžela jsem za ní.

Je to divné, ale vůbec si nepamatuji své první kroky mimo území tábora nebo okamžik, kdy jsem poprvé spatřila Dům. Myslím, že jsem byla vystrašená a klopila oči k zemi a všechno se mi zdálo tak neznámé a cizí, že jsem vůbec nechápala, co vlastně vidím. Vím, že trvalo mnoho dní, než mě matka vzala k Lady Tazeu, aby mě ukázala. Nejdřív mě musela pořádně vydrhnout a vycepovat, aby měla jistotu, že jí neudělám ostudu. Byla jsem strachy bez sebe, když mě konečně vzala za ruku a vedla mě dlouhými chodbami pryč z té části Domu, kde bydlely pouze otrokyně. Prošly jsme několikerými dřevěnými dveřmi, pěkně natřenými, a ona mě celou cestu šeptem komandovala, až jsme se ocitly v jasném, sluncem prozářeném pokoji bez střechy, plném rozkvetlých květin v květináčích.

Nikdy předtím jsem květiny neviděla, znala jsem jen plevel ze zahrádek, takže jsem se na ně nemohla vynadívat. Matka mi musela škubnout rukou, aby mě přiměla obrátit pohled k ženě, která ležela na lehátku mezi květinami a na sobě měla hebké šaty v jasných barvách. Tolik se podobaly okolním květinám, že jsem je stěží odlišila. Ta žena měla dlouhé lesklé vlasy a zářivě tmavou pleť. Matka mě postrčila dopředu a já udělala to, co mi po celou dobu vtloukala do hlavy: přistoupila jsem k lehátku, poklekla jsem a čekala. Zena ke mně natáhla svou dlouhou, úzkou a měkkou ruku, nahoře tmavou a na dlani azurovou, a já se jí dotkla čelem. Měla jsem říct: „Jsem vaše otrokyně Rakam, madam,” ale hlas se mi zadrhl.

Jaká nádherná holčička,” řekla žena. „Tak tmavá.” Hlas sejí při těch posledních slovech trochu změnil.

„Tu noc…přišli Dozorci,” řekla Yowa s plachým úsměvem a sklopila zrak, jako by se styděla.

„O tom není pochyb,” řekla žena. Konečně jsem se zmohla na to, abych se na ni znovu podívala. Byla krásná. Netušila jsem, že člověk může byt tak krásny. Znovu natáhla svou dlouhou měkkou ruku a pohladila mě po tváři a po krku. „Velmi, velmi pěkná, Yowo,” řekla. „Udělalas moc dobře, žes ji sem přivedla. Už je vykoupaná?”

Neptala by se na to, kdyby mě viděla hned ten první den. Špinavou a páchnoucí kravským hnojem, kterým jsme topili. Nevěděla o táboře naprosto nic. Neznala nic z toho, co bylo za zdmi ženské části Domu, které se říkalo beza. Žila tady zavřená, tak jako já donedávna v táboře, a neznala venkovní svět. Nikdy nepřičichla ke kravskému hnoji, tak jako já jsem nikdy neviděla květiny.

Matka ji ujistila, že jsem čistá, a ona řekla: „Tak to může večer přijít ke mně do postele. Byla bych ráda. Chceš se mnou spát, ty krásná malá -” Podívala se na mou matku, která zamumlala „Rakam.” Madam našpulila rty, když to jméno uslyšela. „To se mi nelíbí,” řekla nespokojeně. „Je to tak ošklivé. Toti. Ano. Můžeš byt můj nový Toti. Přiveď ji večer, Yowo.”

Měla špice, který se jmenoval Toti, řekla mi matka. Její miláček pošel. Nevěděla jsem, že zvířata mohou mít jména, a proto mi nepřipadalo zvláštní, že jsem dostala zvířecí jméno. Ale zpočátku mi přišlo divné, že už nejsem Rakam. Nedokázala jsem na sebe myslet jako na Toti.

Toho večera mě matka znovu vykoupala, natřela mě celou voňavým olejem a oblékla mě do hebké košilky, ještě jemnější, než byl její červeny šátek. Znovu mi dala pořádné kázání, ale zároveň byla rozrušená a nadšená. Bylo vidět, že ze mě má radost, když jsme zase šly těmi dlouhými chodbami do bezy. Cestou jsme potkaly několik dalších služebných, až jsme se ocitly v panině ložnici. Byla to nádherná místnost plná zrcadel, Harašených závěsů a obrazů. Neznala jsem do té doby ani zrcadla, ani obrazy a polekalo mě, když jsem na nich uviděla lidi. Lady Tazeu si všimla, že mě to polekalo. „Pojď, malá,” řekla a udělala mi místo ve své krásné, široké a měkké posteli se spoustou polštářů, „pojď a zavrtej se do hnízdečka.” Vlezla jsem si k ní a ona mě hladila po vlasech a po tváři, chovala mě ve své teplé, měkké náruči, až jsem se přestala bát a bylo mi příjemně. „No tak, no tak, malá Toti,” říkala konejšivě a pak jsme usnuly.

Stala jsem se mazlíčkem Lady Tazeu Wehoma Shomeke. Spala jsem s ní skoro každou noc. Její manžel býval málokdy doma, a když byl, nepřišel za ní; raději se potěšil s otrokyněmi. Někdy si paní zavolala do postele mou matku nebo některou jinou z mladších otrokyň, a to mě pak posílala pryč. Ale když jsem byla starší, tak deset nebo jedenáct, nechávala mě už u sebe, chtěla, abych se k nim přidala, a učila mě, jak se potěšit. Byla laskavá, ale ve věcech lásky byla učitelkou a já nástrojem, na který hrála.

Učila mě také zvládat povinnosti spojené s domácím životem. Cvičila mě ve zpěvu, protože jsem měla dobrý hlas. Za celé ty roky jsem nebyla ani jednou potrestána a nemusela jsem dělat žádnou těžkou práci. V táboře jsem žila jako malá divoška, ale v tom Velkém Domě jsem byla vzorem poslušnosti. Proti babiččiným příkazům jsem se neustále bouřila a zlobily mě, ale moje paní mě mohla požádat o cokoli a já to s radostí udělala. Pevně si mě k sobě připoutala tím jediným druhem lásky, který pro mě měla. Myslela jsem si, že je Milosrdnou Tual, která sestoupila z nebes na zem. To neříkám jen tak, je to pravda. Myslela jsem si o ní, že je nějaká vyšší bytost, někdo, kdo stojí nade mnou.

Možná řeknete, že jsem nemohla nebo že jsem neměla cítit potěšení z toho, že mě moje paní zneužívá bez mého svolení, a kdybych takové potěšení pociťovala, nemluvila bych o něm; ani proto, abych se snažila dokázat, že na tom obrovském zlu byla alespoň špetka něčeho dobrého. Já jsem tenkrát vůbec nevěděla, co znamená svolení nebo odmítnutí. To jsou pojmy, které zná jen svobodny člověk.

Měla jedno dítě, syna o tři roky staršího než já. Žila úplně sama, jen mezi námi otrokyněmi. Wehomovi byli aristokraté Ostrovů, staromódní rodina, kde ženy necestovaly, takže byla od svých příbuzných úplně odříznutá. Společnost mívala jen tehdy, když náš Pán, Shomeke, přivezl své přátele z hlavního města, ale protože to byli vždycky jen samí muži, mohla s nimi byt pouze po dobu jídla.

Pána jsem vídala jen zřídka a vždycky jen z dálky. Pokládala jsem ho také za vyšší bytost, ale nebezpečnou.

Pokud jde o Eroda, Mladého Pána, tak toho jsme vídaly denně, když přišel za matkou nebo když se jel se svými vychovateli projet. My dívky jsme po něm pokukovaly a chichotaly jsme se, když nám bylo těch jedenáct dvanáct, protože Erod byl hezký chlapec, tmavý a štíhlý jako jeho matka. Věděla jsem, že se svého otce bojí, protože jsem ho často slýchala plakat, když byl u matky. Vždycky ho utěšila cukrovím, hladila ho a říkala: „Však on zase brzy odjede, miláčku.” Bylo mi také Eroda líto, byl jako stín: tichy, jemný, nikomu neubližoval. Když mu bylo patnáct, poslali ho na rok do školy, ale otec ho přivezl zpátky ještě před koncem školního roku. Otroci nám řekli, že ho Pán surově zbil a zakázal mu i vyjížďky mimo farmu.

Otrokyně, které Pán znásilnil, nám vyprávěly, jak přitom býval surový, a ukazovaly nám svoje šrámy a zranění. Nenáviděly ho, ale moje matka proti němu nikdy neřekla křivého slova. „Kdo si myslíš, že jsi?” řekla jedné dívce, která si jí postěžovala, že ji Pán zneužil. „Dáma, se kterou se musí jednat v rukavičkách?” A když ta dívka zjistila, že je těhotná, že „se čeká”, jak jsme říkaly, nechala ji poslat zpátky do tábora. Nechápala jsem proč. Tenkrát jsem si o Yowě myslela, že je tvrdá a žárlivá. Ted si myslím, že tím tu dívku ochránila i před žárlivostí naší paní.

Nevím, kdy jsem pochopila, že jsem Pánova dcera. Matka toto tajemství úzkostlivě střežila před paní, a proto si myslela, že to neví nikdo. Ale všechny otrokyně její tajemství znaly. Nevím, kdy a kde jsem to zaslechla, ale když jsem pak viděla Eroda, důkladně jsem ho zkoumala a zdálo se mi, že jsem našemu otci daleko víc podobná než on, protože v té době jsem už věděla, co to znamená otec. A divila jsem se, že to Lady Tazeu nevidí. Jenže ona se už dávno rozhodla žít v nevědomosti.

Během těch let jsem málokdy chodila do tábora. Když jsem byla v Domě asi půl roku, hrozně jsem chtěla jít navštívit Walsu a babičku, ukázat jim své pěkné šaty a lesklé vlasy a to, jak jsem čistá. Ale když jsem tam přišla, tak po mně děti, s kterými jsem si hrávala, házely blátem a kamením a šaty mi roztrhaly. Walsu byla na poli. Musela jsem se celý den schovávat u babičky doma. Už jsem tam víckrát nechtěla jít. Když pro mě babička vzkázala, šla jsem vždycky jen s matkou a nikdy se od ní nevzdalovala. Lidé v táboře, dokonce i moje babička, mi najednou připadali hrubí a odpudiví. Byli špinaví a hrozně páchli. Měli vředy, jizvy po bití, useknuté prsty, uši nebo nosy. Ruce a nohy měli drsné, s pokroucenými nehty. Už jsem takovým lidem odvykla. My, kteří žijeme ve Velkém Domě, jsme úplně jiní než oni, myslela jsem si. Tím, že sloužíme vyšším bytostem, se jim začínáme i podobat.

Když mi bylo třináct a čtrnáct, brala si mě Lady Tazeu ještě pořád do postele a často se se mnou milovala. Ale také už měla nového mazlíčka, dceru jedné z kuchařek, hezké, děvčátko, ale světlé jako hlína. Jednu noc mi dlouho dělala všechno to, o čem věděla, že přivádí mé tělo do extáze. Když jsem pak ležela vyčerpaná v jejím náručí, šeptala „sbohem, sbohem” a zlíbala mi obličej a prsa. Byla jsem příliš vyčerpaná, než abych nad tím přemýšlela.

Druhého dne ráno si paní zavolala mou matku i mě a řekla nám, že mě hodlá dát svému synovi k sedmnáctým narozeninám. „Budeš mi hrozně chybět, drahoušku Toti,” řekla se slzami v očích. „Bylas moje potěšení. Ale není tu žádná jiná dívka, kterou bych mohla Erodovi nechat. Ty jsi ta nejčistší, nejdražší a nejroztomilejší ze všech. Vím, že jsi panna,” myslela panna pro muže, „a já vím, že se budeš mému chlapci líbit. Bude na ni hodný, Yowo,” řekla vážně mé matce. Matka se uklonila a neřekla nic. Nemohla nic říct. A neřekla nic ani mně. Bylo příliš pozdě prozradit tajemství, na které bývala tak pyšná.

Lady Tazeu mi dala lék proti početí, ale matka tomu léku nevěřila a přinesla mi od babičky antikoncepční byliny. Obojího jsem ten týden svědomitě užívala.

Když muž v domě navštívil svou manželku, šel za ní do bezy, ale když chtěl otrokyni, byla „poslána naproti”. A tak mě večer v den narozenin Mladého Pána oblékli do červeného a odvedli mě, poprvé v mém životě, do mužské části Domu.

Moje úcta k paní se tykala i jejího syna, cely život mě učili, že naši páni nám jsou od přírody nadřazeni. Ale on byl chlapec, kterého jsem znala od dětství, a já věděla, že máme zpoloviny stejnou krev. Proto jsem si před ním připadala divně.

Myslela jsem si, že je plachý, bála jsem se jeho mužství. Ostatní dívky se ho snažily svádět, ale neuspěly. Ženy mi řekly, co mám dělat, jak se mu mám nabídnout a povzbudit ho, a já byla připravena udělat vše, co se po mně žádalo. Přivedli mě do jeho nádherné ložnice, celé z kamenného krajkoví, s vysokými úzkými okny vyplněnými fialovým sklem. Chvilku jsem ostýchavě stála u dveří a on zůstal stát u stolu plného papírů a obrazovek. Nakonec ke mně přišel, vzal mě za ruku a odvedl mě k židli. Posadil mě na ni, zůstal však stát a mluvil ke mně, což bylo celé v rozporu se zdejšími pravidly a já z toho byla celá zmatená.

„Rakam,” řekl - „jmenuješ se tak, že?” - přikývla jsem - „Rakam, matka chce pro mě to nejlepší a nesmíš si myslet, že jsem nevděčný nebo slepý k tvé kráse. Ale nevezmu si ženu, která se mi nemůže nabídnout ze své svobodné vůle. Pohlavní styk mezi otrokářem a otrokyni je znásilnění.” A mluvil dál, mluvil krásně, jako když moje paní četla nahlas z některé ze svých knih. Moc jsem mu nerozuměla, snad jen to, že mám přijít, kdykoli pro mě pošle, a spát v jeho posteli, ale on se mě nikdy nedotkne. A nemám to nikomu říkat. „Je mi líto, je mi moc líto, že tě nutím lhát,” řekl tak vážně, až se mi zdálo, že mu lež působí bolest. Právě kvůli tomu se mi zdál byt víc bohem než člověkem. Protože jestliže lež bolí, jak by mohl člověk zůstat naživu?

„Udělám, jak si přejete, Lorde Erode,” řekla jsem.

A tak pro mě skoro každý večer jeho otroci přicházeli, aby mě k němu přivedli. Spala jsem vždycky v jeho velké posteli a on pracoval u stolu plného papírů. Spal na pohovce pod okny. Často se mnou chtěl mluvit, někdy dost dlouho, chtěl se se mnou podělit o svoje nápady a myšlenky. Když byl ve škole v hlavním městě, stal se členem organizace vlastníků otroků, kteří chtěli zrušit otroctví. Jmenovala se Společenství. Když se o tom dověděl jeho otec, vzal ho ze školy pryč, poslal ho domů a zakázal mu opustit farmu. Takže byl taky vězeň. Ale neustále si dopisoval se Společenstvím prostřednictvím netu, se kterým uměl zacházet tak, aby mu na to otec nebo vláda nepřišli.

Měl v hlavě tolik nápadů, že musely ven. Často s námi zůstali Geu a Ahas, mladí otroci, kteří s ním vyrůstali a kteří pro mě vždycky chodili, a on nám všem povídal o otroctví a svobodě a mnoha dalších věcech. Bývala jsem ospalá, ale poslouchala jsem a slyšela mnoho věcí, které jsem si neuměla vyložit nebo jsem jim dokonce ani nevěřila. Řekl nám, že existuje organizace nazvaná Hame, jejímž úkolem je krást otroky z plantáží. Otroci jsou pak předáni členům Společenství, kteří jim vystaví falešné papíry o vlastnictví a dobře s nimi zacházejí, pronajímají je na slušnou práci ve městech. Povídal nám o městech a já to strašně ráda poslouchala. Vyprávěl nám o Kolonii Yeowe a říkal, že tam otroci udělali revoluci.

O Yeowe jsem nevěděla nic. Byla to velká modrozelená hvězda, která zapadala po západu slunce a rozsvěcovala se před jeho východem. Byla jasnější než ten nejmenší z měsíců. To jméno jsem slýchala v táboře, v jedné staré písni:

Ó, ó, Yeowe,

Nikdo se odtamtud nevrátí.

Vůbec jsem nevěděla, co je to revoluce. Když mi Erod řekl, že to znamená, že otroci na plantážích v místě, které se tak jmenuje, Yeowe, bojují proti otrokářům, nechápala jsem, jak to otroci mohli udělat. Odpradávna to bylo zařízeno tak, že na světě jsou vyšší a nižší bytosti, Bůh a člověk, muž a žena, pán a otrok. Mým světem byla Shomekova farma a ta byla postavena na tomto jediném základě. Kdo by to chtěl bořit? Každý by zůstal ležet rozdrceny v těch troskách.

Nelíbilo se mi, když o nás Erod mluvil jako o otrocích. Otrok bylo ošklivé slovo, které nám odebíralo naši hodnotu. V duchu jsem byla přesvědčena, že tady na Werelu jsme pracovní síly našich majitelů. Otroci jsou jinde, tam v Kolonii Yeowe. Jsou to bezcenní nevolníci, rebelové, a proto je tam poslali. Takhle mi to dávalo smysl.

Teď vidíte, jak jsem byla nevědomá. Někdy jsme se mohly s Lady Tažeu dívat na programy na holonetu, ale ona sledovala jen různé příběhy, zpravodajství a reportáže nikdy. O světě za hranicemi farmy jsem nevěděla nic než to, co jsem se dozvěděla od Eroda, a tomu jsem nerozuměla.

Erod chtěl, abychom s ním polemizovali. Myslel si, že je to nejlepší důkaz osvobozování naší mysli. Nejvíc v tom vynikal Geu. Zeptal se ho třeba: „Ale když nebudou otroci, kdo bude pracovat?” Erod mu pak mohl podat obsáhlé vysvětlení. Oči mu zářily, měl dar výmluvnosti. Strašně jsem ho milovala, když s námi mluvil. Byl krásny a to, co říkal, bylo také krásné. Bylo to podobné, jako když jsem v dětství naslouchávala starcům, kteří „předzpěvovali slovo”, recitovali Arkamye.

Antikoncepční přípravky, které mi má paní každý měsíc dávala, jsem přenechávala děvčatům, která je potřebovala. Lady Tazeu probudila mou sexualitu a navykla mě na sexuální život. Její mazlení mi chybělo. Ale nevěděla jsem, jak se přiblížit k některé z otrokyň, a ony se bály přiblížit se ke mně, protože věděly, že patřím Mladému Pánovi. Byla jsem s Erodem často, a když mluvil, moje tělo po něm hrozně toužilo. Ležela jsem v jeho posteli a snila o tom, že ke mně přišel, sklonil se nade mnou a dělal se mnou to, co moje paní. Ale on se mě nikdy nedotkl.

Geu byl taky hezky mladík, čistý a dobře vychovaný. Měl dost tmavou pleť a přitahoval mě. Nespouštěl ze mě oči. Ale nepřiblížil se ke mně až do té chvíle, než jsem mu řekla, že se mě Erod nikdy ani nedotkne.

Tak jsem porušila slib, že to nikomu neřeknu, který jsem dala Erodovi. Ale necítila jsem se povinna dodržovat sliby, stejně jako jsem se necítila povinna mluvit pravdu. Taková ctnost se hodila jen k pánům, ne k nám.

Pak mi Geu vždycky řekl, kdy za ním mám přijít do podkroví Domu. Pokaždé mě trošku potěšil. Ale o panenství mě nepřipravil, byl přesvědčen, že je musí uchovat pro našeho pána. Místo toho mi dával penis do úst. Při vyvrcholení se vždycky odvrátil, protože sperma otroka nesmí poskvrnit pánovu ženu. Tak otrokovi káže jeho čest.

Teď si můžete znechuceně říct, že se můj příběh točí jen kolem těchto záležitostí a že v životě je spousta jiných věcí než jen sex, a to dokonce i v životě otroka. Což je svatá pravda. Chci jen říct, zeje to možná právě naše sexualita, která tak snadno lidi zotročí, muže i ženy bez rozdílu. Možná je to opravdu tak, že i pro svobodné muže a ženy je nejtěžší věcí udržet si právě tu svobodu. Politika těla, to jsou kořeny moci.

Byla jsem mladá, kypící zdravím a toužící po radosti. A dokonce i teď, tady, když se ohlednu zpět z tohoto světa do tamtoho, do tábora a do Shomekova Domu, vidím všechny ty obrazy jako jasný sen. Vidím babiččiny velké upracované ruce. Vidím svou matku, usmívá se, kolem krku má ten červeny šátek. Vidím tmavé hedvábné tělo své paní na polštářích. Cítím pach kravského hnoje z ohnišť a parfémy bezy. Cítím své mladé tělo, měkce se ho dotýká látka mých šatů, cítím ruce a rty své paní. Slyším, jak starci předzpěvují Boží slovo, slyším svůj hlas, který zpívá milostnou píseň společně s mou paní, a Erodovo horování o svobodě. Jeho obličej je celý prozářen tím, co v duchu vidí. Za ním kamenné krajkoví a fialové sklo zadržují noc, aby se nevetřela do pokoje. Tím nechci říct, že bych se tam vrátila. Zemřela bych, kdybych měla jít zpátky k Shomekovým. Zemřela bych, kdybych měla opustit tento svobodný svět, můj svět, a vrátit se do míst svého otroctví. Ale všechno, co jsem v mládí věděla o kráse, lásce a naději, patřilo tam.

A tam to bylo i zrazeno. Všechno, co je postaveno na takovém základě, nakonec zradí samo sebe.

V roce, kdy se svět změnil, mi byl šestnáct.

Ta první změna, o které jsem slyšela, mě vůbec nezajímala. Zajímalo mě na ní jen to, že rozrušila mého pána a taky Gea s Ahasem a některé další mladé otroky. Dokonce i moje babička to chtěla slyšet, když jsem ji navštívila. „To Yeowe, ten svět otroků,” řekla, „se osvobodil? Vyhnali pány? Otevřeli brány? Můj Bože, drahý Pane Kamye, jak je to možné? Chvalte jeho jméno, chvalte jeho zázraky!” Kolébala se sem a tam, dřepěla v prachu a rukama si objímala kolena. Byla z ní teď stará, scvrklá žena. „Povídej mi o tom!” řekla.

Nevěděla jsem toho moc, co bych jí mohla říct. „Všichni vojáci se vrátili sem,” řekla jsem. „A ti ostatní lidi, ti cynici, jsou tam, v Yeowe. Možná jsou novými pány. Všechno je to od nás hrozně daleko,” řekla jsem a mávla rukou směrem k nebi.

„Jací cynici? Co to je?” zeptala se babička, ale já nevěděla. Pro mě to všechno byla jen pouhá slova.

Ale když se náš Pán, Lord Shomeke, vrátil domů nemocný, pochopila jsem. Přiletěl expresem do našeho malého přístavu. Viděla jsem, jak ho nesou na nosítkách, oči měl v sloup a černá kůže mu zešedla četnými skvrnkami. Umíral na nemoc, která řádila ve městech. Moje matka, která zůstala s Lady Tazeu, viděla na holonetu politika, který říkal, že tu nemoc na Werel zavlekli cynici. Jeho řeč naháněla takovou hrůzu, že jsme si mysleli, že každý zemře. Když jsem o tom řekla Geovi,jen si odfrkl. „Cizinci, ne cynici,” řekl, „a ti s tím nemají nic společného. Je to jen nový druh hnisavých vředů.”

Ta hrozná nemoc byla pohromou. Věděli jsme, že každého otroka, který sejí nakazí, okamžitě zabíjejí jako dobytče a mrtvolu na místě pálí.

Pána nezabili. Dům byl plný doktorů a Lady Tazeu seděla u jeho lůžka ve dne v noci. Byla to krutá smrt. Nebrala konce. Lord Shomeke ve svém utrpení vydával hrozné zvuky. Člověk by nevěřil, že někdo může překřičet celé hodiny jako on. Maso se mu měnilo ve vředy a opadávalo, zešílel, ale neumíral.

Zatímco se Lady Tazeu změnila v pouhý stín, byla vyčerpaná a tichá, Eroda zaplavila nová síla a vzrušení. Když slyšel otcovo kvílení, oči se mu někdy rozzářily a šeptal: „Paní Tual, smiluj se nad ním.” Ale sytil se těmi výkřiky. Věděla jsem od Gea a Ahase, kteří s Erodem vyrůstali, jak ho otec trýznil a opovrhoval jím a jak Erod přísahal, že nikdy nebude takový jako on a nebude dělat věci, které dělal on.

Ale byla to Lady Tazeu, která to ukončila. Jednoho večera poslala pryč z pokoje všechny ostatní, jako to dělávala často, a sama seděla u umírajícího muže. Když začal naříkat a kvílet, vzala malý nožík na šití a podřízla mu hrdlo. Pak si podřezala žíly, lehla si k němu a tak zemřela. Moje matka byla celou noc ve vedlejším pokoji. Říkala, že se trochu divila, proč je tam takové ticho, ale byla hrozně unavená a hned usnula. Ráno vešla dovnitř a našla je tam ležet ve vychladlé krvi.

Chtěla jsem plakat pro svou paní, ale všude kolem vládl zmatek. Lékaři nařídili, aby se všechno z pokoje nemocného okamžitě spálilo a mrtvá těla také. Prohlásili, že Dům je v karanténě, takže jen knězi z Domu mohou vykonat pohřeb a nikdo nesmí po dvacet dní opustit farmu. Ale nakonec někteří lékaři sami neprodleně odjeli, když jim Erod, nynější Lord Shomeke, řekl, co hodlá udělat. Ahas se mi také o něčem zmateně zmínil, ale ve svém smutku jsem tomu nevěnovala pozornost.

Toho večera během pohřbu stálo všechno služebnictvo z Domu před kaplí, aby mohlo naslouchat písním a modlitbám. Dozorci a eunuchové přivedli i lidi z tábora a ti se postavili za nás. Viděli jsme, jak průvod vychází z kaple, minuly nás bílé máry, hranice byla zapálena a stoupal z ní černý dým. Ale ještě dlouho předtím, než dohořela, za námi přišel nový Lord Shomeke.

Erod vystoupil na malou vyvýšeními za kaplí a mluvil silným hlasem, jaký jsem u něj nikdy předtím neslyšela. V Domě to vždycky bylo šeptání ve tmě. Teď mluvil za světla a nahlas. Stál tam, černý a vzpřímeny v bílých smutečních šatech. Ještě mu nebylo dvacet. Řekl: „Lidi, poslouchejte: byli jste otroci, budete svobodní. Byli jste mým vlastnictvím, teď budou vaše vlastní životy patřit vám. Dnes ráno jsem odeslal vládě Příkaz k osvobození od otroctví pro každého otroka na farmě, pro čtyři sta jedenáct mužů, žen a dětí. Přijďte ráno do mé kanceláře v účtárně a já vám dám vaše papíry. Každý z vás dostane potvrzení o tom, že je svobodny člověk. Už se nikdy nemůžete stát znovu otroky. Od zítřka jste svobodní a můžete si dělat, co chcete. Pro každého z vás tam budou připraveny peníze, abyste s nimi mohli začít novy život. Nebude to tolik, kolik si zasloužíte, kolik jste si vydělali za všechnu tu práci pro nás, ale to, co vám musím dát. Odcházím odsud. Pojedu do hlavního města, kde budu pracovat na tom, aby všichni otroci na Werelu mohli byt svobodní. Den svobody, který už nastal na Yeowe, se blíží i u nás a přijde brzy. A kdokoli chce jít se mnou, pojďte! Je tam pro nás práce dost!”

Pamatuji si všechno, co říkal. Když člověk nečte a nemá mysl zaplněnou obrazy z holonetu, utkví mu mluvené slovo hluboko v paměti.

Když domluvil, nastalo takové ticho, jaké jsem v životě neslyšela. Pak se ozval jeden z lékařů. Protestoval, že Erod nesmí porušit karanténu. „Zlo jsme právě spálili,” řekl Erod a rozmáchlým gestem ukázal na černý kouř. „Tohle místo bylo až dosud sídlem zla, ale od této chvíle už Shomeke nebude nikomu škodit!”

Poté se za námi v davu lidí z tábora ozvalo slabé hučení, rostlo a sílilo v obrovsky jásot smíšeny s pláčem, nářkem, křikem a zpěvem. „Pane Kamye! Pane Kamye!” křičeli muži. Nějaká stařena vystoupila z davu: moje babička. Šla hloučkem služebnictva z Domu, jako bychom byli pole klasů. Zastavila se v uctivé vzdálenosti před Erodem. Lidé se ztišili, aby ji slyšeli. Řekla: „Pane náš, vyháníte nás z našich domovů?”

„Ne,” řekl. „Jsou vaše. I půda patří vám. Obdělávejte ji a to, co vypěstujete, bude vaše. Toto je váš domov a vy jste svobodní!”

Znovu se ozval bouřlivý jásot, až jsem se schoulila a zakryla si uši, ale také jsem plakala a křičela a společně s ostatními jako jeden muž chválila Pana Eroda i Pana Kamye.

Tančili jsme a zpívali u hořících hranic až do západu slunce. Nakonec babička a osvobození otroci rozhodli, že se obyvatelé tábora mají vrátit do svých domovů. Připomněli, že ještě nemají papíry v ruce. My z Domu jsme se také trousili nazpátek a mluvili jsme o zítřku, kdy dostaneme naši svobodu, půdu a peníze.

Druhého dne seděl Erod od rána v účtárně a každému otrokovi vypsal papíry připravil hromádku peněz, stejnou pro všechny: sto kue v hotovosti a směnku i dalších pět set v okresní bance, které mohly byt vyzvednuty až za čtyřicet dní. každému vysvětlil, že to tak zařídil proto, aby se nemohlo stát, že někdo někoho obere o peníze dřív, než se dotyčný rozhodne, jak s nimi naloží. Poradil lidem, aby vytvořili družstvo, společně do něj vložili peníze a hospodařili na farmě demokraticky. „Peníze v bance, bože!” křičel nějaký starý mrzák a poskakoval na pokřivených nohou. „Peníze v bance, bože!”

Kdyby chtěli, opakoval Erod pořád dokola, mohou nechat peníze uložené bance a spojit se s organizací Hame, která by jim pomohla dostat se i s finanční částkou naYeowe.

„O, o, Yeowe, “zanotoval někdo a ostatní změnili slova:

„Každý půjde.

Ó, ó, Ye - o - we,

Každý půjde!”

Zpívali celý den. Bylo to ale smutné. I dnes, když si na tu píseň a na ten den vzpomenu, chce se mi plakat.

Druhého dne ráno Erod odjel. Nemohl se dočkat, až opustí místo, kde tolik trpěl, a začne žít v hlavním městě a pracovat pro svobodu. Ani se se mnou nerozloučil. Gea a Ahase vzal s sebou. Lékaři a jejich personál odjeli už den předtím. Dívali jsme se, jak Erodovo letadlo stoupá do oblak.

Pak jsme se vrátili do Domu. Nebyl v něm žádny majitel, žádné panstvo, nikdo, niido by nám řekl, co máme dělat.

Šly jsme si s matkou sbalit oblečení. Moc jsme toho spolu nenamluvily, ale cítily jsme, že tam nemůžeme zůstat. Slyšely jsme ostatní ženy pobíhat po beze, prohledávaly pokoje Lady Tazeu, vrhly na skříně, smály se a vykřikovaly nadšením, když našly šperky a cennosti. V hale jsme uslyšely mužské hlasy:

Dozorci. Bez jediného slova jsme popadly to, co jsme právě držely v ruce, vyšly zadním východem do zahrady, proklouzly živým plotem a utíkaly do tábora.

Velká brána byla dokořán otevřená.

Jak mohu vypovědět, co pro nás znamenalo vidět tu bránu dokořán? Jak to mohu vypovědět?

2. Zeskra

Erod vůbec netušil, jak se řídí farma, protože ji řídili Dozorci. On byl také vězněm. Žil se svými papíry, obrazovkami, sny a představami.

Babičky a ostatní obyvatelé tábora strávili celou noc organizováním a plánováním, jak se sjednotit, aby se dokázali ubránit. Když jsme toho rána doběhly s matkou do tábora, u brány stáli na stráži bývalí nevolníci se zbraněmi, které si vyrobili z polního nářadí. Babičky a eunuchové zvolili náčelníka, silného statného dělníka. Doufali, že takhle udrží na své straně všechny mladé muže.

Do večera tato naděje padla. Mladí muži se odtrhli. Vypravili se drancovat Dům. Dozorci je ostřelovali z oken a spoustu jich zabili; ostatní se rozprchli. Dozorci se utábořili v Domě a popíjeli Shomekovo víno. Majitelé sousedních plantáží jim poslali posily. Slyšeli jsme, jak rychlá letadla přistávají jedno za druhým. Ženy, které zůstaly v Domě, jim teď byly vydány na pospas.

U nás v táboře se brána opět zavřela. Velké závory zvenčí jsme přemístili dovnitř a mysleli jsme si, že budeme alespoň v noci v bezpečí. Ale oni přijeli kolem půlnoci s velkými traktory a povalili ohradu. Do tábora vtrhla asi stovka mužů, našich Dozorců a majitelů sousedních plantáží. Měli pušky. Bojovali jsme proti nim polním nářadím a klacky. Pár jsme jich zranili nebo zabili. Oni postříleli spoustu našich lidí a pak začali znásilňovat ženy. Trvalo to celou noc.

Jedna skupina sehnala do houfu staré lidi a střílela je mezi oči jako dobytek. Mezi oběťmi byla i moje babička. Nevím, co se stalo s matkou. Když mě ráno odváděli, neviděla jsem ani jednoho muže z tábora naživu. V krvi na zemi se povalovaly bílé papíry. Potvrzení o svobodě.

Několik z nás dívek a mladých žen, které jsme zůstaly naživu, nahnali do náklaďáku a odvezli na letiště. Tam nás přinutili nastoupit do letadla a vzlétli jsme. Nebyla jsem v té době při smyslech. Všechno, co o tom vím, jsem se později dozvěděla od ostatních.

Ocitly jsme se v táboře úplně stejném, jako byl ten náš. Myslela jsem si, že nás přivezli zpátky domů. Nahnali nás dovnitř. Bylo ráno a všichni dělníci byli na poli, v táboře zůstaly jen babičky, děti a starci. Babičky nás přijaly nepřátelsky a nenávistně. Nejdřív jsem nechápala, proč jsou kolem samé cizí tváře. Hledala jsem mezi nimi svoji babičku.

Bály se nás, myslely si, že jsme uprchlíci. V posledních letech otroci z plantáží utíkali a snažili se dostat se do měst. Babičky si myslely, že jsme vzbouřenci a že s námi budou jen problémy. Ale pomohly nám, abychom se mohly umyt, a přidělily nám místo u věže eunuchů. Řekly, že nemají žádné prázdné chaty. Také jsme se od nich dozvěděly, že jsme na farmě Zeskrovych. Nechtěly slyšet, co se stalo na Shomekově farmě. Nebyly rády, že tam jsme. Nepotřebovaly naše problémy.

Spaly jsme na holé zemi, bez střechy nad hlavou. V noci přišlo přes příkop několik otroků a znásilnili nás, protože nebyl nikdo, kdo by jim v tom zabránil, pro nikoho jsme neměly tu nejmenší cenu. Byly jsme příliš zesláblé a zbědované, než abychom se mohly bránit. Jedna z nás, dívka jménem Abye, se přece jen bránila. Muži ji surově zbili. Ráno se nemohla ani hnout, nebyla schopna promluvit. Dozorci ji tam nechali, když nás odváděli pryč. Nechali tam ještě jednu dívku, vysokou otrokyni, která měla na hlavě bílé jizvy jako pěšinky ve vlasech. Když jsme odcházely, podívala jsem se na ni a zjistila jsem, že je to moje bývalá přítelkyně Walsu. Předtím jsme se nepoznaly. Seděla v prachu na zemi, hlavu skloněnou.

Pět z nás odvedli z tábora do Velkého Domu Zeskrovych, do části pro otrokyně. Na chvilku mi svitla naděje, protože jsem byla zvyklá sloužit v Domě. To jsem ještě nevěděla, jak je Zeskrova farma jiná než farma Shomekovych. Tady byl Dům plný lidí, plny panstva a Dozorců. Byla to velká rodina, ne jeden Pán jako u Shomekových. Bydlelo jich tu na tucet se svými rodinnými příslušníky, služebnictvem a hosty, takže v mužské části Domu žilo kolem čtyřiceti mužů a skoro stejný počet žen obýval bezu. Dále tam bylo více než padesát sloužících. Nás sem vzali ne jako služebné, ale jako souložnice.

Když nás vykoupali, nechali nás v místnosti pro souložnice, velké ratejně bez jediného koutku soukromí. Kromě nás tam už bylo asi deset žen. Ty, kterým se jejich práce líbila, se na nás tvářily nevraživě; ostatní náš příchod uvítaly, protože doufaly, že je vystřídáme a že se budou moci začlenit mezi domácí služebnictvo. Žádná z nich na nás však nebyla zlá a některé byly laskavé. Daly nám oblečení, protože jsme celou tu dobu byly nahé, a konejšily tu nejmladší z nás, asi jedenáctiletou dívenku z tábora, která se jmenovala Mio a bílé tělíčko měla samou modřinu.

Jedna z těch žen se jmenovala Sezi-Tual. Podívala se na mě a v obličeji se jí objevil ironicky vyraz. Bylo v ní něco, co mě probudilo.

„Ty nejsi obyčejná plebejka,” řekla. „Jsi černá jako ten starý ďábel Zeskra. Jsi dítě Dozorce, že?”

„Ne, paní,” řekla jsem. „Jsem pánovo dítě. A taky dítě boží. Jmenuji se Rakam.”

„Tvůj pámbíček se k tobě v poslední době nechoval moc hezky,” řekla. „Možná by ses měla modlit k milosrdné Paní Tual.”

„Nehledám milosrdenství,” řekla jsem. Od té doby mě měla Sezi-Tual ráda a chránila mě, což jsem opravdu potřebovala.

Večer nás většinou posílali do mužské části Domu. Když se pořádaly večírky a dámy po jídle odešly, přivedli nás, abychom seděly pánům na klíně a pily s nimi víno. Pak si s námi páni užívali na pohovkách nebo si nás brali do svých pokojů. Zeskrovci nebyli suroví. Někteří sice rádi znásilňovali, ale většina z nich dávala přednost pomyšlení, že po nich toužíme a chceme totéž, co oni. Takoví muži mohli byt spokojeni. Ti první, když jsme daly najevo strach a byly poslušné, ti druzí, když jsme se podvolily a tvářily se, že nám to dělá dobře. Ale někteří z jejich hostů byli úplně jiní.

Neexistoval žádny zákon, který by souložnice chránil před ublížením na zdraví nebo zabitím. Pán nemusel se špatným zacházením souhlasit, ale bylo neslušné, aby v tom hostům bránil: hosté očekávali, že má tolik otrokyň, že může nad nějakými ztrátami mávnout rukou. Takže do pohostinného domu Zeskrových přicházeli i tací, kteří si libovali v mučení. Sezi-Tual, oblíbenkyně Starého pána, proti tomu mohla protestovat a také to dělala. Takoví hosté už pak nebývali zváni znovu. Ale během mého pobytu jeden z hostů zabil Miu, tu holčičku, která s námi přišla z Shomekovy farmy. Přivázal ji k posteli a provaz kolem jejího krku tak utáhl, že se během soulože uškrtila.

Už o těchto věcech nebudu víc vyprávět. Řekla jsem to, co jsem musela říct. Jsou pravdy, které jsou zbytečné. Vědění je omezené na určité místo, tvrdí můj přítel. Je to pravda a kde je to pravda, že to dítě muselo zemřít tak, jak zemřelo.Je to pravda a kde je to pravda, že tak zemřít nemuselo?

Často jsem dělala společnost Lordu Yaseovi. Byl to muž středního věku, kterému se líbila moje černá kůže. Říkal mi „moje paní” nebo „rebelko”, protože to, k čemu došlo na Shomekově farmě, tady nazývali vzbouřením otroků. Po nocích, kdysi pro mě neposlal, jsem sloužila jako společnice pro kohokoli jiného.

Když jsem byla u Zeskrových dva roky, přišla za mnou jednou časně ráno Sezi-Tual. Tu noc jsem se vrátila pozdě od Lorda Yasea. V ratejně nás v tu dobu bylo jen pár, protože předchozího večera se konal večírek a pro většinu dívek poslali. Sezi-Tual mě probudila. Měla divné vlasy, kudrnaté a rozcuchané. Pamatuji se na její obličej, jak se nade mnou skláněla a ty kudrnaté vlasy jí padaly do tváře. „Rakam,” šeptala, „včera se mnou mluvil jeden otrok, který sem přišel se svým pánem. Dal mi tohle. Řekl, že se jmenuje Suhame.”

„Suhame,” opakovala jsem. Byla jsem ospalá. Podívala jsem se, co mi to podává: nějaký špinavý pomačkaný papír. „Neumím číst!” řekla jsem netrpělivě a zívla jsem.

Ale podívala jsem se na ten papír a poznala jsem ho. Věděla jsem, co je tam napsáno. Byl to ten papír o svobodě. Ten můj papír o svobodě. Tenkrát jsem se dívala, jak na něj Lord Erod píše moje jméno. Pokaždé, když na papíry nadepisoval jméno, četl je nahlas, abychom věděli, co píše. Zapamatovala jsem si ty kudrlinky prvního písmena obou svých jmen: Radosse Rakam. Vzala jsem papír do ruky a ruka se mi třásla: „Odkud to máš?”

„Zeptej se raději toho Suhame,” řekla. Najednou jsem pochopila, co to jméno znamená: „z Hame.” Bylo to heslo. Věděla to také. Dívala se na mě, najednou se sklonila a opřela se čelem o moje čelo. Zatajila dech. „Pomůžu ti. pokud to půjde,” zašeptala.

Setkala jsem se se „Suhamem” v jedné ze špižíren. Když jsem ho uviděla, hned jsem ho poznala: Ahas, kterého měl Lord Erod tak rád, stejně jako Gea. Nenápadný tichý mladík s bledou pletí, nikdy jsem o něm moc nepřemýšlela. Měl pronikavý pohled a já si vždycky myslela, že nás nepřátelsky sleduje, když jsem se bavila s Geem. Ted se na mě díval tak nějak zvláštně, pohled měl pořád pronikavý, a přesto prázdný.

„Jak to, že jsi tady s Lordem Boebou?” zeptala jsem se. „Jsi přece svobodný?”

„Jsem tak svobodný jako ty,” řekl. Nerozuměl jsem mu.

„Cožpak Lord Erod nezachránil ani tebe?” zeptala jsem se.

„Ano. jsem svobodný člověk.” Jeho obličej začal ožívat, vytrácela se z něj ta mrtvolná nehybnost, která v něm byla, když na mě poprvé pohlédl. „Lady Boeba je členkou Společenství. Pracuji pro Hame. Snažím se najít lidi z Shomekovy farmy. Slyšeli jsme, že několik žen je tady. Jsou ostatní ještě naživu, Rakam?”

Hlas měl tichý a když vyslovil mé jméno, zatajil se mi dech a hrdlo se mi sevřelo. Oslovila jsem ho jménem, přistoupila jsem blíž a objala ho. „Jsou tu ještě Ratual, Ramayo a Keo,” řekla jsem. Něžně mě držel. „Walsu je v táboře,” řekla jsem. „Pokud ještě žije.” Rozplakala jsem se. Neplakala jsem od smrti Mio. Plakal také.

Mluvili jsme spolu několikrát. Vysvětlil mi, že jsme opravdu podle zákona svobodné, ale ten zákon na farmách nikdo nerespektuje. Vláda se nebude plést mezi farmáře a ty, které oni prohlásí za své otroky. Kdybychom se dožadovaly svých práv, Zeskrové by nás asi zabili, protože nás pokládají za ukradené zboží a nechtějí mít ostudu. Musíme utéct, nebo nás musí někdo ukrást. Teprve ve městě bychom mohly být opravdu svobodné.

Musely jsme mít jistotu, že nás nikdo ze Zeskrových lidí neprozradí proto, že nám bude závidět nebo si bude chtít získat přízeň pánů. Sezi-Tual byla jediná, které jsem bezmezně věřila.

Ahas zařídil náš útěk s její pomocí. Prosila jsem ji, aby se k nám připojila, ale ona byla toho názoru, že když nemá papíry, musela by se pořád skrývat a to by bylo horší než její život u Zeskrových.

„Mohla bys odjet na Yeowe,” řekla jsem.

Zasmála se. „Všechno, co o Yeowe vím, je to, že se odtamtud nikdy nikdo nevrátil. Proč utíkat z jednoho pekla do druhého?”

Ratual se rozhodla, že s námi nepůjde; byla oblíbenkyní jednoho z mladých pánů a nechtěla na tom nic měnit. Ramayo, ta nejstarší z nás, co jsme přišly z Shomekovy farmy, a Keo, nyní patnáctiletá, chtěly jít. Sezi-Tual zašla do tábora a zjistila, že Walsu žije a pracuje na poli. Zařídit její útěk bylo mnohem těžší. Z tábora nebylo úniku. Muselo by se to podařit ve dne, na poli, před očima Dozorců. I promluvit s ní bylo těžké, protože babičky byly nedůvěřivé. Ale Sezi-Tual se to podařilo a Walsu jí řekla, že udělá cokoli, aby zase „uviděla ten svůj papír.”

Letadlo Lady Boeby na nás čekalo na kraji velkého gedového pole, na kterém se právě, sklízelo. Byl konec léta. Ramayo, Keo a já jsme ráno odešly z Domu každá zvlášť a v jinou dobu. Nikdo nás tam moc nehlídal a taky jsme neměly kam utéct. Farma Zeskrowch ležela mezi dalšími podobnými a uprchlý otrok by nenašel přítele na stovky mil daleko. Jedna za druhou jsme se různými směry přes pole a lesíkv přikradly k místu, kde nás v letadle čekal Alias. Srdce mi bušilo tak prudce, že jsem skoro nemohla dýchat. Vyhlíželi jsme Walsu.

„Tamhle je! “křikla Keo, která hlídkovala na křídle letadla. Ukazovala někam na druhou stranu velkého strniště.

Walsu vyběhla ze skupinky stromů na opačném konci pole. Běžela naplno a vyrovnaným tempem, jako by se nebála. Ale najednou se zarazila. Otočila se. Chvilku jsme nevěděli proč. Pak jsme uviděli, jak se ze stínu stromů vynořili dva muži, kteří ji pronásledovali.

Nerozběhla se směrem od nich, dovedla by je k nám. Zamířila proti nim. Skočila po nich jako divoká kočka na lovu. Když vyskočila, jeden z mužů vystřelil. Jak padala, strhla toho druhého s sebou na zem. Ten první ještě několikrát vystřelil. „Nastupte,” zavelel Ahas. „Honem.” Vyškrábaly jsme se do letadla a to se vzneslo do vzduchu. Zdálo se, že se všechno odehrálo v jednom a tomtéž okamžiku. V tom okamžiku, kdy Walsu provedla ten úžasný skok, jako by se také vznesla do vzduchu, vstříc smrti, vstříc svobodě.

3. Město

Složila jsem svůj papír o svobodě do malého obdélníčku. Držela jsem ho v ruce celou tu dobu, co jsme byli v letadle a i potom, když jsme přistáli ve Městě, a pokračovali tramvají. Když Alias zjistil, co svírám v dlani, řekl, že se o ten papír nemusím bát. Státní úřad má záznam o našem propuštění z otroctví a tady ve Městě se zákony dodržují. Jsme svobodní lidé, řekl. Jsme gareoti, to znamená páni, kteří nemají žádné otroky. „Přesně jako Lord Erod,” řekl. Pro mě to bylo nesrozumitelné. Musela jsem se toho tolik učit! Držela jsem ten papír v dlani až do chvíle, kdy jsem ho mohla uložit na bezpečném místě. Mám ho dodnes.

Pak jsme šli kousek pěšky ulicemi. Ahas nás dovedl k domu, který stál přímo u chodníku. Alias řekl, že je to něco jako tábor, ale my jsme si myslely, že je to určitě pansky dům. Přivítala nás žena středního věku. Měla světlou pleť, ale mluvila a chovala se jako paní, takže jsem nevěděla, kdo to je. Představila se nám jako Ress a řekla, že je rentérkou a zároveň správcovou této otevřené ubytovny.

Rentéři byli otroci, které jejich majitelé pronajímali různým firmám. Pokud si je najala nějaká velká firma, měla svou vlastní ubytovnu, ale mnoho rentérů pracovalo pro malé firmy, nebo mělo nějakou živnost, takže pak bydleli v ubytovnách, za které se platilo a kterým se říkalo otevřené ubytovny. Tohle byla jedna z nich. Podporovalo ji Společenství. Její obyvatelé museli dodržovat zavírací hodinu, protože se na noc zamykalo, ale to bylo vše; jinak byli nájemníci zcela samostatnými osobami. V této ubytovně bylo rentérů jen málo, většina nájemníků byli gareoti, bývalí otroci. Ve čtyřiceti bytových jednotkách bydlelo přes sto lidí. Na dům dohlíželo několik žen, které bych nazvala babičkami, ale tady se jim říkalo správcové.

Na farmách daleko na venkově, v daleké minulosti, kde život byl obehnán mílemi polí, stoletými tradicemi a odhodlanou nevědomostí, byl kterýkoli otrok vydán na milost a nemilost svému pánovi. Odtamtud jsme teď přišly do obrovského dvoumiliónového davu lidí, kde nikomu nebránili využít svých možností a schopností, kde jsme se musely co nejrychleji naučit, jak přežít, ale svůj život jsme měly ve vlastních rukou.

Ještě nikdy jsem neviděla ulici. Neuměla jsem přečíst ani slovo. Měla jsem se hodně co učit.

Ress to bylo ihned jasné. Byla to žena velkoměsta, myslela a mluvila rychle, byla netrpělivá, agresivní, senzitivní. Dlouho jsem jí nedokázala porozumět a mít ji ráda. Připadala jsem si díky ní hloupá a tupá jako poleno. Často jsem se na ni zlobila.

Teď jsem se dokázala zlobit. Nepociťovala jsem hněv, když jsem bydlela u Zeskrů. Nemohla jsem. Pohltil by mě. Tady pro něj prostor byl, ale ten byl k ničemu. Tiše jsem ho snášela. Keo a Ramayo bydlely společně ve velkém pokoji, já měla malý pokojík hned vedle. Nikdy jsem neměla svůj pokoj. Nejdřív jsem se v něm cítila osaměle a tak nějak zahanbeně, ale brzy se mi to začalo líbit. První věc, kterou jsem svobodně udělala, kterou jsem udělala jako svobodná žena, bylo to, že jsem za sebou zavřela dveře.

Po večerech jsem zavírala dveře a učila jsem se. Dopoledne jsme se chodily zaučovat v práci a odpoledne jsme měly vyučování: čtení, psaní, počty, dějepis. Pracovala jsem v malé dílně, kde se vyráběly papírové a dýhové krabičky na kosmetiku, svíčky, šperky a podobné věci. Naučili mě všechny jednotlivé kroky, jak krabičku vyrobit a jak ji pak ozdobit, protože většinu práce ve městě dělali právě zruční řemeslníci, kteří dokonale znali svůj obor. Duna patřila jednomu členovi Společenství. Ostatní zaměstnanci byli rentéři. Po vyučení jsem měla tak jako oni dostávat plat.

Zatím nás tři podporoval Lord Erod. Staral se i o několik mužů z Shomekovy farmy, kteří bydleli jinde. Erod se za námi nikdy nepřišel podívat. Myslím, že nechtěl vidět nikoho z lidí, které osvobodil za tak katastrofických okolností. Ahas a Geu mi řekli, že prodal většinu pozemků v Shomeke a peníze použil pro Společenství a pro svou politickou kariéru v Radikální straně, která podporovala emancipaci.

Geu přišel několikrát. Stal se z něj člověk z velkoměsta, vypadal dobře a uměl se tu orientovat. Když se na mě díval, cítila jsem, že myslí na to, jak jsem u Zeskrovych dělala souložnici, a neviděla jsem ho ráda.

Ahas, o kterém jsem nikdy v těch starých dobách nepřemýšlela, si teď získal můj obdiv. Věděla jsem, že je statečný, rozhodný a laskavý. Byl to on, kdo nás hledal, našel a zachránil. Erod to sice zaplatil, ale Ahas celou věc provedl. Často nás navštěvoval. Byl jediným nepošramocenym pojítkem s mým dětstvím.

A přicházel jako přítel, jako společník, nikdy jsem se před ním necítila jako bývalá otrokyně. Zlobila jsem se teď na každého muže, který se na mě díval tak, jako se muži dívají na ženy. Zlobila jsem se na ženy, které se na mě dívaly a braly mě sexuálně. Lady Tazeu zajímalo jen moje tělo. U Zeskrových jsem taky byla jen dalším tělem. Dokonce i pro Eroda, který se mě nikdy nedotkl, jsem znamenala totéž. Tělo, kterého se mohli dotýkat nebo ne, jak se jim zlíbilo. Mohli mě použít nebo ne, bylo to na nich. Nenáviděla jsem ty sexuální partie svého těla, pohlaví a prsa, křivku boků a břicha. Už od raného dětství mě oblékali do jemných látek, aby odhalili všechnu tu sexualitu ženského těla. Když jsem si začala vydělávat a mohla jsem si své oblečení koupit nebo ušít, začala jsem nosit šaty z pevného a hrubého materiálu. Měla jsem ráda své ruce, obratné při práci, a svou hlavu, které sice učení ještě moc nešlo, ale přesto se učila, ať jí to dalo sebevíc zabrat.

Strašně ráda jsem se učila dějepis. Vyrůstala jsem úplně bez něj. Na Shomekově a Zeskrově farmě bylo všechno pořád stejné. Nikdo nevěděl o tom, že by kdy život vypadal jinak. Nikdo nevěděl, že existuje nějaké místo, kde by život mohl být jiný. Byli jsme otroky přítomnosti.

Erod hovoříval o změně, to je pravda, ale tu změnu měli provést páni. To oni měli náš život změnit, to oni nás měli osvobodit tak, jako si nás přivlastnili. Z dějepisu jsem se poučila, že jakákoli svoboda byla vždycky vydobyta, ne darována.

První knihou, kterou jsem si už sama přečetla, byly dějiny Yeowe, velmi jednoduše napsané. Líčily období kolonizace, vládu Čtyř sdružení, to hrozné první století, kdy kosmické lodě přivážely na Yeowe otroky a odvážely vzácné kovy. Otroci byli tak levnou pracovní silou, že nebyla žádná škoda umořit je prací v dolech k smrti a neustále doplňovat stav novými zásilkami. O, o Yeowe, nikdo se odtamtud nevrátí. Pak tam Sdružení začala posílat i otrokyně, aby tam pracovaly a rodily děti. Po letech se otroci vylili z břehů táborů a založili města — krásná velká města, jako je toto, ve kterém žiji. Ale města neřídili páni nebo dozorci, ale obyčejní lidé, a žili tam podobně jako jsme žili my v naší ubytovně. Mohli zaplatit svou svobodu Sdružením částí svého výdělku, tak jako v některých částech Voe Deo platili společně hospodařící zemědělci svým vlastníkům. Na Yeowe se těmto lidem říkalo polosvobodní. Ne svobodní, ale polosvobodní. V té knize se dále psalo, že ti lidé pak začali přemýšlet a říkali si: Proč nejsme svobodní? Tak udělali revoluci. Osvobození. Revoluce začala na plantáži v Nadami a odtud se šířila dál. Třicet let bojovali za svobodu. A teprve před třemi roky zvítězili, odstranili Sdružení, pány a dozorce ze svého světa. Tančili a zpívali v ulicích: svoboda, svoboda! Ta kniha, kterou jsem četla (pomalu, ale přece jen jsem ji přečetla), vyšla tam, na Yeowe, ve Svobodné zemi. Cizinci ji přivezli na Werel. Pro mě se stala svatou.

Zeptala jsem se Ahase, jak to teď na Yeowe vypadá, a on mi řekl, že tam sestavují svou vládu, sepisují dokonalou ústavu, aby si byli všichni podle zákona rovni.

Na netu ve zprávách tvrdili, že na Yeowe bojuje jeden proti druhému, že tam panuje bezvládí, lidé hladoví, na venkově řádí divošské kmeny a města drancují bandy výtržníků a zákony a pořádek jsou tytam. Korupce, nevědomost, zkáza, umírající svět, říkalo se.

Ahas řekl, že vláda Voe Deo, která válčila s Yeowe a prohrála, se teď bojí revoluce na Werelu. „Nevěř žádným zprávám,” poradil mi. „A už vůbec nevěř reportážím. Ani se na ně nedívej. Je to stejná lež jako všechno ostatní, ale když člověk něco vidí a vžije se do toho, uvěří tomu snáz. A oni to vědí. Nepotřebují zbraně, když mají tvůj mozek.” Na Yeowe nebyli vpuštěni žádní naši reportéři ani kameramani, řekl, všechny ty „zprávy” jsou vymyšlené a natočené s herci. Na Yeowe se dostalo jen pár cizinců z Ekumenu, a to se ještě Yeowané dlouho radili, jestli je nemají poslat zpět, aby si svou svobodu uchránili jen pro sebe.

„Ale co potom my?” zeptala jsem se, protože jsem začala snít o tom, že tam odjedu, že odjedu do Svobodného světa hned, jakmile bude Hame moci najmout lodě a poslat tam lidi.

„Někteří říkají, že otroci mohou přijít. Jiní zase tvrdí, že by se tam všichni neuživili a že by tam bylo přelidněno. Ted o tom zrovna demokraticky jednají. Brzy se to rozhodne, jen co bude po prvních volbách.” Ahas také snil o tom, že tam odejde. Mluvili jsme o našem snu, jako si dva milenci povídají o lásce.

Ale žádné kosmické lodě v té době na Yeowe neodlétaly. Organizace Hame nemohla otevřeně jednat a Společenství mělo zákaz jednat za ni. Ekumenové nabídli dopravu na svých vlastních lodích tomu, kdo by chtěl odletět, ale vláda Voe Dea jim odmítla poskytnout místo k tomuto účelu. Mohli odvézt jen svoje lidi. Žádny Werelan nesměl Werel opustit.

Uplynulo teprve čtyřicet let od doby, kdy Werel konečně dovolil, aby na něj vstoupili cizinci a navázali diplomatické styky. Když jsem pokračovala v dějepisné četbě, začala jsem trochu rozumět povaze toho dominantního národa Werelanů. Ta černá rasa, která si podmanila všechny ostatní národy Velkého kontinentu a nakonec celého světa, ti, kteří si říkali páni, byli přesvědčeni, že je jen jeden způsob, jak žít. Věřili, že jsou takoví, jako mají lidé byt, že dělají to, co mají lidé dělat, a znají všechny dostupné pravdy. Všechny ostatní národy Werelu, i když se jim postavily na odpor, je napodobovaly, snažily se byt jako oni, a tak se staly jejich vlastnictvím. Když se z nebe objevil nějaký jiný národ, který jinak vypadal, jinak se choval, jinak přemýšlel a nechtěl se nechat podmanit a zotročit, rasa vlastníků s ním nechtěla nic mít. Trvalo jim čtyři sta let, než připustili, že mají rovnoprávné protějšky.

Zúčastnila jsem se jedné manifestace Radikální strany, na které mluvil Erod, ještě krásněji než kdy jindy. Všimla jsem si nějaké ženy, která stála v davu vedle mě a poslouchala. Měla zvláštní oranžovohnědou pleť odstínu borovicové kůry a v koutcích očí jí svítilo bělmo. Myslela jsem si, že je nemocná - vzpomněla jsem si na tu vředovou chorobu, kterou měl Lord Shomeke a kdy se mu změnila kůže a vystoupilo bělmo. Otřásla jsem se a poodstoupila. Podívala se na mě, slabě se usmála a zase obrátila svou pozornost k řečníkovi. Vlasy měla kudrnaté a tvořily jí kolem hlavy bohatou svatozář jako mívala Sezi-Tual. Její oblečení bylo z jemného materiálu, nezvykle střižené. Pomalu mi docházelo, kdo to je, že sem přišla ze světa, který je nepředstavitelně vzdálen. A nejpodivnější na tom bylo, že i přes svou odlišnou pleť, oči, vlasy a myšlení je taky člověk jako já: o tom jsem vůbec nepochybovala. Cítila jsem to. Na chvilku mě to hrozně rozrušilo. Pak mě to přestalo trápit a já pocítila hroznou zvědavost a strašnou louhu. Ta žena mě neodolatelně přitahovala. Přála jsem si, abych ji znala, abych věděla to, co ví ona.

Duše bývalé otrokyně se ve mně svářela se svobodnou duší. Tak to bude cely můj život.

Keo a Ramayo přestaly chodit do školy hned, jakmile se naučily číst, psát a používat kalkulačku, ale já pokračovala. Když už jsem se neměla co učit ve škole, která spadala pod organizaci Hame, učitelé mi pomohli najít kurzy na netu. I když byly kontrolované vládou, vedli je sympatičtí učitelé a byli tam lidé z celého světa. Mluvilo se o literatuře, historii, přírodních vědách a umění. Vždycky jsem prahla po dalších poznatcích z historie.

Ress, která byla členkou Hame, mě jako první vzala clo knihovny. Protože tam mohli chodit jen páni, nebyla cenzurovaná vládou. Osvobození otroci se světlou pletí byli z knihovny pod různými záminkami vykazováni. Já byla tmavá a naučila jsem se tady ve městě vystupovat s jakousi lhostejnou hrdostí, která člověka ušetřila mnoha urážek a ponížení. Ress mi poradila, ať do knihovny vkráčím takovým stylem, jako by mi patřila. Udělala jsem to a dostalo se mi všech výhod bez jediné otázky. Tak jsem začala svobodně číst, mohla jsem si přečíst kteroukoli knihu v té obrovské knihovně, přečetla bych snad všechno, kdyby to bylo možné. Čtení mi skytalo obrovské potěšení.

Kromě práce ve výrobně krabiček, která byla dobře placená, příjemná a mezi příjemnými lidmi, a učení a čtení jsem toho už moc neměla. Ani jsem nechtěla víc. Byla jsem osamělá, ale cítila jsem, že ta osamělost není zase až tak vysokou cenou za to, co chci.

Ress, kterou jsem zpočátku neměla ráda, se stala mou přítelkyní. Chodila jsem s ní na schůze Hame a také za zábavou, o které bych bez jejího vedení nevěděla nic. „Tak pojď, ty trdylko,” říkávala. „Musíme to mládě z plantáže něco naučit.” A brávala mě do divadla nebo do tančíren, kde byla dobrá hudba. Vždycky měla chuť tančit. Nechala jsem ji, ať mě učí, ale tanec mě moc nebavil. Jednoho večera, když jsme tančily „slow-go”, mě k sobě začala tisknout, a když jsem se jí podívala do tváře, uviděla jsem na ní masku sexuální touhy, rozměklou a prázdnou. Vytrhla jsem se jí. „Nechci tančit,” řekla jsem.

Šly jsme pěšky domu. Doprovodila mě ke dveřím mého pokoje a tam se mě snažila obejmout a políbit. Byla jsem bez sebe hněvem. „Nechci to!” řekla jsem.

„Promiň, Rakam,” řekla jemně. Nikdy předtím jsem ji tak neslyšela mluvit. „Vím, jak se asi cítíš. Ale musíš se přes to přenést, musíš mít svůj vlastní život. Nejsem muž a opravdu tě chci.”

Skočila jsem jí do řeči: „Byla jsem zneužita ženou ještě dřív, než se mě dotkl první muž. Zeptala ses mě, jestli tě chci já? Mě už nikdy nikdo zneužívat nebude!”

Vztek a zloba ze mě vytryskly jako jed z nákazy. Kdyby se mě bývala chtěla ještě jednou dotknout, něco bych jí udělala. Zabouchla jsem jí dveře před nosem. Šla jsem celá rozechvělá ke stolu, posadila jsem se a začala číst rozevřenou knihu, která tam ležela.

Druhého dne jsme byly obě zahanbené a chovaly se k sobě nepřirozeně. Ale Ress měla pod slupkou velkoměstské drsnosti a uspěchanosti trpělivé jádro. Už se víckrát nepokusila se mnou se milovat, ale získala si mou důvěru a já s ní mohla mluvit o věcech, o kterých jsem se s nikým jiným nebavila. Pozorně mě poslouchala a řekla mi, co si myslí. Řekla: „Ty trdylko, máš to všechno popletené. A jak bys taky neměla? Myslíš si, že sex je něco, co někdo páchá na tobě. Tak to není. Je to něco, co děláš ty. S někým jiným. Ne jim. Tys nikdy nezažila pravý sex. Všechno, cos zažila, bylo znásilnění.”

„Totéž mi před lety řekl Lord Erod,” řekla jsem. Znělo to hořce. „Je mi jedno, jak se tomu říká. Ale užila jsem si toho dost. Bude mi to stačit až do konce života. A jsem ráda, že můžu byt bez toho.”

Ress se ušklíbla. „V dvaadvaceti?” řekla. „Možná na chvilku. Jestli jsi takhle šťastná, tak budiž. Ale přemýšlej o tom, co jsem ti řekla. Láska je dost velkou součástí života, než aby se dala jen tak vyškrtnout.”

„Když budu potřebovat sex, můžu si udělat dobře sama,” řekla jsem a bylo mi jedno, jestli ji raním. „Láska s tím nemá nic společného.”

„V tom se právě mýlíš,” řekla, ale já ji neposlouchala. Učila jsem se od učitelů a z knih, které jsem si sama vybírala, ale nepřijímala jsem rady, o které jsem nepožádala. Odmítala jsem poslouchat, co mám dělat a co si mám myslet. Jestli jsem měla byt svobodná, chtěla jsem byt svobodná podle svého. Byla jsem jako malé dítě, které se poprvé postaví.

Ahas mi taky radil. Řekl, že je bláznovství, abych tolik studovala. „S takovým knihomolstvím nemůžeš byt nijak užitečná,” řekl. „To slouží jen tobě. My potřebujeme lidi do vedení a členy, kteří mají praktické zkušenosti.”

„Potřebujeme učitele!”

„Ano,” řekl, „ale tys už před rokem věděla dost, abys mohla učit. K čemu je dobrá historie starověku, fakta o jiných světech? My musíme udělat revoluci!”

Nepřestala jsem číst, ale cítila jsem se provinile. Začala jsem vyučovat ve škole pro Hame, učila jsem negramotné číst a psát, stejně jako to učili mě před třemi lety. Byla to nelehká práce. Pro dospělého člověka, unaveného po celodenní práci, je těžké naučit se po večerech číst. Daleko snadnější je zabavit se u netu.

V duchu jsem se pořád hádala s Ahasem a jednou jsem mu řekla: „Je naYeowe knihovna?”

„Nevím.”

„Víš, že tam není. Po otrokářích žádné knihovny nezůstaly, protože žádné neměli. Byli to nevzdělanci, které zajímal jenom zisk. Vědomosti - to je dobro samo o sobě. Učím se proto, abych mohla své vědomosti přinést na Yeowe. Kdybych mohla, přinesla bych jim tam celou naši knihovnu!”

Zíral na mě. „To, co si páni mysleli a to, co dělali - o tom jsou všechny ty jejich knihy. Tohle na Yeowe nepotřebují.”

„Ale ano, potřebují,” řekla jsem a byla jsem si jista, že se mýlí, i když jsem zase nedokázala říct proč.

Zakrátko mě ve škole požádali, abych učila historii, protože jeden z učitelů odešel. Hodiny se mi dařily. Pečlivě jsem se na ně připravovala. Brzy jsem dostala skupinu pokročilých studentů a i tam jsem si vedla dobře. Studenty zajímaly mé názory a srovnání našeho světa s jinými. Hodně jsem studovala způsoby, jakým na různých místech vychovávají své děti, kdo je za ně odpovědny a jak je tato odpovědnost chápána, protože jsem si myslela, že právě v tomto spočívá buď osvobození, nebo naopak zotročení člověka.

Na jednu takovou přednášku přišel nějaký člověk z Ekumenského velvyslanectví. Polekalo mě, když jsem mezi svými posluchači uviděla cizí tvář. Ještě víc mě vyděsilo, když jsem poznala, kdo to je. Učil v tom prvním kurzu ekumenské historie, který jsem absolvovala prostřednictvím netu. Vždycky jsem dychtivě naslouchala, i když jsem se nikdy nezúčastnila diskuse. To, co jsem se tam dozvěděla, na mě mělo hluboký vliv. Myslela jsem si, že mu ode mě bude připadat opovážlivé mluvit o věcech, které on zná ze své vlastní zkušenosti. Pro koktala jsem se svou přednáškou a snažila jsem se nevidět jeho oči s bělmem v koutcích.

Po přednášce za mnou přišel, zdvořile se mi představil, pochválil mou přednášku a zeptal se mě, jestli jsem četla tu a tu knihu. Vtáhl mě do rozhovoru tak obratně a mile, že jsem si ho musela hned oblíbit a důvěřovat mu. A on si mou důvěru brzy zasloužil. Potřebovala jsem jeho vedení, protože o rovnováze sil mezi muži a ženami, na níž právě závisí životy dětí a hodnota jejich vzdělání, už byla napsána a byla řečena spousta hloupostí. Jejich autory byli dokonce i moudří lidé. Ten muž znal užitečné knihy na toto téma, po jejichž přečtení už budu sama vědět, jak dál.

Jmenoval se Esdardon Aya. Zastával nějakou vysokou pozici na velvyslanectví, ale nebyla jsem si jista jakou. Narodil se na Hainu, ve Starém světě, prvním domově lidstva, odkud pocházeli všichni naši předkové.

Někdy jsem si myslela, jak je to zvláštní, že toho tolik vím o dávné minulosti, já, která jsem do šesti let nevěděla, co je za zdí tábora, a do osmnácti let jsem ani neznala jméno země, kde žiju! Bylo tomu tak ještě před pěti lety, kdy jsem byla ve městě úplným nováčkem. Někdo řekl „Voe Deo” a já se zeptala „Kde to je?” Všichni na mě zírali. Nějaká rentérka mi tenkrát drsným hlasem odpověděla:

„Tady, ty huso. Voe Deo je přímo tady. Je to tvoje a moje vlast!”

Řekla jsem to Esdardonu Ayovi. Nesmál se. „Vlast, národ,” řekl. „To jsou zvláštní a velmi složité pojmy.”

„Mou vlastí bylo otroctví,” řekla jsem a on přikývl.

Teď jsem jen zřídkakdy viděla Ahase. Chybělo mi jeho laskavé přátelství, ale ono se stejně změnilo ve výčitky. ,Jsi namyšlená, pořád se někde předvádíš a mluvíš k publiku,” řekl. „Myslíš víc na sebe než na naši věc.”

Řekla jsem: „Ale já mluvím k lidem v Hame, píšu o věcech, které potřebujeme vědět-všechno, co dělám, je kvůli svobodě.”

„Společenství nemá žádnou radost z té tvé brožurky,” řekl mi s vážnou starostlivostí, jako by mi sděloval nějaké tajemství, které potřebuji vědět. „Požádali mě, abych ti řekl, že máš svoje další věci, které budeš chtít publikovat, nejdřív předložit výboru. Ty tiskoviny vydávají horké hlavy. Hame působí spoustu problémů našim kandidátům.”

„Našim kandidátům!” zvolala jsem hněvivě. „Žádny z otrokářů není můj kandidát! Pořád ještě dostáváš rozkazy od Mladého Pána?”

Tím jsem ho ťala. Řekl: „Když budeš myslet v první řadě na sebe, když nebudeš spolupracovat, přivedeš nás všechny do neštěstí.”

„Nemyslím jen na sebe - to dělají politici a kapitalisti. Myslím v první řadě na svobodu. Proč nespolupracujete vy se mnou? Můžu se takhle zeptat taky, Ahasi!”

Odešel rozzlobeny a i já se zlobila.

Myslím, že mu chybělo, že už na něm nejsem závislá. Možná mi taky tu mou nezávislost záviděl, protože byl pořád Erodovym člověkem. Zůstal mu věrný. Naše roztržka nás oba trápila. Hrozně bych si přála vědět, co se s ním stalo v těch nelehkých časech, které následovaly.

Jeho výtky nebyly neoprávněné. Věděla jsem, že mám talent oslovovat lidi a působit na jejich mozky a srdce svými přednáškami a psaním. Nikdo mi neřekl, že tento můj talent je stejně nebezpečny, jako je velký. Ahas tvrdil, že myslím především na sebe, ale já věděla, že to není pravda. Byla jsem cele ve službách pravdy a svobody. Nikdo mi neřekl, že výsledek nesvětí prostředky, protože jen Pán Kamye ví, jak všechno dopadne. Řekla by mi to možná moje babička. Arkamye by mi to také připomněla, ale moc jsem si v ní teď nečetla a tady ve městě nebyli starci, kteří by po večerech předzpěvovali slovo boží. A i kdyby tu byli, neslyšela bych je pro zvuk svého hlasu, který tak krásně mluvil krásnou pravdu.

Věřím, že jsem nenadělala víc škody než kdokoli jiný z naší organizace. Ale pohlavárům ve Voe Deo neušlo, že Hame je čím dál odvážnější a že Radikální strana sílí. Rozhodli se proti nám zakročit.

Chtěli nás rozvrátit. Otevřené ubytovny měly mužskou a ženskou část, ale kromě toho tu bylo i několik bytů pro páry. To byla radikální věc. Jakýkoli svazek mezi otroky byl nelegální. Jediná legální oddanost otroka byla vůči jeho pánovi. Dítě otroka nepatřilo matce, ale pánovi. Ale protože kromě otroků tady bydleli i gareoti, až dosud byly byty pro dvojice tolerovány nebo ignorovány. A najednou se vláda začala ohánět zákonem, dvojice byly pozatýkány, ti, kdo pobírali plat, museli zaplatit pokutu, rozdělili je a poslali bydlet do firemních ubytoven. Ress a její kolegyně, které naši ubytovnu řídily, také dostaly pokutu s pohrůžkou, že pokud bude v budoucnu zjištěno podobné „nemorální uspořádání” ubytovny, ponesou za to následky a budou poslány do pracovních táborů. Dvě malé děti jednoho manželského páru neměla vláda na seznamu, takže tu zůstaly opuštěné, protože rodiče jim odvedli. Keo a Ramayo si je vzaly k sobě. Staly se chráněnci ženské části, podobně se to vždycky dělávalo i se sirotky v táboře.

Na schůzích Hame a Společenství se o tom vedly vášnivé debaty. Někteří prohlašovali, že právo dvojic otroků žít společně a společně vychovávat děti je věc, kterou by Radikální strana měla podporovat. Nijak by to neohrožovalo vlastnicky poměr a mohlo by to zapůsobit na vrozeny instinkt mnoha otrokářů, obzvlášť žen, které sice nemohly hlasovat, ale byly by cennými spojenci. Jiní tvrdili, že soukromé city musí ustoupit oddanosti věci svobody a že jakýkoli osobní zájem je až na druhém místě za tou velkou věcí, jíž je emancipace. Lord Erod se takhle nechal slyšet najedno schůzi. Povstala jsem, abych mu oponovala. Řekla jsem, že svoboda neexistuje bez sexuální svobody a že dokud nebudou ženy moci a muži ochotni převzít odpovědnost za své děti, žádná žena, ať už paní nebo otrokyně, nebude svobodná.

„Muži musí nést odpovědnost za veřejnou stránku života, ať se dítě narodí do sebelepšího světa; ženy za tu domácí stránku života, za morální a fyzickou výchovu dítěte. Takhle to přikazuje bůh a příroda,” odpověděl Erod.

„Takže emancipace pro ženu bude znamenat, že může svobodně žít v beze, být pod zámkem v ženské části domu?”

„Samozřejmě že ne,” začal, ale já jsem jej znovu přerušila, protože jsem se bála jeho zlatého jazyka: „Tak co potom znamená svoboda pro ženu? Je to něco jiného než svoboda pro muže? Nebo je svobodný člověk svobodný?”

Moderátor rozzlobeně tloukl paličkou, ale několik dalších otrokyň se chytilo mé otázky. „Kdy bude Radikální strana mluvit za nás?” ptaly se a jedna z těch starších křičela: „Kde jsou vaše ženy, vy otrokáři, kteří chcete zrušit otroctví? Proč tu nejsou? Nepustíte je ven z bezy?”

Moderátor udeřil paličkou a konečně obnovil klid. Cítila jsem se napůl vítězně, napůl jsem se bála. Viděla jsem, že se na mě teď Erod a několik lidí z Hame dívá jako na veřejného výtržníka. A moje slova nás opravdu rozdělila. Ale nebyli jsme už rozděleni?

Skupinka nás žen šla pak ulicemi domů a živě jsme diskutovaly. Toto teď byly moje ulice, se všemi těmi auty, semafory, nebezpečím a životem. Byla jsem žena z Města, svobodná žena. Toho večera jsem já byla pánem. Město patřilo mně. Budoucnost patřila mně.

Spory pokračovaly. Byla jsem požádána, abych promluvila na mnoha místech. Když jsem jednou odcházela z takové schůze, přišel za mnou Hain Esdardon Aya a řekl úplně obyčejným tónem, jako by se mnou diskutoval o mém proslovu:

„Rakam, hrozí ti zatčení.”

Nechápala jsem. Šel se mnou, stranou od ostatních, a pokračoval: „Zaslechl jsem něco na velvyslanectví. Vláda Voe Dea se chystá změnit statut osvobozených otroků. Už tě nebudou pokládat za gareota. Budeš muset mít pána-ručitele.”

To byla špatná zpráva, ale po chvilce přemyšlení jsem řekla: „Myslím, že bych si našla pána, který by se za mě zaručil. Třeba Lorda Boebu.”

„Ten pán-ručitel musí byt schválen vládou… Tohle má sloužit k oslabení Společenství jak v řadách otroků, tak v řadách pánů. Svým způsobem je to velice důmyslné,” řekl Esdardon Aya.

„A co se stane, když nesezenu schváleného ručitele?”

„Označí tě za uprchlíka.”

To znamenalo smrt, pracovní tábor nebo dražbu.

„Ach bože,” řekla jsem a chytila se Esdardonovy paže, protože se mi udělala tma před očima.

Šli jsme kousek ulicí. Když černá clona zmizela, uviděla jsem ulici, vysoké domy města, zářící světla, o kterých jsem si myslela, že mi patří.

„Mám nějaké přátele,” řekl ten Hain po mém boku, „kteří plánují výlet do Bamburského království.”

Po chvilce jsem řekla; „Co bych tam dělala?”

„Odtamtud odlétá loď na Yeowe.”

„Na Yeowe,” řekla jsem.

„Tak jsem to slyšel,” pokračoval, jako bychom mluvili o jízdním řádu tramvají. „Počítám, že za pár let nabídne Voe Deo cesty na Yeowe. Vyvoz vzbouřenců, výtržníků, členů Hame. Ale to bude znamenat, že uznají Yeowe jako stát, což ještě neudělali. Ale povolují nějaké pololegitimní obchodní úmluvy ze strany zákaznických států… Před pár lety bambursky král koupil jednu ze starých lodí Sdružení, samotnou slavnou Colony Trader. Král si myslel, že se mu bude líbit na werelskvch měsících. Ale nudil se tam. Takže pronajal loď konsorciu vědců z Bamburské univerzity a obchodníkům z hlavního města. Několik podnikatelů z Bamburu ji používá pro drobný obchod s Yeowe a několik vědců z univerzity na ní současně podniká vědecké expedice. Každá cesta je samozřejmě velice drahá, takže vždycky berou co nejvíc vědců.”

Poslouchala jsem jako omámená, a přesto jsem pochopila.

„Zatím jim to vycházelo,” řekl.

Vždycky mluvil tichým, trochu pobaveným tónem, a přesto nepůsobil povýšeně.

„Ví o té lodi Společenství?”

„Jsem přesvědčen, že někteří členové ano. A lidi z Hame. Ale je velice nebezpečné o tom vědět. Kdyby se zdejší vláda dozvěděla, že obchodní partner vyváží cenný majetek… Vlastně, věříme, že asi mají nějaké podezření. Takže je to nesnadné rozhodnutí. Nebezpečné a neodvolatelné. Kvůli tomu nebezpečí jsem váhal, jestli ti to mám říct. Váhal jsem tak dlouho, že se teď musíš rozhodnout velmi rychle. Vlastně ještě dnes večer, Rakam.”

Zvedla jsem zrak od světel velkoměsta k nebi. „Poletím,” řekla jsem. Pomyslela jsem na Walsu.

„Dobře,” řekl. Na dalším rohu jsme změnili směr cesty a vykročili místo k mému domovu k Ekumenskému velvyslanectví.

Nikdy jsem nehloubala nad tím, proč to pro mě udělal. Byl to tajemný muž, měl tajemnou moc, ale vždycky mluvil pravdu a já si myslím, že pokaždé, když mohl, uposlechl hlasu svého srdce.

Když jsme vešli do velkého parku, který se rozprostíral kolem budovy velvyslanectví a v zimní noci byl tlumeně osvětlen světly umístěnými na zemi, zastavila jsem se. „Moje knihy,” řekla jsem. Tázavě se na mě podíval. „Chtěla jsem vzít na Yeowe svoje knihy. Hlas se mi třásl, slzy mi vstoupily do očí, protože všechno, co jsem opouštěla, se teď vtělilo do těch knih. „Myslím, že na Yeowe potřebují knihy,” řekla jsem.

Po chvilce navrhl: „Pošlu ti je naší příští lodí. Rád bych tě na tu loď dostal,” dodal tiše. „Ale Ekumenové pochopitelně nemohou poskytovat lety zdarma uprchlým otrokům…”

Otočila jsem se k němu, vzala ho za ruku a opřela si na chvilku čelo o jeho dlaň. Bylo to poprvé v mém životě, kdy jsem něco takového udělala ze svobodné vůle.

Polekal se. „Pospěšme si,” řekl a pobídl mě k rychlejšímu tempu.

Velvyslanectví najímalo werelské stráže, většinou veoty, kteří patřili ke kastě starých válečníků. Jeden z nich, důstojný, zdvořilý a velmi mlčenlivý muž, mě doprovázel letadlem do Bamburu, ostrovního království na východ od Velkého kontinentu. Měl pro mě všechny doklady, které jsem potřebovala. Z letiště mě zavezl do Královské vesmírné observatoře, kterou král nechal postavit pro svou kosmickou loď. Hned jsem do ní nastoupila, stála na obrovském lešení připravena ke startu.

Myslím, že v přední části lodi byly pohodlné prostory, které sloužily králi při cestách na měsíce. Trup lodi patřil kdysi Zemědělskému plantážnickému sdružení, ještě tam byly obrovské úložné prostory pro zemědělské produkty Kolonie. Z Yeowe se dováželo obilí ve čtyřech nákladních odděleních, kde teď byly uskladněny zemědělské stroje vyrobené v Bamburu. V pátém oddělení cestovali otroci.

V nákladním prostoru nebyla sedadla. Na podlahu dali plstěné podložky, na které jsme si lehli, a byli jsme připoutáni k nosníkům, jako se připevňoval náklad. Bylo tam kolem padesáti „vědců”. Já přišla jako poslední. Připoutali mě bezpečnostními pásy. Posádka letadla měla naspěch, všichni byli nervózní a mluvili jen bambursky. Nerozuměla jsem jejich pokynům. Musela jsem hrozně na záchod, ale oni křičeli: „Není čas, není čas!” Tak jsem tam ležela a můj močový měchýř mi působil nesnesitelná muka. Posádka zavírala obrovské dveře, které mi připomínaly brány tábora v Shomeke. Nějaké mimino plakalo. Tomu jazyku jsem rozuměla. Pak se pod námi ozval velký hluk. Cítila jsem, jak mi něco tiskne tělo k podlaze, jako by na mě došlápla nějaká velká a měkká noha. Moje lopatky se vřezávaly do podložky, jazyk se mi tlačil do hrdla, jako bych se měla zadusit, a močový měchyř se s prudkou bodavou bolestí a horkou úlevou vyprázdnil.

Pak jsme se dostali do stavu beztíže - vznášeli jsme se v popruzích. Slyšela jsem, jak na sebe lidi kolem pokřikují, určitě na sebe volali: „Jsi v pořádku? Ano, jsem.” To mimino nepřestávalo plakat, byl to nervy drásající křik. Popruhy mě začaly tísnit, protože jsem viděla svou sousedku, jak sedí a tře si paže a hrudník v místech, kde byla připoutána. Ale z reproduktoru se ozval zastřeny hlas, který zavelel nejdřív v bamburštině a pak v našem jazyce: „Ne od poutávej té se! Nehýbejte se! Zaútočili na nás! Situace je velmi nebezpečná!”

Tak jsem ležela v jemném oparu své moči, naslouchala cizí řeči kolem sebe a nerozuměla ani slovu. Bylo mi hrozně, a zároveň jsem nepociťovala nejmenší strach. Necítila jsem žádnou starost. Bylo to, jako bych umírala. A bylo by hloupé dělat si s čímkoli starosti, když člověk umírá.

Loď se podivně kymácela, otřásala se, zdálo se, že se otáčí. Několika lidem bylo špatně. Vzduch se naplnil pachem a drobnými kapičkami zvratků. Uvolnila jsem si ruce alespoň natolik, abych si mohla přetáhnout přes obličej šátek jako roušku, jejíž konce jsem si zastrčila pod hlavu.

Pod šátkem jsem už nad sebou neviděla mohutnou klenbu nákladního prostoru, která ve mně vyvolávala pocit, že k ní vzlétnu nebo že do ní spadnu. Šátek měl moji vůni, což mě uklidňovalo. Byl to šátek, který jsem často nosila na přednášky, byl z jemné gázy, tmavě růžový a protkány stříbrným vláknem. Když jsem si ho na tržnici kupovala za svoje vlastní peníze, vzpomněla jsem si na matčin červeny šátek, který dostala od Lady Tazeu. Napadlo mě, že by se jí tento líbil, i když neměl tak jasnou barvu. Teď jsem ležela a přes filtr šátku se dívala do tmavě růžového přítmí, ozářeného světly u kulatých okýnek, a myslela na svou matku, Yowu. Možná ji to ráno v táboře zabili. Možná ji vzali na jinou farmu jako souložnici, ale Ahasji nikde nevypátral. Myslela jsem na to, jak nakláněla hlavu trochu na stranu, uctivá, ale bdělá, graciézní. Oči měla velké a jasné, „oči, v kterých se odráží všech sedm měsíců”, jak se zpívá v jedné písni. Pak mě napadlo:

ale já už ty měsíce nikdy neuvidím.

Bylo mi tak divně, že abych se utěšila a odreagovala, začala jsem si v té samotě červeného stanu zahřívaného mým dechem tichounce zpívat. Zpívala jsem písně o svobodě, které jsme zpívávali v Hame, a pak jsem zpívala milostné písně, které mě naučila Lady Tazeu. Nakonec jsem zazpívala „Ó, ó, Yeowe,” nejdřív potichu, pak trochu hlasitěji. Uslyšela jsem, že se někde blízko mě v tom načervenalém oparu přidal mužsky hlas, pak žensky. Otroci z Voe Dea tu píseň znali. Zpívali jsme společně. Přidal se i hlas nějakého muže z Bamburu, chytil melodii a doplnil slova ve svém rodném jazyce. Ostatní se připojili. Pak zpěv odumřel. I pláč dítěte zeslábl. Vzduch se už skoro nedal dýchat.

O mnoho hodin později, když ventily začal proudit dovnitř čerstvý vzduch a my si mohli uvolnit popruhy, jsme se dozvěděli, že nějaká loď patřící ke kosmické obraně Voe Dea zadržela naši nákladní loď a nařídila kapitánovi zastavit. Ten se rozhodl signál ignorovat. Válečná loď vystřelila, a i když naše loď nebyla zasažena, tlaková vlna poškodila ovládací zařízení. Náš kapitán pokračoval v cestě a válečnou loď už nebylo vidět ani slyšet. Do cíle nám zbývalo jedenáct dní. Možná na nás bude čekat poblíž Yeowe i s posilou. Jako důvod pro zastavení naší lodi uvedli „podezření z pašování zboží”.

Flotila válečných kosmických lodí byla sestavena před mnoha stoletími a měla chránit Werel před očekávanými útoky z Císařství cizinců, jak se tenkrát říkalo Ekumenům. Werelští měli takový strach z představy této hrozby, že vrhli všechnu svou energii do technologie kosmických letů. Výsledkem byla kolonizace Yeowe. Po čtyřech stech letech, během kterých nedošlo k žádnému ohrožení nebo útoku, Voe Deo povolilo přítomnost ekumenskych velvyslanců na svém území. Obranná flotila byla během války za osvobození používána k přepravě vojska a zbraní. Teď byly lodě používány podobným způsobem, jako otrokáři používali honící psy a kočky: k pronásledování uprchlých otroků.

Zjistila jsem, že v nákladním prostoru jsou další dva lidé z Voe Dea. Uvolnili jsme si navzájem svoje „kšandičky”, abychom si mohli povídat. Oba dva poslala do Bamburu Hame a zaplatila jim cestu. Netušila jsem, že se za tu cestu musí platit. Věděla jsem, kdo zaplatil za mě.

„Nemůžete letět kosmickou lodí z pouhé lásky,” řekla ta žena. Byla to zvláštní osoba. Byla opravdu vědeckou pracovnicí. U společnosti, která si ji najala, vystudovala chemii a přesvědčila Hame, aby ji vyslala na Yeowe, protože si byla jista, že její znalosti tam budou potřebné a žádané. Vydělávala si mnohem víc než mnozí gareoti, ale předpokládala, že na Yeowe bude mít plat ještě vyšší. „Budu bohatá,” řekla.

Muž, nebo spíš ještě chlapec, dělník z továrny v severní části Města, jednoduše utekl a měl to štěstí, že potkal lidi, kteří ho mohli zachránit před smrtí nebo pracovním táborem. Bylo mu šestnáct, byl to nevzdělaný a hlučný divoch, ale povahu měl hrozně milou. Hned se stal všeobecně oblíbeným, miláčkem publika. O mě také byl zájem, protože jsem znala dějiny Yeowe a s pomocí jednoho muže, který uměl oba jazyky, jsem mohla Bamburům říct něco o místě, kam letěli - o stoletích otroctví, o Nadami, válce a Osvobození. Někteří z pasažéru byli rentéři z měst, ostatní patřili ke skupině otroků z farem, které Hame koupila v dražbě za falešné peníze a pod falešnými jmény, a oni hned poté pospíchali na loď. Nikdo z nich nevěděl, kam poletí. A právě tento trik přilákal pozornost Voedeňanů k našemu letu.

Yoke, ten chlapec, donekonečna mudroval o tom, jak nás Yeowané přivítají. Měl představu - byl to napůl žert a napůl sen - že na nás čekají kapely a řečníci a obrovská hostina. Jak dny míjely, neustále vylepšoval vidinu té hostiny. Dny se vlekly, měli jsme hlad, vznášeli jsme se ve stavu beztíže v obrovském a prázdném nákladním prostoru, kde jedinou změnou bylo ztlumení nebo zjasnění světel v dvanáctihodinovych intervalech a podávání dvou jídel během „dne”. Byla to voda a potraviny v tubách, které jsme si vymačkali do úst. Moc jsem nepřemýšlela o tom, co by se mohlo stát. Byla jsem mezi dvěma mezníky. Pokud nás válečné lodi objeví, asi zemřeme. Pokud se dostaneme naYeowe, bude to novy život. Teď jsme pluli.

4. Yeowe

Loď bezpečně přistála v yeowském přístavu. Nejdříve vyložili bedny se zemědělskými stroji, potom ostatní náklad. Vypotáceli jsme se, drželi jsme se jeden druhého, protože jsme si hned nemohli zvyknout na nádhernou přitažlivost toho nového světa, který nás vtahoval do svého středu, a byli jsme oslepeni sluncem, kterému jsme teď byli blíž než kdykoli předtím.

„Sem! Sem!” křičel nějaký muž. Byla jsem vděčná, že slyším svou řeč, ale zdálo se, že i Bamburští rozumějí.

Sem - dovnitř - svléknout - čekat. Jediné, co jsme v prvních okamžicích ve svobodném světě slyšeli, byly rozkazy. Museli jsme absolvovat očistu, což bylo namáhavé a vyčerpávající. Museli jsme projít lékařskou prohlídkou. Všechno, co jsme si přivezli, muselo byt vyčištěno, prověřeno a sepsáno. V mém případě to netrvalo dlouho. Měla jsem jen oblečení, ve kterém jsem přiletěla a které jsem měla dva týdny na sobě. Byla jsem ráda, že jsem se mohla umýt. Nakonec nám řekli, abychom se postavili do fronty v jednom velkém prázdném skladišti. Na dveřích byl ještě pořád nápis ZSY - Zemědělské sdružení Yeowe. Jeden za druhým jsme šli ke vstupnímu pohovoru. Muž, který mluvil se mnou, byl malý běloch středního věku s brýlemi, vypadal jako kterýkoli úředník z Města, ale já k němu vzhlížela s úctou. Byl to první Yeowan, se kterým jsem mluvila. Dával mi otázky podle nějakého formuláře a zapisoval si moje odpovědi. „Umíte číst?” - „Ano.” - „Co ještě?” - Trochu jsem se zakoktala a pak jsem ze sebe vypravila: „Učím - učím čtení a dějepis.” Ani jednou ke mně nevzhlédl.

Byla jsem ráda, že mám dostatek trpělivosti. Koneckonců Yeowané se nás neprosili, abychom sem přišli. Byli jsme přijati jen díky tomu, že věděli, že kdyby nás vrátili, čekala by nás hrozná smrt v podobě veřejné popravy. Byli jsme náklad, který přinesl zisk Bamburu, ale pro Yeowe jsme byli problémem. Ale mnozí z nás měli kvalifikaci, která zde byla určitě potřebná, a já byla ráda, že se nás na to zeptali. Když jsme měli vstupní pohovor za sebou, rozdělili nás na dvě skupiny: na muže a ženy. Yoke mě objal a se smíchem a máváním přešel na svou stranu. Já stála s ostatními ženami opodál. Dívaly jsme se, jak odvádějí všechny muže ke kyvadlovce, kterou měli odjet do Starého hlavního města. Trpělivost i naděje mě najednou opustila. Modlila jsem se: „Pane Kamye, tady ne, tady už ne!” Můj strach přešel v hněv. Když k nám přišel nějaký muž a začal nás zase komandovat, kam máme jít, přistoupila jsem k němu a zeptala jsem se: „Kdo jste? Kam jdeme? Jsme svobodné ženy!”

Byl to mohutný chlap s kulatým bílým obličejem a modrýma očima. Podíval se na mě ze svých výšin, nejdřív zamračeně, ale pak se usmál. „Ano, sestřičko, jste svobodné,” řekl. „Ale všichni musíme pracovat, ne? Vy, dámy, pojedete na jih. Potřebují tam lidi na rýžových polích. Trošku si zapracujete, vyděláte si nějaké peníze, trošku se porozhlédnete, souhlasíte? Když se vám tam nebude líbit, vraťte se sem. Tady takové krásné dámičky vždycky využijeme.”

Nikdy jsem neslyšela yeowštinu, kterou se mluvilo na venkově, zpěvavou, měkkou řeč s protahovanými zvučnými samohláskami. Nikdy jsem neslyšela, že by se otrokyním říkalo dámy. Nikdo mi nikdy neřekl sestřičko. A určitě to slovo „využít” nemyslel tak, jak jsem si ho vyložila. Myslel to dobře. Byla jsem zmatená a rozrušená. Už jsem neřekla nic. Ale ta chemička, Tualtak, se ozvala: „Poslyšte, já nejsem žádná zemědělská síla, jsem vědecká pracovnice s bohatou praxí -”

„Ach, všechny jste vědecké pracovnice,” řekl Yeowan s širokým úsměvem. „Tak pojďte, dámy!” Vykročil rázně vpřed a my za ním. Tualtak nepřestávala mluvit. Usmíval se a nevěnoval jí pozornost.

Zavedl nás k vagónu, který stál na vedlejší koleji. Obrovské zářící slunce právě zapadalo. Nebe bylo růžové a oranžové, plné záře. Černé stíny na zemi se prodlužovaly. Teply vzduch byl prašný a sladce voněl. Než jsem nastoupila do vagónu, shýbla jsem se a sebrala ze země malý načervenaly kamínek. Byl kulatý, s tenkým bílým proužkem. Byl to kousek Yeowe. Držela jsem Yeowe v dlani. Ten kamínek také ještě pořád mám.

Posunuli náš vagón na hlavní trať a připojili k vlaku. Když se vlak rozjel, dostaly jsme večeři. Byla to polévka servírovaná z velkých pojízdných kotlů, misky sladké, husté rýžové kaše, ovoce pini - přepych na Werelu, tady běžná věc. Jedly jsme a jedly. Dívala jsem se, jak poslední paprsky světla mizí za dlouhými zvlněnými kopci, kterými vlak projížděl. Vyšly hvězdy. Žádné měsíce. Už nikdy. Ale viděla jsem, jak na východě vychází Werel. Byla to velká modrozelená hvězda, která vypadala jako Yeowe, když se na ně díváte z Werelu. Ale Yeowe nikdy nevyjde po západu slunce. Yeowe jde za sluncem.

Žiju a jsem tady, pomyslela jsem si. Jdu za sluncem. Pustila jsem všechno ostatní z hlavy a houpání vlaku mě ukolébalo ke spánku.

Druhého dne nás nechali vystoupit v jednom malém městě, které leželo na velké řece Yot. Naše třiadvacetičlenná skupina byla rozdělena a deset z nás odvezl volsky potah do vesnice Hagayot. Býval to tábor ZSY, kde se v močálech pěstovala ryže jako potrava pro otroky Kolonie. Teď to byla družstevní vesnice, kde se v močálech pěstovala ryže jako potrava pro Svobodné lidi. Začlenili nás do družstva. Žily jsme na účet ostatních až do dne výplaty, kdy jsme mohly splatit to, co jsme družstvu dlužily.

Byl to rozumný způsob, jak zacházet s přistěhovalci bez peněz, kteří neznali jazyk nebo neměli žádnou kvalifikaci. Ale nechápala jsem, proč ignorovali naše vzdělání. Proč poslali muže z bamburských plantáží, rolníky, do města, a ne sem? Proč sem poslali jen ženy?

Nechápala jsem, proč ve vesnici svobodných lidí existovala zase mužská a ženská část oddělená příkopem.

Nechápala jsem, i když jsem to zjistila velmi brzy, proč o všem rozhodují muži a proč jen oni dávají všechny rozkazy. Ale pochopila jsem, že i za těchto okolností se nás bojí, nás werelskych žen, které jsme nebyly zvyklé přijímat rozkazy od svých vrstevníků. A taky jsem pochopila, že ty rozkazy musím plnit bez jediného slova odmluvy, jediného křivého pohledu. Muži z Hagayotu nás sledovali se zlobnou podezíravostí a pro ránu neměli daleko stejně jako naši někdejší Dozorci. „Možná jste tam u vás mužům rozkazovaly,” řekl nám jejich předák hned prvního rána na poli. „Ale to platilo tam. Tady nic takového neexistuje. Tady jsme svobodní a pracujeme společně. Myslíte si, že jste Dozorkyně. Tady ale žádné Dozorkyně nemáme.”

V ženské části byly také babičky, ale vůbec neměly ty pravomoci, které mívaly babičky u nás. V prvním století tady žádné otrokyně nežily, muži se o sebe museli postarat sami, vybudovali si svoje pravomoci. Když byly nakonec do těch malých království otroků poslány ženy, už na ně žádná moc nezbyla. Neměly absolutně žádné slovo. Dokud neodešly do měst, neměly v Yeowe vůbec slovo.

Naučila jsem se mlčet.

Ale pro mě a pro Tualtak to nebylo tak zlé jako pro našich osm bamburských společnic. Byly jsme prvními přistěhovalci, které ti vesničan! kdy viděli. Znali jen jeden jazyk. Mysleli si, že bamburské ženy jsou čarodějnice, protože nemluví jako „lidské bytosti”. Bičovali je, když se spolu bavily svým jazykem.

Musím přiznat, že první rok ve Svobodném světě jsem si připadala stejně jako u Zeskry. Nenáviděla jsem stát cely den v mělké vodě ryžovišť. Nohy jsme vždycky měly rozmáčené a opuchlé a plné drobných červíků, kteří se zavrtávali do kůže a my je musely večer vybírat. Ale byla to potřebná práce a nepříliš těžká pro zdravou ženu. Byla to práce, která mě nenudila.

Hagayot nebyla kmenová vesnice, nebyla tak konzervativní jako některé staré vesnice, o kterých jsem se dozvěděla později. Dívky tu nebyly rituálně znásilňovány a žena byla v ženské části v bezpečí. „Skákala přes příkop” jen s mužem, kterého si sama vybrala. Ale ať šla žena kamkoli sama nebo se jen opozdila za skupinkou ostatních na ryžovišti, chápalo se to tak, že „si o to říká”, a všichni muži si mysleli, že mají právo uplatňovat na ní svou sílu.

Našla jsem si dobré přítelkyně mezi ženami z vesnice i mezi bamburskými. Nebyly zdaleka tak nevědomé jako já před několika málo lety a některé byly dokonce moudřejší, než budu kdy já. Mezi muži, kteří si mysleli, že jsou naši páni, nebylo možné hledat přítele. Nedovedla jsem si představit, jak by se tady život mohl změnit. Bylo mi z toho moc smutno, když jsem ležela mezi spícími ženami a dětmi v naší chatě a kladla jsem si otázku: Je tohle to, kvůli čemu Walsu zemřela?

Když jsem tam byla druhy rok, rozhodla jsem se udělat to, co bude v mých silách, abych se udržela nad vodou ve vší té bídě, z které na mě šel strach. Jedna z bamburských žen, poddajná a pomalu chápající, kterou bičovali jak muži, tak ženy za to, že mluvila svým rodným jazykem, se utopila v jednom z velkých ryžovišť. Lehla si do teplé mělké vody, která jí sahala něco nad kotníky, a utopila se. Děsila mě ta rezignace, to zoufalství. Rozhodla jsem se, že využiju svých schopností, že naučím vesnické ženy a děti číst,

Nejdřív jsem napsala na rýžové plátno několik slabik a vyrobila takovou hru pro malé děti. Některé starší dívky a ženy to zaujalo. Věděly, že lidé ve městech umí číst. Pokládaly to za záhadu, za nějaké čáry, které daly lidem z měst jejich velkou moc. Nevymlouvala jsem jim to.

Pro ženy jsem nejdřív napsala verše a pasáže z Arkamye, všechny, které jsem si pamatovala, aby je měly k dispozici a nemusely čekat na někoho z mužů, kteří si říkali „kněží”, až jim je přednese. Byly na sebe pyšné, když seje naučily číst. Pak jsem požádala svou přítelkyni Seugi, aby mi vyprávěla příběh, svůj vlastní zážitek z dětství o setkání s divokou kočkou v močále. Sepsala jsem jej a nazvala „Lev z močálu, od Aro Seugi”, a přečetla jej nahlas kroužku dívek a žen. Žasly nad tím a smály se. Seugi plakala a dotýkala se písmen, která zachytila její vyprávění.

Starosta vesnice a jeho pomocníci, předáci a čestní synové, celá ta vesnická hierarchie a správa, se tvářili podezíravě a nebyli rádi, že vyučuju, ale zakázat mi to nechtěli. Vládní orgány Yotebberského regionu poslaly oznámení, že zřizují vesnické školy, kam se budou děti na půl roku posílat. Muži z vesnice věděli, že jejich synové budou mít výhodu, když tam přijdou a budou už umět číst a psát.

Vyvoleny Syn, mohutný mírný a bledý muž, který ve válce přišel o oko, za mnou nakonec přišel. Měl na sobě kabát patřící k jeho úřadu, úzký dlouhý kabát, jaký nosili werelští páni před třemi sty lety. Řekl mi, že bych neměla učit číst dívky, ale jen chlapce.

Řekla jsem mu, že buďto budu učit všechny děti, které se chtějí učit, nebo nikoho.

„Dívky se tohle nechtějí učit,” řekl.

„Chtějí. Přihlásilo se mi čtrnáct dívek. Chlapců je osm. Chcete snad říct, že dívky nepotřebují náboženství, Vyvolený Synu?”

Na chvilku se zarazil. „Měly by se učit život Milosrdné Paní,” řekl.

„Napíšu pro ně Život Tual,” řekla jsem ihned. Odešel, zachovávaje si svou důstojnost.

Měla jsem ze svého vítězství jen malou radost, ale aspoň něco. Mohla jsem pokračovat ve vyučování.

Tualtak mě pořád sváděla k útěku do města, které leželo dál po proudu řeky. Hrozně zhubla, protože jí nesvědčila těžká strava. Nenáviděla takovou práci a zdejší lidi. „Pro tebe to není problém, ty jsi pracovala na plantáži, byla jsi obyčejná otrokyně, ale já ne, moje matka pracovala ve městě, měli jsme pěkný byt na Haba Street, byla jsem nejlepší v laboratoři,” opakovala mi pořád dokola, donekonečna, pořád žila ve světě, který ztratila.

Někdy jsem její řeči o útěku poslouchala. Snažila jsem se vybavit si v paměti mapy Yeowe, které byly v mých ztracených knihách. Pamatovala jsem se na tu velkou řeku Yot, která‘pramenila hluboko ve vnitrozemí a po třech tisících kilometrů ústila do Jižního moře. Ale kde jsme my na té dlouhé šňůře, jak daleko od Yotebber City v její deltě? Mezi Hagayotem a městem může ležet stovka takových vesnic. „Už tě někdy znásilnili?” zeptala jsem se Tualtak.

Urazilo ji to. „Pracovala jsem jako rentérka, nebyla jsem souložnice,” odsekla.

Řekla jsem: „Byla jsem souložnicí dva roky. Kdyby mě někdo ještě někdy znásilnil, zabila bych buď toho muže, nebo sebe. Myslím, že dvě Werelky, které by se tu někde samy pohybovaly, by byly znásilněny. Nemůžu to udělat, Tualtak.”

„Všude to přece nemůže byt stejné jako tady!” rozplakala se tak zoufale, že se i mně stáhlo hrdlo pláčem.

„Možná, až otevřou ty školy - až tu budou lidi z měst - tak potom -” To bylo vše, co jsem jí mohla poskytnout, a i sobě, jako naději. „Snad když budou letos dobré žně, když budeme moci dostat svoje peníze, tak se dostaneme na vlak…”

To byla opravdu naše největší naděje. Problémem bylo vyrazit naše peníze ze starosty a jeho kohorty. Společné peníze měli uložené v kamenném domku, kterému říkali Hagayotská banka, a byli jediní, kdo je kdy viděli. Každý jednotlivec měl účet, který byl držen ve velké tajnosti. Starý bankéř vám ho vždycky neochotně vyndal z prachu k nahlédnutí. Ale ženy a děti si nemohly peníze z banky vybrat. Dostaly jsme místo pravých peněz hliněné mince, označené bankéřem, za které jsme si mohly ve vsi kupovat od ostatních jejich výrobky:

oblečení, sandály, nářadí, šňůry korálků, rýžové pivo. Vzpomněla jsem si na toho mrzáka v Shomeke, který radostně křepčil a zpíval: „Peníze v bance, bože! Peníze v bance!”

Všechny zdejší ženy tento systém nenáviděly, a když jsme přišly my nové, bylo nás hned o devět víc.

Jednou večer jsem se zeptala své přítelkyně Seugi, která měla vlasy stejně bílé jako pleť: „Seugi, víš co se stalo v Nadami?”

„Ano,” řekla. „Ženy tam otevřely brány. Všechny ženy se vzbouřily a pak se k nim přidali i muži a svrhli Dozorce. Ale potřebovali zbraně. A jedna žena v noci ukradla pánovi klíč od zbrojnice, kde měli Dozorci pušky a střelivo, odemkla ji a svým vlastním tělem je držela otevřené tak dlouho, až se všichni otroci stihli ozbrojit. Zvítězili nad Sdružením a to místo, Nadami, se stalo svobodným.”

„Dokonce i na Werelu si ten příběh vyprávějí,” řekla jsem. „Dokonce i tam si ženy vyprávějí o Nadami, kde ženy začaly boj za svobodu. Muži si to také vyprávějí. Mluví se o tom mezi zdejšími muži? Vědí o tom?”

Seugi a ostatní ženy přikyvovaly.

„Když ženy dokázaly osvobodit muže v Nadami,” řekla jsem, „možná by ženy v Hagayotu dokázaly osvobodit své peníze.”

Seugi se rozesmála. Zavolala směrem ke skupině babiček: „Poslouchejte Rakam! Poslechněte si to!”

Následovaly dny a týdny řečnění, než se ustavila třicetičlenná delegace žen. Přešly jsme most přes příkop do mužské části vesnice a obřadně jsme žádaly o návštěvu u starosty. Způsob, jakým jsme mohly nakupovat, byl ostudný. Hlavní slovo měla Seugi a další vesničanky, protože věděly nejlíp, jak daleko mohou zajít v zahanbování mužů, aniž by je vyprovokovaly k hněvu a odplatě. Když jsem to všechno poslouchala, byla jsem svědkem střetu důstojnosti s důstojností, hrdosti s hrdostí. Poprvé od té doby, co jsem se dostala na Yeowe, jsem měla pocit, že jsem jednou z nich, že ta jejich hrdost a důstojnost jsou i moje.

Na vesnici nic nejde rychle. Ale o dalších žních si ženy v Hagayotu mohly vybrat své peníze z banky v hotovosti.

„A teď za volební právo,” řekla jsem Seugi, protože ve vesnici nebylo tajné hlasování. Když se konaly oblastní volby, dokonce i po schválení ústavy, předsednictvo vesnice počítalo jen s muži. Ženy nemohly ani volit, ani kandidovat. Muži napsali do kandidátek jména těch, které chtěli zvolit.

Ale nezůstala jsem v Hagayotu tak dlouho, abych pomohla i tohle změnit. Tualtak byla dost nemocná a taky napůl šílená touhou dostat se z močálů do města. A já po tom také toužila. Tak jsme si vyzvedly výplatu a Seugi a několik dalších žen nás odvezly po hrázi volským potahem k nákladnímu nádraží. Tam jsme zvedly praporek, který signalizoval dalšímu vlaku, že má zastavit a naložit cestující.

Za pár hodin přijel, dlouhý vlak s krytými nákladními vagóny naloženými ryží, kterou vezl do mlýnů v Yotebber City. Cestovaly jsme ve služebním voze s posádkou vlaku a několika vesnickými muži. Na opasku jsem měla velký nůž, ale všichni muži se chovali uctivě. Když byli mimo tábor, byli plaší a stydliví. Seděla jsem na horní palandě a dívala se na rozlehlé vlnící se močály, na vesnice na březích široké řeky, a přála jsem si, aby vlak jel dál až donekonečna.

Ale Tualtak ležela na palandě pode mnou, kašlala a byla mrzutá. Když jsme přijely do Yotebber City, byla tak zesláblá, že jsem věděla, že jí musím sehnat lékaře. Jeden z železničářů byl tak hodný, že nám řekl, jak se dostat tramvají do nemocnice. I když jsme se v horku kodrcaly přecpanou tramvají přecpanými ulicemi města, nemohla jsem si pomoci, ale byla jsem šťastná.

V nemocnici po nás chtěli doklady o občanství.

Nikdy jsem o něčem takovém neslyšela. Později jsem zjistila, že ty naše dostalo vedení Hagayotu. Nechali šije u sebe stejně jako doklady všech „svých” žen. V té chvíli jsem se však zmohla jen na jediné: „O žádných takových dokladech nevím.”

Slyšela jsem, jak žena za přepážkou říká té druhé: „Bože, jak může někdo byt tak špinavý!”

Věděla jsem, jak vypadáme. Věděla jsem, že jsme špinavé a vypadáme jako ty poslední z posledních. Ale když jsem to slovo zaslechla, probudila se ve mně hrdost a lidská důstojnost. Sáhla jsem do batohu a vylovila svůj papír o svobodě, ten starý papír, který mi vypsal Lord Erod. Byl pomačkaný, na přehybech potrhaný, špinavý.

„Toto je doklad o mém občanství,” řekla jsem nahlas, až sebou obě ženy trhly. „Je na něm krev mé matky a babičky. Moje přítelkyně je nemocná. Potřebuje lékaře. Tak nás k němu zaveďte!”

Z dlouhé chodby vyšla drobná hubená žena. „Pojďte, tudy,” řekla. Jedna z žen za přepážkou začala protestovat. Ta malá ji umlčela pohledem.

„Jsem doktorka Yeron,” řekla a pak se opravila. „Pracuju tady jako ošetřovatelka,” řekla. „Ale jsem lékařka. Avy-vy jste ze Starého světa? Z Werelu? Tak, posaďte se tady, děťátko, a svlékněte si košili. Jak jste tu dlouho?”

Za čtvrt hodiny zvládla Tualtak vyšetřit, uložit ji na lůžko na oddělení, aby si odpočala a byla k dispozici na pozorování, vyptat se na naše osudy a poslat mě se vzkazem k jedné své přítelkyni, která mi pomůže najít bydlení a práci.

„Učitelka!” řekla doktorka Yeron. „Učitelka! Ach, moje milá, tady vás budou potřebovat jako déšť na vyprahlou zem!”

A opravdu. Hned první škola, do které jsem zašla, mě chtěla ihned zaměstnat s tím, že si můžu učit, co chci. Protože pocházím z kapitalistického světa, šla jsem se ještě poptat na pár dalších míst, chtěla jsem zjistit, jestli tam nebude lepší výdělek. Ale nakonec jsem se vrátila na tu první. Líbili se mi lidé, kteří tam byli.

Před Válkou za osvobození měla yeowská velkoměsta (což byla města Sdružení, kde žili otroci, kteří si vyplatili svou svobodu) své vlastní školy a nemocnice a spoustu výukových programů. Ve Starém hlavním městě byla dokonce univerzita pro otroky. Sdružení samozřejmě kontrolovalo všechny informace, které do těchto institucí plynuly, sledovalo a cenzurovalo veškerou výuku a literaturu, protože všechno mělo směřovat k maximalizaci jeho zisků. Ale v tomto úzkém rámci mohli otroci využívat informací, které měli, jak se jim zlíbilo, a Yeowané z měst si vzdělání hluboce cenili. Během té dlouhé války se cely systém shromažďování a vyučování znalostí zhroutil. Vyrostla celá jedna generace, která se neučila nic kromě bojování, skrývání, hladomoru a nemocí. Ředitel mé školy mi řekl: „Naše děti vyrůstaly negramotné, nevědomé. Můžeme se pak divit, že plantážníci jen navázali tam, kde předtím skončili Dozorci Zemědělského sdružení? Kdo je měl zastavit?”

Tihle muži a ženy věřili s vášnivým nadšením, že jen vzdělání je cestou ke svobodě. Pořád ještě vedli Válku za osvobození.

Yotebber City bylo velké, chudé, slunečné a rozrůstající se město s širokými ulicemi, nízkými budovami a obrovskými starými stromy, které skytaly dostatek stínu. Doprava byla většinou pěší, mezi pomalu se sunoucími davy cinkala jízdní kola a tramvaje. Kolem pobřežní náplavy u řeky se táhly kilometry dřevěných chatek a chýší, protože tam byla ideální půda pro zahradničení. Uprostřed města byla nízká vyvýšenina, obklopená mlýny a překladišti. Obchodní centrum se podobalo Městu ve Voe Deu, bylo jen o něco starší, chudší a příjemnější. Místo velkých obchodů pro bohaté tu byla tržnice, kde se dalo koupit veškeré zboží. Vzduch byl tady na jihu příjemný, teplý hebký vzduch od moře, mlhavý opar prosyceny slunečním světlem. Byla jsem šťastná. Mám ten dar od Bolia, že dokážu zapomenout na všechno zlé, nechat to za sebou, takže jsem byla v Yotebber City šťastná.

Tualtak se zotavila a našla si dobré zaměstnání jako chemička v jedné továrně. Vídala jsem jí málo, protože naše přátelství tenkrát vzniklo z nezbytnosti, a ne proto, že bychom si padly do oka. Když jsem ji potkala, vždycky mluvila o Haba Street a své laboratoři na Werelu a na zdejší práci a lidi si jen stěžovala.

Doktorka Yeron na mě nezapomněla. Poslala mi vzkaz, abych ji navštívila, což jsem učinila. Brzy potom, co jsem se trochu zabydlela, mě pozvala, abych s ní šla na schůzi vzdělávací společnosti. Zjistila jsem, že je to skupina demokratů, převážně učitelů, kteří se v souladu s novou ústavou snaží bojovat proti autokratické moci kmenových a oblastních pohlavárů a rozbourat takzvané otrocké myšlení a zkostnatělou hierarchii založenou na potlačování práv žen, jakou jsem zažila v Hagayotu. Moje zkušenosti jim byly užitečné, protože všichni byli lidé z města a s otrockým myšlením se setkali jenom tehdy, když zjistili, že jsou jím sami ovládáni. Nejrozhněvanější byly ženy. Při Osvobození ztratily nejvíc a teď už neměly co ztratit. Všeobecně řečeno, muži byli pro pozvolný postup a ženy byly připraveny na revoluci. Jako Werelka neznalá politiky na Yeowe jsem jen poslouchala a nemluvila. Bylo pro mě těžké nemluvit. Jsem řečník a někdy toho mám hodně co říci. Ale držela jsem pusu a naslouchala jim. Ti lidé za to stáli, aby jim člověk naslouchal.

Nevědomost se umí divoce bránit a nevzdělanost, jak dobře vím, může být chytrá.

Ačkoli nejvyšší představitel Yotebberského regionu, prezident zvolený ve zmanipulovaných volbách, možná nerozuměl naší protimanipulaci se školními osnovami, neplýtval energií na kontrolu škol. Jeho inspektoři nám strkali nos do vyučování a cenzurovali knihy. Ale podobně jako kdysi Sdružení pokládal prezident za důležité kontrolovat net. Zprávy, publicistické pořady a reportáže byly plné figurek, které ovládal jako loutky. Co proti tomu mohla většina učitelů dělat? Rodiče, kteří neprošli vůbec žádným vzděláním, měli děti, které sledovaly net a poslouchaly, viděly a myslely tak, jak regionální prezident chtěl: že svoboda znamená poslušnost vůdcům, že násilí je ctností, že muž má dominantní postavení, Co zmohla slova proti uzákonění takových pravd v každodenním životě a ještě umocněných zprofanovaným zpravodajstvím?

„Gramotnost je irelevantní,” tvrdila s lítostí jedna mluvčí z naší skupiny. „Pohlaváři skočili rovnou do stadia postgramotnosti a rovnou nám vnucují informační techniku.”

Přemýšlela jsem nad jejími slovy, nelíbily se mi ty podivné výrazy jako irelevantní, postgramotnost, protože jsem se obávala, že má pravdu.

Na další schůzi naší skupiny přišel k mému překvapení nějaký cizinec: zástupce ekumenského velvyslance. Předpokládalo se, že ho sem poslali ze Starého hlavního města, aby podpořil prezidentův postoj proti Celosvětové straně, která tady pořád ještě měla silné pozice a pořád ještě trvala na lom, že Yeowe by se mělo bránit vstupu cizinců. Zaslechla jsem, že tu někdo takový je, ale nenapadlo mě, že se s ním setkám na shromáždění podvratných živlů z řad učitelů.

Byl to malý muž s hnědočervenou pletí a v koutcích očí mu bylo vidět bělmo, ale když tohle Člověk pominul, musel uznat, že je hezkv. Seděl na židli přede mnou. Seděl úplně potichu, jako by byl zvykly sedět a nemluvit, a poslouchal, jako by bvl zvykly poslouchat bez mluvení. Po skončení schůze se otočil a podíval se přímo na mě těma zvláštníma očima.

„Radosse Rakam?” zeptal se.

Němě jsem přikývla. „Jsem Yehedarhed Havzhiva,” řekl. „Mám pro vás nějaké knihy od Staré Hudby.”

Zírala jsem na něj. Opakovala jsem: „Knihy?”

„Od Staré Hudby,” řekl znovu. „Posílaje Esdardon Aya zWerelu.”

„Moje knihy?” řekla jsem. Usmál se. Byl to jasný, rychlý úsměv.

„Ach, a kde?” zvolala jsem.

„U mě doma. Můžeme pro ně hned zajet, jestli chcete. Mám auto.” Řekl to trochu ironickým a lehkým tónem, jako člověk, který je sám překvapen tím, že má auto, i když se mu to asi líbí.

Přišla k nám doktorka Yeron. „Tak jste ji našel,” řekla mu. Podíval se na ni s obličejem tak rozzářeným, že jsem si pomyslela, že ti dva jsou milenci. Ačkoli byla mnohem starší než on, nebylo na té myšlence nic nepravděpodobného. Doktorka Yeron byla kouzelná žena. Připadalo mi divné, že si to myslím, protože mi nepříslušelo spekulovat o sexuálních záležitostech druhých lidí. Nikdy mě to nezajímalo.

Vzal ji za paži, když s ní mluvil, a já si se zvláštní intenzitou uvědomovala, jak je

ten dotek něžný, skoro váhavý, a přesto důvěrný. Je to láska, pomyslela jsem si. Ale všimla jsem si, že se rozloučili bez toho obvyklého pohledu plného vzájemného porozumění, který si milenci vyměňují.

Jeli jsme v jeho vládním elektrickém voze, vpředu seděly dvě mlčenlivé policistky, jeho tělesná stráž. Mluvili jsme o Esdardonu Ayovi, jehož jméno, jak mi vysvětlil, znamená „stará hudba”. Vyprávěla jsem mu, jak mi Esdardon Aya zachránil život tím, že mě poslal sem. Mluvilo se mi lehce, protože mě poslouchal takovým zvláštním způsobem. Řekla jsem: „Byla jsem z toho úplně nemocná, když jsem tam ty knihy musela nechat. Celou dobu na ně myslím a chybí mi, jako by to byla moje rodina. Ale asi jsem hloupá, že takhle uvažuju.”

„Proč hloupá?” zeptal se. Měl cizí přízvuk, ale už pochytil yeowansky rytmus a jeho hlas byl krásny, tichy a srdečný.

Pokusila jsem se mu vysvětlit všechno hned: „No, ty knihy pro mě tolik znamenají proto, že jsem byla úplně nevzdělaná, když jsem přišla do Města, a právě ty knihy mi daly svobodu, objevila jsem díky nim svět - světy -. Ale teď, když jsem tady, vidím, jak lidi daleko víc zajímá net, zpravodajství, to, co se děje v přítomnosti. Možná, když člověk lpí na knihách, tak vlastně lpí na minulosti. Yeowané musí směřovat k budoucnosti. A nikdy nezměníme myšlení lidí pouhými slovy.”

Poslouchal mě pozorně, tak, jako poslouchal na schůzi, a pak pomalu odpověděl: „Ale slova jsou stavebními kameny myšlení. A knihy ta slova dokáží podržet… Já jsem také nečetl, dokud jsem nebyl dospělý.”

„Ne?”

„Uměl jsem číst, ale nečetl jsem. Žil jsem na vesnici. Ve městech je potřeba knih,” řekl s přesvědčivostí, jako by o téhle věci hodně přemýšlel. „Pokud tam nebudou, bude každá generace muset začínat znovu. To je ztráta času. Člověk musí uchovávat slova.”

Když jsme vešli do jeho domu na konci staré části města, uviděla jsem v předsíni čtyři bedny knih.

„Ale to nejsou všechno moje knihy!” řekla jsem.

„Stará Hudba říkal, že ano,” řekl pan Yehedarhed s úsměvem a vrhl na mě rychlý pohled. Dá se říct, že cizinci mají mnohem zřetelnější vyraz očí. Co se tyče většiny z nás, až na pár lidí, kteří mají modravé oči, musíte byt hodně blízko, abyste postihli pohyb tmavé zřítelnice v tmavém oku.

„Nemám tolik knih ani kam dát,” řekla jsem, ohromená tím, jak mi ten podivný muž, Stará Hudba, zase znovu pomohl ke svobodě.

„Možná do školy? Do školní knihovny?”

To byl dobrý nápad, ale hned jsem pomyslela na to, jak se v nich budou přehrabovat inspektoři a třeba je i zkonfiskují. Když jsem mu to řekla, navrhl mi:

„A co když je věnuju škole já? Jako dar z velvyslanectví? Myslím, že to by mohlo inspektory zmást.”

„Ach,” řekla jsem a pak jsem vyhrkla: „Proč jste tak hodní? Vy a on - vy jste taky Hain?”

„Ano,” řekl, aniž by odpověděl na mou první otázku. „Byl jsem. Doufám, že se stanu Yeowanem.”

Poprosil mě, ať se u něj chvilku posadím a dám si s ním skleničku vína, než mě jeho osobní strážkyně odvezou domů. Byl to milý a přátelsky, ale tichy člověk. Všimla jsem si, že utrpěl nějaká zranění. Na tváři měl čerstvě zahojené jizvy a ve vlasech měl zarůstající vyholené místo po nějaké ráně. Zeptal se mě, čeho se tykají moje knihy, a já odpověděla: „Historie.”

Když jsem to vyslovila, usmál se, tentokrát to byl pozvolný úsměv. Neřekl nic, ale pozvedl ke mně svou skleničku. Udělala jsem totéž a připili jsme si.

Druhy den nechal knihy přivézt do školy. Když jsme šije prohlédli a vyrovnali do polic, uvědomili jsme si, že máme obrovsky poklad. „Něco takového nemají ani na univerzitě,” řekl jeden z učitelů, který tam rok studoval.

Byla tam historie a antropologie Werelu a dalších ekumenskych světů, filozofické a politické spisy werelskych i jiných autorů, dějiny literatury, sborníky poezie, beletrie, encyklopedie, knihy z oboru přírodních věd, atlasy, slovníky.V rohu jedné bedny byla skrovná hromádka mých vlastních knih, můj vlastní poklad, dokonce i ty první a trochu nedokonalé „Dějiny Yeowe, vydané Yeowskou univerzitou v Prvním roce svobody”. Většinu svých knih jsem nechala v knihovně, ale tuto a pár dalších jsem si vzala s láskou domů pro potěšení.

Nedávno předtím jsem si našla jinou lásku a potěšení. Jedno dítě ze školy mi přineslo dárek, koťátko od mourovaté kočky, čerstvě odstavené. Ten chlapec mi je věnoval s takovou láskyplnou pýchou, že jsem to nemohla odmítnout. Když jsem se se snažila kotě předat jinému učiteli, všichni se smáli. „Zvolili si tebe, Rakam!” říkali. Tak jsem toho tvorečka odnesla nepříliš nadšeně domů, bála jsem se jeho křehkosti a bezbrannosti a téměř jsem k němu cítila odpor. Ženy v beze u Zeskrů mívaly své mazlíčky, strakaté kočky a špice, rozmazlená zvířata, která dostávala najíst lip než my. Kdysi i mě pojmenovali po psíkovi.

Když jsem kotě vyndávala z košíku, polekalo se a kouslo mě do palce, hluboko až na kost. Bylo malé a křehké, ale mělo pořádné zoubky. Začala jsem k němu mít respekt.

Tu noc jsem ho dala spát do košíku, ale ono se vyšplhalo na postel a tak dlouho mi sedělo na obličeji, až jsem mu dovolila uvelebit se pod přikrývkou. Tam klidně spalo až do rána. Pak mě probudilo jeho poskakování po přikrývce, jak se snažilo ulovit smítka prachu poletující ve slunečních paprscích. Rozesmála jsem se hned při probuzení, což bylo příjemné. Cítila jsem, že jsem se nikdy moc nesmála, a chtěla jsem se smát.

Kotě bylo celé černé, jen při určitém osvětlení vystoupily jeho skvrny, černá na černé. Pojmenovala jsem ho Páníček. Bylo milé přijít večer domů a byt přivítána svým malým Páníčkem.

Následujícího půl roku jsme plánovali velkou demonstraci žen. Konalo se mnoho schůzí, na kterých jsem znovu potkávala toho zástupce velvyslance, a postupně jsem ho začala mezi účastníky schůzí vyhledávat. Ráda jsem sledovala, jak poslouchá naše dohadování. Někteří tvrdili, že by demonstrace neměla byt omezena jen na práva a nepráva žen, protože rovnoprávnost se týká všech. Jiní argumentovali tím, že bychom v žádném případě neměli do celé věci jakkoli zatahovat cizince, ale že by to mělo byt čistě yeowské hnutí. Pan Yehedarhed jen poslouchal, ale mě to rozzlobilo. „Já jsem cizinka,” řekla jsem. „A kvůli tomu mě nepotřebujete? Takhle mluví páni -jako byste byli lepší než ostatní lidé!” A doktorka Yeron řekla: „Uvěřím tomu, že rovnoprávnost se tyká všech teprve tehdy, až to uvidím napsáno v yeowské ústavě.” Protože naše ústava, ratifikovaná po celonárodním hlasování v době, kdy jsem byla v Hagayotu, brala v potaz jen cizince — muže. Kvůli tomu nakonec demonstrace začala: požadavkem, aby bylo v ústavě zakotveno, že i ženy jsou právoplatnými občany země, aby byla doplněna o právo na tajné hlasování, svobodu tisku, projevu a shromažďování a bezplatného vzdělání pro všechny děti.

Toho horkého dne jsem ležela na kolejích společně se sedmdesáti tisíci dalších žen. Zpívala jsem s nimi. Slyšela jsem, jak to zní, když tolik žen společně zpívá. Byl to mohutný, slavnostní zvuk.

Začala jsem zase mluvit na veřejnosti, když jsme pro tu velkou demonstraci získávali ženy. Měla jsem dar řeči a využívali jsme jej. Někdy se kolem vyskytly hloučky mladíků nebo nevědomých mužů. Provokovali mě a vyhrožovali. Křičeli:

„Ty černá kurvo, co ses válela s pány, táhni, odkud jsi přišla!” Když to na mě jednou pokřikovali, táhni, táhni zpět, naklonila jsem se blíž k mikrofonu a řekla jsem: „Nemohu se vrátit. Na plantáži, kde jsem pracovala jako otrokyně, jsme zpívali tuhle písničku,” a zazpívala jsem:

Ó,ó, Yeowe,

nikdo se odtamtud nevrátí.

To je na chvilku umlčelo. Slyšeli to, ten hrozny smutek, tu touhu.

Po té velké demonstraci aktivita neopadla, ale bývaly chvíle, kdy se nedostávalo energie, kdy se Hnutí nehýbalo, jak říkala doktorka Yeron. Jednou jsem k ní v takové chvíli zašla a navrhla jsem jí, abychom založili tiskárnu a vydávali knihy. To byl můj sen, který rostl od chvíle, kdy se Seugi dotýkala svých slov a plakala.

„Řeči se mluví,” řekla jsem, „a slova a obrazy na netu odplynou a kdokoli je může překroutit. Ale knihy zůstávají. Jsou věčné. Jsou tělem dějin, jak říká pan Yehedarhed.”

„A co inspektoři,” řekla doktorka Yeron. „Dokud nebude v ústavě dodatek o svobodě tisku, ti nahoře nikomu nedovolí tisknout nic, co by sami nenadiktovali.”

Nechtěla jsem se toho nápadu vzdát. Věděla jsem, že v Yotebberském regionu nemůžeme vydávat žádné politické tiskoviny, ale argumentovala jsem tím, že bvchom mohli vydávat povídky a básně zdejších žen. Ostatní si mysleli, že je to plýtvání časem. Diskutovali jsme o tom mnohokrát a dlouhou dobu. Pan Yehedarhed se vrátil z cesty na velvyslanectví ve Starém hlavním městě, které leželo na severu. Poslouchal naši debatu, ale neřekl nic, což mě zklamalo. Myslela jsem si, že by mohl můj plán podpořit.

Jednou jsem se vracela domů ze školy. Bydlela jsem ve velkém starém domě kousek od řeky, kde bylo plno ruchu. To místo se mi líbilo, protože okna mého bytu vedla do zeleně a přes větve stromů jsem viděla na řeku, která byla v těchto místech čtyři míle široká. Pomalu plynula mezi písčitými břehy, v období sucha z ní vystupovaly ostrůvky porostlé rákosím a vrbičkami, v období dešťů přinášela úrodnou náplavu. Když jsem toho dne přicházela k domu, objevil se pan Yehedarhed a v patách za ním jako obvykle ty dvě policistky s kyselými obličeji. Pozdravil a zeptal se mě, jestli bychom si mohli promluvit. Byla jsem zmatená a nevěděla jsem, co dělat, ale pozvala jsem ho k sobě.

Jeho strážkyně zůstaly dole ve vestibulu. Měla jsem jen jeden velký pokoj ve třetím patře. Posadila jsem se na postel a on seděl na židli. Páníček se mu pořád otíral o nohy a předl.

Všimla jsem si, že zástupci velvyslance působilo potěšení, když se prezidentovi a jeho kohortě nedařilo tak, jak očekávali. Libovali si v okázalosti, vozili se v luxusních autech v nažehlených uniformách s frčkami a s početným doprovodem. Zástupce a jeho policistky všude jezdili jeho obyčejným služebním autem nebo chodili pěšky. Lidé ho kvůli tomu měli rádi. Věděli, a já už teď taky, že ho první den jeho zdejšího pobytu napadla a k smrti zbila nějaká tlupa patřící k Celonárodní straně, když šel pěšky a sám. Lidem z města se líbila jeho odvaha a to, že kdekoli s každým promluvil. Přijali ho mezi sebe. My v z Osvobozovacího hnutí jsme o něm mluvili jako o „našem zástupci”, ale on byl jejich a zároveň i prezidentův. Prezidentovi by mohla zástupcova popularita vadit, ale měl z ní užitek.

„Chcete založit vydavatelství,” řekl a hladil Páníčka, který se uvelebil na záda s packami nahoru.

„Doktorka Yeron říká, že to nemá cenu, dokud nebudou Dodatky.”

„V Yeowe je jedno vydavatelství, které není přímo kontrolované vládou,” řekl pan Yehedarhed a hladil Panička po bříšku.

„Pozor, kousne vás,” řekla jsem. „Kde to je?”

„Na Univerzitě. No opravdu,” řekl pan Yehedarhed a prohlížel si svůj palec. Omlouvala jsem se. Zeptal se, jestli vím určitě, že Paniček je kocour. Odpověděla jsem, že mi to tvrdili, ale nikdy mě nenapadlo se podívat. „Mám dojem, že ten váš Paníček je slečna,” řekl takovým tónem, že jsem se od srdce rozesmála.

Smál se taky, vysál si ranku a pokračoval: „Univerzita tady nikdy neměla velkou váhu. Sdružení udělalo takový tah - nechte otroky, ať mají dojem, že chodí na vysokou. V posledních letech války byla zavřená. V Den osvobození ji znovu otevřeli a ona existuje dál, aniž by jí někdo věnoval větší pozornost. Fakulty jsou většinou zastaralé. Po válce se zase učilo v těch stejných prostorách. Vláda univerzitu dotuje, protože mít Yeowskou univerzitu, to zní dobře, ale jinak se o ni vůbec nezajímá, protože univerzita nemá žádnou prestiž. A protože mnozí ve vládě jsou zabedněnci.” Neřekl to pohrdavě, bylo to jen holé konstatování. „A právě tam je i tiskárna.”

„Já vím,” řekla jsem. Natáhla jsem se pro svou starou knihu a ukázala jsem mu ji.

Chvilku si v ní listoval. V obličeji se mu při tom zračila zvláštní něha. Musela jsem se na něj dívat. Bylo to jako dívat se na ženu s děťátkem, na tu neustálou a proměnlivou hru podnětů a reakcí.

„Je to plné propagandy, omylů a naděje,” řekl nakonec a v jeho hlase také zněla něha. „No, myslím, že by to šlo zlepšit. Vy ne? Potřebujeme jen šéfredaktora. A několik autorů.”

„Ale jsou tu inspektoři,” upozornila jsem ho podobně jako doktorka Yeron. „Akademická svoboda je snadná záležitost, kterou mohou Ekumenové trochu ovlivňovat,” řekl, „protože zveme lidi, aby studovali na ekumenských školách na Hainu a Ve. Určitě chceme zvát i absolventy Yeowské univerzity. Ale samozřejmě pokud je jejich vzdělání hluboce nedostačující kvůli nedostatku knih a informací…”

Řekla jsem: „Pane Yehedarhede, vy chcete podvracet vládní politiku?” Vyhrkla jsem tu otázku bez rozmyšlení.

Nerozesmál se. Dost dlouho mlčel, než mi odpověděl. „Nevím,” řekl. „Až tak daleko mě velvyslanec zahnal. Můžeme oba dostat důtku. Nebo nás vyhodí. Ale já bych chtěl…” Podíval se na mě zpříma těma svýma zvláštníma očima. Pak se podíval na knihu, kterou stále ještě držel v ruce. „Chtěl bych se stát občanem Yeowe,” řekl. „Ale moje užitečnost pro Yeowe a pro Osvobozovací hnutí spočívá právě v tom, že jsem Ekumen. Takže toho budu nadále využívat nebo zneužívat, dokud mi to nezakážou.”

Když odešel, přemýšlela jsem o tom, o co mě požádal. Měla jsem jít učit historii na univerzitu a až tam budu, tak jsem se měla stát dobrovolnou šéfredaktorkou tamního vydavatelství. Zdálo se to byt tak absurdním úkolem pro ženu mého postavení a s tak nepatrným vzděláním, že jsem si myslela, že jsem ho špatně pochopila. Když mě ujistil, že jsem ho pochopila dobře, pomyslela jsem si, že tedy naopak on nepochopil, kdo jsem a na co stačím. Chvilku jsme o tom hovořili a pak se zvedl k odchodu. Bylo na něm vidět, že má pocit, že mi tím svým návrhem pokazil náladu, a možná mu to také bylo nepříjemné, ačkoli jsme se spolu hodně nasmáli a já se necítila nepříjemně. Jen jsem měla trochu dojem, že jsem se zbláznila.

Přemýšlela jsem o tom návrhu. Byl by to obrovsky krok. Ani jsem o tom nedokázala přemýšlet. Jako by to nade mnou viselo, to obrovské rozhodnutí, které musím udělat, ta budoucnost, kterou jsem si neuměla představit. Ale pře myslela jsem hlavně o něm, Havzhivovi Yehedarhedovi. Pořád jsem ho viděla, jak sedí na té židli, sklání se k Páníčkovi. Jak si vysává krev z palce. Jak se směje.

Jak se na mě dívá těma očima s bělmem v koutcích. Viděla jsem jeho červenohnědý obličej a červenohnědé ruce, měly barvu pálené hlíny. V uších mi zněl jeho hlas.

Zvedla jsem kotě, už skoro dospělé, a podívala jsem se mu pod ocásek. Nebylo tam ani stopy po mužských znacích. Kočka se mi svíjela v náručí. Vzpomněla jsem si, jak řekl: „Váš Páníček je slečna,” a chtělo se mi znovu smát i plakat. Pohladila jsem kočku a posadila ji vedle sebe. Seděla rozvážně a čistila si kožíšek na rameni. „Ach, ubohá Paničko,” řekla jsem. Nevěděla jsem, koho tím myslím. Jestli kotě, Lady Tazeu nebo sebe.

Řekl mi, ať si jeho návrh v klidu promyslím, že na to budu mít tolik času, kolik chci. Ale ve skutečnosti jsem o tom vůbec nestačila přemýšlet, protože na mě čekal hned druhého dne před školou. Byl pěšky. „Nechtěla byste se projít kolem řeky?” zeptal se.

Rozhlédla jsem se.

„Tamhle jsou,” řekl a podíval se směrem ke svým strážkyním s chladnýma očima. „Ať jsem kdekoli, jsou ode mě nejdále pět metrů. Procházka se mnou je hloupá, ale bezpečná. Moje počestnost je zaručena.”

Prošli jsme ulicemi k řece a kráčeli po jejím břehu. Byl teply podvečer, nebe bylo zlatorůžové a od řeky vonělo bahno a rákosí. Ty dvě ozbrojené ženy šly jen pár metrů za námi.

„Jestli opravdu půjdete na univerzitu,” řekl po dlouhém mlčení, „budu pořád tam.”

„Já jsem ještě -” vykoktala jsem.

„Jestli zůstanete tady, budu pořád tady,” řekl. „Tedy, pokud vám to nebude vadit.”

Neřekla jsem nic. Podíval se na mě, aniž by otočil hlavu. Řekla jsem zničehonic: „Líbí se mi, že vidím, kam se díváte.”

„Mně se líbí, že nevidím, kam se díváte,” řekl a zpříma na mě pohlédl.

Šli jsme dál. Z rákosového ostrůvku vzlétla volavka, zamávala mohutnými křídly nad vodou a odlétala pryč. Šli jsme na jih, po proudu řeky. Obloha na západě byla plná záře, jak slunce zapadalo nad městem plném kouře a mlhavého oparu.

„Rakam, chtěl bych vědět, kde ses narodila, jaký byl tvůj život na Werelu,” řekl velmi jemně.

Zhluboka jsem se nadechla. „To je všechno pryč,” řekla jsem. „Minulost.”

„My jsme naše minulost. Ačkoli nejen to. Chci tě znát. Odpusť mi to. Strašně moc tě chci znát.”

Po chvilce jsem řekla: „Chci ti to říct. Aleje to tak zlé. Tak ošklivé. Tady a teď je všechno krásné. Nechci to ztratit.”

„Ať mi řekneš cokoli, bude to pro mě to nejcennější,” řekl svým tichým hlasem, který mi pronikal až do srdce. Tak jsem mu vyprávěla, co jsem dokázala, o Shomekově farmě, a pak jsem se co nejrychleji snažila dostat se ke konci svého vyprávění. Občas se mě na něco zeptal, ale většinou poslouchal. V některých částech mého vyprávění mě vzal za paži, ale já si toho v té chvíli sotva všimla. Vždycky, když mě pustil, protože jsem zrovna udělala nějaký pohyb, který vypadal, jako že se mu chci vymanit, mi ten jeho lehký dotek chyběl. Ruku měl příjemně chladnou. Cítila jsem ji na předloktí ještě i potom, když ji odtáhl.

„Pane Yehedarhede,” ozvalo se za námi: byla to jedna z policistek. „Neměli bychom se vrátit?”

„Ano,” řekl, „děkuji.” Když jsme se otočili, chytila jsem se jeho paže. Cítila jsem, že se mu zatajil dech.

Nezatoužila jsem po muži nebo po ženě - a to je svatá pravda - za celou tu dobu, která uplynula od mého pobytu na Shomekově farmě. Měla jsem ráda spoustu lidí a dotýkala jsem se jich s láskou, ale nikdy ne s touhou. Moje brána byla zamčená.

Teď byla otevřená. Teď jsem byla tak slabá, že jsem při doteku jeho dlaně skoro nemohla jít.

Řekla jsem: „Je to hezké, že procházka s tebou je tak bezpečná.”

Sama jsem nerozuměla tomu, co říkám. Bylo mi třicet a připadala jsem si jako mladé děvče. Nikdy dřív jsem se tak necítila.

Neřekl nic. Šli jsme tiše mezi řekou a městem, ozářeným hasnoucím světlem.

„Půjdeš se mnou ke mně, Rakam?” řekl.

Teď jsem zase já neřekla nic.

„Ty dvě tam s námi nebudou,” zašeptal mi do ucha, až jsem cítila jeho dech.

„Nerozesmávej mě!” řekla jsem a začala jsem plakat. Plakala jsem celou cestu podél řeky. Vzlykala jsem, a když už jsem si myslela, že to přestane, začala jsem znovu. Plakala jsem nad všemi svými smutky, nad vším svým ponížením. Plakala jsem, protože to všechno teď bylo se mnou, patřilo to ke mně a vždycky patřit bude. Plakala jsem, protože brána byla otevřená a já mohla konečně vyjít, přejít na druhou stranu, ale bála jsem se.

Když jsme kousek od školy nastoupili do auta, vzal mě do náruče a jen mě tak tiše držel. Ty dvě ženy na předním sedadle se ani jednou neohlédly.

Šli jsme do jeho domu, který jsem už jednou viděla. Byl to starý zámeček, který kdysi v dobách Sdružení patřil nějakému bohatému pánovi. Poděkoval strážkyním a zavřel dveře. „Večeře,” řekl. „Kuchař je pryč. Chtěl jsem tě vzít do restaurace. Zapomněl jsem na to.” Zavedl mě do kuchyně, kde jsme našli studenou ryži, salát a víno. Když jsme se najedli, podíval se na mě přes stůl a zase sklopil zrak. Viděla jsem, že nad něčím váhá, a tak jsem mlčela. Po hodné chvíli řekl:

„Ach Rakam! Dovolíš mi, abych tě pomiloval?”

„Já chci pomilovat tebe,” řekla jsem. „Ještě jsem to nikdy nedělala. Ještě nikdy jsem nikoho nepomilovala.”

Vstal, usmíval se a vzal mě za ruku. Společně jsme šli nahoru po schodech a minuli dveře, které bývaly vchodem do mužské části domu. „Bydlím v beze,” řekl, „v harému. Bydlím na ženské straně. Je odtamtud pěkný výhled.”

Vešli jsme do jeho pokoje. Stál tiše, díval se na mě, pak odvrátil pohled. Tolik se bál, byl tak rozrušeny, že jsem si myslela, že k němu ani nemůžu jít a dotknout se ho. Odhodlala jsem se a přistoupila k němu. Zvedla jsem ruku a pohladila ho po tváři, po jizvách u oka a úst. Objala jsem ho. Pak už jsem ho dokázala tisknout k sobě, blíž a blíž.

Někdyz později té noci, když jsme propleteni do sebe dřímali, jsem řekla: „Spal jsi s doktorkou Yeren?“

Cítila jsem, jak se Havzhiva směje, byl to tichy, lehký smích v jeho břiše, které se dotýkalo mého. „Ne,” řekl. „Na Yeowe s nikým jiným než s tebou. A ty, naYeowe s nikým jiným než se mnou. Byli jsme panic a panna, yeowští panic a panna… Rakam, araha…” Položil mi hlavu na rameno, řekl ještě něco cizím jazykem a usnul. Spal tvrdě, tiše.

Koncem toho roku jsem odešla na sever na univerzitu, kde jsem byla přijata na fakultu jako učitelka historie. Vzhledem k tehdejším měřítkům jsem byla kompetentní. Od té doby tam pracuju; učím a jsem šéfredaktorkou vydavatelství.

Jak Havzhiva řekl, tak se i stalo. Je tam pořád se mnou, nebo skoro pořád. Dodatky k ústavě byly schváleny většinou hlasu při tajném hlasování v osmnáctém roce Yeowanského svobodného letopočtu. O událostech, které tomu předcházely a které následovaly, si můžete přečíst v novém třídílném vydání Dějin Yeowe z nakladatelství University Press. Vyprávěla jsem příběh, o který jsem byla požádána. Uzavřela jsem ho tak, jak končí mnoho dalších - spojením dvou lidí. Čím je láska a touha jednoho muže a jedné ženy proti dějinám dvou světů, velkým revolucím naší doby, naději, nekonečné krutosti našeho biologického druhu? Nepatrnou věcí. Ale i klíč je nepatrnou věcí ve srovnání s dveřmi, které odmyká. Když ho však ztratíte, dveře už nejdou otevřít. Jsou to naše těla, ve kterých umírá nebo se rodí svoboda, jsou to naše těla, která přijímají nebo ukončují naše zotročení. A tak jsem tuto knížku napsala pro svého přítele, se kterým žiju i zemřu svobodně.

PALUBNÍ ROZHLAS

KAPITÁN: DOBRÝTRO, DOBRÝTRO, VŠEM PŘEJU DOBRÝTRO. Kolik nás je na palubě kosmické lodi? Hned se na to mrknem. Přirozeně jsem tu na kapitánském můstku já. Dále je tu první důstojník, který je poněkud — jaksi — trochu jiný. O jeho uši nejde. První důstojníci s legračníma ušima byli k spatření i jinde, jenže v tom ta potíž není. Další člen posádky je ve strojovně. Má slovník omezený na popis příznaků špatného fungování záklopek. Ve společenské místnosti posádky je pod zámkem další. Chová se jako pošuk a rve polstrování z křesel a pohovek. Taky se strefuje nafukovacími míči do zdrojů nepřímého osvětlení. Zbývá ještě služba v radiokabině. Na uších má sluchátka a věčně se hrbí nad šeptající vysílačkou. Jestli tomu dobře rozumím, tak ten šepot způsobují hvězdy. Odtud se zdá, že šeptají dost hlasitě. Že by to bylo všechno? Na nikoho dalšího si už nemůžu vzpomenout. Je to malá posádka, ale vybraná, všichni s důstojnickou hodností. Kolik že je to dohromady? Šest — nebo ne?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Pět.

KAPITÁN: Jenom pět? Jste si s tím jistý, pane Pytlíku?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Naprosto.

KAPITÁN: Dobrá, tedy pět. Vím, že počty vám jdou. Ale stejně mám pocit, že tu je ještě někdo.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Dost možná, pane, že se vám do toho plete ještě vaše poslání v kuchyni.

KAPITÁN: Neoslovujte mě pane, pane Pytlíku. No dobrá. Takže to jsme všichni, personál kosmické lodi Mary Jane Hawettová, třída F, nar. 1951, typ 92-63-96, velikost 13, na průzkumné cestě ze Země (Terra, 3 Solis), do prostoru jižního ramene Orionu s nákladem chlebovníkových stromů. Urazili jsme už obrovskou vzdálenost, spoustu světelných let, i přestože se v některých chvílích zdá, že se sotva ploužíme. Promiňte. Musím jít vařit oběd. Nakrmit pošuka v posádce není vůbec jednoduché, protože polévkový žlab má ucpaný polstrováním z pohovky. Do dveří společenské místnosti jsme museli vyříznout malý otvor, něco jako bývá na dopisy. Počkáme vždycky, dokud neusne, protože když je vzhůru a zaslechne nás u dveří, tak vystrkuje ven ruce a dělá buď obscénní gesta prostředníčkem levé ruky nebo po nás háže nafukovací míče. Když však usíná nebo nemá náladu, rychle nacpeme otvorem dovnitř jídlo. A za chvíli, když se přitiskne ucho k dolní polovině dveří, je slyšet, jak přežvykuje. Co zbyde, vrací otvorem zpátky. Jenže poslední dobou se toho vrací nějak málo. Zjevně všecko sní nebo s tím naloží jinak. Občas mě napadá, Jestli tam není ještě někdo. Na to, že tenhle pošuk je ženská, jí nějak nezřízeně.

Strojovno, než se vypravím do kuchyně, chci slyšet hlášení do lodního deníku.

STROJOVNA: Jo, hmm… Nádrž na stlačený vodík A-30 teče. Kde je díra,-se zatím neví. Přední průduch FS-599 je pořád ucpaný a způsobuje, že se zvyšuje tlak v ústředním zásobníku chladivá v prostoru CCS-2. Probíhá rozbor stavu vlasové trhliny v obalu izolátoru antihmoty a po jeho ukončení bude podána zpráva o možnosti realizace opravy.

KAPITÁN: Když se ukáže, že opravu není možné realizovat, jaký postup navrhujete?

STROJOVNA: Automatické sebezničení.

KAPITÁN: Propánajána!

STROJOVNA: Pokračování hlášení do lodního deníku: první turbinový stabilizátor byl zasažen a výrazně poškozen meteoritem. Momentálně nefunguje na plný výkon. Druhý stabilizátor byl tudíž zkrácen o 81 000 mil, aby se vyrovnalo zpomalení otáček a vyvážily funkce stabilizátorů. Během pěti až třinácti dnů (lodního času) budou k dispozici hodnotitelné výsledky. Přestaly fungovat automatické jednotky sebezničení. Je podezření na krátké spojení, které způsobilo, že automatické jednotky sebezničení se automaticky sebezničily.

KAPITÁN: Máte na mysli, že automatické jednotky sebezničení zničily samy sebe?

STROJOVNA: Jo, tak nějak to vypadá, kapitáne.

KAPITÁN: Máte na mysli, že jestli se trhliny v izolátoru antihmoty rozšíří, nemůžeme zničit loď? Ale jestli nemůžeme sami sebe zničit a izolátor antihmoty vybuchne, vezmem s sebou okolních padesát hvězd a všechny jejich planety. Vyhodíme celou tuhle oblast vesmíru. A jestliže se antihmota střetne s hvězdou F-2, pak nastane řetězová reakce a bude zničena celá Galaxie!

STROJOVNA: No jo. Tvrdě na tom makáme, kapitáne.

KAPITÁN: Makáme? Koho myslíte tím — makáme? Ve strojovně přece nikdo jiný než vy není, nebo je?

STROJOVNA: Jo. Ale kdyby nás bylo víc, bylo by to lepší.

KAPITÁN: Ve chvílích, jako je zrovna tahle, by bylo lepší, aby vás bylo víc, Trysko. Ale my vám naprosto důvěřujeme. Na to, že jste ženská, si ve strojovně vedete skvěle.

STROJOVNA: Díky, kapitáne. Vrátím se teď zpátky k ty my maličký trhlince.

KAPITÁN: Správně a já jdu do kuchyně. To je zvláštní. Stačí se ohlédnout přes rameno a dalo by se přísahat, že po chodbě G někdo jde. Jenomže chodba G vede do naprosto nepoužívané části lodi, ke skladu sportovního náčiní. Kdo tam má co pohledávat? Pan Pytlík? Pane Pytlíku, kdepak jste?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Jsem v počítačovém centru, pane.

KAPITÁN: Neříkejte mi prosím pane, pane Pytlíku. Odcizuje mě to. Jiskro, kde jste? Jiskro! Ohlaste se okamžitě palubním rozhlasem na můstek.

POŠUK V POSÁDCE: Visím za zuby a nehty prstů u nohou na útesu, který se tyčí nad rozvztekaným mořem soli, bičovaným mohutnými vichry. Jeho vlny a příboj jsou bělejší a těžší, než kdy byla voda. Jestli se pustím, spadnu a rozlámu se o skaliska, pohřbí mě tuny řvoucí soli, utopím se v suchém moři. Jestli se nepustím, musím se tady držet pořád dál — jenomže proč? Nudím se tak, že až nudou úpím. Úpím nahlas, ale přes kvílení větru a hřmění padající soli to nikdo nezaslechne. Doufám, že vám ostatním se daří fajn.

KAPITÁN: Cože?

POŠUK V POSÁDCE: Doufám, že dobu, než loď zničí sama sebe, strávíte ve fajnových radovánkách. Myslím, že už se teď pustím.

KAPITÁN: Počkat! Poslouchejte, Mešuge, není tam ve společenské místnosti někdo s vámi?

POŠUK V POSÁDCE: Už se pouštím. Éééééé-jéééééé! Kristepane! Je to cukr.

KAPITÁN: Zdá se, že je nás všech šest. V chodbě G jednoduše nikdo být nemohl. Prostě mě to jen napadlo.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Kapitáne, na palubě je jen pět osob.

KAPITÁN: Jak si tím můžete být tak jistý, pane Pytlíku?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Jistotu mi dává dává matematika. Jednoduché sčítání reálných čísel. Vy jste jedna, Tryska je jedna, jsem jedna, Jiskra je jedna, Mešuge je jedna. Jedna plus jedna plus jedna plus jedna, plus jedna se rovná pět.

KAPITÁN: Pomocí statistiky se dá dokázat všechno. Ale co když tu je ještě jedna jedna, kterou Jste nepočítal?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: A kdo?

KAPITÁN: Na to se ptám vás, pane Pytlíku.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Kapitáne, smím ve vší úctě upozornit, že je čas na oběd nebo večeři nebo prostě, že je čas, na co je čas?

KAPITÁN: A co iracionální čísla, pane Pytlíku? Co s nimi?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Kapitáne, smím ve vší úctě upozornit, že by bylo lepší přenechat matematiku mně a palubním počítačům?

KAPITÁN: Dobrá, dobrá. Co byste rád k obědu?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Co je vám libo, kapitáne.

KAPITÁN: Už mám plné zuby rozhodování, co jíst. Unavuje mě pořád na to myslet. Otevřu plechovku Campbellovy rajské polévky s rýží, a jestli vám to nebude chutnat, je to s námi moc špatné. Pokaždé, když něco už už chápu, pokaždé, když už jsem na dosah poznání, vždycky, když si skutečně uvědomím, že velím velké lodi, se musím sebrat a rozhodovat, jestli makaróny se sýrem nebo pilaf s rýží. Proč by nemohl chvíli vařit někdo jiný?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Nikdo jiný to neumí.

KAPITÁN: Ohřát plechovku polévky umí každý z vás stejně dobře jako já.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Vzpomínáte, jak se o to pokoušela ta praštěná?

KAPITÁN: Vlastně se o to pokoušel kdekdo. A zvládl by to robot. Proč nemáme kuchyňského robota? Proč nás řádně nevybavili? Skutečný problém je v tom, že tahle posádka je líná, nesehraná a nesoudržná. Podstata všech potíží, skutečný zdroj rozkladu a kámen úrazu všeho mého úsilí velet spořádané lodi spočívá v jednom členovi posádky, jedné jediné osobě a já myslím, že všichni víte, o kom je řeč.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Naprosto.

STROJOVNA: No jo!

POŠUK V POSÁDCE: Já ne. Ale chudinka kocourek je nastydlý.

KAPITÁN: Jiskro, slyšíte mě, Jiskro, ozvěte se, prosím. Prosím, ozvěte se.

RADIOKABINA: Psst! Zrovna poslouchám rádio. Přepínám —

KAPITÁN: Ne! Hned si ta vaše sluchátka sundáte a chvíli budete poslouchat mě, Jiskro.

RADIOKABINA: Kapitáne, sundat si sluchátka by bylo blaho. Někdy si dokonce přeju vypnout rádio. Ale nemůžu. Víte, ono se to pak někdy ztrácí. Někdy to trvá celý den, týden, měsíc a nemůžu zachytit ani ň, dokonce ani šepot hvězd. Ale pro případ, že by se zase něco ozvalo, že by přece jen přišla nějaká zpráva, musím pořád poslouchat. Tak to teď chodí. Už pět dní (lodního času) nepřišla zpráva. Ale co když zrovna nějaká letí? Co když by přišla právě ve chvíli, kdy by na mě v kuchyni vyšla řada vařit polívku? Co když přichází zrovna teď a já ji propásnu, protože si s várna povídám palubním rozhlasem? Nic proti nikomu nemám a ani nechci být kamenem úrazu, ale to už je přirozenost služby v radiokabině. Přepínám —

KAPITÁN: Ne. Zůstaňte u palubního rozhlasu a přijímejte tuhle zprávu. Víte, že ostatní lodi mají taky služby v radiokabině a žádná nejedná jako vy. Nesedí pořád s mizernými sluchátky na uších a s pusou celou dobu otevřenou. Ostatní služby komunikují. Povídají si s ostatními loďmi flotily. Přijímají zprávy a nařízení, vyměňují si všechny možné informace a kamarádsky drbou, což zahání nekonečnou nudu vesmíru. Proč vy to nikdy neděláte? Uvědomujete si, že i my bysme si rádi popovídali s ostatními z flotily?

RADIOKABINA: Ale já neposlouchám vlnové délky, na kterých vysílá flotila.

KAPITÁN: Proč ne?

RADIOKABINA: Protože se pokouším zachytit zprávu.

KAPITÁN: Jakou zprávu?

RADIOKABINA: Zprávu, kterou jsme ještě neslyšeli.

KAPITÁN: Kvůli čemu?

RADIOKABINA: Takovou, co může určit, kam vlastně směřujeme — my i všechny ostatní lodi ve flotile.

KAPITÁN: Co na tom záleží, kam směřujeme? Poslouchejte, Jiskro, netěší mě někomu nadávat, tak jako teď vám. Rádi bychom vám mohli naprosto důvěřovat. Na to, že jste ženská, jste skvělá služba v radiokabině. Ale —

RADIOKABINA: Promiňte, kapitáne, ale zaslechla jsem šepot hvězd. Přepínám.

KAPITÁN: Sakra, pane Pytlíku! Můžete, prosím, přijít na můstek? Jdu do kuchyně ohřát polívku.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Počkejte, kapitáne. Mám dojem, že se děje něco legračního. Zdá se, že to souvisí s systémem cirkulace atmosféry v lodi.

KAPITÁN: Nejspíš zase nějaký únik vodíku od Trysky.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Není to cítit jako vodík. Je to zvláštní pach. Nebo spíše vibrace? Je to snad zvuk?

KAPITÁN: Pane Pytlíku, jste v pořádku? Zdá se mi, jako byste mluvil trochu z cesty.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Jsem naprosto v pořádku. Kapitáne, hlásím podezření z přítomnosti, vetřelce na palubě lodi.

KAPITÁN: Vetřelec?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Přesně tak. Poplach! Poplach! Nejvyšší stupeň pohotovosti! Všichni do bojových postavení. Podezření z přítomnosti vetřelce na palubě! Strojovno, ohlaste situaci!

STROJOVNA: Hmm, mnó, ve strojovně je všecko príma, pane.

KAPITÁN: A co izolátor antihmoty?

STROJOVNA: Zalepili jsme tu minitrhlinku náplastí a je teď jako nový.

KAPITÁN: Co schopnost lodi zničit sebe samu?

STROJOVNA: Teda, no, na tom makáme. Ale tak jako tak můžu říct, že strojovna nebyla nikdy tak v pořádku jako teď.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Pohotovost! Pohotovost! Posádka strojovny okamžitě zahájí opravu automatických jednotek sebezničení v ústřední zóně pohonu. Po ukončení opravy odjistí jednotky pro případ okamžitého použití.

KAPITÁN: Pane Pytlíku, co to tu hulákáte?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Máme na lodi vetřelce, kapitáne!

KAPITÁN: A jak to víte?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Slizkého, nepopsatelného vetřelce.

KAPITÁN: Vy jste ho viděl, pane Pytlíku? Je snad ve skladu sportovního náčiní?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Ne, neviděl jsem ho. A vidět nechci. Já ho cítím. Je tu, kapitáne, je v lodi — něco, co sem nepatří. Není z nás. Pochází z vnějšího vesmíru. Z vnějšku. Chce nás ovládnout. A čeká někde uvnitř lodi, čeká a roste —

KAPITÁN: Panenko skákavá! Seberte se, pane Pytlíku.

POŠUK V POSÁDCE: Povídala jsem vám, že chudák kocourek se nachladil? Teď se chudák rozvalil.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Je tam s vámi, ve společenské místnosti, že jo, Mešuge? Určitě o něm víte celé dny nebo týdny. Vy ho tam před námi skrýváte. Zrádkyně! Já ale na vás už jdu. Jdu a zabiju tu nepopsatelnou, beztvarou věc, která se tam před náma schovává a cpe se naším jídlem —

KAPITÁN: Pane Pytlíku! Kde jste? Co to děláte?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Vyrážím dveře společenské místnosti, kapitáne. Nebojte se. Já si s tím poradím. Vy se jen starejte, aby na můstku bylo všecko v pořádku, loď aby letěla kam má, atak-dál.

KAPITÁN: Nejsem na můstku. Jsem v kuchyni.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Krucifix, jděte na můstek, kapitáne. Jestli mi ta věc unikne, pokusí se ovládnout loď! Ták! Mešuge, kde je? Kde se schovává? Ukažte mi to, nebo — Ááááá! Áááááá-ách! Ojojoj!

STROJOVNA: Kapitáne! Kapitáne Kuchařinko! Není tam něco krapítko v nepořádku?

RADIOKABINA: Ticho, uklidněte se. Jsem na příjmu.

KAPITÁN: Pane Pytlíku, ohlaste momentální situaci ve společenské místnosti. Pane Pytlíku, ozvěte se, prosím.

POŠUK V POSÁDCE: Tady je Mešuge. První důstojník je dočasně mimo provoz.

KAPITÁN: Podejte hlášení sama, prosím.

POŠUK V POSÁDCE: Vnikl dovnitř a hulákal, že s tím vetřelcem něco podnikne, jenže do cesty jsem se mu dostala já. Pokusil se mě srazit karatistickým úderem, avšak jak víte, kapitáne, já jsem výjimečně silná, dokonce i na pošuka. Praštila jsem ho do hlavy Dějinami vesmíru a on upadl.

KAPITÁN: Ohlaste momentální stav prvního důstojníka, prosím.

POŠUK V POSÁDCE: Leží na podlaze a popadá dech.

KAPITÁN: Velmi dobře, Mešuge. Nejlepší by bylo, kdybyste teď šla na můstek a dohlídla na ovládací panel lodi. Poloha souhvězdí Arcturus ve mně naposledy nevzbuzovala ten nejlepší dojem. Jenomže jestli neudělám včas oběd, bude to ještě horší.

POŠUK V POSÁDCE: Jasan, kapitáne, jasan.

KAPITÁN: A mimochodem, je ten vetřelec na palubě, nebo není?

POŠUK V POSÁDCE: To se ví, že je, kapitáne.

KAPITÁN: Pořád se mi to zdálo. Pan Pytlík prostě neumí počítat. Bylo by lepší, kdybyste tu cizí věc vzala s sebou na můstek a dohlídla na ni.

POŠUK V POSÁDCE: To nejde, kapitáne. Musím to nechat ve společenské místnosti.

KAPITÁN: Proč?

POŠUK V POSÁDCE: Víte, ono se to sem tak nějak hodí. Dá se to krmit dírou ve dveřích. Upřímně řečeno, jsem docela ráda, že budu venku sama. Začíná tu být poněkud přecpáno. On už si pan Pytlík všimnul, že to roste. Těžko se tomu věří, ale na začátku to vypadalo spíš jako vajíčko.

KAPITÁN: A co pan Pytlík?

POŠUK V POSÁDCE: Teď už sedí, ale vypadá poněkud katatonicky. Je v šoku. Odvedu ho do kabiny.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Proboha, já tu hroznou hnusotu nesnesu. Je jako obří slizký červ, požírá nás, vykrmuje se na nás, vniká do nás, je to upír, parazit, zvětšuje se, ZVĚTŠUJE, chci ven, chci ven, nejvyšší pohotovost, sebezničení, SEBEZNIČENÍ!

POŠUK V POSÁDCE: Tudy, tudy, Pytlíku. Tak. Pojďte. Ták, už jste ve své roztomilé kabince, vidíte? Teď se můžete zamknout, nikoho nepouštět dovnitř a zůstat sám jen se svou matematikou.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Bože, jste horší než Tamto! Vypadněte! Ven! Kapitáne Kuchařinko! Kapitáne Kuchařinko! Je úplně praštěná!

KAPITÁN: Kdo zase?

POŠUK V POSÁDCE: Já!

KAPITÁN: Ale my vám tak jen říkáme, protože si nic dvakrát nerozmýšlíte.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Kapitáne Kuchařinko! Nařiďte strojovně, aby uvedla do chodu automatické jednotky sebezničení. Zlikvidovat výpravu! Zlikvidovat výpravu!

KAPITÁN: A proč zase?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Zlikvidovat! Zlikvidovat! Stravuje nás vetřelec a účel je neznámý! Zmocňuje se vůle posádky! Tahle loď je nebezpečí pro celý vesmír!

POŠUK V POSÁDCE: Proboha, on už mluví stejně jako já.

KAPITÁN: To je fakt zajímavé. Vidíte, a vypadal tak nevzrušivě. Zajímalo by mě, jestli pan Pytlík má vetřelce tak nerad, protože on je taky v jistém smyslu na lodi vetřelcem. Myslím, že psychologové tomu jevu říkají projekce.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Nedovedete si představit, jaká hrůza to je. Hrůza,děs!

RADIOKABINA: Prosím, nařiďte prvnímu důstojníkovi, aby zavřel klapačku, kapitáne. Ten jeho řev je velice hrozivý. A zatím dostávám rádiem zajímavý materiál.

KAPITÁN: Odkud? Určitě by se mi teď hodila nějaká ta rada.

RADIOKABINA: Nejsem si jistá. Zdá se, že je to velice zblízka. Signál je hlasitý.

KAPITÁN: Co sděluje?

RADIOKABINA: Není to anglicky.

POŠUK V POSÁDCE: Hlásí se Mešuge. Jsem na můstku a vše je v pořádku.

KAPITÁN: Tak jo. Oběd! Ústa k polévkovým žlabům, posádko! Hotovo?

POŠUK V POSÁDCE: Hotovo!

STROJOVNA: Hotovo!

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Hotovo!

RADIOKABINA: Hotovo!

KAPITÁN: Polévka je tu!

STROJOVNA: Ach!

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Mmmm.

POŠUK V POSÁDCE: Mňam.

RADIOKABINA: Mňam.

KAPITÁN: Mňam.

POŠUK V POSÁDCE: A co vetřelec?

STROJOVNA: Půjdu se na to ubohý zvířátko kouknout. Pošlete mi ještě jednu porci polívky, kapitáne. Nastavím si tu plechovku od oleje a naleju mu ji dírou. Ano, takhle. Tak, už jsem tady. Můžu, zvířátko? Tu máš!

VETŘELEC: Ňam, ňam.

STROJOVNA: Hodný zvířátko. Teď hezky hajat. Kapitáne, jak myslíte, že se ta potvůrka dostala na palubu lodi?

KAPITÁN: Na to myslím pořád.

POŠUK V POSÁDCE: Na loď se „dostávat” nemusela. Je tu doma. Je naše, patří nám všem.

KAPITÁN: Takhle se to nestává, Mešuge. Rozhodně ne na vyspělých kosmických lodích našeho typu. A když, tak ne bez speciálního povolení. Osobně si myslím, že ta potvora se mohla klidně dostat do naší společenské místnosti přístupovými tunely, když jsme se setkali s tou válečnou lodí z Denebu. Jestli si vzpomínáte, tak během setkání byly několikrát otevřené poklopy.

STROJOVNA: Ach ano, nádherný křižník, štíhlý, pevný a mocný. A síly měl, že mě to celou rozechvělo.

RADIOKABINA: Vem to čert, pořád to interferuje s ostatním vysíláním. Celý týden to ruší spoustou sentimentálních nesmyslů. Pořád se nám hlásí jako „Hrnec medu”.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Chce, kapitáne, naznačit, že křižník nám vpašoval to monstrum na palubu proti naši vůli? Křižník z naší flotily?

KAPITÁN: Samozřejmě, že ne schválně. Když se nepodniknou nějaké předběžné kroky, tak se tyhle věci prostě občas stávají. Kdyby například náš pošuk v posádce zapomněl spustit silová pole poklopu a připomenout mi, abych prošel dekontaminační proceduru — což už se předtím taky stalo —

POŠUK V POSÁDCE: Když já tohle spouštění polí nenávidím. Je to nepřirozené. Šílím z toho. Všecky ty vibrace. A obavy, jestli je všechny správně sfázuju. Z dlouhodobého hlediska nejsou pro loď dobrá. Tryska .mi to potvrdí.

STROJOVNA: Jo, a jak namáhají stroje! Kromě toho, proč zrovna my musíme dávat na všechno pozor?

POŠUK V POSÁDCE: Prostě jsem je zapomněla zapnout.

KAPITÁN: To jste celá vy.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Je to tu jak v blázinci — kam se poděl rozum? Necháte se klidně zasáhnout, obsadit, přemoct vetřelcem. Jasně, stalo se to schválně a teď, když už to je, dovolujete té věci, aby pokračovala — a ono si to tu dřepí a zvětšuje se, zvětšuje —

STROJOVNA: No, no, chudáček ubožáček první důstojník. Však my mu nedáme ublížit…

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Kapitáne Kuchařinko! Poslouchejte! Vždycky vám záleželo na tom, co říkám, a vaše myšlení bylo vždycky víceméně racionální. Rozmyslete si to, zvažte to — nebezpečí, nebezpečí pro celou loď. Chce nás to ovládnout — copak to nevidíte? A my máme poslání! Jak dlouho to necháte pokračovat? Čím dřív zasáhneme, tím bezpečnější a snazší to bude.

KAPITÁN: Dobrá, jak dlouho to je na palubě?

POŠUK V POSÁDCE: Asi padesát dní (lodního času). Tak asi od té doby, co nás opustil křižník.

KAPITÁN: To znamená, moment, dvě stě osmdesát bez padesáti to je…

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Dvě stě třicet.

KAPITÁN: Správně. Ano. Kolem dvou set třiceti dní (lodního času) ještě máme před sebou. Jestli všecko proběhne jako obvykle. Víte, to není poprvé, co se na lodi flotily objevil vetřelec, pane Pytlíku. A nebude to ani naposled. Víme velice dobře, co očekávat, pokud nedojde k nehodě. Snad byste se mohl mrknout do příručky Co s vetřelcem na palubě a občerstvit si vědomosti, co v takových případech dělat.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Kapitáne, vy se vůbec nebojíte?

KAPITÁN: Pane Pytlíku, bojím se, až se třesu. Ale co můžu dělat?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Zbavit se toho! Hned! Rychle! Dokud ještě mužem! Dokud to není ještě větší! Řekněte a já to nacpu do poklopu na odpad! Odemkněte mi dveře, jen abych mohl ven. Bude to vcukuletu a ostatní z flotily dokonce nemusí vůbec nic vědět —

POŠUK V POSÁDCE: Poslouchejte, Pytlíčku, jsem teď na můstku. A myslím, že tu zůstanu dalších dvě stě třicet dnů (lodního času). Kapitána je teď zapotřebí v kuchyni. Vaše dveře jsou zamčené a zůstanou zamčené, dokud nepochopíte situaci. Nemusí se vám líbit, že teď velím já. Vím, že máte pocit, že jsem nedůvěryhodná a užitečná jen v podřízené úloze. Za normálních podmínek a ve většině situací je to docela pravda, já jsem nedůvěryhodná, nevypočitatelná a nespolehlivá. Nemůžu se spolehnout dokonce ani sama na sebe. Když se zřítím do řvoucího a vřícího oceánu soli, ukáže se, že je to práškový cukr. Když se z pozorovatelny na můstku dívám na hvězdy, nevidím hvězdy. Vidím draky, labutě, velryby, škorpióny, medvědy, střelce, vozataje, kříže, znamení, věštby a nápisy z velkých zářících slov, která nemohu přečíst. Když položím prst na knoflíky hlavního ovládacího panelu, tlačítka se mi promění v zadní nohy psa a můj prst exploduje jako dělobuch. Když jdu po můstku, abych se podívala, co leze z počítače, nevidím podlahu, ale propast, temnou šachtu, kde na sebe v pološeru narážejí a svíjejí se bledé stíny, kde se kroutí veliké primitivní obličeje. Skvrny očí a otvory úst se pnou vzhůru, ke mně, k venkovské ženušce, která roztomile cupitá vysoko na můstku jako po tenkém provaze a křečovitě se drží své létající hrazdy. Nepatřím na můstek lodi téhle třídy, jen v nočních směnách, kdy vy a kapitán spíte —a během výjimečných situací, jako je tahle. A i když to tak nevypadá, jsem přes veškerou potrhlost v tomto okamžiku jediná, kdo nás z toho může vytáhnout.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Kapitáne, kapitáne Kuchařinko, poslouchejte! Toho vzbouřence a maniaka poslouchat nesmíte! Řiďte se tím, co říkám já. Vy přece víte, že vám skoro ve všem bezvýhradně důvěřuju. Na to, že jste ženská, velíte lodi skvěle’ Nenechte tu praštěnou, aby ovládla velitelský můstek!

KAPITÁN: Já jí nemůžu bránit, pane Pytlíku. Předpokládám, že je to vliv vetřelce. Všechny jsme se změnily, nechápete?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Změnily?

KAPITÁN: Ano. Mešuge získala nesmírnou sílu — jak jste si musel všimnout, když vás praštila tou knihou — a vůdcovský cit pro účelné jednání. Tryska už si nestěžuje na to, jak špatně fungují stroje — je tam dole šťastná jako skřivánek a zpívá si ukolébavky. Jiskra jako by žila někde jinde - je to tak, Jiskro? Vidíte? A pokud jde o mě, nevím přesně, co všechno se změnilo, vyjma toho, že náš pošuk na mě působí rozumněji, než jsem byla zvyklá, a vy naopak. Vím taky, že od té doby, co máme na palubě vetřelce, se cítím jako jiný člověk.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Já, kapitáne, jsem se nezměnil.

KAPITÁN: Ne. V tom je ten problém, pane Pytlíku. Vy ne. Vy ve skutečnosti nejste stvořen, abyste se s tím vyrovnal. Ale to není vaše chyba a časem to může být k něčemu dobré. Zajišťuje to lodi určitou kontinuitu. Koneckonců, nechceme se tak úplně odcizit.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Vy nejste tak civilizovaná jako já, avšak do značné míry produktem civilizace jste — na rozdíl od zbytku posádky. Nechápu, jak dokážete jako civilizovaná osoba snášet takové ponížení. Nechat se užívat — jako květináč nebo Petřino miska. My přece nejsme jen nějaké vozítko nebo plavidlo pro vetřelce, aby si v něm tloustnul jako mizerná kvasinková kultura! Jsme loď, loď flotily, máme svou vlastní sílu a vydali jsme se na dalekou pouť s neznámým cílem.

KAPITÁN: Ale přece víte, pane Pytlíku, že ve skutečnosti lam s největší pravděpodobností nedorazíme.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: já vím. Ale možnost tu byla. Teď už je po ní. Zatíženi vetřelcem a s vámi ostatními, které ničemu mimo loď nevěnujete vůbec pozornost, nedorazíme tam a ani nikam jinam. Vsadil bych se, hned teď, že ta šílená na můstku nám nedokáže ani udat polohu vůči hvězdám, jak na tom jsme, pokud jde o Arkturus, Mešuge?

POŠUK V POSÁDCE: Dobrá, kouknu se. Zmáčknu tuhle zadní nohu psa před sebou a odjistím tamtu žížalu. Tak, Arkturus? Nejsem si jistá, ale vidím jen mrtvou královnu, jak sedí na židli hlavou dolů a po levoboku má luk.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Vidíte? Vidíte?

KAPITÁN: Ano. Nejsem taky blázen, abych pořád trčela jen v kuchyni. Chce to trpělivost, pane Pytlíku. Vetřelec vlastně v lodi nebude tak dlouho, necelých osm měsíců. Potom, jak víte, budem muset udělat jen jedno — vzít ho na nějakou dobu do vleku. Ale jen na pár roků.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Do vleku? Vléct ho?

KAPITÁN: No jistě. Teď už jsme za to zodpovědní.

STROJOVNA: Vy byste přece taky neopustil chudinku maličkou potvůrku o hladu a v teplotě blízké absolutní nule někde v mezihvězdném prostoru, pane Pytlíku!

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Ale ano! Šup s tím z poklopu! Teď! Rovnou ven! Ven!

POŠUK V POSÁDCE: Zavřete klapačku, Pytlíku.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Kapitáne, teď už jsem naprosto klidný. Vy tedy chcete říct, že až se konečně toho netvora zbavíme, že až bude na loď příliš velký, vyrve se ven a přitom nadělá v našich průchodech strašlivé škody a kdo ví, jestli nám celou strojovnu nepromění v trosky — napadlo vás to, Trysko? — a třeba zničí celou loď — tedy jestliže všechna ta utrpení přežijeme, máte v úmyslu obrátit se zpátky, vzít tu bezduchou, bezmocnou věc do vleku a poloviční rychlostí pokulhávat za flotilou pět, deset, dvacet let (lodního času), zatímco tamto bude pořád větší, silnější, chytřejší a divočejší? Kapitáne! Neuvědomujete si, že tahle věc nám všem přinese smrt?

KAPITÁN: Jistě, pane Pytlíku, uvědomuju si to. Ale víte, kdyby nepřišlo tohle, přijde něco jiného. Třeba meteor, mezihvězdný morový zárodek, nezdolná gravitace kolem neviditelné neutronové hvězdy, mimogalaktický nepřátelský torpédoborec, srážka s jinou lodí flotily… Tak či onak, pane Pytlíku, jednou nás něco dostat musí. Někdy a někde v časoprostorovém kontinuu je určitý bod-okamžik s naším jménem. Takže co nám zbývá jiného než letět dál?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Ale přitom přece s sebou nemusíme vléct tuhle věc —

KAPITÁN: Když ji nepomůžeme do začátku, tak kdo potom, až nám dojde palivo, doveze naše chlebovníkové stromy k neznámému cíli?

STROJOVNA: Myslela jsem, kapitáne, že snad by nám s tou potvůrkou moh’ helfnout ten křižník, kdyby teda věděl, že ji tu máme.

KAPITÁN: Až ji potáhnem, určitě by se to hodilo. Ale zkuste donutit Jiskru, aby na křižník poslala zprávu! Mít v radiokabině opravdovou službu!

RADIOKABINA: Buďte všichni zticha. Jsem na příjmu.

POŠUK V POSÁDCE: Volá mrtvá královna, co je hlavou dolů?

RADIOKABINA: Ne, ta neříká nic. Myslím, že je to od vetřelce.

POŠUK V POSÁDCE: Už? Ha! Já vždycky tvrdila, že loď může se svým vetřelcem komunikovat, stačí jen pozorně naslouchat. Copak říká?

RADIOKABINA: Nemluví anglicky.

POŠUK V POSÁDCE: A co tedy sděluje?

RADIOKABINA: Škytá.

KAPITÁN: Škytá?

RADIOKABINA: Má škytavku. Musela to způsobit ta rajská polévka s rýží. Hele, přepnu ho na palubní rozhlas. Poslouchejte.

VETŘELEC: Škyt. Škyt.

STROJOVNA: Kapitáne, průduchy na předku se třesou a uprostřed lodi vzniká oblast vysokého tlaku. Mám vyzkoušet zažívací sodu?

KAPITÁN: Ne, ne! Pokud je na palubě vetřelec, nesmí se nikdy užívat zažívací soda. Copak jste nečetly příručku? Zkuste něco jemnějšího.

STROJOVNA: Jo. Ano, kapitáne.

VETŘELEC: Škyt.

STROJOVNA: Ták, chudinko slizká, malá skrčená potvůrko.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Ach bože, kdybych se jen tak mohl nalodit na křižník, kam patřím! Já se tady zblázním! Všichni jste cvoci! Já už taky!

POŠUK V POSÁDCE: Pane Pytlíku, poslouchejte. Bylo by vám lip, kdyby na palubě byl ještě jeden samec?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Jiný samec? Samozřejmě že bylo. Síla! Zdravý rozum! Logika! Čistotnost! Božskost! Mužnost! Ano! Ano!

POŠUK V POSÁDCE: I kdyby to byl vetřelec?

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Vetřelec?

POŠUK V POSÁDCE: Vetřelec přece může mít taky mužské pohlaví.

KAPITÁN: Ano, alespoň s padesátiprocentní pravděpodobností.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Můj bože! Máte pravdu. Může!

KAPITÁN: To nebyl špatný nápad, Mešuge.

POŠUK V POSÁDCE: Tedy pokud jde o mě, osobně bych tomu přednost nedávala, ale napadlo mě, že by to pana Pytlíka mohlo uklidnit.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Mužský vetřelec. Samec. Jemináčku! Proč ne? Hej! Vetřelce! Jsi tam?

VETŘELEC: Škyt.

PRVNÍ DŮSTOJNÍK: Co jsi zač, vetřelce? Chlapeček? Co jsi?

KAPITÁN: Prosím, pane Pytlíku, buďte tak laskav a neskákejte přes palubu. Mějte na paměti své povinnosti i pochybnou vážnost své pozice. Potřebujeme vás. Měl byste teď raději něco vypočítat. Pokud jde o mě, brzo se pustím do vaření večeře. Mešuge, co je nového na můstku?

POŠUK V POSÁDCE: Je to tu skvělé, kapitáne. Ohniví medvědi a štíři se tříští jako zářící pěna a odrážejí od naší přídě jako svatozář. Pod námi, nad námi, na všechny strany od nás je propast. Nezvučná, plná nepředstavitelných hrůz, nepředvídaných katastrof, nezasloužených krás, neočekávaných smrtí. Jsme vrženi vpřed jako letící stonek kopretiny. Letíme však skutečně vpřed, nebloudíme zálivy pravděpodobnosti?

KAPITÁN: Výborně. Trysko?

STROJOVNA: Je to pravý ořechový, kapitáne. Jedeme na režim pět a medicína zabrala.

KAPITÁN: Skvělé. Udělám teď večeři. Něco lehkého, avšak výživného. Snad Jarní čínskou polévku se skleněnými nudličkami.

RADIOKABINA: Buďte chvíli zticha, prosím. Přijímám signály z kosmických zdrojů.

POŠUK V POSÁDCE: Jako bych je slyšela i bez vysílačky. Co říkají?

VETŘELEC: Škyt.

RADIOKABINA: Psst. Zrovna přišla zpráva od sesterské lodi flotily. Praví se v ní Tsk tsk.

KAPITÁN: Toho si nevšímejte. Co říkají kosmické zdroje?

RADIOKABINA: Nemůžu to tak úplně rozluštit. Je v tom spousta šepotu hvězd a kód se pořád mění. Mohlo by to znamenat něco jako gratulujeme. Nebo naopak by to nemuselo znamenat vůbec nic. Ticho, prosím. Poslouchám.

PRAVIDLO JMEN

Pan Podkopec vyšel zpod svého kopce s úsměvem na tváři. Těžce oddychoval a s každým výdechem se z jeho nozder vyvalily dva sněhobílé obláčky páry, prozářené ranním slunkem. Pan Podkopec se rozhlédl po jasné prosincové obloze, jeho úsměv se ještě rozšířil a odhalil bílé zuby. Potom sešel dolů do vsi.

„Brýtro, pane Podkopec,“ zdravili jej vesničané, které míjel na úzké mezi domky se zašpičatělými přesahujícími střechami, připomínajícími masité červené klobouky muchomůrek. „Brýtro, brýtro!,“ odpovídal každému. (Přát někomu dobré jitro samozřejmě přinášelo smůlu v kraji tak prosyceném vlivem Satténových ostrovů, kde neopatrné použití přídavného jména mohlo změnit počasí na celý týden; ono bohatě stačilo naznačení denní doby.) Oslovili jej všichni, někteří laskavě, jiní přitom dávali okatě najevo své pohrdání. Na tomto nevelkém ostrůvku jiného mága neměli, tudíž si zasloužil úctu, ale považte, jak byste si mohli vážit malého tlustého človíčka po padesátce, který se šoural se špičkami stočenými k sobě, vyfukoval páru a usmíval se? Ani jeho práce nestála za moc. Ohňostroje se mu sice dařily, ale elixíry byly slabé. Bradavice, které zahnal zaříkáním, se obvykle po třech dnech znovu objevovaly, rajčata povzbuzená zaklínáním k lepšímu růstu nebyl o nic větší než ananasové melouny a při oněch vzácných příležitostech, kdy ke břehům Satténového přístavu přirazila cizí loď, pan Podkopec vždy zůstával pod svým kopcem. Měl strach, vysvětloval, aby ho někdo pohledem neuhranul. Jinými slovy – byl čarodějem ze stejného důvodu, z jakého byl šilhavý Truhla truhlářem – opominutím. Současné pokolení vesničanů se potýkalo se špatně zavěšenými dveřmi a neúčinnými kouzly a své rozmrzelosti ulevovali tím, že s panem Podkopcem jednali značně familiérně, jako kdyby byl jen další obyčejný soused z vesnice. Dokonce jej zvali na večeři. Jednou si sezval několik hostů i on na přepychovou hostinu se stříbrem, křišťálem, damaškem, pečenou husou, perlivým Andrades, ročník ‘639, a švestkovým pudinkem s polevou, byl z toho však natolik nesvůj, že pokazil celou zábavu, a kromě toho měli všichni hosty za hodinu zase hlad. Neměl rád, když jej někdo navštěvoval v jeho jeskyni, dokonce ani v předpokoji, za nějž se mimochodem nikdo nikdy nedostal. Když viděl, že se ke kopci blíží lidé, pokaždé se jim vyšoural naproti. „Posadíme se támhle pod borovicemi!“ říkával s úsměvem a mával rukama směrem k jedlovému prorostu, nebo když pršelo: „Což si tak v hospůdce dát něco k pití?“ ačkoli všichni dobře věděli, že nepije nic silnějšího než pramenitou vodu.

Některé děti z vesnice zamčená jeskyně dráždila. Kdykoli pan Podkopec odešel pryč, pořádaly k ní výpravy a strkaly tam své zvědavé stopy. Avšak nízká dvířka do zadní sluje byl uzavřena kouzlem, které kupodivu fungovalo. Jednou si nahoru přinesli dva chlapci sochor a sekyrku, v domnění, že se čaroděj vydal na západní pobřeží léčit nemocného osla paní Ruuny, ale při prvním úderu se zevnitř ozval hrozivý řev, doprovázený oblakem purpurového dýmu. Pan Podkopec se vrátil domů dřív. Chlapci utekli. Nevyšel ven, a dětem se nic nestalo, ačkoliv tvrdily, že byste nevěřily, jak ohromný skučivý ječivý šeplavý strašný ryk dokáže ten tlouštík vydat, pokud jste ho sami neslyšeli.

Dnes se do města vydal pro tři tucty čerstvých vajec a libru jater, také se měl zastavit v chalupě kapitána Mlživky, aby obnovil vidoucí zaklínadlo na starcových očích (v případě odchlípnuté sítnice zcela neúčinné, ale pan Podkopec se snažil), a konečně zajít na táčky k staré tetce Zlatkové, vdově po výrobci akordeonů. Přátelé pana Podkopce byli povětšinou staří lidé. Silní mladí muži z vesnice v něm probouzeli stísněné pocity a děvčata se před ním ostýchala. „Štve mě, že se tak nějak moc usmívá,“ říkaly všechny, ohrnovaly při tom nos a obtáčely si hedvábné kadeře kolem prstů. „Štvát“ bylo slovo, které se teprve odnedávna používalo v novém významu, a jejich matky se zakaboněnou tváří odpovídaly: „Štvát můžeš jelena, ty hloupá. Pan Podkopec je velmi vážený čaroděj!“

Když se pan Podkopec rozloučil s tetkou Zlatkovou, prošel kolem školy, která se dnes podle zvyku konala. Vzhledem k tomu, že nikdo na Satténových ostrovech nebyl gramotný, neexistovaly žádné knihy, z nichž by bylo možno číst, žádné desky vhodné k vyrývání iniciál a žádné tabule, jež by se daly mazat. Ve skutečnosti neexistovaly ani žádné školy. Za deštivých dní se děti scházely na seníku v obecní stodole a do bot jim zalézala sláma, a když bylo slunečno, tak je školní učitelka Palani brávala, kamkoli se jí zachtělo. Dnes, obklopena třiceti zaujatými dětmi do dvanácti a čtyřiceti nezaujatými ovcemi do pěti, vyučovala důležitou látku: Pravidlo jmen. Pan Podkopec se se stydlivým úsměvem zastavil, naslouchal a díval se Palani, kyprá, pohledná dvacetiletá dívka vypadala v mrazivém slunci jako obrázek, uprostřed ovcí a dětí, nad ní bezlistý dub a za ní duny a moře a jasná světlá obloha. „Už znáte Pravidla jmen, děti. Jsou dvě a jsou na všech ostrovech stejná. Jak zní první z nich?“

„Není zdvořilé vyptávat se na něčí jméno,“ zvolal tlustý čilý chlapec Přerušil jej křik malého děvčete: „Maminka říká, že nikde nesmíš nikomu říct své jméno!“

„Ano, Subo. Ano, Popi, miláčku, nekřič tolik. Správně. Nikdy se nikoho neptejte na jeho jméno: Nikdy neříkejte své vlastní. Teď se zamyslete a řekněte mi, proč říkáme našemu čaroději pan Podkopec.“ Usmála se přes kudrnaté hlavičky a vlněné hřbety na pana Podkopce, který se rozzářil a nervózně sevřel sáček s vejci.

„Protože bydlí pod kopcem!“ vyhrkla polovina dětí.

„Ale je to je to jeho skutečné jméno?“

„Ne!“ odpověděl tlouštík. Popi jako ozvěna zaječela: „Ne!“

„Protože sem přišel sám. A tak tu není nikdo, kdo by znal jeho pravé jméno, a tak nám ho nemůže nikdo říct a on nemůže-“

„Velmi dobře, Subo. Popi, nekřič. Správně. Dokonce ani čaroděj nesmí prozradit své skutečné jméno. Až vychodíte školu, děti, a projdete ceremonií Průchodu, necháte svá dětská jména za sebou a uchováte si pouze vaše skutečná jména, na která se nikdy nesmíte zeptat a která nesmíte vyslovit. Proč máme takové pravidlo.“

Děti mlčely. Ovce něžně pobekávaly. Pan Podkopec otázku zodpověděl: „Protože jméno je věc,“ řekl svým stydlivým, tichým, nakřáplým hlasem, „a skutečné jméno je skutečná věc. Vyslovit jméno znamená ovládnout věc. Mám pravdu, slečno učitelko?“

Usmála se a udělala pukrle, jeho pomoc ji očividně uvedla do lehkých rozpaků. A on odklusal ke svému kopci. Minuta, kterou strávil pozorováním Palani a dětí, v něm probudila obrovský hlad. Zaklínadlem za sebou spěšně zamkl vnitřní dveře, ale v kouzle muselo zůstat pár škvírek, protože zanedlouho prázdná přední sluj rozvoněla smaženými vejci a škvířícími se játry.

Toho dne vál od západu svěží a příjemný vítr a kolem poledne na něm připlula malá loďka. Lehce se dohoupala do Satténového přístavu. Bystrooký chlapec ji zahlédl, už když obeplouvala mys. Jako všechny děti na ostrově znal každou plachtu a každý stožár každého ze čtyřiceti rybářských člunů, Rozběhl se ulicí a volal: „Cizí loď, cizí loď!“ Osamělý ostrov jen velmi zřídka navštívilo plavidlo z jiného stejně osamělého ostrova z východních Dálav, nebo odvážný kupec z Archipelu. V době, kdy loď přirazila ke břehu, už na ni čekala polovina vesnice. Rybáři pluly za ní k domovu a pasáci krav, sběrači škeblí a báby kořenářky funěly nahoru a dolů po kopcích, jak uháněly k přístavu.

Dveře pana Podkopce však zůstávaly zavřené.

Na palubě lodi stál jediný muž. Jakmile se to starý kapitán Mlživka dozvěděl, svraštil huňaté bílé obočí nad nevidoucíma očima. „Jenom jeden druh se plavý sám po Dálavách. Čaroděj, mág nebo černokněžník…“

Takže vesničané se zatajeným dechem doufali, že jedenkrát v životě spatří mága, jednoho z mocných bílých mágů z bohatých, stověžatých, přecpaných vnitřních ostrovů Archipelu. Dočkali se zklamání, protože cestovatel byl docela mladý, pohledný chlapík s černými vousy, jenž je radostně zdravil ještě z člunu. Pak vyskočil na břeh jako každý jiný námořník, který je rád, že stojí zase na zemi. Ale když řekli kapitánovi Mlživkovi, že s sebou nosí dubovou hůl, stařec přikývl. „Dva čarodějové v jednom městě. To je zlé!“ A ústa mu sklapla jako starému kaprovi.

Jelikož jim cizinec nemohl prozradit své jméno, hned mu jedno vymysleli: Černovous. A věnovali mu spoustu pozornosti. Vezl s sebou malý, různorodý náklad látek a sandálů, per piswi ke zdobení plášťů, laciného kadidla a lehkých kamenů, vzácných bylin i velkých skleněných perel z Vencesty – samých obvyklých kramářských věcí. Všichni ze Satténového ostrova se přišli podívat, popovídat si s cestovatelem a možná si i něco koupit – „Jen abychom měli něco na památku!“ kvokala tetka Zlatková, kterou stejně jako ostatní ženy a dívky ve vsi uchvátila Černovousova smělá a pohledná tvář. Chlapci se kolem něj také točily, aby ho slyšeli vyprávět o dalekých cestách, tajuplných ostrovech Dálav či popisovat velké bohaté ostrovy Archipelu, Vnitřní trasy, rejdy bílé plachtami lodí a zlaté střechy Havnoru. Muži se zájmem naslouchali jeho příběhům, někteří se však podivovali, proč pluje obchodník sám, a nespouštěli oči z dubové hole.

Pan Podkopec však po celou dobu neopouštěl svůj kopec.

„Tohle je první ostrov bez čaroděje, který jsem kdy viděl,“ povídal jednoho večera Černovous tetce Zlatkové. Pozvala jej společně se svým synovcem a Palani na šálek stínového čaje. „Co děláte, když vás rozbolí zub nebo když kráva přestane dojit?“

„Vždyť máme přece pana Podkopce,“ odpověděla stařenka.

„A k čemu nám to je,“ zamumlal synovec Bert, začervenal se a rozlil čaj. Bert byl rybář, statný, udatný, nemluvný muž. Miloval učitelku, ale neuměl jí to říci lépe než tím, že kuchaře jejího otce obdarovával koši čerstvých makrel.

„Vy tedy máte čaroděje,“ ptal se Černovous. „Je neviditelný?“

„Ne jenom strašlivě stydlivý,“ vysvětlovala Palani. „Jste tu teprve týden, víte, a nás tady navštěvuje jen pár cizinců…“ Také se maličko zarděla, ale čaj nerozlila.

Černovous se na ni usmál. „To tedy musí být dobrý Sattéňan, což?“

„Ne,“ zavrtěla tetka Zlatková hlavou, „o nic víc než vy. Ještě čaj, synovče? Tentokrát ho raději nech v hrnku. Ne, můj milý, připlul v malé loďce, před čtyřmi lety to bylo, nebo ne? Právě den po tahu placek, to si vzpomínám, protože právě napínali sítě nahoře na Východní řece, a pasák Pondi si toho samého rána zlomil nohu – to už musí být pět let. Ne, čtyři. Ne, pět, bylo to ten rok, co nevyklíčil česnek. Připlul na šalupě naložené obrovskými truhlami a bednami a povídá kapitánovi Mlživkovi, který tehdy ještě nebyl slepý, ačkoli na to už měl věk. ‚Tak jsem se doslechl,’ povídá, ‚že nemáte žádného mága ani čaroděje, možná by se vám tu jeden hodil.’ – ‚To tedy ano, jen jestli je to bílá magie!’ povídá kapitán, a než bys řekl sépie, pan Podkopec se usadil v jeskyni pod kopcem a zaříkával prašivinu kočky tetky Páskové. Jenže jí potom narostla šedivá srst, a přitom to byl oranžová kočka. Vypadala pěkně divně. Pošla minulou zimu, když tolik mrzlo. Chuděrka tetka Pásková si to brala víc, než když se jí utopil muž na Dlouhé řece, toho roku, kdy táhli herinkové jako diví, tuhle Bert byl ještě nemluvně v povijanu.“ Tu Bert znovu rozlil čaj a Černovous se usmál, ale tetka Zlatková nerušeně pokračovala a tlachala, dokud se nesnesla noc.

Příštího dne byl Černovous zase dole v přístavu a zabýval se prasklým prknem na palubě své loďky. Zdálo se, že mu to trvá nějak dlouho, a jako obyčejně zatahoval do hovoru na slovo skoupé Sattéňany. „Nu, která z bárek patří vašemu čaroději?“ ptal se. „Nebo má jednu z těch, co ji mágové složí do skořápky z ořechu, když ji nepoužívají?“

„Né,“ odpověděl netečný rybář, „má ji nahóře v jeskyni, pod kopcem.“

„On si odnesl loď, ve které připlul, nahoru do své sluje?“

„Ba, ba. Přímo nahóru. Já mu pomáhal. Byla těžká jako cent. Nacpaná velkýma bednama, a ty zase nacpaný zaklínacíma knihama, povídal. Byla těžká jako cent.“ A statný rybář se otočil zády a povzdechl si. Synovec tetky Zlatkové, jenž opodál opravoval sítě, vzhlédl od práce a právě tak netečně poznamenal: „Třeba byste se chtěl s panem Podkopcem seznámit?“

Černovous Bertovi pohled opětoval. Chytré černé oči se setkaly s upřímnýma modrýma a dlouho tak zůstaly. Potom se Černovous usmál a řekl: „Ano. Vezmeš mě nahoru na kopec, Berte?“

„Hm, až tohle dodělám,“ odpověděl rybář. A jakmile síť spravil, pustil se s Archipelanem po venkovské cestě nahoru k vysokému zelenému kopci. Ale jak tak míjeli radnici, Černovous se ozval: „Počkej chvíli, příteli Berte. Než dojdeme k vašemu čaroději, budu ti vyprávět příběh.“

„Vyprávějte,“ přikývl Bert a usadil se do stínu dubu.

„Ten příběh má svůj začátek před sto lety a ještě neskončil – ačkoliv už brzy skončí, velmi brzy… V samotném srdci Archipelu, tam kde se ostrovy mačkají jeden na druhý jako mouchy na medovém koláči, leží malý ostrůvek zvaný Pendor. Mořští vládcové z Pendoru byli za starých časů válek před Sjednocením mocní. Na Pendor proudila kořist a výkupné. Nashromáždili tam velké bohatství. Potom, odněkud ze západních Dálav, kde se na lávových ostrovech rodí draci, jednoho dne přiletěl obrovský drak. Nebyl to žádný z přerostlých ještěrů, kterým vy z Dálav říkáte draci, ale velký, černý, okřídlený, chytrý a prohnaný tvor, rafinovaný a plný síly. A jako všichni draci nadevše miloval zlato a drahé kameny. Zabil Vládce moře a jeho vojáky a lidé z Pendoru v noci utekli na lodích. Všichni prchli a nechali draka stočeného do klubíčka na pendorské věži. A tam také zůstal sto let, válel své šupinaté břicho po smaragdech, safírech a zlatých mincích, a vycházel jen jednou za rok nebo za dva, když se musel nažrat. Podnikal po okolních ostrovech výpravy za potravou. Víš, čím se draci živí?“

Bert přikývl a špitl: „Pannami.“

„Správně,“ potvrdil Černovous. „Nu, něco takového nelze trpět věčně, právě tak nelze zahnat myšlenky na draka, který sedí na obrovském pokladu. Takže poté, co Sjednocení zesílilo a Archipel se nemusel stále zabývat válkami a pirátstvím, bylo rozhodnuto, že se na Pendor zaútočí, vyženou draka a zlato a šperky uloží do pokladnice Sjednocení.Neustále touží po bohatství, ti ze Sjednocení. Tak se tedy z padesáti ostrovů vypravila obrovská flotila a sedm mágů stanulo na přídích sedmi nejsilnějších korábů a pluli do Pendoru… Dopluli tam. Přistáli. Ani myška se tam nepohnula. Domy byly opuštěné, nádobí na stolech plné stoletého prachu. Kosti starého mořského vládce a jeho vojáků ležely poházeny na hradním nádvořím a na schodišti. A pokoje čpěly drakem. Ale drak nikde. A poklad také nikde, ani diamant zvící zrnka máku, ani stříbrná perlička… Drak věděl, že by se sedmi mágům neubránil, sebral se a vytratil se. Pátrali po jeho stopách A zjistili, že odletěl na opuštěný severní ostrov zvaný Urdrath. Vydali se za ním, a co našli? Zase kosti. Jeho kosti – dračí. Ale poklad byl opět ten tam. Čaroděj, nějaký neznámý čaroděj kdovíodkud, na něj musel natrefit sám a porazit ho. A pak se ztratil i s pokladem, frnkl Sjednocení zrovínka před nosem!“

Rybář pozorně naslouchal a nehnul při tom ani brvou.

„No, musel to být mocný a chytrý čaroděj, aby nejdřív zabil draka a potom zmizel beze stopy. Vládci a mágové Archipelu nebyli s to ho vypátrat. Nevědí ani odkud přišel, ani kam odešel. Už se to chystali vzdát. To bylo minulého jara. Tou dobou jsem se právě vracel z tříleté cestě po severních Dálavách. A oni mě požádali, abych jim pomohl neznámého černokněžníka najít. To od nich bylo moudré. Protože já nejsem jen čaroděj, jsem také potomek vládců z Pendoru. Ten poklad je můj. Je můj a oni ví, že je můj. Ti blázni ze Sjednocení ho nemohli najít, protože jim nepatří. Náleží rodu z Pendoru a nádherný smaragd, největší klenot z pokladu, Zelený kámen Inalkil, pozná svého pána. Hleď!“ Černovous zvedl dubovou hůl a hlasitě zvolal: „Inalkil!“ Hrot hole začal zeleně žhnout, vytryskla z něj jasná zelená záře, oslnivá mlha barvy dubnové trávy. V téže okamžiku se hůl v čarodějově ruce naklonila, pozvedla a ukázala přímo na úbočí kopce před nimi.

„Daleko v Havnoru ten svit nebyl tak jasný,“ zabrumlal Černovous, „ale hůl ukazuje správně. Inalkil odpovídá mému volání. Ten drahokam pozná svého majitele. A já znám zloděje a pokořím ho. Je to mocný mág, když přemohl draka. Ale já jsem mocnější. Chceš vědět proč, ty nedochůdče? Protože znám jeho jméno!“

Čím větší pohrdání znělo z Černovousova tónu, tím se Bert tvářil hloupěji a nechápavěji. Při posledních slovech však sebou trhl, zavřel pusu a zíral na Archipelana jako omámený. „Jak jste se … ho dozvěděl?“ zeptal se velice pomalu.

Černovous se ušklíbl a neodpověděl.

„Černá magie?“

„Jak jinak?“

Bert zbledl a mlčel.

„Já jsem mořský vládce z Pendoru, dumlíku, a dostanu zlato, které získali mí otcové, i šperky, které zdobily mé matky, a Zelený kámen. Protože patří mně. – No, až čaroděje porazím a odpluji, můžeš celý příběh vyprávět těm vesnickým moulům. Počkej tady. Nebo pojď se mnou a dívej se, jestli se nebojíš. Druhá příležitost spatřit mága v celé jeho cíle se ti už nikdy nenaskytne.“ Černovous se otočil a bez ohlédnutí se škrábal do kopce ke vchodu do jeskyně.

Bert jej velice pomalu následoval. V uctivé vzdálenosti od sluje se zastavil a posadil se pod hlohových keř s díval se. Archipelan zůstal stát, jeho temná postava se na pozadí zeleného svahu ani nepohnula. Znenadání zamával holí nad hlavou a smaragdová záře kolem něj opsala kruh. „Zloději, zloději pendorského pokladu vylez ven!“ zakřičel.

Z jeskyně se ozval rachot, jako kdyby někdo upustil kameninový džbán. Vyvalil se oblak prachu. Bert se polekaně přikrčil. Když zvedl hlavu, Černovous stále nehybně čekal, a před ústím jeskyně stál zaprášený a neupravený pan Podkopec. Vypadal malý a směšný, špičky měl jako vždy sočené k sobě, pod černými kamašemi se mu rýsovaly křivé nožky a neměl hůl – nikdy žádnou neměl, uvědomil si náhle Bert. „Kdo jste?“ otázal se pan Podkopec nakřáplým nesmělým hláskem.

„Jsem mořský vládce z Pendoru, zloději, a přišel jsem si pro svůj poklad!“

Na to pan Podkopec zrůžověl, jako obvykle, když na něj byli lidé hrubí. A pak se stalo ještě něco. Zežloutl. Vlasy se mu naježily a z hrdla se mu vydral bručivý řev. Proměnil se ve žlutého lva a skočil na Černovouse.

Černovous tam však již nestál. Na jeho místě se lvu bránil obrovitý tygr barvy noci a blesku…

Lev zmizel. Pod jeskyní se náhle tyčil vysoký les, černý háj zimním slunci. Tygr se zastavil uprostřed skoku a těsně předtím, než pronikl do stínu stromů, se z něj stal ohnivý jazyk. Olízl suché černé větve…

Ale na místě lesa se po úbočí valil vodopád, oblouk stříbřité vody se tříštil o zem a bil do plamenů. Oheň bal však ten tam…

Na okamžik před rybářovýma očima vyrostly dva kopce – jeden zelený, který znal, a jeden nový, holé návrší připravené vsáknout hřmící vodopád. Výjev pominul tak rychle, že Bert musel zamrkat, a pak zamrkal ještě jednou a zaúpěl, protože to, co uviděl, bylo mnohem horší. Místo vodopádu se objevil drak. Černá křídla zastínila celou horu, ocelové drápy se zaryly do země a z temné, šupinaté, zející tlamy vyšlehl oheň a pára.

Pod gigantickým stvoření stál Černovous a smál se.

„Vezmi na sebe tvar, jaký chceš, malý pane Podkopče!“ posmíval se. „Vyrovnám se ti. Ale ta hra mě už začíná unavovat. Chci se podívat na svůj poklad, na Inalkil. Nu, velký draku, malý čaroději, vyjev se ve své skutečné podobě. Nařizuji ti moci tvého pravého jména – Yevaude!“

Bert se nemohl ani pohnout, dokonce ani zamrkat. Krčil se a chtě nechtě přihlížel. Viděl černého draka, který vyplňoval prostor nad Černovousem. Viděl oheň, jenž jako jazyky olizoval šupinatou tlamu, proudy páry řinoucí se z rudých nozder. Viděl, jak Černovousova tvář bledne, až byla bílá jako křídla, a jak se rty zarostlé vousem chvějí.

„Tvé jméno je Yevaud!“

„Ano,“ zaduněl chraptivý šeplavý hlas. „Mé pravé jméno je Yevaud a má pravá podoba je tato podoba.“

„Ale draka zabili, na Udrathu našli dračí kosti…“

„To byl jiný drak,“ odtušil drak a vzepjal se jako orel, drápy vystrčené. A Bert zavřel oči.

Když je znovu otevřel, obloha byla čistá, úbočí prázdné, až na jedno rudočerné ohořelé místo a několik otisku spárů v trávě.

„Rybář vyskočil a rozeběhl se dolů. Utíkal přes náves, rozháněl ovce nalevo napravo a řítil se po ulici přímo k domu Palanina otce. Palani byla na zahrádce a plela řeřichu. „Pojď se mnou!“ lapal Bert po dechu. Hleděla na něj nechápavě-Popadl ji za zápěstí a vlekl ji za sebou. Trošku vyjekla, ale nebránila se. Běžel s ní rovnou k přístavu, strčil ji do své rybářské šalupy Královničky, odvázal lano, chopil se vesel a začal veslovat jako ďábel. To poslední co z něj a z Palani Satténový ostrov viděl, byla plachta Královničky mizející ve směru nejbližšího ostrova na západě.

Vesničané mysleli, že o tom nikdy nepřestanou mluvit, o tom, jak se synovec tetky Zlatkové pomátl a odplul s učitelkou téhož dne, kdy kramář Černovous beze stopy zmizel a nechal tu všechna svá péra a perly. Ale za tři dny o tom přestaly mluvit. Na přetřes přišly jiné věci. Pan Podkopec konečně vyšel ze své sluje.

Pan Podkopec se rozhodl, že když už jeho pravé jméno není nadále tajemstvím, může také klidně vynechat svůj převlek. Chůze byl o mnoho těžší než létání, a kromě toho – už tak strašně dávno neměl pořádné jídlo.

STARÁ HUDBA A OTROKYNĚ

Vrchní zpravodaj vyslanectví Ekumeny na Werelu, muž. který se na rodné planetě jmenoval Sohikelwenyanmurkeres Esdan a jenž byl ve Voe Deu známý pod přezdívkou Esdardon Aya neboli Stará Hudba, se nudil. Trvalo to občanskou válku a tři roky než se začal nudit, ale dospěl do stádia, kdy sám sebe v ansiblových zprávách stabilům na Hainu označoval jako vrchního úřednického hlupáka vyslanectví.

Nicméně i potom, co legitimní vláda uzavřela vyslanectví a nedovolila, aby se dovnitř nebo ven dostal kdokoli či jakákoli informace, byl schopen udržet si s přáteli ve Svobodném městě několik tajných spojení. Třetí léto války přišel k velvyslanci se žádostí. Osvobozenecké velitelství bylo odříznuto od spolehlivého spojení s vyslanectvím a zeptalo se ho (jak? vpadl mu do řeči velvyslanec; vysvětlil mu, že po jednom člověku, který dodával potraviny) jestli vyslanectví dovolí jednomu nebo dvěma svým lidem proklouznout přes hranice a promluvit s nimi, dovolí, aby byli společně vidět a poskytli důkaz, že navzdory propagandě a dezinformacím a přestože vyslanectví uvízlo v Jitském městě, není jeho personál zapleten do podpory legitimních, ale zůstal neutrální a je připraven jednat se zákonnými úřady na obou stranách.

„Jitské město?“ zeptal se velvyslanec. „Nevadí. Ale jak se tam dostaneš?“

„Neustálé potíže s Utopií,“ Esdan nato. „No, zkusím projít s kontaktními čočkami, jestli si mě nikdo nebude prohlížet zblízka. Přejít rozhraní bude ošemetný kousek.“

Většina z velkého města dosud fyzicky stála, vládní budovy, továrny a skladiště, univerzita, turistické atrakce: Velká tualská kaple, Divadelní ulice, Starý trh se zajímavými výstavními plochami a vznešená Aukční síň, jež se neužívá od doby, kdy byl prodej a nájem otroků přesunut na elektronické tržiště; nespočetné ulice, třídy a bulváry, zaprášené parky ve stínu purpurově kvetoucích stromů, míle a míle obchodů, garáží, továren, tratí, stanic, činžovních domů, budov, ohrazených ubikací, sídlišť, předměstí a satelitních čtvrtí. Většina z nich stále stála, většina z patnácti milionů obyvatel zde dosud žila, ale hluboká komplexnost města byla ztracena. Spojení byla přerušena. Vzájemná součinnost se nekonala. Mozek po mrtvici.

Největší úder byl surový, rána sekyrou přímo do mozku města, kilometr široká země nikoho, budovy vyhozené do vzduchu, zatarasené ulice, trosky a suť. Na východ od rozhraní bylo legitimní území: centrum města, vládní kanceláře, vyslanectví, banky, komunikační věže, univerzita, rozlehlé parky a bohatá sídliště, silnice z města ke zbrojnici, kasárnám, letištím a kosmodromu. Na západ od rozhraní bylo Svobodné město, osvobozené území: továrny, ubikace, byty námezdních dělníků, sídliště starých usedlíků, nekonečné míle uliček, jež se nakonec ztrácely v pustině. Oběma částmi probíhaly hlavní silnice z východu na západ, pusté.

Osvobození ho úspěšně propašovali z vyslanectví a skoro přes rozhraní. Stejně jako on měli dostatek zkušeností ze starých časů, kdy dostávali uprchlé prostředky na Yeowe a na svobodu. Připadalo mu zajímavé být pašován, namísto toho aby byl jedním z pašeráků, připadalo mu to mnohem děsivější, a přece méně stresující, protože nenesl zodpovědnost, byl balíkem, ne pošťákem. Ale někde ve spojení byl vadný článek.

Došli pěšky na rozhraní a část cesty přes a zastavili se u malého opuštěného náklaďáku, jenž seděl na ráfcích pod rozebraným činžovním domem. Za volantem za rozbitým, popraskaným čelním sklem seděl řidič a zubil se na něj. Průvodce mu ukázal, aby nastoupil dozadu. Náklaďák se odrazil jako kočka na lovu, ujížděl po příšerné cestě a kličkoval mezi troskami. Byli téměř na hranici rozhraní, kodrcali se územím zasypaným sutí, které bylo dříve možná ulicí či tržištěm, když náklaďák změnil směr, zastavil, ozvaly se výkřiky, výstřely, korba se otevřela a dovnitř vtrhli nějací muži. „Klid,“ řekl jim, „buďte v klidu,“ neboť s ním zacházeli hrubě, smýkali jím a zkroutili mu paži za záda. Vytáhli ho z náklaďáku, svlékli mu kabát a prohledali ho, jestli nemá zbraň, pak ho postrkovali s pažemi pevně přitisknutými k zádům k autu, které čekalo vedle náklaďáku. Pokusil se zjistit, jestli je jeho řidič mrtvý, ale než ho strčili do auta, nestačil se rozhlédnout.

Byla to stará vládní limuzína, tmavě červená, široká a dlouhá, určená na přehlídky a na to, aby vozila významné majitele nemovitostí na Radu a velvyslance z kosmodromu. Hlavní oddělení vozu se dalo zatáhnout závěsem, který odděloval pánské a dámské pasažéry, a kupé pro řidiče bylo uzavřeno, aby pasažéři nedýchali stejný vzduch, který vydechl otrok.

Jeden muž mu držel ruku za zády, dokud ho nestrčil hlavou napřed do vozu, a jediné, co ho napadlo, když zjistil, že se ocitl mezi dvěma muži a proti němu sedí další tři, bylo: na tohle jsem už příliš starý.

Zachovával klid, potlačoval strach i bolest, netroufal se pohnout ani si třít rameno, v němž pociťoval ostrou bolest, ani se jim podívat do tváře či příliš nápadně na ulice. Dva pohledy mu řekly, že právě přejíždí ulici Rei; jeli na východ, ven z města. Uvědomil si, že doufá, že ho vezou zpět na vyslanectví. Jak pošetilé.

Měli ulice sami pro sebe, kromě pěších, kteří je sledovali polekaným pohledem, když se kolem nich mihli. Byli zrovna na širokém bulváru, jeli velmi rychle, stále na východ. I když byl ve velmi špatné situaci, přesto ho naprosto rozjařovalo, že je mimo vyslanectví, na vzduchu, ve světě, že se pohybuje, a to rychle.

Opatrně zvedl ruku a masíroval si rameno. Stejně opatrně pohlédl na muže vedle sebe a proti sobě. Všichni měli tmavou pokožku, dva modročernou. Dva muži naproti byli mladí. Upravené, netečné obličeje. Třetí byl veot třetího stupně, oga. Obličej nic nevyjadřoval, v tom byla jeho kasta dobře vycvičena. Jak se na něj Esdan díval, zachytil jeho pohled. Oba se okamžitě odvrátili.

Esdan měl veoty rád. Viděl je, vojáky stejně jako majitele otroků, jako část starého Voe Dea, členy rasy odsouzené k záhubě. Obchodníci a byrokraté přežijí a budou prosperovat mezi Osvobozenými, bezpochyby si najdou vojáky, kteří za ně budou bojovat, ale vojenská kasta ne. Jejich zákon oddanosti, cti a přísnosti byl příliš podobný zákonu otroků, s nimiž společně uctívali Kamye, bojovníka a nevolníka. Jak dlouho ta mystika utrpení přežije osvobození? Veoti byli nekompromisními známkami nesnesitelného řádu. Věřil jim, a jen zřídka se v nich zklamal.

Oga byl velice tmavý a velice hezký, jako Teyeo, veot, kterého měl Esdan zvláště rád. Opustil Werel dávno před válkou, odletěl s manželkou na Terru a Hain, kde budou jednou mobily v Ekumenii. Za několik století. To už bude válka skončena a Esdan bude dávno mrtvý. Ledaže by se rozhodl jít za nimi, zpátky, jít domů.

Jalové myšlenky. V revoluci se nerozhoduješ. Unáší tě jako vodopád bublinu, jsi jako jiskra v ohni, neozbrojený se sedmi ozbrojenými muži v autě, jež se řítí po široké, prázdné východní radiále… Vyjížděli z města. Mířili k východním provinciím. Legitimní vláda Voe Dea se nyní smrskla na polovinu hlavního města a dvě provincie, ve kterých bylo sedm lidí z osmi jejich majitelem, onou osmou osobou, nazýváno prostředky.

Dva muži v předním kupé spolu hovořili, ale majitelé je ve svém oddělení neslyšeli: Muž s kulatou hlavou napravo od Esdana něco zamumlal ogovi naproti, který přikývl.

„Ogo,“ oslovil ho Esdan.

Veot se na něj bezvýrazně podíval.

„Potřebuji na malou,“

Muž neodpověděl a odvrátil se. Chvíli nikdo z nich nepromluvil. Projížděli špatný úsek silnice roztrhaný bojem v prvním létě Vzpoury – nebo pouze od té doby neudržovaný. Esdan pociťoval silné nárazy a otřesy na měchýř.

„Ať se ten zasranej bělovokej pochčije,“ řekl mladík proti němu druhému, a ten se napjatě usmál.

Esdan zvažoval, jak by se dalo odpovědět, vtipně, legračně, ne urážlivě ani vyzývavě, a raději mlčel. Tihle dva čekali jen na záminku. Zavřel oči a pokoušel se uvolnit, vnímat bolest v rameni, ale uvědomoval si jen bolest v měchýři.

Muž vlevo, na kterého téměř neviděl, promluvil: „Řidiči. Tamhle zastav.“ Mluvil do mikrofonu. Řidič přikývl. Vůz zpomalil, sjel ze silnice a hrozně kodrcal. Všichni vystoupili. Esdan spatřil, že muž po levici je také veot, druhého stupně, zadyo. Hned jak vystoupil, uchopil jeden mladík Esdana za paži, a druhý ho rýpl zbraní do jater. Ostatní stáli na zaprášeném okraji silnice a čůrali různě na prach, štěrk a kořeny řady orvaných stromů. Esdanovi se podařilo rozepnout poklopec, ale měl tak ochromené a roztřesené nohy, že sotva dokázal stát; mladík se zbraní ho obešel a postavil se přímo před něj, pušku namířenou na penis. Někde mezi měchýřem a penisem cítil uzlík bolesti. „Ustup trochu,“ pronesl se žalostnou popudlivostí. „Nechci ti pomočit boty.“ Mladík namísto toho vykročil k němu a přiložil zbraň Esdanovi přímo na třísla.

Zadyo udělal nepatrný posunek. Mladík o krok ustoupil. Esdan se otřásl a najednou mu z penisu vystříkla fontána. I v agónii úlevy byl spokojený, když viděl, že mladíka donutil, aby ustoupil ještě o dva kroky.

„Má ho skoro jako člověk,“ řekl mladík. Esdan s diskrétní pohotovostí skryl hnědý, odlišný penis a rychle si zapnul kalhoty. Dosud měl čočky, které mu skrývaly oční bělma, a byl oblečen jako námezdník ve volných, hrubých, matně žlutých šatech, v jediném odstínu, který směli městští otroci nosit. Prapor Osvobozených měl stejně matnou žlutou barvu. Tady to je špatná barva. Tělo v šatech mělo rovněž špatnou barvu.

Esdan žil na Werelu třicet tři let a byl zvyklý, že se ho lidi báli a že to nenáviděli, ale nikdy předtím nebyl těm, kteří se ho báli a nenáviděli ho, zcela vydán na milost. Chránila ho ekumenická záštita. Jaká hloupost, opustit vyslanectví, kde byl alespoň bezúhonný, a nechat se polapit těmito zoufalými obhájci prohrané bitvy, kteří mohou napáchat škodu nejen jemu, ale i jeho prostřednictvím. Nakolik jim dokáže odporovat a kolik snese utrpení? Naštěstí z něj nemohou dostat žádné informace o plánech Osvobození, neboť neví ani za mák, co přátelé dělají. Ale přesto, jaká hloupost.

Zase ve voze, stisknutý na sedadle jako sendvič, k vidění nic než zamračené tváře mladíků a bdělý bezvýrazný obličej ogy; zavřel oči. Cesta byla rovná. Ukolébán rychlostí a tichem, Esdan upadl do postadrenalinové dřímoty.

Když se probudil, obloha byla zlatá, nad bezoblačným západem slunce se třpytily dva měsíčky. Kodrcali se po vedlejší cestě, vozovce, která se vinula kolem polí, ovocných zahrad a sadů kolem velkých ubikací pro rolníky, dalších polí a dalších ubikací. Zastavili na kontrolním stanovišti, které hlídal pouze jeden ozbrojený muž. Krátce si je prohlédl a mávl, aby jeli dál. Cesta vedla ohromným, otevřeným, klikatým údolím. Bylo mu povědomé a to ho znepokojovalo. To, jak stromy stály proti obloze, jak se silnice stáčela mezi lesíky a mýtinami. Věděl, že za tím dlouhým kopcem je řeka.

„Tohle je Yaramera,“ řekl nahlas.

Žádný z mužů nepromluvil.

Před lety, před desetiletími, když byl na Werelu teprve zhruba rok, bylo velvyslanectví pozváno na Yarameru. největší farmu ve Voe Deu. Klenot východu. Model výkonného otroctví. Tisíce prostředků obdělávalo pole, pracovalo v mlýnech a továrnách farmy, žilo v obrovských ubikacích, městech obehnaných zdí. Všechno čisté, systematické, přičinlivé, pokojné. A dům na kopci nad řekou, palác, tři sta pokojů, zařízení nevyčíslitelné ceny, obrazy, sochy, hudební nástroje – pamatoval si na soukromou koncertní síň se stěnami ze skleněné mozaiky, na zadní straně pozlacené, na svatyni Tualitů, jež byla jednou obrovskou květinou vyřezávanou z vonného dřeva.

Jeli právě k tomuto domu. Vůz zabočil. Letmo zahlédl proti obloze zoubkované černé trámy.

Dva mladí muži dostali příkaz dopravit ho dovnitř. Vytáhli ho z auta. zkroutili mu paži a tlačili a hnali ho před sebou po schodech. Snažil se nebránit a nevnímat, co s ním dělají; rozhlížel se kolem. Prostřední a jižní křídlo obrovského domu nemělo střechu a bylo na spadnutí. Černou siluetou okna svítilo čistě žluté nebe. I zde v srdci zákona se otroci vzbouřili. Už jsou to tři roky, kdy bylo první hrůzné léto spáleno tisíce domů, ubikací, měst a velkoměst. Čtyři miliony mrtvých. Nevěděl, že Vzpoura zasáhla i Yarameru. Po řece nepřišly žádné zprávy. Kolik otroků Klenotu si tato ohnivá noc vyžádala? Byli majitelé farmy zavražděni nebo přežili a hodlají potrestat viníky? Po řece žádné zprávy nepřišly.

Tohle všechno mu probíhalo nepřirozeně rychle a jasně hlavou, zatímco ho postrkovali po nízkých schodech k severnímu křídlu domu a hlídali ho s namířenými zbraněmi, jako kdyby si mysleli, že se jim dvaašedesátiletý muž se silnými křečemi v nohou od několikahodinového nehybného sezení chystá utéci a zmizet – zde, tři sta kilometrů uvnitř jejich území. Rychle přemýšlel a všeho si všímal.

Tato část domu, spojená s hlavním křídlem dlouhým podloubím, neshořela. Zdi stále držely střechu, ale když vešli do vstupní haly, spatřil, že je to jen holý kámen, vyřezávané obklady shořely. Špinavá podlahová krytina nahradila parket či překryla malované dlaždice. Nebyl zde vůbec žádný nábytek. Vysoká hala byla i ve své zkáze a špíně krásná, vznosná, plná jasného večerního světla. Oba veoti se odpojili od skupiny a ohlásili se nějakým mužům ve dveřích recepce. Cítil, že veoti ho ochraňují, a doufal, že se vrátí, ale nevrátili. Jeden mladík mu pořád držel ruku zkroucenou za zády. Přišel k němu podsaditý muž a díval se na něj.

„Jsi ten cizinec, kterému se říká Stará hudba?“

„Jsem Hainish, a tak mi zde říkají.“

„Pane Stará hudbo, měl byste pochopit, že opuštěním vyslanectví jste porušil úmluvu o ochraně mezi vaším velvyslancem a vládou Voa Dea, a pozbyl jste diplomatické imunity. Můžete být uvězněn, vyslýchán a řádně potrestán za všechna porušení občanského práva a zločiny vyplývající z úmluvy se vzbouřenci a nepřáteli státu, které vám dokážeme, že jste spáchal.“

„Chápu, že tohle je váš výklad mého postavení,“ odpověděl Esdan. „Ale měl byste vědět, pane. že jako velvyslanec a stabil světů Ekumeny jsem chráněn jak diplomatickou imunitou, tak zákony Ekumeny.“

Nikdo se mu nepokusil ublížit, ale jeho mnohomluvné lži neposlouchali. Jakmile muž odříkal svou litanii, odvrátil se a mladíci Esdana znovu popadli. Postrkovali ho dveřmi a chodbami – přes samou bolest neviděl, kudy ho vedou – dolů po kamenných schodech, po širokém, dlážděném nádvoří, do místnosti, kde mu naposledy bolestivě škubli rukou a podrazili mu nohy, takže upadl jak dlouhý tak široký na zem, zabouchli za ním dveře a nechali ho ležet na břiše na kamenech ve tmě.

Položil čelo na paži, ležel a třásl se, slyšel vlastní dech, jak vázne v kňourání.

Později si na tu noc vzpomněl, i na další věci z příštích dnů a nocí. Nevěděl, tehdy ani později, jestli byl mučen proto, aby ho zlomili, nebo zda byl toliko příhodným předmětem bezcílné brutality a zášti, chlapecká hračka. Vybavoval si kopance, údery, velmi mnoho bolesti, ale na nic z toho si jasně nepamatoval – kromě klece pro skrčence.

O takových věcech slyšel a četl. Nikdy ji ale neviděl. Nikdy nebyl v jakémkoli vymezeném prostoru. Cizinci a návštěvníci na farmách Voe Dea nevstupovali do ubikací otroků. Byli obsluhováni domovními otroky v domech majitelů.

Tohle byly malé ubikace, ne více než dvacet chatrčí na ženské straně a tři baráky na vstupní straně. Bydlel v nich personál v počtu několika set otroků, kteří se starali o dům a obrovské zahrady Yaramery. Byli oproti rolníkům privilegovaní. To ovšem neznamenalo, že jsou zproštěni trestů. Poblíž hlavní brány, která se otevírala ve vysoké zdi, dosud stál sloup k bičování.

„Tam?“ zeptal se Nemeo. Ten, který mu pokaždé zkroutil ruku, ale druhý, Alatual, odpověděl „Ne, pojď ještě, je to támhle,“ nedočkavě se rozběhl a spustil k zemi na vrátku klec pro skrčence. Visela pod strážním stanovištěm, vysoko na vnitřní straně zdi.

Byla to obyčejná kabina z rezavého ocelového pletiva, na jednom konci zaletovaná a na druhém ji bylo možné zavřít. Visela na řetězu, zavěšena na jediném háku. Když ležela na zemi, vypadala jako past na nějaké zvíře, ne příliš velké. Mladíci ho svlékli a pobízeli ho, aby do ní hlavou napřed vlezl. Pobízeli ho elektrickými biči. které se užívaly na trestání líných otroků a se kterými si posledních pár dní pohrávali. Postrkovali ho a šťouchali mu biči do řiti a šourku a vřískali přitom smíchy. Zkroutil se do klece, až se v ní choulil hlavou napřed, ruce a nohy přitisknuté a vmáčknuté do těla. Prudce přirazili dvířka pasti, přičemž mu skřípli nahou nohu mezi dráty a způsobili mu bolest, jež ho, zatímco klec vytahovali nahoru, oslepila. Klec se divoce rozhoupala a on se křečovitě chytil drátů. Když otevřel oči, viděl, že země je asi sedm nebo osm metrů pod ním. Po chvíli kymácení a točení ustalo. Nemohl vůbec pohnout hlavou. Viděl pod klec a když protočil oči, viděl téměř celý vnitřní prostor ubikací.

Za starých časů pod klecí postávali lidé, kteří přišli shlédnout „morální ponaučení“ otroka skrčence. Byla to lekce pro děti. aby věděly, co se stane služebné, která se vyhýbá práci, nebo zahradníkovi, jenž ukradne vzorek, dělníkovi, který odmlouvá pánovi. Teď tu nebyl nikdo. Zaprášená země byla pustá. Vysušené parcely, malý hřbitov na druhé straně prostoru pro ženy, strouha mezi oběma prostory, pěšiny, mlhavý kruh zelenější trávy přímo pod ním, všechno bylo opuštěné. Jeho mučitelé tam ještě chvíli postávali, smáli se a hovořili, pak se začali nudit a odešli.

Pokoušel se převrátit do pohodlnější pozice, ale mohl se pohybovat jen nepatrně. Klec se při každém pohybu rozkolébala a rozkývala. takže se mu přitížilo a bál se. že spadne. Nevěděl, nakolik bezpečně klec visí na jediném háku. Noha. kterou měl zaklíněnou ve dvířkách, ho bolela tak silně, že si přál omdlít, ale i když se mu točila hlava, zůstal při vědomí. Zkusil dýchat, jak se tomu naučil před dávnou dobou na jiné planetě, klidně a zlehka. Na této planetě, v téhle kleci to nešlo. Plíce měl stlačené dnem klece, takže mu každý nádech působil obrovskou námahu. Pokoušel se zůstat při vědomí, pouze zůstat při vědomí, ale vědomí bylo nesnesitelné.

Když slunce doputovalo na tuto stranu budovy a začalo na něj svítit plnou silou, závrať se změnila v nauzeu. Pak občas upadl do bezvědomí.

Přišla noc a zima. Pokoušel si představit vodu. ale žádná tu nebyla.

Později se domníval, že byl v kleci dva dny. Pamatoval si, jak mu dráty trhaly sluncem spálené nahé tělo, když ho vytahovali ven, šok z ledové vody, která se na něj valila z hadice. Tehdy byl na okamžik zcela při vědomí, uvědomoval si sám sebe jako loutku, která leží malá, skleslá v prachu, zatímco muži nad ním mluvili a něco pokřikovali. Pak ho museli odnést zpět do cely nebo chléva, kde ho drželi, neboť kolem byla tma a ticho, ale zároveň stále visel v kleci skrčence a pekl se v ledové výhni slunce, mrzl v hořícím těle a zapadal stále pevněji do přesných drátěných ok bolesti.

V určitém okamžiku ho přenesli do postele v pokoji s oknem, ale stále byl v kleci a houpal se vysoko nad zaprášenou zemí, nejzaprášenější zemí. nad kruhem zelené trávy.

Byli tam zadyo a podsaditý muž, a nebyli tam. Nevolnice s obličejem jako syrovátka, hrbila se a třásla, a působila mu bolest, když se mu pokoušela namazat spálenou paži, nohu a záda hojivou mastí. Byla tam a nebyla. V okně svítilo slunce. Cítil, jak ho dráty znovu a znovu chytají za nohu.

Tma mu ulehčila. Většinu času prospal.

Po několika dnech si dokázal sednout a sníst, co mu bázlivá nevolnice přinesla. Spáleniny se hojily a většina zranění a bolestí se zmírnila. Nohu měl hrozně nateklou, protože měl zlámané kosti: nezáleželo na tom, pokud nemusel vstát. Poklimbával a lenošil. Když do pokoje vešel Rayaye, okamžitě ho poznal.

Setkali se spolu již několikrát, před Vzpourou. Rayaye byl ministrem zahraničních věcí za prezidenta Oya. Jakou funkci zastával nyní, v legitimní vládě, Esdan netušil. Rayaye byl na Wereliana malý, ale široký a statný, měl modročerný obličej, jenž vypadal jako naleštěný, a prošedivělé vlasy – pozoruhodný muž, státník.

„Ministře Rayaye,“ oslovil ho Esdan.

„Pane Stará hudbo. Jak milé, že jste si na mě vzpomněl! Je mi líto, že se vám dařilo špatně. Doufám, že lidé zde se o vás starají uspokojivě?“

„Děkuji.“

„Když jsem se doslechl, že se necítíte dobře, sháněl jsem doktora, ale není tu žádný kromě veterináře. Vůbec žádný personál. To není jako zastara! Jaká změna! Kéž byste poznal Yarameru na vrcholu slávy.“

„Poznal jsem.“ Hlas měl poněkud slabý, ale zněl docela přirozeně. „Před třiceti dvěma nebo třemi roky. Pan a paní Aneovi pozvali skupinu lidí z vyslanectví.“

„Vážně? Pak víte, jaké to tu bylo,“ odvětil Rayaye a posadil se na židli, vybraný starý kousek bez jednoho opěradla. „Je mrzuté vidět ji takhle, že ano! Největší škody vznikly zde v domě. Shořelo celé ženské křídlo a velké místnosti. Ale zahrady byly zachovány. Paní buď pochválena. Založil je samotný Meneya. víte, před čtyřmi sty lety. A pole se dosud obdělávají. Slyšel jsem, že k farmě stále náleží téměř tři tisíce prostředků. Až budou veškeré obtíže za námi, bude mnohem jednodušší obnovit Yarameru než mnoho dalších velkých farem.“ Zahleděl se z okna. „Překrásné, překrásné. A Aneovic služebnictvo bylo vyhlášené svou krásou, víte. Bude trvat dlouho, než se znovu dosáhne takového standardu.“

„Nepochybně.“

Werelian se na něj podíval s ironickou bedlivostí. „Očekávám, že se divíte, proč jste zde,“

„Nijak zvlášť,“ odpověděl Esdan pobaveně.

„Och?“

„Jelikož jsem opustil vyslanectví bez povolení, domnívám se. že mě vláda nechtěla spustit z oči.“

„Někteří z nás byli potěšeni, když se dozvěděli, že jste opustil vyslanectví. To, že jste tam byl zavřený, bylo mrhání vaším talentem.“

„Ó, můj talent.“ Esdan odmítavě pokrčil rameny, až ho zabolela. Bolest si užije později. Právě teď se baví. Měl rád bojovné debaty.

„Jste velice nadaný muž, pane Stará hudbo. Nejmoudřejší a nejmazanější cizinec na Werelu, tak vás jednou nazval pan Mehao. Pracujete s námi – a proti nám, ano – zdatněji než jakýkoli jiný cizozemec. Navzájem si rozumíme. Můžeme spolu hovořit. Věřím, že to s námi opravdu myslíte dobře a že když vám nabídnu způsob, jak jim posloužit – naději, že tenhle hrozný konflikt skončí – že ho přijmete.“

„Doufám, že toho budu schopen.“

„Je pro vás důležité, abyste byl identifikován jako stoupenec jedné strany konfliktu, nebo raději zůstanete neutrální?“

„Každý čin může neutralitu zpochybnit,“

„To, že jste byl unesen rebely z vyslanectví, nedosvědčuje, že byste s nimi sympatizoval.“

„Zdá se, že ne.“

„Spíše naopak.“

„Dá se to tak chápat.“

„Dá. Jestli vám to vyhovuje.“

„To, čemu dávám přednost, nemá žádnou váhu, ministře.“

„To má velkou váhu, pane Stará hudbo. Nuže. Jste nemocný, unavuji vás. Budeme v našem rozhovoru pokračovat zítra, ech? Jestli chcete.“

„Samozřejmě, ministře,“ souhlasil Esdan se zdvořilostí, jež hraničila s pokorou, tónem, který podobným lidem vyhovoval, neboť byli více zvyklí na pozornost otroků než sebe rovných. Esdan, jako většina jeho lidí, byl ochotný překypovat zdvořilostí za všech okolností, jež to dovolovaly, a neměl rád okolnosti, které to neumožňovaly. Něco jako pokrytectví ho netrápilo. Sám ho ovládal dokonale. Jestliže ho Rayayeovi muži mučili a Rayaye předstíral, že o tom nic neví, Esdan nic nezíská tím, že na tom bude trvat.

Byl rozhodně rád, že není nucen o tom mluvit, a doufal, že na to nebude muset myslet. Tělo na mučení myslelo za něj, pamatovalo si ho přesně, každým kloubem a svalem. Částí svého já na něj bude myslet, dokud bude žít. Naučil se věci, které neznal. Myslel si, že chápe, co je to být bezmocný. Teď věděl, že nechápal. Když přišla ta bázlivá žena, požádal ji, aby poslala pro veterináře. „Potřebuji dát nohu do sádry.“

„Léčí dělníky, nevolníky, pane,“ zašeptala žena a ustoupila. Prostředkové zde mluvili zastarale znějícím nářečím, kterému bylo občas těžké rozumět.

„Může přijít do domu?“

Zavrtěla hlavou.

„Je tu někdo, kdo se mi o ni může postarat?“

„Zeptám se, pane,“ zašeptala.

Tu noc přišla stará otrokyně. Měla vrásčitý, seschlý, přísný obličej a nechovala se vystrašeně jako ostatní. Když ho spatřila, zašeptala „Mocný pane!“, ale odměřeně mu prokázala úctu a pak mu vyšetřila oteklou nohu, neosobně jako všichni doktoři. Řekla: „Jestli mi ji dovolíte ovázat, pane, zahojí se.“

„Co mám zlomeného?“

„Tyhle prsty. Tady. Možná také tuhle kůstku. Spoustu kostí v chodidle.“

„Ovažte mi to, prosím.“

Ovazovala mu nohu látkou stále dokola, pevně, až byla obalená dost silně a znehybnila mu chodidlo v jednom úhlu. „Když půjdete, používejte hůl, pane. Šlapejte jen na patu.“

Zeptal se jí na jméno.

„Gana,“ odpověděla. Když se mu představovala, střelila po něm ostrým pohledem, podívala se mu zpříma do tváře, na otroka to byla troufalost. Pravděpodobně chtěla vidět jeho cizí oči, když zjistila, že ostatní části těla, i když měly odlišnou barvu, byly docela obyčejné, kosti na nohou a všechno.

„Děkuji ti, Gano. Jsem ti vděčný, že jsi tak obratná a laskavá,“

Pohodila hlavou, ale bez uctivosti, a odešla. Kulhala,

ale šla vzpřímeně. „Všechny babičky jsou buřičky,“ povídal

mu někdo kdysi, ještě před Vzpourou.

Příští den byl schopný vstát a dokulhat k židli se zlomeným opěradlem. Chvíli seděl a díval se z okna.

Pokoj poskytoval výhled z druhého poschodí na zahrady Yaramery, terasovité svahy a květinové záhony, cesty, trávníky a řadu ozdobných jezírek a bazénů, jež postupně přecházela v řeku: obrovský vzor křivek a ploch, rostlin a stezek, půdy a stojaté vody sevřený v náručí široké křivky řeky. Všechny ty parcely, cesty a terasy tvořily jemnou geometrii, jež byla důvtipně soustředěna k obrovskému stromu na břehu řeky. Už před čtyřmi sty lety, kdy byla zahrada založena, to musel být velký strom. Stál dost daleko od břehu a poněkud nad ním, ale větve sahaly daleko nad vodu a v jeho stínu by se dala postavit vesnice. Tráva na terasách zežloutla dozlatova. Řeka, jezírka i bazény měly stejně mlhavě modrou barvu jako letní nebe. Květinové záhony a křoviny byly zanedbané, přerostlé, ale ještě ne zpustlé. Zahrady Yaramery byly ve své opuštěnosti překrásné. Pusté, opuštěné, beznadějné, hodila se k nim všechna ta romantická přízviska, a přece byly rovněž racionální, vznešené a plné míru. Byly vytvořeny otroky. Jejich důstojnost a mír jsou založeny na krutosti, bídě a bolesti. Esdan byl Hainišan, pocházel z velmi starého národa, národa, který mohl Yarameru tisíckrát postavit a zničit. V duši měl krásu a obrovský smutek tohoto místa – přesvědčen, že existence jednoho nemůže ospravedlnit existenci druhého, jedna zkáza nemůže zničit druhé místo. Byl si vědom obojího, pouze vědom.

A když tak konečně seděl a cítil se trochu pohodlně, byl si také vědom, že krásně truchlivé terasy Yaramery by mohly v sobě obsahovat terasy Darrandy na Hainu; střecha pod červenou střechou, zahrada pod zelenou zahradou, prudce spadající k blyštivému přístavu, k promenádám, přístavištím a k plachetnicím. Za přístavem se vzdouvá moře, zvedá se do výšky domu, až k jeho očím. Esi ví, že knihy říkají, že moře leží. „Moře dnes v noci klidně leží,“ praví báseň, ale on ví své. Moře stojí, jako stěna, šedomodrá stěna na konci světa. Když na něj vypluješ, bude se zdát ploché, ale když ho opravdu spatříš, bude vysoké jako kopce Darrandy, a když se po něm skutečně poplavíš, proplaveš tou stěnou na druhou stranu, za konec světa.

Nebe je střecha, kterou tato stěna podepírá. V noci hvězdy září skleněnou vzdušnou stěnou. Můžeš k nim také doplout, ke světům mimo svět.

„Esi,“ volá někdo zevnitř, a on se otočí od moře a nebe, odejde z balkonu a jde přivítat hosty nebo na hodinu hudby nebo na oběd s rodinou. Je hezký chlapec, Esi: poslušný, příjemný, ne příliš hovorný, ale docela společenský, zajímají ho lidé. Samozřejmě s velmi dobrým vychováním: je konec konců Kelwen a starší generace by nic jiného v dítěti z rodiny nedopustila, ale učil se dobrým způsobům snadno, snad proto, že nikdy neviděl špatné. Nebyl snílek. Byl bdělý, pohotový, všímavý. Ale přemýšlivý, rozhodnutý na všechno přijít vlastním rozumem, jako třeba na mořskou stěnu a vzdušnou střechu. Esi už není Esdanovi tak zřetelný a blízký jako býval; je to malý chlapec před dávnou dobou a velice daleko, zůstal vzadu, zůstal doma. Esdan se jen málokdy dívá jeho očima nebo vdechuje úžasnou a spletitou vůni domu v Darrandě – dřevo, pryskyřičný olej používaný k leštění dřeva, rohože z vonné trávy, čerstvé květiny, kuchyňské byliny, mořský vítr – nebo slyší matčin hlas: „Esi? No tak pojď dovnitř, miláčku. Přijeli příbuzní z Dorasedu!“ Esi vběhne dovnitř přivítat příbuzné, starého Iliawada s výstředním obočím a chlupy v nose, který umí kouzla s kousky lepicí pásky, a Tuitui, která umí chytat lépe než Esi, i když je mladší, zatímco Esdan usíná na rozbité židli u okna s výhledem na strašné, nádherné zahrady.

Další rozhovor s Rayayem byl odložen. Zadyo ho přišel omluvit. Ministr byl odvolán k rozmluvě s prezidentem a vrátí se za tři až čtyři dny. Esdan si uvědomil, že brzy ráno slyšel nedaleko vzlétat letadlo. Byla to pro něj milost. Měl v oblibě bouřlivé debaty, ale byl ještě příliš unaven, příliš otřesen a odpočinek uvítal. Nikdo k němu do pokoje nechodil, kromě vystrašené ženy Hey, a zadya, který přišel jednou za den zeptat se, jestli něco nepotřebuje.

Když už se cítil dost silný, směl opustit pokoj a jít ven, pokud si přál. S pomocí hůlky a tvrdé podešve ze starého sandálu, kterou mu Gana přinesla, mohl chodit, dojít do zahrad a sedět na slunci, jež každým dnem sláblo, jak se léto chýlilo ke konci. Strážce či přesněji řečeno opatrovníky mu dělali dva veoti. Vídal oba mladíky, kteří ho mučili; drželi se od něj dál, evidentně měli zakázáno se k němu přibližovat. Jeden z veotů byl obvykle na dohled, ale nikdy k němu nepřistoupil.

Nedošel daleko. Někdy si připadal jako brouk na pláži. Část domu, jež se dala užívat, byla obrovská, zahrady byly rozsáhlé, lidí tu bylo velmi málo. Šest mužů, kteří ho přivezli, a pět nebo šest dalších, kteří zde žili; velel jim zavalitý muž Tualenem. Z původní populace prostředků v domě a na farmě zde bylo deset až dvanáct otroků, malý zbytek domácího personálu kuchařů, pomocníků v kuchyni, pradlen, pokojských, komorných, osobních sloužících, leštičů bot. čističů oken, zahradníků, hrabačů pěšin, číšníků, lokajů, poslíčků, podkoních, řidičů, dívek a chlapců pro ukojení touhy, kteří svým majitelům a jejich hostům sloužili za starých časů. Těchto pár už nebylo v noci zamčeno ve starých ubikacích domácích prostředků, kde se nacházela klec pro skrčence, ale spali na nádvoří ve změti stájí pro koně a lidi, kde ho zpočátku drželi, nebo v komplexu místností kolem kuchyní. Většina z těchto několika zbylých byly ženy, z toho dvě mladé, a dva nebo tři staří, křehce vypadající muži.

Nejdříve si s žádným z nich netroufal mluvit, aby jim nezpůsobil potíže, ale jejich věznitelé si jich nevšímali, jen jim dávali rozkazy; očividně jim důvěřovali a měli k tomu dobrý důvod. Buřiči, prostředkové, kteří uprchli z ubikací, zapálili domy a zabili dozorce a pány, byli dávno pryč: byli mrtví nebo zmizeli, či byli znovu zotročeni a na obou tvářích ocejchováni křížem. Tihle byli dobří služební duchové. Velice pravděpodobně zůstali po celou dobu loajální. Mnoho nevolníků, zvláště osobních otroků, mělo stejnou hrůzu ze Vzpoury jako páni a snažilo se je chránit nebo s nimi uprchlí. Nebyli o nic většími zrádci než páni, kteří osvobodili své prostředky a bojovali na straně Osvobozených. Stejnými, o nic většími.

Dívky, mladé pomocnice na polích, byly jedna po druhé přiváženy, aby ukojily mužskou touhu. Skoro každý den vyjížděli mladíci, kteří ho mučili, s terénním vozem a odváželi dívku, kterou využili, a přiváželi si novou.

Jedna z mladších domácích nevolnic, Kamsa, s sebou vždycky nosila své mimino, a muži ji ignorovali. Druhá, Heo, byla bázlivá žena, která ho obsluhovala. Tualenem s ní každou noc spal. Ostatní muži od ní drželi ruce pryč.

Když ženy nebo ostatní nevolníci potkali v domě nebo venku Esdana, přitiskli ruce k bokům, bradu k hrudi, sklopili oči a nehýbali se: formální úcta, která se očekávala od osobních prostředků, kteří potkali pána.

„Dobrý den, Kamso.“

Odpovědí mu byla úcta.

Byla to již léta, co se setkal s výsledným produktem generací otroctví, s druhem otroka popisovaným jako „dokonale vycvičený, poslušný, nezištný, oddaný, ideální osobní prostředek,“ když byli nabízeni k prodeji. Většina prostředků, které znal, přátelé a kolegové, byli městští námezdníci, najatí pány do společností a sdružení na práci v továrnách, obchodech či kvalifikovaných řemeslech. Poznal také velmi mnoho rolníků. Rolníci se s pány setkávali jen zřídka; pracovali pod vedením dozorců a ubikace řídili kasírovaní otroci. Ti, které znal, byli většinou na útěku, chráněni Hamem, podzemní dráhou; na cestě ke svobodě na Yeowe. Žádný z nich nebyl zcela připraven o vzdělání, názory a jakoukoli představu o svobodě jako tito nevolníci. Zapomněl už, jak vypadá dokonalý otrok. Zapomněl na naprostou neproniknutelnost člověka, který nemá žádný osobní život, na nedotknutelnost zcela bezbranného.

Kamsa měla jemný, vyrovnaný obličej, a nedala na sobě znát žádné emoce, i když občas ji slyšel, jak hovoří a velmi tiše zpívá svému dítěti, veselý, radostný, tichý šum. Přitahoval ho. Jednou odpoledne ji spatřil sedět a pracovat na parapetu na velké terase, dítě zavěšené v ranečku na zádech. Přikulhal se blíž a sedl si. Nedokázal jí zabránit, aby neodložila nůž a prkno a nepostavila se s hlavou, rukama a očima v úctě sklopenýma.

„Prosím, sedni si a pokračuj v práci.“ Poslechla. „Co to krájíš?“

„Dueli, pane.“ zašeptala.

Byla to zelenina, kterou jedl často a měl ji rád. Pozoroval ji při práci. Každý velký, dřevitý lusk se musel rozříznout podél zavřeného švu, což nebyl snadný úkol; místo, kde se dal otevřít, se muselo pečlivě hledat a pak ztuha opakovaně páčit nožem, aby se lusk otevřel. Tučná jedlá semena se musela jedno po druhém uvolnit a zbavit vláknitého lůžka, které na nich lpělo.

„Chutná tato část špatně?“ zeptal se.

„Ano, pane.“

Byla to namáhavá práce, která vyžadovala sílu, zručnost a trpělivost. Zastyděl se. „Ještě nikdy jsem syrové dueli neviděl,“ přiznal se.

„Ne, pane.“

„Jak hodné dítě,“ nadhodil, trochu nazdařbůh. Drobounké stvoření v ranečku, hlavu položenou na matčině rameni, otevřelo modravě černé oči a nechápavě si prohlíželo svět. Nikdy ho neslyšel plakat. Připadalo mu poněkud nadpozemské, ale neměl s dětmi zkušenosti.

Usmála se.

„Chlapec?“

„Ano, pane.“

„Prosím, Kamso, jmenuju se Esdan. Nejsem pán. Jsem vězeň. Tvoji páni jsou i mými. Budeš mi říkat jménem?“

Neodpověděla.

„Páni by nesouhlasili.“

Přikývla. Wereliani nepřikyvovali hlavou dopředu, ale zakláněli ji dozadu. Úplně si na to po všech těch letech zvykl. Přikyvoval stejně. Uvědomil si. že si toho teď všiml. Zajetí a to, jak s ním zacházeli, ho rozvrátilo, dezorientovalo. Posledních pár dní myslel na Hain častěji než léta, desetiletí předtím. Býval na Werelu doma, a teď nebyl. Nepatřičné srovnání, nemístné vzpomínky. Odcizené.

„Strčili mě do klece.“ mluvil stejně potichu jako ona a na posledním slově se zarazil. Nedokázal to říci celé, klec pro skrčence.

Znovu přikývla. Tentokrát se na něj poprvé podívala, jen krátce mrkla. Bezvýrazně řekla: „Já vím,“ a pokračovala v práci.

Nenapadalo ho, co ještě říci.

„Když jsem byla dítě, žila jsem tam.“ Pohlédla k ubikacím, kde byla klec. Naprosto své mumlání ovládala, stejně jako všechny posunky a pohyby. „Předtím, než dům shořel. Když zde žili páni. Nechávali klec viset často. Jednou v ní byl muž, dokud tam neumřel. Uvnitř. Viděla jsem to.“

Oba mlčeli.

„My děti jsme pod ni nikdy nechodily. Nikdy jsme tam neběhaly.“

„Viděl jsem, že… země je pod ní jiná,“ Esdan mluvil tak tiše a měl tak sucho v ústech, že se mu krátil dech. „Viděl jsem ji, když jsem se díval dolů. Trávu. Myslel jsem, že možná… kde oni…“ Úplně ztratil hlas.

„Jedna babička vzala hůl, dlouhou, na konec dala hadr a namočila ho, a podala mu ho. Kastráti se otočili. Ale muž zemřel. A nějakou dobu tam hnil.“

„Co udělal?“

„Enna,“ odvětila, jednoslovná záporná odpověď, kterou často slyšel prostředky užívat – nevím, neudělal jsem to, nebyl jsem tam, nemohu za to, kdo ví…

Viděl, jak dcera otrokáře, která řekla „enna“, dostala facku – ne proto, že rozbila hrneček, ale že použila slovo otroka.

„Poučná lekce.“ Věděl, že mu porozumí. Podřízení znali ironii stejně jako vzduch a vodu.

„Dali vás do ní, bála jsem se.“

„Tentokrát to byla lekce pro mě, ne pro tebe.“

Pracovala, opatrně, neustále. Pozoroval ji při práci. Skloněný obličej měl barvu hlíny s modravými stíny, byl vyrovnaný, klidný. Dítě bylo tmavší než ona. Nepřivedl ji do jiného stavu otrok, ale byla „použita“ otrokářem. Znásilnění říkali „použití“. Mimino pomalu zavřelo oči, průsvitná modravá víčka jako mušličky. Bylo malé a křehké, pravděpodobně jen měsíc nebo dva staré. Hlavu mělo s nekonečnou trpělivostí položenou na matčině sehnutém rameni.

Nikdo jiný na terasách nebyl. Kvetoucí stromy za nimi čechral nepatrný větřík a tvořil stříbrné pruhy na hladině vzdálené řeky.

„Tvé dítě, Kamso, víš, bude svobodné,“ řekl Esdan.

Zvedla oči, ne k němu. ale na řeku a za ní. „Ano. Bude svobodné.“ pronesla a pokračovala v práci.

To, že mu tohle řekla, mu dodalo odvahy. Vědomí, že mu věří, mu udělalo dobře. Potřeboval někoho, kdo by mu věřil, neboť od doby, co byl v kleci, nevěřil sám sobě. S Rayayem to bylo v pořádku: stále uměl vést slovní potyčky; to nebyl problém. Horší bylo, když byl sám, když přemýšlel nebo spal. Byl sám většinu času. Něco uvnitř, hluboko v něm. bylo zraněno, zlomeno, nezahojilo se, nemohl tomu důvěřovat, že ho to nezradí.

Ráno slyšel přistávat letadlo. Ten večer ho Rayaye pozval na večeři. Jedli s nimi Tualenem a dva veoti, pak se omluvili a zanechali ho s Rayayem a polovinou lahve vína u provizorního stolu postaveného v jedné z nejméně poškozených místností v přízemí. Býval zde lovecký pokoj nebo trofejní místnost. Byli v křídle domu, který byl pánskou částí, kam ženy nikdy nepřišly; ženské prostředky, služky a ženy na použití se nebraly jako ženy. Nad římsou krbu cenila zuby obrovská vycpaná psí hlava, chlupy měla opálené a zaprášené, skleněné oči zakalené. Na čelní stěně byly připevněny kuše. Jejich světlý stín byl na tmavém dřevě dobře zřetelný. Elektrický lustr zablikal a pohasl. Generátor byl nespolehlivý. Starý nevolník ho stále opravoval.

„Odešel za svou ženou na použití,“ pronesl Rayaye a kývl ke dveřím, které Tualenem s horlivým přáním dobré noci ministrovi právě zavřel. „Zasraná běloška. Jako ty zasraný hovna. Dělá se mi z toho husí kůže. Strká ptáka do otročí kundy. Až bude po válce, už takové věci nebudou. Míšenci jsou kořenem této revoluce. Rasy mají být oddělené, Panovnická krev se má zachovat čistá. To je jediné řešení.“ Mluvil, jako by očekával, že s ním Esdan bude naprosto souhlasit, ale nečekal na sebemenší známku tohoto souhlasu. Nalil Esdanovi plnou sklenici a pokračoval svým znělým hlasem politika, laskavý hostitel, pán usedlosti. „No, pane Stará hudbo, doufám, že se na Yarameře máte dobře a že se vám zlepšilo zdraví.“ Zdvořilé zamumlání.

„Prezidenta Oya mrzelo, že se vám dařilo zle, a přeje vám, abyste se zcela uzdravil. Je rád, že už vám od povstalců nehrozí žádné týrání. Můžete zde bezpečně zůstat, jak dlouho si budete přát. Nicméně, až přijde správný čas, prezident a jeho kabinet vás očekávají v Bellenu.“ Zdvořilé zamumlání.

Dlouhodobá zkušenost Esdana naučila neptat se a neodhalovat tak stupeň své nevědomosti. Rayaye jako většina politiků miloval svůj hlas, a zatímco mluvil, Esdan se pokoušel dát dohromady hrubou skicu stávající situace. Vypadalo to, že legitimní vláda se přestěhovala z centra do Bellenu. na severovýchod od Yaramery, na východní pobřeží. Nějaké velení zůstalo v centru. Podle Rayayových narážek Esdan usoudil, že centrum je vskutku polonezávislé na Oyově vládě a je řízené nějakou frakcí, možná vojenskou; byl zvědav, zda se nemýlí.

Když Vzpoura začala, Oyo získal naráz mimořádnou moc; ale legitimní armáda Voe Dea se po drtivé porážce na západě postavila velení na odpor a požadovala větší autonomii v poli. Civilní vláda se dožadovala odplaty, útoku a vítězství. Armáda chtěla ovládnout povstání. Generál Aydan vybudoval v centru rozhraní a pokusil se stanovit a udržet hranici mezi nově vytvořenou Svobodnou zemí a legitimními provinciemi. Veoti, kteří přešli s bateriemi prostředků na stranu vzbouřenců, také vybízeli Osvobozenecké velitelství k příměří na hranicích. Armáda usilovala o příměří, válčící strany usilovaly o mír. Ale NekamAnna, vůdce. Osvobozené země, křičel: „Dokud tu bude jediný otrok, tak nejsem svobodný,“ a prezident Oyo hřměl: „Národ se nebude dělit! Budeme hájit zákonný majetek do poslední kapky krve!“ Generál byl najednou nahrazen novým velitelem. Velice brzy nato bylo vyslanectví zavřeno a byl mu odříznut přístup k informacím.

Co se stalo za další půlrok, se mohl Esdan jen dohadovat. Rayaye hovořil o „našich vítězstvích na jihu“, jako kdyby legitimní armáda útočila a probojovala se přes řeku Devan jižně od centra do Svobodné země. Jestli tomu tak bylo a získali znovu toto území, proč se tedy vláda stáhla z centra a zahrabala se v Bellenu? Rayayova povídačka o vítězstvích by se dala přeložit také tak, že se osvobozenecká armáda pokoušela přejít řeku na jihu a legitimním se ji dařilo odrážet. Jestliže to byli ochotni nazývat vítězstvím, vzdali se snad konečně snu o naprostém potlačení revoluce a znovuzískání celé země, a rozhodli se zamezit dalším ztrátám?

„Rozdělení národa není řešení,“ pronesl Rayaye a zničil tak Esdanovu naději v zárodku. „Předpokládám, že to chápete.“

Zdvořilý souhlas.

Rayaye rozlil zbytek vína. „Ale naším cílem je mír. Velice pevný a naléhavý cíl. Naše nešťastná země už si vytrpěla dost.“

Jednoznačný souhlas.

„Vím, že jste mírumilovný člověk, pane Stará Hudbo. Víme, že Ekumeni pečují o harmonii mezi svými členskými státy. Mír je to, co si všichni z celého srdce přejeme.“

Souhlas a nepatrná známka zvědavosti.

„Jak víte, vláda Voe Dea má stále moc povstání ukončit. Možnosti, jak ji ukončit rychle a jednou provždy.“

Neodpověděl, ale byl ve střehu.

„A předpokládám, že víte, že v použití těchto možností nám brání jen úcta k politice Ekumeny, k níž náš národ patří.“

Žádná odpověď ani souhlas.

„Vy to víte, pane Stará Hudbo.“

„Měl jsem za to, že si přirozeně přejete přežít.“

Rayaye zavrtěl hlavou, jako kdyby ho obtěžovala moucha. „Od doby, kdy jsme se připojili k Ekumenům – a dávno před tím. než jsme se k nim připojili, pane Stará Hudbo – jsme se věrně řídili jejich politikou a klaněli se jejich názorům. A proto jsme ztratili Yeowe! A proto jsme přišli o západ! Čtyři miliony mrtvých, pane Stará Hudbo, čtyři miliony během první Vzpoury. Od té doby další miliony. Miliony. Jak prostředků, tak pánů.“

„Sebevražda,“ pronesl Esdan tichým mírným hlasem, způsobem, jakým mluvili prostředkové.

„Pacifisté chápou všechny zbraně jako zlé, zhoubné, sebevražedné. I přes letitou moudrost Ekumeny, pane Stará Hudbo, nemáte praktický náhled na důvody války, ke kterým jsme my, mladší a krutější lidé, nuceni. Věřte mi, nejsme sebevrazi. Chceme, aby přežili lidé, národ. Jsme rozhodnuti, že to tak bude. Bibo bylo plně vyzkoušeno dlouho před tím, než jsme se připojili k Ekumeně. Je regulovatelné, dá se navádět na cíl, je ovladatelné. Je to přesná zbraň, precizní válečný nástroj. Fámy a strach široce zveličily jeho kapacitu a vlastnosti. Selektivnímu rozmístění během prvního léta povstání zabránila jen reakce stabilů ústy vašeho velvyslance.“

„Měl jsem dojem, že hlavní velitelství armády Voe Dea se rovněž postavilo proti rozmístění této zbraně.“

„Někteří generálové. Mnozí veoti mají zastaralé názory, jak víte.“

„Změnili jste rozhodnutí?“

„Prezident Oyo schválil rozmístění biba proti jednotkám, které se shromáždily a chystají se ze západu vtrhnout do této provincie.“

Jaké roztomilé slovo, „bibo“. Esdan zavřel na okamžik oči.

„Bude to děsivá zkáza,“ pokračoval Rayaye.

Souhlas.

„Je možné.“ Rayaye se předklonil, černé oči v černém obličeji, dychtivý jako kočka na lovu. „že když budou povstalci varováni, že se možná stáhnou. Budou ochotni vyjednávat. Jestliže se stáhnou, nezaútočíme. Když budou ochotni vyjednávat, přizpůsobíme se. Zkáze lze zabránit. Ekumeny si váží. Váží si vás osobně, pane Stará Hudbo. Věří vám. Kdybyste k nim promluvil po síti, nebo kdyby jejich vůdci souhlasili se setkáním, vyslechnou vás. Ne jako nepřítele, utlačovatele, ale jako hlas benevolentní, mírumilovné neutrality, hlas moudrosti, který je nabádá, aby se zachránili, dokud je ještě čas. To je možnost, kterou vám a Ekumeně nabízím. Ušetřit vaše přátele mezi vzbouřenci a ušetřit zároveň tento svět nevýslovného utrpení. Otevřít cestu k trvalému míru.“

„Nejsem oprávněn mluvit za Ekumenu. Velvyslanec –“

„To neudělá. Nemůže. Není k tomu oprávněn. Vy ano. Jste nezávislý prostředník, pane Stará Hudbo. Máte na Werelu jedinečné postavení. Obě strany vás respektují. Věří vám. A váš hlas má nekonečně větší váhu mezi bílými než jeho. Přišel teprve rok před Vzpourou. Vy jste, mohu říci, jedním z nás.“

„Nejsem jeden z vás. Nevlastním ani nejsem vlastněn. Abyste mě mohli počítat mezi sebe, musíte předefinovat sami sebe.“

Rayaye na okamžik nevěděl, co říci. Zarazil se a jistě se naštve. Blázne, nadával Esdan sám sobě, starý blázne, zaujímat morální stanovisko! Ale neměl ponětí, na jakém stanovisku trvat.

Je pravda, že jeho slovo bude mít větší váhu než velvyslancovo. Ale z ostatního, co Rayaye řekl, nic nedávalo smysl. Jestliže chtěl prezident Oyo od Ekumeny požehnání, aby mohl použít zbraň a vážně myslel, že mu ho Esdan dá. proč k tomu použil Rayaye a držel Esdana ukrytého v Yarameře? Pracoval Rayaye s Oyem, nebo pracoval pro frakci, která prosazovala použití biba, i když Oyo to stále odmítal?

Většina, možná celé tohle povídání, byl bluf. Neexistovala žádná zbraň. Esdanovou úlohou bylo propůjčit celé záležitosti věrohodnost, zatímco Oyo ze smyčky vyvázne, kdyby bluf nevyšel.

Biobomba, bibo, byla prokletím Voe Dea po desetiletí, po staletí. V panickém strachu před cizí invazí, v době, kdy je téměř před čtyřmi sty lety Ekumena poprvé kontaktovala, vložili Wereliané všechny své prostředky do rozvoje kosmických letů a do zbrojení. Vědci, kteří vynalezli tento ničivý prostředek, ho zavrhli, a informovali vládu, že je neovladatelný; zničil by veškerý život, lidstvo i zvířata, na obrovském území a způsobil by vážné a trvalé celosvětové genetické škody, neboť se šíří vodou i atmosférou. Vláda zbraň nikdy nepoužila, ale odmítla ji zničit, a dokud bylo v platnosti embargo, její existence bránila Werelu stát se členem Ekumeny. Voe Deo trvalo na tom, že je to záruka proti cizozemské invazi a snad věřilo, že zabrání revoluci. Přesto ji nepoužili, když se otrocká planeta Yeowe vzbouřila. Pak, když už Ekumena embargo zrušila, oznámili, že zásoby zničili. Werel se připojil k Ekumeně. Voe Deo vyzvalo k inspekci stanovišť zbraní. Velvyslanec zdvořile odmítl a odvolal se na ekumenickou politiku důvěry. Teď se bibo znovu objevilo. Byla to pravda? Nebo existuje jen v Rayayově mysli? Byl zoufalý? Nebo to byl krutý žert, pokus využít Ekumenu k podpoře hrozby, která má zamezit vpádu: nejpravděpodobnější varianta, přesto ne zcela přesvědčivá.

„Válka musí skončit,“ pronesl Rayaye.

„Souhlasím.“

„Nikdy se nevzdáme. Musíte to pochopit.“ Rayaye ztišil svůj vemlouvavý, mírný hlas. „Navrátíme světu svatý řád.“ Znělo to zcela věrohodně. Oči, tmavé werelianské oči, jež neměly bělma, byly v tlumeném osvětlení neproniknutelné. Dopil víno. „Myslíte si, že bojujeme o svůj majetek. Abychom si ho udrželi. Ale povídám vám, že hájíme Paní. V tomto boji neexistuje prohra. A žádný kompromis.“

„Paní je milosrdná.“

„Její soucit je zákon.“

Esdan mlčel.

„Zítra se musím vrátit do Bellenu,“ pronesl Rayaye po chvíli opět svým mistrovským nenuceným tónem. „Je třeba dokonale zkoordinovat plán posunutí jižní fronty. Až se vrátím, budu potřebovat vědět, jestli nám poskytnete pomoc, o kterou jsem vás požádal. Naše reakce na ní bude velkou měrou záviset. Na vašem mínění. Je známo, že jste zde ve východních provinciích – mám na mysli, že to vědí jak vzbouřenci, tak naši lidé – i když přesné místo je samozřejmě, kvůli vaší bezpečnosti, utajováno. Je známo, že možná připravujete zprávu o změně postoje Ekumeny k vedení občanské války. Změně, která by mohla zachránit miliony životů a přinést naší zemi spravedlivý mír. Doufám, že svůj čas tady strávíte touto činností.“

Je taktik, pomyslel si Esdan. Nejede do Bellenu a jestli ano, Oyova vláda se tam nenachází. Jde o jeho vlastní plán. Ztřeštěnec. Nevyjde mu to. Žádné bibo nemá. Ale má zbraň. A zastřelí mě.

„Děkuji za příjemnou večeři, ministře.“

Ráno za svítání slyšel odlétat letadlo. Po snídani se vybelhal na slunce. Jeden z veotů ho pozoroval oknem a pak se odvrátil. V chráněném koutě hned pod balustrádou jižní terasy, kde rostly mohutné keře s velkými, rozvinutými, příjemně vonícími bílými květy, spatřil Kamsu s dítětem a Heu. Kulhavě se k nim vydal. Vzdálenosti na Yarameře dokázaly, i v domě, zmrzačeného člověka odradit od procházky. Když k nim konečně dorazil, pronesl: „Jsem osamělý. Smím si k vám sednout?“

Ženy samozřejmě uctivě stály, i když Kamsina úcta byla spíše symbolická. Posadil se na oblou lavičku, jež byla pokryta spadanými květy. Ženy s dítětem se posadily na kamenem vydlážděný chodník. Rozbalily tělíčko a vystavily je mírnému slunci. Esdan si pomyslel, že dítě je velmi drobné. Klouby na modročerných pažích a nohách byly jako kolínka na stopkách květů, průsvitné. Dítě se pohybovalo víc než předtím, natahovalo ručky a otáčelo hlavu, jako kdyby se radovalo z čerstvého vzduchu. Hlava byla ve srovnání s krkem velká, také jako květ, příliš velký na příliš tenký stonek. Kamsa ohnula větvičku s jedním květem nad dítě. Prohlíželo si ho tmavýma očima. Mělo nádherně křehká víčka a obočí. Mezi prsty mu prosvítalo slunce. Usmálo se. Esdan zatajil dech. V dětském úsměvu při pohledu na květ byla krása květu, krása světa.

„Jak se jmenuje?“

„Rekam.“

Kamyův vnuk. Kamye, pán a otrok, lovec i hospodář, válečník i smírce. „Krásné jméno. Jak je starý?“

Jejich jazykem to znamenalo „Jak dlouho žije?“ Kamsa odpověděla divně. „Jako jeho život.“ Tak alespoň pochopil šeptání a Kamsino nářečí. Možná, že se neslušelo nebo to nepřinášelo štěstí, když se člověk ptal na věk dítěte.

Opřel se o lavici. „Cítím se velmi starý. Neviděl jsem dítě sto let.“

Heo seděla nahrbená zády k němu; vycítil, že by si nejraději zakryla uši. Děsil ji, cizinec. Domníval se, že život Hee mnoho neodkázal, jen strach. Bylo jí dvacet, dvacet pět? Vypadala na čtyřicet. Možná, že jí bylo sedmnáct. Ženy na použití, na surové používání, stárly rychle. Odhadoval, že Kamse nebude moc přes dvacet. Byla drobná a plochá, ale měla půvab a vnady, které Heo neměla.

„Pán má děti?“ zeptala se Kamsa a zvedla dítě s jistou diskrétní pýchou k prsu; plaše, ale hrdě.

„Ne.“’

„Yera yera,“ zamumlala, další výraz otroků, který často slýchával v městských ubikacích: Ach, škoda, škoda.

„Jak ty poznáš jádro věci, Kamso,“ odpověděl. Pohlédla na něj a usmála se. Měla ošklivé zuby, ale usmívala se mile. Připadalo mu, že dítě nesaje. Leželo jí klidně na paži. Heo byla stále napjatá a trhla sebou, kdykoli promluvil, a tak raději mlčel. Odvrátil se, zahleděl se za keře. Měl překrásný výhled, jenž se mu naskytl pokaždé, ať šel nebo seděl, vždycky byl dokonale vyvážený: stupně dlažby, šedohnědé trávy a modré vody, záhyby alejí, masy a obrysy křovin, obrovský starý strom, zamlžená řeka a protější zelený břeh. Ženy začaly po chvíli tiše mluvit. Neposlouchal, co říkají. Vnímal hlasy, sluneční paprsky, klid.

Po horní terase k nim ztěžka přicházela stará Gana. uklonila se mu a řekla Kamse a Hee: „Choyo vás chce. Nech mi tu dítě.“ Kamsa položila dítě na teplý kámen. Vyskočily a odešly, drobné, malé ženy, pohybovaly se s přirozeným spěchem. Stařena kousek po kousku, se sténáním a grimasami, dosedla na chodník vedle Rekama. Hned ho přikryla záhybem plenky, mračila se a bručela, že je matka pošetilá. Esdan sledoval starostlivé pohyby, jemnost, s jakou chlapečka zvedá, jak mu podpírá těžkou hlavu a tenké údy, jak její něžnost dítě konejší. jak ho vlastním tělem kolébá.

Podívala se na Esdana. Usmála se; obličej se jí zvrásnil tisícem vrásek. „Je pro mě velký dar,“ pronesla.

Zašeptal: „Tvůj vnuk?“

Pomalé přikývnutí. Neustávala v mírném houpání. Dítě mělo zavřené oči, hlavu tiše položenou na nepatrných, vysušených prsou. „Myslím, že už nebude trvat dlouho, než zemře.“

Po chvíli Esdan zopakoval: „Zemře?“

Přikývnutí. Usmívala se. Mírně, velmi mírně ho houpala. „Jsou mu dva roky věku, pane.“

„Myslel jsem, že se narodil letos v létě,“ odvětil Esdan šeptem.

Stará žena odvětila: „Přišel, aby tu s námi zůstal jen malou chvíli,“

„Co je s ním?“

„Má úbytě.“

Esdan už tenhle výraz slyšel. Zeptal se „Avo?“ Název znal, byla to systematická virová infekce běžná mezi werelianskými dětmi, obvykle propukala v epidemiích v ubikacích prostředků ve městech.

Přikývla.

„Ale ty se dají léčit!“

Stařena neodpověděla.

Avo se dalo úplně vyléčit. Když byli doktoři. Když byla medicína. Avo bylo léčitelné ve městě, ne na venkově. V panském domě, ne v ubikacích prostředků. V době míru. ne za války. Blázne!

Možná, že ví, že je léčitelné, možná, že ne; možná, že neví, co to slovo znamená. Houpala dítě a šeptem mu pobrukovala, bláznovi nevěnovala žádnou pozornost. Ale slyšela ho, a nakonec mu odpověděla, nedívala se přitom na něj, pozorovala spící obličej dítěte.

„Narodila jsem se jako otrok a mé dcery také. Ale on ne. On je dar. Dar nám. Nikdo ho nemůže vlastnit. Dar od samotného Pána Kamye. Kdo si může ponechat takový dar?“

Esdan sklopil hlavu.

Matce tehdy řekl: „Bude volný.“ A ona odpověděla: „Ano.“

Konečně promluvil. „Smím si ho pochovat?“

Babička ho přestala kolébat a chvíli ho bez hnutí držela. „Ano.“ Zvedla se a velice opatrně položila spící dítě Esdanovi do náruče, do klína.

„Držíte mou radost.“ řekla mu.

Dítě nic nevážilo – šest nebo sedm liber. Připadalo mu, že drží teplou květinu, nepatrné zvířátko, ptáče. Plenka se svezla na kameny. Gana ji sebrala, ovinula ji jemně kolem dítěte a zakryla mu obličej. Klečela tam, napjatá a nervózní, starostlivá, pyšná. Zanedlouho si dítě znovu přitiskla na srdce. „Tak,“ řekla a obličej jí zjihl do výrazu štěstí.

Tu noc se Esdanovi, když spal v pokoji, který měl výhled na terasy Yaramery, zdálo o tom, že ztratil plochý oblázek. který s sebou stále nosil v brašně. Kámen pocházel z puebla. Když ho držel v dlani a hřál ho, dokázal mluvit, povídat si s ním. Ale už dlouho s ním nemluvil. Teď zjistil, že ho nemá. Ztratil ho, někde ho zapomněl. Domníval se, že ho nechal v suterénu vyslanectví. Pokoušel se dostat do suterénu, ale dveře byly zamčené a jiné najít nemohl.

Vzbudil se časně ráno. Nemusel vstávat. Měl by přemýšlet, co bude dělat, co řekne, až se Rayaye vrátí. Nemohl. Myslel na sen, na kámen, který mluvil. Přál si slyšet, co říkal. Myslel na pueblo. Rodina otcova bratra žila v Arkananském pueblu na vysočině na dálném jihu. Když byl chlapec, létal tam Esi každý rok uprostřed severní zimy na čtyřicet dní léta. Nejdříve s rodiči, později sám. Strýc a teta vyrostli v Darrandě, nepatřili do puebla. Jejich děti ano. Vyrostly v Arkananu a zcela k němu patřily. Nejstarší, Suhan, o čtrnáct let starší než Esdan, se narodil s ireparabilním mozkem a nervovou vadou, a kvůli němu se rodiče usadili v pueblu. Bylo to místo pro něj. Stal se pastevcem. Šel do hor s varnami, zvířaty, jež přivedl jižní Hain z O asi před miléniem. Staral se o ně. Vracel se do puebla jen na zimu. Esi ho vídal jen zřídka a byl za to vděčný, neboť Suhan mu připadal hrozný – velký, pajdal, odporně smrděl, mluvil hlasitě hýkavým hlasem a nesrozumitelně mumlal. Esi nedokázal pochopit, proč rodiče i sestry Suhana milují. Myslel si. že to předstírají. Jeho nemohl nikdo milovat.

Pro dospívajícího Esdana to byl problém. Sestřenice Noy, Suhanova sestra, jež se stala vodním náčelníkem Arkananu, mu řekla, že to není problém, ale záhada. „Vidíš, jak nás Suhan vede?“ zeptala se. „Tak si to představ. Dovedl rodiče sem. Já se sestrou jsme se proto narodily zde. Ty k nám také jezdíš. Naučil ses žít v pueblu. Nikdy nebudeš jen měšťák, protože tě sem Suhan dovedl. Vedl nás všechny. Do hor.“

„Ve skutečnosti nás nevedl,“ přel se čtrnáctiletý.

„Ale ano. Šli jsme za jeho slabostí. Za neúplností. Vada nás vedla. Podívej se na vodu. Vyhledává ve skále vadná místa, otvory, dutiny, nedostatky. Když budeme následovat vodu, dojdeme tam, kam patříme.“ Pak začala vést spor o uživatelských právech zavlažovacího systému mimo město, neboť na východní straně hor byla velice suchá krajina a lidé z Arkananu byli svárliví, i když pohostinní, a vodní náčelník měl plno práce.

Ale Suhanův stav byl nezvratitelný a slabost nedokázala vyléčit ani zázračná medicína Hainu. Avšak tohle dítě umíralo na nemoc, jež se dala vyléčit několika injekcemi. Nebylo správné smířit se s jeho nemocí a smrtí. Nebylo správné dovolit, aby byl ošizen o život okolnostmi, smůlou, nespravedlivou společností, fatalistickým náboženstvím. Náboženství, jež živilo a podporovalo hroznou pasivitu otroků, jež našeptávalo těmto ženám, aby nic nedělaly, aby nechaly dítě chřadnout a umřít.

Měl by zasáhnout, měl by něco udělat – co by se dalo dělat?

„Jak dlouho žije?“

„Tak dlouho jako jeho život.“

Nedalo se dělat nic. Nebylo kam jít. Na koho se obrátit. Lék na avo existoval, někde a pro některé děti. Zde a pro tohle dítě ne. Nemělo smysl se rozčilovat či doufat. Ani se rmoutit. Na žal ještě nebyl čas. Rekam tu byl s nimi a budou se z něj těšit, dokud bude žít. Tak dlouho jako jeho život. Je můj velký dar. Držíte mou radost.

Bylo to nezvyklé místo k poznání kvality radosti. Voda je mi vůdcem, napadlo ho. Měl stále stejný pocit, jako když v rukou držel dítě, nepatrnou váhu. krátké teplo.

Druhý den dopoledne byl na terase a čekal, až přijde Kamsa s dítětem jako obvykle, ale namísto nich přišel starší veot. „Pane Stará Hudbo, musím vás požádat, abyste zůstal načas uvnitř,“ oznámil mu.

„Nechystám se utéct, Zadyo,“ odpověděl Esdan a vystrčil obvázanou nohu.

„Je mi líto, pane.“

Rozzlobeně se belhal za veotem. Zadyo ho zamkl do přízemní místnosti, do skladovacího prostoru bez oken za kuchyněmi. Byla zařízena lůžkem, stolem, židlí, latrínou a lampou na baterie pro případ, že selže generátor, což se na chvíli stávalo skoro každý den. „Očekáváte snad útok?“ zeptal se, když viděl, kam ho odvádí, ale veot odpověděl jen tím, že zamkl dveře. Esdan se posadil na lůžko a meditoval, jak se naučil v pueblu v Arkananu. Oprostil mysl od úzkosti a zlosti tím. že dlouho opakoval: zdraví a dobrou práci, odvahu, trpělivost, mír sobě, zdraví a dobrou práci, odvahu, trpělivost a mír zadyovi… Kamse, dítěti Rekamovi, Rayayovi, Hee, Taulenemovi, ogovi, Nemeovi, který ho strčil do klece pro skrčence, Ganě, která mu ovázala nohu a požehnala mu, lidem, které znal na vyslanectví, ve městě, zdraví a dobrou práci, odvahu, trpělivost, mír… Šlo to dobře, ale sama meditace byla omyl. Nemohl přestat myslet. A tak přemýšlel. Přemýšlel, co by mohl udělat. Zjistil, že nic. Byl slabý jako voda, bezbranný jako dítě. Představil si, jak s textem v ruce hovoří na holosíti a prohlašuje, že Ekumena s váháním odsouhlasila omezené použití biologických zbraní, aby ukončili občanskou válku. Představil si, jak mu na holosíti padá text z ruky a on říká, že Ekumena nikdy neschválí použití biologických zbraní za jakýmkoli účelem. Obě představy byly fantazie. Rayayovy plány byly fantazie. Až uvidí, že je mu rukojmí k ničemu, nechá ho zastřelit. Jak dlouho žije? Stejně dlouho jako šedesát dva let. Mnohem spravedlivější díl času, než byl přidělen Rekamovi. Znovu se zamyslel.

Zadyo otevřel dveře a sdělil mu, že může vyjít.

„Jak blízko je osvobozenecká armáda, zadyo?“ zeptal se. Nečekal, že mu odpoví. Vyšel na terasu. Bylo pozdní odpoledne. Seděla tam Kamsa s dítětem u prsu. Dítě mělo v ústech matčinu bradavku, ale nesálo. Zakryla si prs. Poprvé přitom vypadala smutně.

„Spí? Smím ho pochovat?“ Esdan si sedl vedle ní.

Přendala mu uzlíček do klína. Byla znepokojená. Esdanovi se zdálo, že dítě dýchá namáhavěji, pracněji. Ale chlapec se vzbudil a podíval se velkýma očima na Esdana. Esdan dělal grimasy, špulil rty a mrkal. Byl odměněn krátkým, něžným úsměvem.

„Dělníci tvrdí, že přichází armáda,“ řekla Kamsa svým velmi slabým hlasem.

„Osvobozenecká?“

„Enna. Nějaká armáda.“

„Z druhé strany řeky?“

„Myslím.“

„Jsou to prostředkové – osvobození lidé. Tví vlastní lidé. Neublíží vám. Snad.“

Bála se. Ovládala se dokonale, ale bála se. Byla tady svědkem Vzpoury. A odvety.

„Když začne bombardování nebo boj, ukryj se, jestli je to možné. V podzemí. Musí zde být kryty.“

Zamyslela se. „Ano.“

V zahradách Yaramery byl klid. Žádný zvuk, jen vítr šelestil v listí, a znělo tiché bzučení generátoru. I spálené, zubaté ruiny domu vypadaly mile, věčně. Nejhorší už je za námi, tvrdily ruiny. Za nimi. Ale možná, že ne za Kamsou a Heou, Ganou a Esdanem. Ale v letní atmosféře nebyla ani stopa násilí. Dítě se usmálo svým neurčitým úsměvem a uvelebilo se Esdanovi v náručí. Pomyslel na kámen, jejž ztratil ve snu.

Na noc ho zamkli do místnosti bez oken. Neměl možnost zjistit, kolik je hodin, když ho vyburcoval hluk, pak ho zcela probudily série výstřelů a explozí, střelba z pušek nebo ruční granáty. Nastalo ticho, a pak druhá série ran a třesků, slabší. Znovu ticho, nerušené. Pak přímo nad domem slyšel letadlo, jako by kroužilo, zvuky v domě: pokřik, pobíhání. Rozsvítil lampu a snažil si obléknout kalhoty; přes ovázanou nohu to šlo ztěžka. Když slyšel, že se letadlo vrací, a explozi, skočil v panice po dveřích. Věděl jen to, že se musí dostat ven z této smrtící pasti. Vždycky se bál ohně, smrti v ohni. Dveře byly z pevného dřeva, důkladně zasazené do pevného rámu. Neměl vůbec žádnou naději je rozbít, a i ve svém zděšení si to uvědomoval. Vykřikl: „Pusťte mě odtud!“ Pak nad sebou získal kontrolu, vrátil se k posteli a po chvilce si sedl na podlahu mezi lůžko a stěnu, do jediného úkrytu, jejž místnost poskytovala; pokoušel si představit, co se děje. Osvobození zaútočili a Rayayovi muži na ně střílí a pokoušejí se sestřelit letadlo, to jediné si představil.

Mrtvé ticho. Neměnné.

Lampa zablikala. Vstal a postavil se ke dveřím.

„Pusťte mě ven!“

Žádný zvuk.

Jediný výstřel. Hlasy, dupot nohou, střelba, volání. Následovalo další dlouhé ticho, vzdálené hlasy, bylo slyšet, že chodbou k místnosti přicházejí lidé. Nějaký muž řekl: „Zatím je dovnitř nepouštějte.“ Hluboký, ostrý hlas. Byl v rozpacích, pak si dodal odvahy a zvolal: „Jsem vězeň! Tady uvnitř!“

Odmlka.

„Kdo je tam?“

Tenhle hlas ještě neslyšel. Vyznal se v hlasech, tvářích, jménech i úmyslech.

„Esdardon Aya z Ekumenického vyslanectví.“

„Mocný pán!“ pronesl hlas.

„Dostaňte mě odtud, ano?“

Nedostal odpověď, ale dveře marně rachotily v mohutných pantech, někdo do nich bušil; další hlasy zvenčí, další bouchání a údery. „Sekeru,“ nařídil někdo. „Najděte klíč,“ navrhl jiný; odešli. Esdan čekal. Potlačil opakované nutkání se zasmát, obával se hysterie, ale bylo to směšné, hloupě směšné, všechny ty výkřiky přes dveře, hledání klíčů a seker, fraška uprostřed bitvy. Jaké bitvy?

Znal to i pozpátku. Osvobození vtrhli do domu a zabili Rayayovy muže, většinu z nich překvapili. Čekali, až přiletí Rayayovo letadlo. Museli mít kontakty mezi rolníky, informátory, vodítka. Zamčený v místnosti slyšel jen hlučné ukončení celé záležitosti. Když ho pustili, právě táhli ven mrtvolu. Spatřil, jak se otřesně zohavené tělo jednoho z mladíků. Alatuala nebo Nemea, oddělilo, jak ho táhli, na podlahu se v provázcích vyvalila krev a vnitřnosti, nohy zůstaly ležet. Muž, který mrtvolu táhl. zrozpačitěl, stál a držel torzo za ramena. „No, do prdele,“ ulevil si. Esdan stál a lapal po dechu, snažil se potlačit smích a nezvracet. „Pospěšte si,“ přikázal muž vedle něj, a on šel rychle dál.

Časné ranní paprsky šikmo pronikaly rozbitým oknem. Esdan se neustále rozhlížel, ale nikoho z domácích neviděl. Muži ho zavedli do místnosti, kde byl nad římsou vycpaný pes. Kolem stolu se shromáždilo šest nebo sedm mužů. Neměli uniformy, ačkoliv někteří měli na čepici nebo na rukávu žlutý uzel nebo stužku Osvobození. Byli otrhaní, ale samý sval. Někteří byli tmaví, jiní měli béžovou, jílovitou či namodralou pokožku, všichni vypadali podrážděně a nebezpečně. Jeden z mužů, kteří přišli s ním, hubený, vysoký muž. řekl pronikavým hlasem, který předtím přede dveřmi pronesl „Mocný pán“: „To je on.“

„Jsem Esdardon Aya, Stará Hudba, z vyslanectví Ekumeny,“ zopakoval tak nenucené, jak jen to šlo. „Drželi mě tu. Děkuji, že jste mě osvobodili.“

Několik mužů na něj zíralo způsobem, jakým na něj civěli lidé, kteří ještě nikdy neviděli cizozemce, vnímali červenohnědou pokožku a hluboko posazené oči s bílými koutky, a jemné rozdíly ve stavbě lebky a rysů. Pár jich civělo agresívněji. jako kdyby jeho tvrzení podrobovali zkoušce a dávali najevo, že mu uvěří kdo je, teprve až to dokáže. Velký muž se širokými rameny, s bílou pokožkou a hnědavými vlasy, plnými prachu a krve starobylé poražené rasy, se na Esdana dlouhou dobu díval. „Proto jsme přišli,“ řekl.

Mluvil tiše, hlasem prostředka. Možná, že jim bude trvat generaci i víc, než se naučí zvýšit hlas, mluvit svobodně.

„Jak jste se dozvěděli, že jsem zde? Polní pošta?“

Tak nazývali tajný informační systém, který se šířil od ucha k uchu, od pole k ubikaci, do města a zase zpět, mnohem dřív, než existovala holosíť. Hame používal polní poštu a stala se hlavním nástrojem Vzpoury.

Malý tmavý muž se usmál a lehce pokývl, pak se zarazil, když viděl, že ostatní neprozrazují žádné informace.

„Víte, kdo mě sem tehdy přivedl – Rayaye. Nevím, pro koho pracoval. Povím vám, co budu moci.“ Ulevilo se mu a choval se pošetile, příliš mluvil. „Mám zde přátele,“ pokračoval neutrálnějším hlasem, díval se na jednoho po druhém, zpříma, ale zdvořile. „Nevolnice, lidi v domě. Doufám, že jsou v pořádku.“

„Záleží na tom,“ odpověděl šedovlasý, drobný muž, který vypadal velmi unaveně.

„Žena s dítětem, Kamsa. A stařena, Gana.“

Několik z nich zavrtělo hlavou, aby naznačili, že o nich neví nebo že je nezajímají. Většina vůbec nereagovala. Rozhlédl se po nich znovu, potlačoval zlost a podráždění při pohledu na tuto okázalost, na tu sešlost se staženými rty.

„Potřebujeme vědět, co jste tu dělal.“ řekl hnědovlasý muž.

„Kontakt z osvobozenecké armády ve městě mě asi před patnácti dny odvedl z vyslanectví na osvobozenecké velitelství. Na rozhraní nás zadrželi Rayayovi muži. Odvezli mě sem. Strávil jsem nějaký čas v kleci pro skrčence.“ pokračoval Esdan stejně neutrálním hlasem. „Zranil jsem si nohu a nemohu moc chodit. Mluvil jsem dvakrát s Rayayem. Než řeknu víc, myslím, že pochopíte, že potřebuji vědět, s kým mluvím.“

Vysoký hubený muž. který ho osvobodil ze zamčené místnosti, obešel stůl a krátce se poradil se šedovlasým mužem. Hnědovlasý naslouchal, bylo znát, že souhlasí. Vysoký hubený muž promluvil k Esdanovi atypicky pronikavým, hlubokým hlasem: „Jsme zvláštní delegace předsunuté armády světového osvobození. Jsem maršál Metoy.“ Všichni ostatní se představili. Velký hnědovlasý muž byl generál Banarkamye, unavený starší muž byl generál Tueyo. Řekli s jménem i hodnost, ale při oslovování ji nepoužívali; ani jemu neříkali pane. Před osvobozením užívali námezdníci tituly mezi sebou jen zřídka, oslovovali se podle příbuzenského vztahu: otče, sestro, tetinko. Tituly se užívaly před jménem pána: lord, pán, mistr, magnát. Osvobození zjevně rozhodlo obejít se bez nich. Potěšilo ho, že se setkal s armádou, která nešla ve vyšlapaných kolejích a nekřičela na sebe Pane! Ale nebyl si jistý, s jakou armádou se setkal.

„Drželi vás v té místnosti?“ zeptal se ho Metoy. Byl to zvláštní muž, temný chladný hlas, bledý, lhostejný obličej, ale nebyl nesvůj jako ostatní. Zdálo se, že je sebejistý, zvyklý velet.

„Zamkli mě tam na noc. Jako kdyby byli varováni, že se blíží potíže. Obvykle jsem měl pokoj nahoře.“

„Smíte tam teď jít,“ řekl Metoy. „Zůstaňte uvnitř.“

„Zůstanu. Ještě jednou děkuji,“ pronesl ke všem. „Prosím, kdybyste něco zjistili o Kamse a Ganě –?“ Nečekal, až ho okřiknou, otočil se a vyšel z místnosti.

Jeden mladší muž šel s ním. Představil se jako zadyo Tema. Osvobozenecká armáda tedy užívala staré veotské hodnosti. Esdan věděl, že mezi nimi byli veoti, ale Tema nebyl veot. Měl světlou pokožku a všední městský přízvuk, tichý, strohý, uskřípnutý. Esdan se s ním nepokoušel navázat hovor. Tema byl mimořádně nervózní, vystrašený nočním zabíjením v blízkém táboře nebo něčím jiným; ramena, paže i ruce se mu téměř neustále třásly, bledý obličej měl bolestivě stažený. Neměl náladu na tlachání s postarším civilním cizozemským vězněm.

Ve válce je každý vězněm, napsal historik Henennemores.

Esdan poděkoval novým věznitelům za to, že ho osvobodili, ale věděl, kde se v této chvíli nachází. Stále na Yarameře.

Přesto se mu ulevilo, když znovu spatřil svůj pokoj. Sedl si na židli s jedním opěradlem a díval se z okna na ranní slunce, na dlouhé stíny stromů na trávnících a terasách.

Nikdo z domácích nevyšel jako obvykle po své práci nebo si od ní odpočinout. Nikdo nepřišel k němu do pokoje. Ráno se vleklo. Cvičil tanhai, které se zraněnou nohou zvládl. Seděl a bděl, zdříml si, probudil se, snažil se zůstat vzhůru, byl neklidný, dělal si starosti, propracovával se slovy: Zvláštní delegace předsunuté armády světového osvobození.

Legitimní vláda nazývala v holozprávách nepřátelskou armádu „povstaleckými silami“ nebo „vzbouřenecké hordy“. Začali si říkat osvobozenecká armáda, v názvu nebylo nic o světovém osvobození; ale od začátku Vzpoury byl od souvislého spojení s bojovníky za svobodu odříznut, a od té doby, co bylo uzavřeno vyslanectví, ztratil veškeré informace všeho druhu – samozřejmě kromě informací z ostatních planet vzdálených mnoho světelných let. Nebraly konce, ansibl jich byl plný, ale o tom, co se děje o dvě ulice dál, nic, ani slovo. Na vyslanectví byl bez informací, zbytečný, bezmocný, nečinný. Přesně jako tady. Byl, jak řekl Henennemores, od začátku války vězeň. Spolu se všemi ostatními na Werelu. Vězeň v procesu svobody.

Bál se, že si na bezmocnost zvykne, že mu přesvědčí duši. Musí si vzpomenout, proč se tahle válka vede. Ale ať přijde svoboda brzy, pomyslel si, ať už mě osvobodí!

Odpoledne mu mladý zadyo přinesl talíř se studeným jídlem, očividně odřezky zbytků, které našli v kuchyni, a láhev piva. Vděčně jedl a pil. Ale bylo jasné, že domácí sluhy nepropustili. Nebo je zabili. Odmítal si to připustit.

Po západu slunce se zadyo vrátil a odvedl ho dolů do místnosti s vycpaným psem. Generátor přirozeně nefungoval; neudrželo ho v chodu nic jiného než věčné opravy starého Saky. Muži přinesli elektrické svítilny, na stole v místnosti hořelo několik velkých petrolejek a vrhalo na tváře kolem romantické, zlaté světlo a vytvářelo za nimi tajemné stíny.

„Sedněte si,“ pokynul mu hnědovlasý generál. Banarkamye – Čte bibli, tak by se dalo přeložit jeho jméno. „Chceme vám položit několik otázek.“

Němý, ale zdvořilý souhlas.

Ptali se, jak se dostal z vyslanectví, kdo byl jeho kontakt u Osvobozených, kam chtěl jít, proč tam chtěl jít, co se stalo během únosu, kdo ho sem přivedl, na co se ho ptali, co od něj chtěli. Odpoledne došel k závěru, že mu nejlépe poslouží upřímnost, a tak odpověděl na všechny otázky přímo a stručně, až na poslední.

„Osobně jsem na vaší straně téhle války,“ odpověděl, „ale Ekumena nevyhnutelně zůstává neutrální. Protože jsem v této chvíli jediný cizozemec na Werelu, který má možnost mluvit, cokoli řeknu, může být bráno – nebo zaměněno – za mínění vyslanectví a stabilů. Proto jsem byl pro Rayaye cenný. Možná, že i pro vás. Ale je to neplatná hodnota. Nemohu mluvit za Ekumenu. Nemám k tomu oprávnění.“

„Chtěli po vás, abyste prohlásil, že Ekumena podporuje Jity,“ řekl unavený Tueyo.

Esdan přikývl.

„Mluvili o tom, že použijí zvláštní taktiku, zbraně?“ Teď to byl Banarkamye, zachmuřený, snažil se ubrat otázce váhu.

„Raději bych na tuto otázku odpověděl za hranicemi, lidem z osvobozeneckého velitelství, které znám.“

„Mluvíte s velitelstvím armády světového osvobození. Odmítnutí odpovědět lze brát jako důkaz, že jste se spojil s nepřítelem.“ Tohle byl Metoy, mrštný, tvrdý, s ostrým hlasem.

„Vím to, maršále.“

Vyměnili si pohledy. I přes otevřené vyhrožování byl Metoy tím, komu měl Esdan tendenci věřit. Byl spolehlivý. Ostatní byli nervózní, nejistí. Nyní už měl jistotu, že jsou to frakcionáři. Jak velká je jejich frakce a jak moc se liší od osvobozeneckého velení, se mohl dozvědět jen z toho, co jim vyklouzne.

„Poslouchejte, pane Stará Hudbo,“ oslovil ho Tueyo. Zvyk je železná košile. „Víme, že jste pracoval pro Hama. Pomáhal jste dostat lidi na Yeowe. Tenkrát jste stál za nami.“ Esdan přikývl. „Musíte za námi stát i nyní. Hovoříme s vámi otevřeně. Máme informace, že Jiti plánují protiútok. A co to znamená? Znamená to, že se chystají použít bibo. Nic jiného to znamenat nemůže. A to se nesmí stát. Nesmíme jim dovolit to udělat. Musíme je zastavit.“

„Tvrdíte, že Ekumena je neutrální,“ vmísil se Banarkamye. „To je lež. Sto let Ekumena této planetě nedovolila se připojit, protože jsme měli bibo. Měli, nepoužili jsme ho, jen mít ho stačilo. Teď říkají, že jsou neutrální. Teď, když na tom záleží! Teď, když k nim tenhle svět patří! Musí jednat. Podniknout něco proti té zbrani. Musí Jitům zabránit, aby ji použili.“

„Jestli ji legitimní mají a plánují ji použít, a jestli dokážu dát vědět Ekumeně – co by mohli udělat?“

„Vy mluvte. Povězte prezidentovi Jitů: Ekumena říká dost. Ekumena pošle lodě, pošle vojáky. Stojíte za námi! Jestli ne, jste s nimi!“

„Generále, nejbližší loď je několik světelných let daleko. Legitimní to vědí.“

„Ale můžete je přivolat, máte vysílač.“

„Ansibl na vyslanectví?“

„Jitové mají také jednu.“

„Ansibl na ministerstvu zahraničí byl zničen při Vzpouře. Při prvním útoku na vládní budovy. Vyhodili do vzduchu celý blok.“

„Jak to víte?“

„Udělalo to vaše vlastní vojsko. Generále, myslíte si, že legitimní mají možnost spojení s Ekumenou, které vy nemáte? Nemají. Mohli by dát vyslanectví a ansibl zabrat, ale tím by ztratili u Ekumeny veškerou důvěru. A k čemu by jim to bylo? Ekumena nemá žádné vojsko, které by poslala,“ a jelikož si najednou nebyl jistý, jestli to Benarkamye ví, dodal, „jak víte. Kdyby měla, trvalo by léta, než by je sem dopravila. Z tohoto důvodu a mnoha dalších Ekumena nemá armádu a neválčí.“ Byl velmi polekán jejich nevědomostí, amatérstvím a strachem. Nedal na hlase znát neklid a netrpělivost, mluvil volně a díval se na ně bezstarostně, jako kdyby očekával, že ho pochopí a budou souhlasit. Pouhý náznak takové jistoty někdy splnil účel. Naneštěstí z pohledu do jejich tváří poznal, že ti dva generálové se mýlili a Metoy měl pravdu. Hledal stanovisko v diskusi.

Banarkamye řekl: „Necháme to chvíli být,“ a vrátil se k prvnímu výslechu. Přeformuloval otázky, chtěl znát více podrobností a bez hnutí poslouchal. Spásonosný obličej. Dával najevo, že rukojmí nedůvěřuje. Kladl důraz na všechno, co Rayaye řekl ohledně invaze či protiútoku na jihu. Esdan několikrát opakoval, že Rayaye povídal, že prezident Oyo očekává útok Osvobozených na tuto provincii, kus odtud po proudu. Pokaždé dodal: „Nemám tušení, jestli bylo něco z toho, co mi Rayaye řekl, pravda.“ Po čtyřech nebo pěti kolech ho přerušil. „Promiňte, generále. Musím se znovu zeptat, jestli nevíte něco o lidech, co zde byli –“

„Znal jste tady někoho, než jste sem přišel?“ zeptal se ho mladší muž ostře.

„Ne. Ptám se na domácí sluhy. Byli ke mně milí. Kamsino dítě je nemocné, potřebuje léčit. Rád bych věděl, že o ně bylo postaráno.“

Generálové se mezi sebou radili a nevěnovali tomuto odbočení žádnou pozornost.

„Každý, kdo po Vzpouře zůstal tady, na tomhle místě, je kolaborant,“ odvětil zadyo Téma.

„Kam měli jít?“ zeptal se Esdan a pokoušel se mluvit klidně. „Tenhle kraj není osvobozený. Páni tu dosud obdělávají pole pomocí otroků. Ještě stále tu používají klec pro skrčence.“ Při posledních slovech se mu hlas trochu roztřásl; proklínal se za to.

Banarkamye a Tueyo se dosud radili a jeho otázky si nevšímali. Metoy vstal a řekl: „Pro dnešek to stačí. Pojďte se mnou.“ Esdan za ním kulhal dvoranou a nahoru po schodech. Přidal se k nim zadyo, spěchal, patrně ho poslal Banarkamye. Nebyly povoleny žádné soukromé rozhovory. Nicméně Metoy se zastavil u dveří Esdanova pokoje, podíval se na něj a řekl: „O domácí služebnictvo bude postaráno.“

„Děkuji vám.“ odpověděl Esdan vřele. Pokračoval: „Gana se mi starala o zranění. Potřebuji, aby ke mně přišla.“ Jestli ho chtějí živého a zdravého, nemusí se bát použít svou indispozici jako hybnou páku. Jestli nechtějí, nepomůže mu nic.

Spal málo a špatně. Vždycky mu prospívalo, když měl informace a činnost. Bylo vysilující být držen v nevědomosti a bezmocný, zmrzačený psychicky i fyzicky. A měl hlad.

Brzy po východu slunce zkusil dveře a zjistil, že jsou zavřené. Chvíli klepal a volal, než někdo přišel: mladý chlapík vypadal polekaně, pravděpodobně stráž; a pak Tema. ospalý a zamračený, s klíčem od dveří.

„Chci, aby mě navštívila Gana.“ řekl Esdan dost nekompromisně. „Stará se mi o tohle.“ ukázal na obtíženou nohu. Tema bez odpovědi zavřel dveře. Asi po hodině zarachotil v zámku klíč a vešla Gana. Metoy vešel za ní. Tema za ním.

Gana před Esdanem uctivě stála. Rychle k ní přišel, chytil ji za paže a přitiskl svou tvář k její. „Pán Kamye buď pochválen, že jsi v pořádku!“ Tato slova mu lidé jako byla ona, často říkali. „Kamsa a dítě, jak se mají?“

Byla vystrašená, třásla se, nebyla učesaná, oči měla zarudlé, ale rychle se vzpamatovávala díky jeho nanejvýš neočekávanému, přátelskému přivítání. „Jsou teď v kuchyni, pane,“ odpověděla. „Muži z armády povídali, že vás bolí noha.“

„Tak jsem jim to řekl. Snad bys mi ji mohla převázat.“

Sedl si na postel a Gana se dala do práce, rozvazovala plátno.

„Jsou ostatní v pořádku? Heo? Choyo?“ Krátce zavrtěla hlavou.

„Mrzí mě to,“ Nemohl se jí dál ptát.

Nezavázala mu nohu tak dobře jako předtím. Neměla v rukou dost síly, aby obvaz utáhla, a spěchala, nervózní z toho, že ji cizinci pozorují.

„Doufám, že je Choyo zase v kuchyni,“ pronesl napůl k ní, napůl k nim. „Někdo vařit musí.“

„Ano, pane,“ zašeptala.

Žádné pane. žádné mistře! Chtěl ji varovat, neboť se o ni bál. Podíval se na Metoye. pokoušel se odhadnout jeho reakci, ale nepovedlo se mu to.

Gana dokončila práci. Metoy ji poslal pryč a zadya za ní. Gana odešla ráda. Tema se zdráhal. „Generál Banarkamye –“ spustil. Metoy se na něj podíval. Mladík zrozpačitěl, zamračil se a poslechl.

„Postarám se o tyto lidi,“ řekl Metoy. „Vždycky jsem to dělal. Byl jsem dozorce na ubikacích.“ Podíval se na Esdana studenýma černýma očima, „Jsem kleštěnec. Takových jako jsem já už moc nezbylo.“

Po chvíli Esdan odpověděl. „Díky, Metoyi. Potřebují pomoc. Nerozumějí tomu.“

Metoy přikývl.

„Ani já tomu nerozumím.“ pokračoval Esdan. „Plánují Osvobození vtrhnout do země? Nebo si to Rayaye vymyslel jako výmluvu pro rozmístění biba? Oyo tomu věří? Věříš tomu ty? Je osvobozenecká armáda na druhé straně řeky? Patříš k ní? Kdo jsi? Nečekám, že mi odpovíš.“

„Ne,“ odvětil eunuch.

Jestli byl falešným agentem, uvažoval Esdan potom, co odešel, pak pracoval pro osvobozenecké velitelství. Nebo v to alespoň doufal. Metoy byl muž. kterého chtěl mít na své straně.

Ale já nevím, kde je má strana, pomyslel si. když kráčel k židli u okna. Osvobození, pochopitelně, ale co je osvobození? Není to ideál, svoboda zotročených. Ne teď. Už nikdy. Od Vzpoury je osvobození armádou, politickým tělesem, velkým počtem lidí, vůdců a rádobyvůdců, ambicí a chamtivosti, které visely jako koule na noze nadějím a síle, nemotorné amatérské polovedení, jež se zmítalo mezi násilím a kompromisem, pokaždé komplikovanějším, a už nikdy nepozná překrásnou jednoduchost ideálu, čirou myšlenku svobody. To jsem chtěl, o to jsem celá léta usiloval. Přeházet aristokraticky jednoduchou strukturu hierarchie kasty tím, že ji zamořím pojmem spravedlnosti. A pak zmotat aristokraticky jednoduchou strukturu ideálu lidské rovnosti tím, že se ji pokusím uskutečnit. Monolitická lež se roztřepila na tisíce neslučitelných pravd, a tak jsem to chtěl. Ale jsem polapen šíleností, hloupostí, bezvýznamnou výslednou brutalitou.

Všichni mě chtějí využít, ale já jsem přežitek, už nejsem užitečný, pomyslel si; a myšlenka jím prošla jako paprsek jasného světla. Stále si myslel, že ještě může něco udělat. Nemůže.

I to byla svoboda.

Není divu, že si s Metoyem beze slova a hned porozuměli.

Ke dveřím přišel Tema a doprovodil ho dolů. Do místnosti s vycpaným psem. Do tohoto pokoje se vodily všechny typy velitelů, byl zarputile mužský. Tentokrát tu bylo jen pět mužů: Metoy. dva generálové a ti dva, kteří užívali hodnosti rega. Banarkamye jim všem velel. To on kladl otázky a udílel rozkazy. „Zítra odcházíme,“ oznámil Esdanovi. „Vy s námi. Získáme přístup na osvobozenou holosíť. Budete za nás mluvit. Oznámíte jitské vládě, že Ekumena ví, že mají v plánu rozmístit zakázané zbraně, a varují je, že jestliže tak učiní, dostane se jim okamžité a hrozné odplaty.“

Esdanovi se točila hlava hlady a nevyspáním. Zůstal stát – nikdo mu nenabídl, aby si sedl – a díval se na podlahu, ruce připažené k tělu. Sotva slyšitelně zamumlal: „Ano, pane.“ Banarkamye trhl hlavou, oči se mu zablýskly. „Co jste říkal?“

„Enna.“

„Kdo si myslíte, že jste?“

„Vězeň války.“

„Můžete jít.“

Esdan odešel. Tema šel za ním. ale nezastavil ho, ani mu nenařídil, kam má jít. Esdan šel přímo do kuchyně, kde slyšel rachtat pánve, a požádal: „Choyo, dej mi prosím něco k jídlu!“ Stařec se hrbil a třásl, něco zamumlal, ustaraně se omlouval, ale vytáhl nějaké ovoce a okoralý chléb. Esdan si sedl k pracovnímu stolu a hltal. Nabídl Temovi, ale ten odměřeně odmítl. Esdan snědl všechno. Když byl hotov, odkulhal z kuchyně do postranních dveří, které vedly na velkou terasu. Doufal, že tam uvidí Kamsu: ale nikdo ze služebnictva venku nebyl. Sedl si na lavičku v balustrádě, ze které byl výhled na velkou nádrž, podobnou zrcadlu. Tema stál poblíž, na stráži.

„Říkal jste, že jestliže se nevolníci na takovém místě jako je tohle nepřipojí ke Vzpouře, jsou kolaboranti,“ pronesl Esdan.

Tema bez hnutí poslouchal.

„Nemyslíte si, že někteří prostě jen nepochopili, o co jde? A že tomu dosud nerozumějí? Tohle je zaostalé místo, zadyo. Zde je těžké představit si i svobodu.“

Mladík se chvíli bránil odpovědět, ale Esdan mluvil dál. pokoušel se s ním navázat kontakt, proniknout k němu. Vtom něco, co řekl, vystřelilo poklici.

„Ženské na použití,“ začal Tema. „Černoši je každou noc šukají. To jediné jsou, hovno. Jitské kurvy. Rodí jim černé fakany, anopane, anopane. Řekl jste to, neví, co to je svoboda. Nikdy to nepochopí. Nejde osvobodit někoho, kdo se nechá šoustat černochem. Jsou zkažení. Špinaví, nejde je očistit. Jsou prosáklí skrz naskrz černým svinstvem!“ Plivl na terasu a utřel si ústa. Esdan seděl bez hnutí, díval se na klidnou vodu v nádrži a na nižší terasy, na velký strom, řeku zahalenou oparem, protější zelený břeh. Kéž by byl zdráv a mohl pořádně pracovat, byl trpělivý, měl soucit a klid. K čemu jsem kdy byl? K čemu bylo všechno, co jsem udělal? Nikdy jsem nebyl k ničemu. Trpělivost, soucit, mír. Jsou to tví vlastní lidé… Sklopil oči na hustý plivanec na žluté pískovcové terase. Blázen, zanechat za zády vlastní lidi na celý život a začít se plést do jiného světa. Blázen, myslet si, že někomu můžeš dát svobodu. K tomu sloužila smrt. Aby nás vysvobodila z klece pro skrčence.

Vstal a tiše se belhal k domu. Mladík šel za ním.

Jakmile se začalo šeřit, rozsvítila se světla. Jistě dovolili Sakovi. aby spravil generátor. Esdan byl raději v přítmí, a tak si v pokoji zhasl. Ležel na posteli, když vtom zaklepala Kamsa a vešla; nesla podnos. „Kamso!“ zvolal a namáhavě se posadil, byl by ji objal, ale podnos mu v tom zabránil. „Rekam je – ?“

„S mou matkou,“ zašeptala.

„Je v pořádku?“

Nesmělé přikývnutí. Položila podnos na postel, neboť zde nebyl stůl.

„A ty jsi v pořádku? Buď opatrná, Kamso. Kéž bych – Povídali, že zítra odcházejí. Jestli můžeš, vyhni se jim.“

„Ano. Budete v bezpečí, pane,“ pronesla tiše. Nevěděl, zda je to otázka nebo přání. Udělal krátký kajícný posunek a usmál se. Chystala se odejít.

„Kamso, je Heo – ?“

„Byla s tamtím. V posteli.“

Po odmlce se zeptal: „Máte se kde schovat?“ Bál se, že by je Banarkamyovi lidé mohli, až budou odcházet, popravit jako „kolaboranty“ nebo aby skryli stopy.

„Můžeme jít do krytu, jak jste říkal,“ odpověděla.

„Dobře. Jděte tam, když to půjde. Zmizte! Držte se z dohledu.“

„Nepovolím, pane.“

Právě zavírala dveře, když se okna rozbzučela zvukem blížícího se letadla. Oba zůstali stát. Kamsa ve dveřích. Esdan u okna. Dole i venku bylo slyšet výstřely a přebíhat muže. Z jihovýchodu se blížilo více letadel. „Zhasněte světla!“ vykřikl někdo. Muži běželi ven k letadlům zaparkovaným na trávníku a na terase. Okno vzplálo světlem, vzduch se otřásl výbuchem.

„Pojďte se mnou,“ vyzvala ho Kamsa. vzala ho za ruku a táhla ho za sebou ze dveří, do haly a služebními dveřmi, kterých si předtím ani nevšiml. Belhal se s ní, jak rychle mohl, po kamenných schodech, jež byly jako žebřík, zadní chodbou do změti stájí. Vyšli ven, právě když se všechno kolem nich otřásalo sérií výbuchů. Spěchali nádvořím, ohlušivým rachotem a přeskakujícími plameny. Kamsa ho stále táhla, věděla s absolutní jistotou, kam jde; zašla do skladiště na konci stájí. Byla zde Gana a jeden starý nevolník, otevírali poklop v podlaze. Slezli dolů. Kamsa seskočila, ostatní sestupovali po dřevěném žebříku pomalu a neohrabaně. Esdan nejneohrabaněji, dopadl špatně na zlomenou nohu. Stařec sešel poslední a zavřel za nimi poklop. Garia měla lampu na baterie, ale rozsvítila ji jen krátce, aby jim ukázala velký, nízký sklep se špinavou podlahou, regály a klenutý průchod do další místnosti, hromadu dřevěných beden a pět obličejů: dítě bylo vzhůru a zíralo ze svého ranečku na Ganině rameni tiše jako vždycky. Pak tma. A na nějaký čas ticho.

Nahmatali bedny, rozložili je potmě nazdařbůh po podlaze a sedli si na ně.

Další série výbuchů, zdálo se, že jsou dál, ale země a tma se chvěly. Třásli se také. „O Kamye.“ zašeptal někdo.

Esdan seděl na rozsušené bedně: bodáni a rýpání v noze pomalu přecházelo v palčivé pulzování.

Exploze: tři, čtyři.

Tma byla hmota, stejně jako hustá voda. „Kamso,“ zašeptal.

Vydala jakýsi zvuk, který ji lokalizoval blízko něj.

„Děkuji ti.“

„Říkal jste úkryt, tak nás napadlo tohle místo,“ zašeptala.

Stařec dýchal sípavě a často si odkašlával. Dítě dýchalo také nahlas, nepatrný nepravidelný zvuk. téměř vzdychání.

„Dej mi ho.“ To promluvila Gana. Zřejmě předala dítě matce.

Kamsa šeptem odpověděla: „Teď ne.“

Vtom stařec zčistajasna promluvil hlasitě a všechny je vylekal: „Není tu voda!“

Kamsa na něj udělala „pst“ a Gana zasyčela „Nekřič, hlupáku!“

„Hluchý,“ vysvětlila Kamsa Esdanovi s náznakem smíchu.

Jestliže neměli vodu, mohou se skrývat jen omezenou dobu; noc a příští den; i to bude pro ženu, která kojí dítě, možná dlouho. Kamsa uvažovala stejně jako Esdan. Zeptala se: „Jak poznáme, že máme vyjít?“

„Když budeme muset, riskneme to.“

Následovalo dlouhé ticho. Bylo těžké se smířit s tím, že oči si nepřivyknou na tmu, že ať budou čekat jakkoli dlouho, nic neuvidí. Byla zde zima jako v jeskyni. Esdan si přál, aby měl teplejší košili.

„Zahřívej ho,“ radila Gana.

„Zahřívám,“ zabručela Kamsa.

„Ti lidé byli nevolníci?“ zeptala se ho šeptem Kamsa. Byla dost blízko, po levé straně.

„Ano. Osvobození nevolníci. Ze severu.“

Pokračovala: „Od té doby, co starý pán zemřel, sem přišlo mnoho různých lidí. Vojáci z armády. Ale nevolníci ještě nikdy. Zastřelili Heu. Zastřelili Vey a starého Senea. Nezemřel, ale je postřelený.“

„Musel je vést někdo z rolnických ubikací, ukázal jim, kde jsou rozmístěny stráže. Ale nerozeznali nevolníky od vojáků. Kde jsi byla, když přišli?“

„Spala jsem za kuchyní. Všichni domácí sluhové. Šest. Ten muž se tam zjevil, jako kdyby vstal z hrobu. Přikázal: ‘Lehněte si! Ať se nehne ani chlup!’ Poslechli jsme. Slyšeli jsme, jak střílí po celém domě. Ach, dobrotivý pane! Tolik jsem se bála! Pak střelba ustala a ten muž se k nám vrátil, mířil na nás zbraní a odvedl nás do starých ubikací. Zavřeli za námi starou bránu. Jako zastara.“

„Proč to udělali, když jsou nevolníci?“ zazněl ze tmy Ganin hlas.

„Snažili se osvobodit,“ odpověděl Esdan svědomitě.

„Jak osvobodit? Tím, že střílejí a zabíjejí? Tím, že zabijí dívku v posteli?“

„Bojují za to, co ostatní, mami.“ odpověděla jí Kamsa.

„Myslela jsem. že to všechno skončilo před třemi lety,“ řekla stařena. Hlas jí zněl cize. Tekly jí slzy. „Myslela jsem, že tenkrát to byla svoboda.“

„Zabili pána v posteli!“ vykřikl stařec, co nejpronikavěji mohl, ostře a vřískavě. „Co z toho může vzejít!“

Ve tmě byl slyšet náznak rvačky. Gana třásla starcem a syčela na něj, aby držel hubu. Vykřikl: „Pusťte mě ven!“ ale pak se uklidnil; ztěžka dýchal a reptal.

„Dobrotivý pane,“ šeptala Kamsa, v hlase měla zoufalý smích.

Bedna byla stále nepohodlnější, a Esdan si potřeboval dát bolavou nohu nahoru nebo alespoň do stejné roviny. Sklonil se k zemi. Byla studená, štěrkovitá, na dotek nepříjemná. Nebylo tu nic, o co se mohl opřít. „Kdybys na chvilku rozsvítila, Gano,“ pronesl, „mohli bychom najít pytle, něco, na čem by se dalo ležet.“

Svět sklepa se stal rozsvícením skutečný a ohromil je svou spletitou určitostí. Nenašli nic. co by se dalo využít, kromě uvolněných prken z polic. Poskládali jich několik na zem a vytvořili tak jakousi plošinu, došourali se na ni a Gana je ponořila zpět do beztvaré, jednoduché tmy. Všem bylo chladno. Schoulili se jeden k druhému, bok k boku, hřbet k hřbetu.

Po dlouhé době. po hodině či více, v níž absolutní ticho sklepa nenarušil žádný zvuk. zašeptala Gana netrpělivě: „Domnívám se. že nahoře jsou všichni mrtví.“

„To by nám všechno usnadnilo,“ pronesl Esdan.

„Ale my jsme ti pohřbení,“ řekla Kamsa.

Hlasy probudily dítě; zakňouralo, první nářek, který od něj Esdan slyšel. Bylo to tenounké, unavené fňukání nebo vztek, ne pláč. Zhoršilo se mu dýchání a chlapec mezi vzlyky lapal po dechu. „Ach, dítě, dítě, tiše, tiše,“ šeptala matka a Esdan cítil, že ho tělem houpe, kolébá a tiskne k sobě. aby ho zahřála. Téměř neslyšitelně zpívala „Suna meya. suna na… Sura rena. sura na…“ Monotónní, rytmické, šumivé broukání, zvuk. který hřál a konejšil.

Musel klímat. Ležel na prknech stočený do klubíčka. Neměl tušení, jak dlouho ve sklepě jsou.

Čtyřicet let tu žiju a toužím po svobodě, říkala mu mysl. Ta touha mě přivedla sem. Vyvede mě ven. Vydržím.

Zeptal se ostatních, jestli od náletu něco slyšeli. Všichni zašeptali ne.

Podrbal se na hlavě. „Co si myslíš, Gano?“

„Myslím, že dítěti škodí chladno,“ odpověděla téměř normálním hlasem, který měla vždycky hluboký.

„Vy mluvíte? Co říkáte?“ křičel stařec. Kamsa, jež seděla vedle něj, ho poplácala po rameni a utišila ho.

„Půjdu se podívat,“ rozhodla Gana.

„Já půjdu.“

„Máte jen jednu nohu,“ namítla stařena hněvivě. Zavrčela, ztěžka se opřela Esdanovi o rameno a vstala. „Teď se nehýbejte.“ Nerozsvítila světlo, ale pátrala po žebříku potmě, vylezla na něj, při každém kroku se nadýchla. Zatlačila a zvedla poklop. Ukázal se pruh světla. Viděli matně sklep a jeden druhého a tmavý stín Ganiny hlavy nahoře ve světle. Dlouho tam stála a pak poklop zavřela. „Nikdo,“ zašeptala ze žebříku. „Žádný zvuk. Vypadá to jako prvního rána.“

„Raději počkej,“ radil Esdan.

Sestoupila a sedla si k nim. Po nějaké době usoudila: „Když vyjdeme, budou v domě cizinci, vojáci jiné armády. Kam tedy?“

„Dá se dostat do ubikací rolníků?“ navrhl Esdan.

„Je to daleko.“

Po chvíli dodal: „Nemůžeme vědět, co se dá dělat, dokud nezjistíme, kdo tam nahoře je. Dobře. Ale pusť mě ven, Gano.“

„Proč?“

„Protože poznám, kdo jsou.“ Doufal, že má pravdu.

„A oni vás také,“ vložila se do rozhovoru Kamsa, s tím svým zvláštním břitkým smíchem. „Hádám, že se nedáte s nikým splést.“

„Správně.“ S námahou se postavil, nahmatal cestu k žebříku a pracně po něm vylezl. Jsem na tohle vážně příliš starý, pomyslel si. Zvedl poklop a podíval se ven. Dlouho poslouchal. Nakonec zašeptal k ostatním pod ním ve tmě: „Vrátím se hned, jak to půjde,“ vyplazil se ven a nemotorně se postavil. Zalapal po dechu: vzduch byl plný kouře. Světlo bylo nezvyklé, ponuré. Šel při zdi, až mohl vykouknout z dveří skladiště.

To, co zbylo z původního domu, bylo také zbořeno, vypáleno, ruiny doutnaly a byly zamaskovány smradlavým kouřem. Dlážděné nádvoří pokrývaly černé uhlíky a rozbité sklo. Nic kromě kouře se nehýbalo. Žlutý kouř, šedivý kouř. Nad tím vším se modral klidný, jasný úsvit.

Vydal se oklikou na terasu, kulhal a klopýtal, neboť mu z chodidla do nohy vystřelovala oslepivá bolest. Když došel k balustrádě, spatřil zčernalé vraky dvou letadel. V polovině hořejší terasy zel otevřený kráter. Pod ním se prostíraly zahrady Yaramery, krásné a klidné jako vždycky, stupeň za stupněm, až ke starému stromu a řece. Na schodech, jež vedly k nižší terase, ležel muž; přirozeně, klidně, paže rozhozené. Nic se nehýbalo, jen plíživý kouř a keře s bílými květy, jež se kývaly ve větru.

Pocit, že je zezadu sledován, z prázdných oken částí domu, které dosud stály, byl nesnesitelný. „Je tady někdo?” vykřikl.

Ticho.

Zavolal znovu, hlasitěji.

Zaslechl odpověď, vzdálené volání od průčelí. Belhal se na stezku, na otevřené prostranství, nehledal, kam se schovat; jaký by to rnělo smysl? Zpoza domu vyšli lidé. tři muži, pak čtvrtý – žena. Byli to prostředkové, hrubě oblečení, jistě rolníci, kteří sem přišli z ubikací. „Jsem zde s několika domácími sluhy,“ řekl a zastavil se, neboť se také zastavili, deset metrů od něj. „Ukryli jsme se ve sklepě. Je tu ještě někdo jiný?“

„Kdo jste?“ zeptal se jeden z nich, popošel blíž, pokukoval po něm, viděl nesprávnou barvu kůže, nesprávné oči.

„Povím vám. kdo jsem. Ale je bezpečné, abychom vyšli z úkrytu? Jsou tam staří lidé a dítě. Jsou vojáci pryč?“

„Jsou mrtví,“ oznámila mu žena, vysoká, s bledou pokožkou a kostnatým obličejem.

„Jednoho jsme našli zraněného,“ řekl jeden z mužů. „Služebnictvo je všechno mrtvé. Kdo shodil ty bomby? Která armáda?“

„Nevím, která armáda,“ odpověděl Esdan. „Jděte, prosím, říci mým lidem, že mohou vyjít. Tamhle, ve stájích. Zavolejte na ně. Povězte jim, kdo jste. Nemohu chodit.“ Obvazy na noze se uvolnily a zlomeniny se pohnuly; bolestí ztrácel dech. Sedl si na cestičku a ztěžka dýchal. Točila se mu hlava. Zahrady Yaramery se rozzářily a zmenšily, pak se vzdálily dál a dál, až byly dál než domov.

Neztratil zcela vědomí, ale na dlouhou chvíli se mu zamotaly myšlenky. Okolo bylo mnoho lidí, byli venku, všude to páchlo spáleným masem, zápach, jenž se mu přilepil na patro a donutil ho zvracet. Byla tam Kamsa a drobný, modravě temný, spící obličejík dítěte, které měla na rameni. Gana říkala ostatním: „Pomáhal nám.“ Mluvil na něj mladý muž s velkýma rukama, dělal mu něco s nohou, obvázal ji pevněji, způsobil mu příšernou bolest a pak nastala úleva.

Ležel na zádech na trávě. Vedle něj ležel nějaký muž. Byl to Metoy, eunuch. Kůži na hlavě měl krvavou, černé vlasy ohořelé a zhnědlé. Pokožka obličeje, která měla barvu prachu, teď byla bledá, namodralá, jako dětská. Ležel bez hnutí, občas zamrkal.

Slunce hřálo. Lidé hovořili, mnoho lidí, někde poblíž, ale on s Metoyem leželi na trávě a nikdo je neobtěžoval.

„Byla ta letadla z Bellenu, Metoyi?“ zeptal se Esdan.

„Přiletěla z východu.“ Metoyův ostrý hlas byl slabý a chraplavý. „Domnívám se, že ano.“ Po chvíli dodal: „Chtějí přejít řeku.“

Esdan o tom chvíli přemýšlel. Mozek mu dosud nefungoval tak, jak by měl. „Kdo?“ zeptal se nakonec.

„Tito lidé. Rolníci. Prostředkové Yaramery. Chtějí jít naproti armádě.“

„Invazi?“

„Osvobození.“

Esdan se opřel o lokty. Zdálo se. že se mu hlava, když ji zvedl, rozjasnila. Posadil se. Zkoumal Metoye. „Najdou je?“

„Když si to bude Pán přát,“ odpověděl eunuch.

Po chvíli se Metoy pokusil podepřít jako Esdan. ale nepodařilo se mu to. „Vyletěl jsem do vzduchu.“ Došel mu dech. „Něco mě uhodilo do hlavy. Vidím dvojmo.“

„Pravděpodobně otřes. Lež a nehýbej se. Zůstaň vzhůru. Byl jsi s Banarkamyem nebo na hlídce?“

„Jsem z vaší branže.“ Esdan opožděně přikývl.

„Frakce pro nás znamenají zkázu.“ poznamenal Metoy tiše.

Přišla Kamsa a sedla si vedle Esdana. „Říkají, že musíme přejít řeku,“ řekla tiše. „Tam, kde nás vojáci ochrání. Nevím.“

„To nikdo, Kamso.“

„Nemohu s Rekamem přejít řeku.“ zašeptala. Obličej se jí stáhl, rty sevřely a obočí pokleslo. Plakala, bez slz a mlčky. „Voda je studená.“

„Budou mít čluny, Kamso. Postarají se o tebe a o Rekama. Nedělej si starosti. Bude to v pořádku.“ Věděl, že to, co říká, nemá význam.

„Nemohu jít,“ zašeptala.

„Tak zůstaň tady,“ promluvil Metoy.

„Říkají, že sem přijde další vojsko.“

„To je možné. Bude pravděpodobně naše,“

Podívala se na Metoye. ,.Ty jsi vykastrovaný. Byl jsi s těmi ostatními.“ Podívala se na Esdana. „Choya zabili. Celá kuchyně se rozlétla na kousky a shořela.“ Zakryla si obličej pažemi.

Esdan se posadil a pohladil ji po rameni a paži. Dotkl se křehké dětské hlavičky a řídkých, suchých vlasů.

Přišla Gana a zůstala stát nad nimi. „Všichni rolníci se chystají přejít řeku. Chtějí být v bezpečí.“

„Vy budete bezpečnější zde. Kde je jídlo a přístřeší.“ Metoy mluvil v krátkých větách, oči zavřené. „Pak můžete jít invazi naproti pěšky.“

„Nemohu s ním jít, mami,“ zašeptala Kamsa. „Musí být v teple. Nemohu, nemohu s ním jít,“

Gana se zarazila a podívala se dítěti do obličeje, velice jemně se ho dotkla jedním prstem. Vrásčitý obličej se uzavřel jako pěst. Narovnala se, ale nenapřímila se tak, jako vždycky. Stála shrbeně. „Dobře. Zůstaneme.“ Sedla si na trávu vedle Kamsy. Kolem chodili lidé. Žena. kterou Esdan viděl na terase, se zastavila u Gany. „Tak pojď, babičko. Je čas jít. Čluny čekají.“

„Zůstáváme,“ odvětila Gana.

„Proč? Nemůžete opustit starý dům. ve kterém jste pracovaly?“ ptala se žena posměšně, žertovným tónem. „Všechno shořelo, babičko! Tak už pojďte. Vemte tu dívku a dítě,“ Podívala se na Esdana a Metoye. letmý pohled. Nezajímali ji. „Pospěšte si.“ opakovala. „Už vstaňte.“

„Zůstáváme.“

„Bláznivé služebnictvo.“ Žena se otočila, pak zase zpátky, pak se vzdala a pokračovala v chůzi.

Ještě několik lidí se zastavilo, ale jen aby se zeptali, na okamžik. Proudili dolů po terasách, po sluncem zalitých stezkách podél tichých nádrží, směrem k úschovnám loděk za velkým stromem. Za chvíli byli všichni pryč.

Slunce pálilo stále víc. Jistě bylo kolem poledne. Metoy byl bledší než jindy, ale posadil se a prohlásil, že už většinou vidí jednoduše.

„Měli bychom jít do stínu, Gano.“ řekl Esdan. „Metoyi, dokážeš vstát?“

Potácel se a kulhal, ale šel bez pomoci, a došli do stínu zahradní zdi. Gana se odešla poohlédnout po vodě. Kamsa nesla Rekama v náručí a tiskla ho k hrudi, aby ho ochránila před sluncem. Dlouho nepromluvila. Když se usadili, pronesla napůl tázavě a rozhlížela se zasmušile kolem: „Jsme tu úplně sami.“

„Zůstali tu i jiní. V ubikacích,“ poznamenal Metoy. „Oni se objeví.“

Gana se vrátila; neměla žádnou nádobu, ve které by přinesla vodu, ale namočila šátek a položila ho Metoyovi na hlavu. Otřásl se. „Už můžeš lépe chodit, takže můžeme jít do ubikací, vykastrovaný. Tam můžeme bydlet.“

„Na ubikacích jsem vyrostl, babičko,“ odpověděl. A brzy nato, co řekl, že může chodit, se vydali na kulhavou a nejistou cestu po silnici, kterou si Esdan mlhavě vybavoval, silnici ke kleci pro skrčence. Zdála se dlouhá. Došli k vysoké ohradě, brána byla otevřená.

Esdan se otočil a chvíli se díval na trosky velkého domu. Gana se zastavila vedle něj.

„Rekam zemřel,“ řekla šeptem.

Zatajil dech. „Kdy?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím. Chce ho chovat. Až ho přestane chovat, položí ho.“ Podívala se otevřenou bránou na řady chatrčí a baráků, na vysušené zahrádky, na zaprášenou zem. „Je tu spousta malých dětí,“ pronesla. „V zemi. Dvě moje. Její sestry.“ Vešla za Kamsou dovnitř. Esdan ještě chvíli stál ve vchodu a pak vešel dovnitř, aby udělal, co bylo třeba: vykopat pro dítě hrob a čekat s ostatními na osvobození.