Druhá planeta Oggu

Péter Lengyel

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Co čeká devět set astronautů po návratu na rodnou Eelu, kde mezitím uběhlo plných sedm století? Kdo se je snaží ovlivnit a ukolébat do nečinnosti? Jaké tajemství se skrývá na vyklizeném měsíci Prokronu? Proč ho astronauti nemají navštívit? Jaké utajované smrtelné nebezpečí hrozí celé Eele, celému lidstvu?

PÉTER LENGYEL

DRUHÁ PLANETA OGGU

Co čeká devět set astronautů po návratu na rodnou Eelu, kde mezitím uběhlo plných sedm století? Kdo se je snaží ovlivnit a ukolébat do nečinnosti? Jaké tajemství se skrývá na vyklizeném měsíci Prokronu? Proč ho astronauti nemají navštívit? Jaké utajované smrtelné nebezpečí hrozí celé Eele, celému lidstvu?

PÉTER LENGYEL

Druhá planeta Oggu

SVOBODA PRAHA 1981

Přeložil Milan Navrátil

Copyright © Péter Lengyel, 1969

Translation © Milan Navrátil, 1981

I. NÁVRAT

.

1

Začalo to před půl třetím tisícem let.

Igo-Vandar seděl v mikrofilmotéce úplně sám. Jeho pravička zaváhala nad řadou tlačítek šikmé přístrojové desky. Podél malé obrazovky tu byly umístěny dvě skupiny knoflíků po pěti. Nakonec prostředníkem stiskl zelený knoflík a jeho levá ruka se zároveň natáhla k jiné skupině tlačítek, tvořících kruh. Čtrnáct knoflíků neslo různé znaky. Rychle za sebou stlačil čtyři z nich. Ozvalo se několikanásobné tiché cvaknutí a vzápětí se objevil na obdélníkové obrazovce stříbřitě planoucí bod o velké intenzitě. Rychle narůstal a zároveň bledl, pak se z něho vytvořila jakási koule, v jejím centru se vytvořil nový bod a počal opět narůstat. Soustředné kruhy se vlnovitě rozšiřovaly k okrajům obdélníkové plochy. Jakmile první kruh vyšel za hranice obrazovky, naskočil obraz: bylo to rotující vesmírné těleso. Pohybovalo se stále pomaleji a nakonec se dala rozeznat planeta s modrými moři a dvěma obrovitými zelenými pevninami. Oblasti pólů pokrývala bílá čepice ledu. Rotace vesmírného tělesa nakonec úplně ustala, Igo stiskl na čtecím pultu další knoflíky. Planetu pokryla síť poledníků, sbíhajících se na pólech.

To je tedy Eela.

V nekonečném černém vesmíru, nespočet světelných let od Eely i od třpytivé vesmírné lodi, která se k ní blížila, se tyčila strmá, neživá, ponurá dvorana, zcela nepodobná jakémukoli lidskému dílu. Její vrchol se ztrácel v rozervaných mračnech, hnaných bouří.

Budova byla bez oken.

Podle jistých měřítek vlastně ve stejném okamžiku, kdy si Igo-Vandar prohlížel na palubě vesmírné lodi mapu Eely (ovšem jen v jistém ohledu, protože čas je mnohem složitější pojem a naprosto se nedá postihnout jednoznačnými definicemi), dopadl na hranatou budovu úzký svazek paprsků ze sousední oběžnice stejné sluneční soustavy. Byla to soustava o třech planetách – a světelný signál dorazil z Druhé planety.

V nitru dvorany, kam nepronikal ani jeden světelný paprsek, pracoval uzavřený bioelektrický okruh. Na jeho popud se na spodní části jedné ze stěn, tyčících se k nebi, rozevřel hranatý otvor. Bezhlučně se tudy vysunulo cosi, co se podobalo desce stolu. Po malé chvilce se vysunul na stůl stroj s tak tichým zadrnčením, že by je lidské ucho ani nezaregistrovalo.

Od toho okamžiku ve stroji začala pracovat paměť. Ukládaly se v něm informace o naprosté temnotě, o kovové desce, na níž ležel, o jejím hladkém povrchu, tvrdosti, rozměrech a materiálu, z něhož byla zhotovena. Stroj registroval druh následujícího signálu z Druhé planety, jeho vlnový rozsah a intenzitu. Zkoumal, zaznamenával, měřil i usuzoval nezávisle na své strojové vůli, protože tak byl zkonstruován.

Jeho stěny se nedaly prorazit, byl pro veškeré známé i neznámé vlivy naprosto nezničitelný. Nepoškodil by ho ani nukleární výbuch.

Na další příkaz světelného snopku zamířili ve tmě ke stroji těžcí roboti. Zazářil svazek světelných paprsků o průřezu čtverce.

Z dvorany vystřelilo automatické hlášení na Druhou planetu, kódováno lidské logice vzdáleným systémem znaků. Obsahovalo cosi jako:

AF 4 013 697 připraven ke zkoušce. Mezitím testován stroj 0-700-16. Stroj 2000-100-0-1 pracuje v osmdesáti dvou sektorech vesmíru. Pro narůstající vzdálenost ztraceno spojení se strojem 0-0-92.

Druhá planeta odpověděla jediným souhlasným zábleskem.

Uvnitř temné prostory uzavřené dvorany pohasl snopek paprsků. Mohutné automaty, které se pohybovaly s dokonalou plynulostí, klouzaly ve tmě ke stroji. Jejich chapadla se zasunula pod těleso a přísavky přilnuly k jeho hladkému povrchu. Pozvedly ho a sunuly podél stěny strmící až po temně fialová oblaka.

Stroj všecko registroval, všecko změřil, zhodnotil a zaznamenal – beze zbytku všecko, co kolem něho bylo a co se kolem něho dělo. Byl na to zkonstruován. Na to i na jiné věci.

Ve vzdáleném sektoru vesmíru, kde se pohybovala vesmírná loď a k němuž lze měřit vzdálenost už jen na zlomek světelného roku, rotovala kolem svého slunce spolu se svými dvěma měsíci Eela.

Jeden z jejích satelitů byl malý, chyběla mu atmosféra a jeho povrch byl pustý, s nazdařbůh rozsetými rozervanými skálami. Byl o málo větší než rozměrný asteroid.

Větší si zachoval zbytky ovzduší, které z něho dosud neuniklo. V blízkosti rovníku tu stály kovové budovy, ohromné průhledné kupole, haly, celé město skladišť – to vše a ještě letiště opodál svědčilo o tom, že na tento měsíc už vstoupila noha obyvatel Eely.

Budovy, kupole a hvězdárna tonuly v tmách. Mnoha kilometry vodičů, které město obepínaly, nepulsovala žádná elektřina. Obrovité deštníky radioteleskopů, obrácené k obloze, trčely beze smyslu do prázdna a nestočily se ani za Eelou, pohybující se po obzoru. Kosmodrom byl jako po vymření. Na celém měsíci nebylo ani živáčka.

Na náhorní vulkanické rovině na protilehlé polokouli zel kráter mohutného průměru: jeho tvar připomínal krajinu, v níž nevysoko nad povrchem vybuchla kobaltová bomba. Čas sotva počal uhlazovat ostří skal rozervaných explozí.

Na třetí oběžnici Solu, zvané Terra, oslavovalo římské impérium konečné vítězství nad Kartágem…

Igo-Vandar dlouho nehybně seděl v kabině kosmické lodi u čtecího pultu a přemýšlel o Eele. Malá a nijak důležitá planeta, osamocená oběžnice jednoho z nevýznamných trpasličích sluncí Galaxie teď bude jeho domovem. A přece: Napadlo ho totiž, že když uvažuje o Eele, vždycky se přistihne při myšlence na jakousi velmi pohodlně zařízenou prostornou kosmickou loď. Civilizace vzešlá z onoho drobného vesmírného tělesa mu umožňuje, že ví něco o Galaxii a něco málo i o tom, co je za jejími hranicemi. V duchu se usmál.

Věděl už, že tam dole nezůstane. Je jediná věc důstojná člověka, uvažoval: pohyb, cesty, hledání, objevování nových věcí… Celý svůj život jsem prožil ve volném vesmíru. Zůstat navždy tam dole by pro mě bylo totéž, jako kdyby oni měli prožít celý život v nějaké místnosti.

A ještě jednu věc si uvědomoval. Chtě nechtě to prostoupilo celou jeho bytost: všecko, co ví o Eele, o jejích městech, technice a vědě, bude dávnou historií, než tam dorazí.

Pohlédl na tabuli chronometru, jež zabírala celou boční stěnu haly. Znaky na tabuli označovaly čas na lodi: devětapadesát let, třináct měsíců, jeden den a dvanáct hodin.

Ještě hodina a probudí se i ostatní. Pak už nebude sám, a možná už nikdy nebude sám. Za dva měsíce přistanou na měsíci Eely a on opustí loď. Nejhůř se mu dařilo pochopit právě skutečnost, že pak už snad nikdy neuvidí známé chodby, sály, laboratoře, v nichž prožil celý svůj život, to okno přes celou stěnu v horním poschodí, kde často po celé hodiny hleděl do přívětivé, hvězdnaté temnoty vesmíru.

Obklopí ho lidé, bdělí lidé, ženoucí se vpřed, statisíce takových lidí. Uvidí starce i děti, jako byl on v prvních letech svého putování.

Pohlédl na planetu svítící z obrazovky před ním. Znal obrysy těch kontinentů. Znal zeměpis Eely – znal ho lépe, než ho mohl znát kterýkoli dvacetiletý mladý muž narozený na Eele tenkrát, když expedice odstartovala. Udělal si přesný obraz o řekách, horách a rovinách i městech – ovšem z knih. A teď… ještě dva měsíce a bude tam.

Ještě hodina a oni se probudí.

Pravou rukou stiskl vypínací tlačítko. Obraz zmizel, pak vyplnil obrazovku blednoucí stříbřitý kruh, stále se zmenšoval, zhutňoval, až se soustředil do stříbřitého bodu. Okamžik setrval, a když se definitivně ztratil, ozvalo se jemné cvaknutí a po několik okamžiků zněl ještě sotva slyšitelný šum, při němž se vypínaly vazby mezi čtecím přístrojem a krystalotékou.

Igo se zvedl ze židle. Věděl, že teď bude na dlouhou dobu konec jeho klidu a tichého období úvah. Má před sebou týdny horečné práce až do okamžiku přistání.

Vykročil na chodbu, zalitou opálově zeleným světlem. V čalouněné zdi napravo i nalevo byly řady dveří vedoucí do ještě pusté jídelny, pustých ložnic a obývacích prostor. Na konci se chodba rozšiřovala a v čelní stěně malé haly bylo vedle sebe v řadě šest rychlovýtahů. Nad výtahem číslo jedna zářilo fialové světlo obdélníkového světelného zdroje. Prošel kolem ostatních pěti a všecky zapojil. Teď už zas budou výtahy sloužit. Potom vstoupil do jedničky a stiskl knoflík předposledního podlaží.

V tomto poschodí zívaly proti řadě výtahů jediné dveře. Vykročil do haly a mechanicky přejel pohledem po kontrolním panelu. V třiceti řadách tam bylo devět set drobných obdélníčků. Až na dva zářily všecky zeleně. To bylo v pořádku. Pod dvěma bílými světly v první řadě byla čísla a jména jeho otce a matky. Trojka a sedmnáctka.Bílá barva byla na Eele barvou smutku.

Zasedl k pracovnímu stolu a ponořil se do studia pracovního deníku. Jako první se »probudí« i tentokrát velitel lodi Uri-An, místnost jedna, schránka číslo jedna. Druhý bude Nordeng-O‘, vedoucí expedice, místnost jedna, dvojka. Číslo tři už se neprobudí nikdy. Elk-O‘ měl pohřeb kosmonauta; hermeticky uzavřené pouzdro s jeho popelem se teď pohybuje jako filigránské vesmírné těleso v nekonečném prostoru mezi dvěma cizími slunečními soustavami.

Postupně, po šesti minutách, se budou navracet k aktivnímu životu všichni ostatní členové expedice, počínaje lékaři a biology, aby v případě nějaké poruchy mohli pomoci těm, kteří je budou následovat. Rychle v duchu počítal: deset lidí za hodinu – to je celkem devadesát hodin. Potrvá to skoro čtyři dny, nežli se cyklus uzavře. Tempo bylo programováno na čtyři dny, tak aby byli mezi prvními probuzenými lidé, kteří budou mít v souvislosti s návratem k životu nejvíce práce: astronavigátoři, radisté, historikové, psychologové a antropologové – a ovšem i palubní inženýři.

Igo ještě jednou prověřil data posledního období. Časová perioda: deset let a devět měsíců. Vzdálenost, kterou urazili: o něco víc než dvaatřicet světelných let. Dráha: přímá, s jedinou menší korekcí, při níž bylo nutné vyhnout se poli přitažlivosti jedné obří hvězdy. Vzdálenost od Eely ve chvíli, kdy bude ukončeno probouzení: žádná celá, dvě desetiny světelného roku.

V dolní třetině kontrolního panelu se rozsvítilo jedno světlo a opět zhaslo. Zbývají tři minuty k zahájení cyklu. Od toho okamžiku se události řítily rychlostí blesku a nezbývalo mnoho času na úvahy.

Vstoupil do místnosti číslo jedna. Po obou stranách bylo umístěno vždy po třech v řadě patnáct a patnáct schrán s průhlednými stěnami, podobných rakvím. V každé z nich ležel naznak člověk. Od úst, zápěstí a kotníků, obepjatých kovovým páskem, se sbíhaly tenké drátky k přístrojovým deskám, umístěným na schránách blízko hlav. Spící muži i ženy byli oblečeni do jediného kusu obleku. Byl to jednotný, praktický, nezničitelný overal, zhotovený ze syntetického materiálu, jaký nosili v krátkých obdobích »bdělosti«, tedy v pracovním čase.

Jejich tváře měly výraz, jaký Igo nikdy neviděl, když si promítal pohyblivé obrazy z mikrokrystalů, vyprávějících o Eele: na tvářích se jim prostíral nádech radosti jako při nerušeném, velice klidném spánku. Snad se v nich zrcadlilo vědomí, že se přenesli přes uplynulé věky, že byli povoláni k oběti, nemající obdoby…, hrdost na veliké dobrodružství lidstva. Právě tak si Igo představoval pravou lidskou tvář. Ani dříve mu neušlo, že ty tváře byly stejné i v měsících usilovné práce, vlastně po celá léta a často i v hodinách úzkosti a nebezpečí. Tak si uchoval v paměti i otcovu tvář, jedinou, kterou viděl v minulých letech zadumané samoty stárnout a proměňovat se.

Na dvojčeti kontrolního panelu, umístěném uvnitř místnosti, dvakrát bliklo světlo. Dvě minuty. Ozvalo se tiché hučení. Před jeho očima se pohnul složitý přístroj, vestavěný do stěny, jehož funkce, jako ostatně funkce všeho na této lodi, byla pro Iga jako kniha, v níž dovede číst.

V tom okamžiku se cosi změnilo v superslabých proudech, probíhajících dráty k prvnímu probouzejícímu se tělu. Nad schránou Uri-Ana se rozběhly malé hodinky, měřící čas od chvíle probuzení. Ukazovaly minus dvě minuty. Mladý muž přistoupil blíž. Viděl, jak na tváři velitele proběhl drobný pohyb jako na hladině čeřené vánkem. Rozbíhaly se životní funkce, přesněji řečeno zrychlovaly se k normálnímu tempu. Igo čekal.

Když uplynuly dvě minuty, právě ve chvíli, kdy vteřinová ručička na hodinách dospěla k nulovému bodu, otevřel Uri oči. K mluvení a k pohybu neměl ještě dostatek síly. Z nehybné tváře se na mladého muže upřel tázavý pohled.

Igo trochu zaotálel s pokývnutím hlavou, které mělo znamenat, že je všecko v pořádku, a tak Uri velice pomalu a na první pohled s nesmírným vypětím sil stočil pohled na velikou kontrolní desku místnosti. Jeho hlava se přitom ani nepohnula. Deska se světly byla umístěna tak, aby ji měli všichni probouzející ihned na očích.

Igo sledoval velitelův pohled. Zastavil se na bílém světle, zářícím u čísla tři. Uri pohlédl zpět na chlapce, kterého viděl naposledy jako devítileté dítě – on sám za ta léta strávená v »rakvi« nezestárl –, a pak opět unaveně zavřel oči. Jak dlouho ten chlapec žije na vesmírné lodi sám? Jak dávno zemřel jeho otec? Velitel se s ním rozloučil na počátku poslední periody bdělosti. Elk-O‘ měl tehdy šedesát let a nebyla tu žádná zákonitost, jež by předurčovala, že ho po deseti letech nepotká mezi živými. Teď aspoň doufal, že zemřel přirozenou smrtí.

Hodiny nad lůžkem ukazovaly plus tři minuty, když velitel pocítil nejprve v levé ruce, pak v pravé, později v nohou a nakonec v celém těle obnovující se krevní oběh. Chlapec nad ním stál nehybně. Od chvíle, kdy začal rozumně uvažovat, mu vštěpovali kategorický příkaz, že v minutách, kdy se u »spáčů« rozbíhají životní procesy, může znamenat jakýkoli zásah zvenčí okamžitou smrt. Igo čekal. Přístroje byly konstruovány tak, že se samy nevypínaly. Teprve když nabyl člověk dostatek sil, aby vytáhl dráty z úst a odepnul je od svých končetin, ponechal přístroj řízení elektrických poměrů v těle samotnému organismu.

I na to došlo. Pomalým, lenivě ospalým pohybem pozvedl Uri pravou ruku a vytáhl z úst kovový plátek koncovky elektrického vedení. Uplynulo ještě půl minuty, než promluvil.

»Otec?« zeptal se a pohlédl na chlapce.

Igo kývl k bílému světlu.

»Kdy?« zeptal se Uri a velice zvolna se přitom posadil.

»Je to víc než rok.«

»Jak?«

»Zemřel… Tiše. Nebyl nemocný. Říkal, že je to stářím. Tobě, Uri-Ane, nechal zprávu ve dvou mikrokrystalech. Máš je ve své kabině. Říkal, že tobě svěřuje i mě.«

Uri uvolnil pásky na obou zápěstích, pomalu se postavil u otevřené schrány ve zdi a pohladil chlapce po černých, do modra hrajících vlasech. Tak aspoň na chvíli odsunul své otázky. Nesměl teď myslet na nic jiného, jenom na loď. Jeho pohyby byly každou vteřinou živější a rozhodnější. Zbavil se posledních kovových pásků i drátů – a jeho pohled už přebíhal po desce kontrolního panelu.

Křížek označující na hvězdné mapě polohu předpokládanou na konci tohoto období a putující světelný bod, jenž ukazoval skutečnou polohu, se dokonale kryly. To bylo nejdůležitější. Všichni lidé jeho posádky až na dva žijí a teď jim už prakticky nehrozí ani nebezpečí »poruchy« při posledním probouzení. Byl si téměř jist, že se nic zlého nestane, jako se nic nestalo při předchozích šesti návratech ze spánku, s výjimkou několika případů přechodných mdlob, které lékaři dali za pár dní dokonale do pořádku.

V myšlenkách už se Uri zabýval praktickými manévry při přistání. Když se postavil, malé hodiny ukazovaly asi sedm minut; pracovat budou dalších sedm minut – a pak se samy zastaví. Nad schránou číslo dvě dospěla ručička k nule a Nordeng-O‘, vědecký vedoucí expedice, otevřel víčka. Proces návratu k normálnímu životu v pořádku započal.

2

Kabiny dvou krajních výtahů dorazily do devátého podlaží zdola i shora téměř zároveň. Otevřenými dveřmi se vyhrnuly na chodbu dvě malé skupinky lidí. Mezi těmi, co přijeli shora, spěchal první Uri. Najednou zůstal stát a zavolal:

»Yunnar-Den!«

V druhé skupině se bleskurychle otočila mladá černovláska. Okamžik stáli, ani se nepohnuli, a pak se rozběhli jeden druhému vstříc s rozpřaženými náručemi. Lidé, kteří vystupovali z výtahů, se s úsměvem odvraceli, když se jim jako první pohled nabízela dvojice lidí v pevném objetí: kapitán kosmické lodi a vedoucí skupiny psychologů. Všichni si vzpomínali, jak ti dva třetího dne letu oznámili, že vstupují do manželství s neomezenou lhůtou. Všichni v průběhu let s radostí konstatovali, že je jejich svazek trvalý.

Na probouzejících se chodbách vesmírné lodi nezůstalo jen při této jediné scéně. Předem stanovený režim procitání se neohlížel na dočasné či trvalé svazky v posádce, takže mnozí se setkávali se svými druhy teprve teď, když se všichni probuzení členové posádky shromáždili v přednáškové síni v devátém podlaží.

Když zas Uri odběhl, oslovila Yunnar vysoká, plavá žena.

»Mohla bys mi vysvětlit,« zeptala se, »proč mám pocit, jako bychom se po celá léta neviděly? Jako bych najednou byla nějaká moudřejší a starší…?«

Pokračovaly v hovoru tam, kde ho před deseti lety (či snad před deseti hodinami?) přerušily. Mezitím s metodickým cvaknutím přijížděly z obou směrů poslední výtahy.

Vedle obou žen prošel k přednáškové síni mladý muž. Se širokým úsměvem pozdravil vyšší ženu. Yunnar pozvedla hlavu:

»Kdo je to?«

»Igo-Vandar,« odpověděla druhá. »Pamatuješ se na toho chlapečka?«

»Samozřejmě! Jsem já to ale hlupačka!« řekla Yunnar zamyšleně. »Tak se mi zdá, že je tu přece jenom nějaký důvod, proč na sobě cítíš ta léta. Igo-Vandar je teď dospělý muž.«

»Víš, že je sirotek?«

»Elk-O‘ zemřel?«

»Před rokem.«

»Pokud vím, Igo je jediný člověk, který se narodil mimo naši sluneční soustavu,« řekla Yunnar.

»Určitě první, aspoň pokud se to dá měřit našimi rozměry času.«

Přistoupil k nim muž, který právě přijel výtahem. Trojice zamířila k přednáškové síni a během těch několika vteřin zazněla ze všech úst otázka, která se – byť nevyřčena – vznášela tou dobou ve všech chodbách a místnostech kosmické lodi.

»Za chvíli budeme doma,« řekla Eli-Vend, ona vysoká žena. »Ještě dva měsíce a jsme doma.«

Byla to Yunnar, která otázku vyřkla:

»Co nás asi čeká na Eele?«

Poradu řídil Nordeng a Uri. Do křesel v přednáškové síni zasedlo padesát lidí, kteří patřili k první skupině probuzených. Chybělo jenom několik inženýrů a lékařů, kteří pracovali dole na předposledním podlaží: zbývalo ještě dalších osmadvacet místností, plných spící posádky; zastupoval je vedoucí skupiny lékařů Nagur-Den. Igo seděl v křesle své matky s číslem sedmnáct.

Než zahájil Nordeng poradu, stiskl na stole volací tlačítko, obrátil se k obrazovce a zeptal se:

»Eela se ještě nehlásí?«

Na malém stínítku se objevila hlava v přilbě:

»Ještě ne,« zněla odpověď.

»Volejte dál,« řekl Nordeng, vypnul malou obrazovku a obrátil se do sálu. Okamžik vyčkal, až se shromáždění utiší, a začal:

»V slunečních soustavách, kudy v posledních letech proletěl náš hvězdolet, jsme nezaznamenali žádné rádiové signály, svědčící o přítomnosti člověka. A to jsme se vraceli jinou cestou.«

Uri, sedící vedle něho v křesle lektora, přeběhl prsty po klaviatuře a na ústřední veliké obrazovce v přednáškové síni se objevila trojrozměrná hvězdná mapa s vyznačenou dráhou lodi.

»Přerušovaná čára vyznačuje naši trasu a současný postup,« pokračoval Nordeng. »Souvislá čára znamená, že automaty řídily zpáteční let přesně. Data však můžeme zpracovat a vyhodnotit až později.«

Vědecký vedoucí expedice se odmlčel a rozhlédl se po lidech, kteří seděli v sále.

»Náš nejbližší úkol,« mluvil dál, »je příprava přistání. Nebude to jednoduchá záležitost. Nemám na mysli potíže navigačního nebo technického rázu. Jde o něco jiného. Všichni známe paradox vysokých rychlostí, spočívající na všeobecném zákonu relativity Nepama-Ha‘. I ten, kdo ji bezpečně neovládá, pochopil, že v důsledku rychlosti, jíž se pohybujeme, uplynulo sice na této kosmické lodi sotva šedesát let, ale tam dole na Eele sedm století. To jsme všichni věděli od prvního okamžiku našeho putování. Při návratu najdeme doma lidstvo, které pokročilo o sedm set let. Se svými rodiči a přáteli jsme se navždy rozloučili při startu. Na celé planetě nebudeme mít jediného známého člověka a velmi málo bude i známých věcí a forem. Biologicky jsme starší o pět let, nežli jsme byli ve chvíli startu – léta v „rakvích“ nám na věku nepřidala. Je možné, že vědecké poznatky, které s sebou přivážíme, jsou beze zbytku zastaralé. Přesto je naším nejvyšším úkolem, abychom vše, co jsme poznali, vložili do společné pokladnice lidstva. Přivážíme zkušenosti, jaké nikdo získat nemohl. Svými osobními starostmi se budeme moci zabývat teprve pak, až se na Eele co nejlépe vyrovnáme s tímto úkolem. Děkuji vám.«

Uplynula chvíle ticha, než se slova ujal Uri:

»Po technické stránce bude přistání dětskou hračkou. Známe přece přírodní podmínky na planetě. Víme, že teplota na povrchu není kupříkladu dvě stě stupňů, že tu existuje atmosféra a pro nás přirozená gravitace. Neočekávají nás polointeligentní, nepřátelské bytosti ani pralesní flóra, vystřelující jedovaté plazy. Jsme už v dosahu vysílačů Eely, hlásíme se, a sotva navážeme spojení, požádáme o souřadnice, z bezpečnostních důvodů podáme informace o našem pohonném systému a o způsobu přistání, jak jsme na ně zvyklí. Hvězdolet navedeme na eliptickou dráhu kolem měsíce Prokronu, případně kolem Eely, a potom přistaneme na pevnině nebo na moři. Tím bude úkol nás pilotů a navigátorů ukončen. «

Lékař Nagur-Den jenom zavrtěl hlavou, že nemá co dodat.

»Mám dojem, že je teď řada na mně,« přihlásil se Nurri-An, vedoucí skupiny historiků. »Lze předpokládat, že se společenský systém od dob, kdy jsme Eelu opustili, příliš nezměnil. Po roku 6100 už Eela dávno překonala to, čemu říkají historici období prvotního barbarství, to znamená války lidí proti lidem, období množství miniaturních státečků kmenového charakteru. Kdyby tomu tak nebylo, nemohla by se uskutečnit ani naše cesta. Po třech stoletích zkušeností se organizace celosvětové vlády jako systém vskutku osvědčila. Nemyslím, že bych se příliš mýlil, když vám doporučím, abychom se po přistání připravili na audienci u prezidenta. Ovšem,« a zhluboka se nadechl, »pokud jde o druhou stránku věci, musíme spoléhat jenom na dohady – mám na mysli technickou civilizací, s kterou se dole setkáme. Víme jen tolik, že nás asi nečekají příliš veliká překvapení na poli kosmických letů. Z nějakého důvodu se nerozvíjelo úsilí o dobývání hvězd v proporcích času. Pohybujeme se už v naší sluneční soustavě, a ještě jsme nikde nenarazili na stopy lidské činnosti. Ať už se po našem startu odehrálo cokoli, historiografie Eely naši cestu zřejmě sleduje. Nesmíme zapomínat ani na to, že nás očekávali před čtyřiceti lety. Dnes už se mohou docela klidně domnívat, že se expedice ztratila v nekonečnu Mléčné dráhy. Není ostatně nemožné, že největší přínos budeme znamenat pro historická bádání – mnohem víc než jakékoli sebepečlivější vykopávky archeologů. A to už je podle mého mínění bod, který se týká spíš psychologické stránky věci.«

Igo se rozhlížel po lidech. Obecnosti, které zatím vyslechl, neříkaly jemu, kterého otec po celé roky připravoval s pomocí nejdokonalejší mikrofilmotéky na okamžik přistání, mnoho nového. A v té souvislosti mu kladl mnohokrát na srdce: »Jedné věci tě naučit nemůžu: je to poznání člověka. To musíš pokládat za důležité, nesmírně důležité, až na to dojde…« Igo si prohlížel lidi. Když je viděl naposled, byl ještě dítě.

Věděl, že se na hvězdoletu sešel mimořádně kvalitní souhrn lidských jedinců. Před startem všichni procházeli celými tucty nejpřísnějších fyzických i duševních testů. Těchhle devět set lidí dohromady i každý zvlášť tenkrát přijalo fakt, že se navždy odloučí od blízkých, které milovali, a tak v určitém smyslu volí smrt, i když se expedice vrátí bez úhony. Igo často uvažoval o přípravných pracích před odletem. Věděl, že kdyby tenkrát žil, jeho nejvyšší touhou by bylo účastnit se výpravy. Byl hrdý na svého otce i matku, kteří byli mezi prvními. V té době se počítalo s desetiprocentní pravděpodobností úspěchu: měli deset procent naděje, že se jejich loď vůbec vrátí. To bylo první, co všem zájemcům ohlásili. Teď už je známo, že samotná činnost expedice si nevyžádala ani jediný lidský život. Jeden život stálo moje narození, uvažoval Igo… Vlastně dva životy.

Vedoucí psychologického oddělení byla Yunnar-Den. Ženy ostatně tvořily nadpoloviční část vědeckého osazenstva. (Zde je třeba poznamenat, že na pozdní Eele byla u všeobecně používaných mago-lynských jmen transkripce s Y naprosto svévolná. V podstatě se jednalo o dvě hlásky. Jedna odpovídá našemu zvuku i nebo j, druhá tomu, který angličtina označuje písmenem w před souhláskou.)

»Z hlediska psychologie,« spustila Yunnar, »budou při přistání fungovat dva činitelé: oni a my. Pokusme se vžít do jejich situace. Objeví se tu najednou expedice, která je už po desetiletí pokládána za ztracenou – a na palubě kosmické lodi devět set středověkých lidí. Jsme pro ně nový problém, s kterým se nekalkulovalo – už pokud jde o naše umístění, ale hlavně o naši výchovu. A tady nastupuje i druhá stránka obtíží: my, kdysi nejslibnější jedinci tehdejšího světa, mladí vědci, se musíme hned v počáteční etapě naučit spoustu věcí, které dnes na Eele znají desetileté děti. A musíme si dávat veliký pozor, abychom se občas nechovali jako šimpanz, kterého vpustili do laboratoře atomového fyzika.

Čekají nás těžké měsíce. Ale jsme přece vědci a přizpůsobení není nemožné. Nevím, jak jsi na tom ty nebo ty,« ukázala Yunnar do posluchárny na své kolegy (jazyky na Eele neznají vykání), »ale já se chci zabývat psychologií i nadále. Zasednout třeba do základní školy, a když bude potřeba, naučit se všecko od počátku znovu, jako když se člověk učí chodit. Až to budeme mít jednou za sebou, budou naše možnosti a vědomosti na takovém stupni, že se o tom našim bývalým profesorům ani nezdálo. Už to samo o sobě by mohlo nahradit všecko, co jsme obětovali. Koneckonců,« rozhlédla se Yunnar posluchárnou, »celá věc není zdaleka tak zkrušující. Budeme mít co činit s lidmi, a nemůže tu přece být nepřekonatelná překážka, abychom se navzájem nepochopili. Vždyť i my bychom si dříve nebo později při trošce dobré vůle porozuměli s pračlověkem.«

Nastala chvíle ticha.

»Ještě něco,« ujal se nakonec slova Nordeng, »i když o tom budu ještě mluvit, až budeme pohromadě všichni. Nás devět set musí držet pohromadě i pak. Patříme k sobě tak pevně, jako jsme ještě nepatřili k nikomu po celý svůj život – a jak na sobě nelpí žádné společenství na dnešní Eele. Spojuje nás uplynulých sedm set let. V následujících těžkých časech musí jeden na druhého v cizím, možná i nepřátelském světě spoléhat jako kdysi v hlubinách vzdálených světů. Dnes už můžeme prohlásit: jako lidé jsme nebyli neúspěšní.

Nezapomeňte na jedno: kdokoli z nás bude mít v budoucnosti jakékoli nesnáze, není tu sám. Stačí, aby vyhledal ostatní, a devět set vědců, ať už je dnes na Eele jakkoli, devět set nejlepších vědců našeho věku se za něj postaví, je pravděpodobné, že nedlouho po přistání se rozejdeme každý po svém. Expedice úředně skončí. Moje pravomoci, které jsou dány povahou mé práce, přestanou platit. Ale z hlediska lidských povinností se budu nadále pokládat za vědeckého vedoucího našeho hvězdoletu.«

Uri, sedící vedle něho, neřekl nic, jenom souhlasně pokýval hlavou.

Hvězdolet, pohybující se rychlostí blízkou rychlosti světla, začal postupně brzdit a pohyboval se vesmírem dál směrem k domovské sluneční soustavě. Kdyby se pohyboval původním tempem, byl by za několik hodin na Eele a pochopitelně by se přehnal v její blízkosti jako vlasatice. A tak potřeba brzdit prodloužila posádce putování ještě o téměř dva další měsíce.

3

»Sedni si,« ukázal Uri Igovi na židli vedle sebe. Viděl chlapce naposled, když mu bylo devět let. Igo byl tenkrát dítě.

»Teď už si můžeme trochu popovídat,« řekl velitel. »Ale nepočítej s tím, že nás nechají v klidu mluvit.«

Na obrazovce nad jejich hlavami se objevil volací znak.

»Slyším,« řekl velitel.

»Pořád nic,« objevila se na stínítku opřílbená hlava radisty. »Ale zítra už budeme tak blízko, že se na měsíce dovoláme vlastními přístroji.«

»Děkuju,« odpověděl Uri, vypnul přístroj a obrátil se k Igovi. »Nastavím videofon na pětiminutovou pauzu. Budou se v něm hromadit zprávy a bariérou může projít jenom hlášení skupiny jedna A. Ale to by se stalo, jenom kdyby došlo k neštěstí nebo kdyby se ohlásila Eela… No dobrá… Znáš teorii optimálních čísel?«

»Znám,« přikývl mladík.

»Ale určitě nevíš, že pro takové expedice, jako je naše, udává dvě hodnoty: pět tisíc – a v případě těsné citové harmonie – dvě. Vesmírnou loď pro pětitisícovou posádku jsme tenkrát ještě postavit nedokázali, ale mám dojem, že se osvědčilo i devět set lidí. Společné uzavření v omezených prostorách po těch pět let nezpůsobilo podstatné obtíže. Nevypukla u nás žádná občanská válka o vládu nad lodí, jinými slovy nikdo to vytržení z širší společnosti neodnesl nervovou chorobou. Dokázali jsme účinně plnit vědecké úkoly. Navazovali jsme přátelství, vznikaly lásky a během let se uzavíraly i sňatky. Všecko šlo, podle svého řádu. Jenom s jedním nemohly plány počítat.«

»Se mnou?«

»S tebou. Na této expedici se nemělo narodit dítě. Lze sice zabrzdit stárnutí, ne však vývoj lidského organismu. Z toho vyplývá, že přerušení životního metabolismu – lidově se tomu říká metoda neurobloku – bylo sice teoreticky vypracováno, ale prakticky je lze aplikovat jenom u dospělých organismů. Tvé matce bylo osmadvacet, když se ukázalo, že čeká dítě. Lékaři ji mnohokrát upozorňovali, že jsou tu jednak doposud nedořešené problémy naší zdánlivé smrti, jednak působení dlouhodobého pobytu na palubě vesmírné lodi, které také není zcela uspokojivě prozkoumáno. To obojí i sám porod mohly ohrozit její život. Gora-An je neposlechla, chtěla své dítě porodit. Bylo to její přání – a my jsme neměli ani na takové expedici právo jí v tom zabránit.

Narodil ses na mladé planetě, která byla konečným cílem naší cesty. Bylo to asi deset světelných let od Eely v soustavě se dvěma slunci, v blízkosti souhvězdí Yarnod. Gora zemřela při porodu a Elk-O‘ pokládal za svou povinnost zůstat s tebou za jakýchkoli okolností, pokud bude živ. Vy dva jste na sobě dokázali správnost druhé hodnoty teorie, optimálních čísel. Myslím si, že to nebylo snadné.«

»Naštěstí jsme měli co dělat,« řekl mladík zamyšleně. »Otec říkal, že to pravé učení mě ovšem čeká až na Eele. Ale musel mě na to připravit. Probíral se mnou všecko.«

»Co jste se učili?«

»Četli jsme, poslouchali hudbu, dívali jsme se na divadelní představení, každé ráno a večer jsme chodili plavat nahoru do jednadvacátého podlaží.«

»Co já kvůli tomu bazénku už zažil patálií,« usmál se Uri.

»Teď už mi začíná opravdu scházet, že si tam nemůžu kdykoli vyjet,« potřásl chlapec hlavou. »Každý den jsem uplaval aspoň kilometr a pak jsme dlouhé chvíle sedali na okraji bazénu, dívali jsme se na vodu a otec vyprávěl o Eele: o moři, o lesích, městech, ale především o matce. Přečetli jsme dobrou třetinu mikrofilmotéky. Naučili jsme se dějiny Eely a prošli jsme všemi obory umění na planetě. Říkal vždycky, že musím poznat všecko, abych si dokázal svobodně zvolit povolání. Ještě jsem se nerozhodl. Tam dole to snad bude lehčí.«

»Nechceš být astronautem?« položil Uri otázku napůl žertem. »Jako já – na vesmírné lodi?«

»Ale ano. Myslím si, že je to jediné, čím bych chtěl být. Ale zatím jsme se s nimi nesetkali. Budou tam dole vůbec ještě mezihvězdné lodi?« podíval se Igo vážně na velitele.

Uri se zamyslel a pak prudce zvedl hlavu:

»Budou,« řekl. »A kdyby nebyly, my je uděláme.«

Mladík vstal:

»Půjdu, mám dojem, že na takovéhle věci teď nemáš dost času, Uri.«

»Dobře, před přistáním si ještě promluvíme. Ale řekni mi, jestli ti mohu v něčem aspoň pro tuto chvíli pomoci?«

»Dej mi nějakou práci,« odpověděl Igo bez váhání. »Na palubě všichni pracují, ale chybějí tu dva lidé.«

Uri spokojeně pokýval – čekal takovou odpověď. Stiskl tlačítko na desce umístěné nad svým stolem. Na obrazovce se postupně objevily až doposud blokované hovory, vlastně čísla volajících. Potom se na stínítku objevil historik Nurri.

»Volal jsem ti, Uri-Ane. Nebude to snadná práce. Musíme totiž počítat s úplně cizí civilizací. Všecky materiály, které přivážíme, budeme zpracovávat tak, aby nám lidé porozuměli, přestože se pohybují v kulturním prostředí naprosto odlišném od našeho, mluví naprosto jiným jazykem, jinak počítají, jinak cítí a jinak uvažují. Musíme připravit nové mikrokrystaly – jednak o samotné cestě, jednak o Eele naší doby.«

»To je naprosto nutné,« přikývl Uri. »Měli byste uspořádat materiál tak, aby bylo pohromadě všecko kolem dvojhvězdy a její planety. Když pomineme dvě slunce, byla to jediná planeta, kde se všecky podstatné znaky přírodních podmínek podobaly situaci na Eele.«

»Samozřejmě, vždyť je sotva o několik miliónů let mladší a prožívá právě vrchol karbonu. Materiál připravíme.«

»Posílám ti Igo-Vandara, proto ti volám. Není vás právě moc – můžeš ho přidělit přímo do své skupiny. Ať v ní pracuje jediný člověk, který se na té planetě narodil.«

»Přijď, Igo-Vandare,« pootočila se na obrazovce Nurriho tvář k mladíkovi. »Práce je dost. Bude dobře, když mezi nás dědky přijde nová krev a zavane tu trochu mládí.«

Uri vypnul obrazovku.

»Děkuju ti,« řekl chlapec velice vážně.

Velitel se díval za ním a pak se v duchu usmál. Tak vážně a dospěle se může chovat jenom chlapec.

Vesmírná loď žila svým tempem. Šest výtahů bylo nepřetržitě v provozu. Spěchající muži i ženy naplňovali chodby ruchem. Teď před přistáním bylo jejich oblečení jednotné – nosili světlý overal. Na hrudi měli všichni malou barevnou kovovou destičku. Barva označovala vědeckou skupinu každého pracovníka – kromě toho bylo na destičce jméno a číslo od jedničky do devíti set. Ale po pěti letech, prožitých společně, už destičky prakticky nepotřebovali. Všichni se dobře znali osobně.

Den byl rozdělen na tři sedmihodinové části. V zásadě byla jednou z nich pracovní doba, druhá čas pro odpočinek, třetí pro spánek. V posledních dnech však nebyl na palubě hvězdoletu nikdo, kdo by nepracoval víc než stanovených sedm hodin. Jediná věc, kterou lékaři požadovali bezpodmínečně od každého, sebou počínajíce a Nordengem nebo Urim končíce, bylo dodržování sedmi hodin spánku. Bez jistého vojenského pořádku a kázně totiž v každém okamžiku hrozila podobné expedici fyzická záhuba. V roce 6100 byla taková vojenská disciplína známa už jen v této nutné podobě.

Vesmírná loď dorazila k hranicím domovské sluneční soustavy. Její rychlost byla už jen zlomkem předchozí rychlosti. Čtyři radisté po celý den udržovali zdvojené služby. Zařízení pro dálkovou komunikaci bylo umístěno ve čtrnáctém podlaží, přibližně uprostřed lodi. Toho dne, kdy nepřišla odpověď na jejich volání z bližšího, menšího měsíce, pokoušeli se navázat spojení i s Prokronem, větším měsícem Eely. Mezi Eelou a hvězdoletem stálo Slunce, takže rádiové vlny a televizní nízkofrekvenční vlny, jež se šířily přímočaře, mohly zasáhnout jen měsíc jejich domovské planety.

Službu konající radista se unaveně odvrátil od hlavní obrazovky v pracovně dálkové komunikace.

»Nechápu, proč se pořád nehlásí,« promluvil ke kolegovi, který cosi četl za jeho zády.

Amon-Ti vzhlédl od knihy a jenom přikývl.

»Vezmi to na chvíli za mě,« řekl ten, který promluvil první, »půjdu se trochu projít.«

»Jen jdi,« odložil knihu Amon.

Sotva za jeho kolegou zapadly dveře, rozzářilo se v místnosti radistů fialové světlo vnitřní palubní komunikace.

»Slyším.«

»Pořád nic?«

Na obrazovce se objevila Nordengova tvář. Za ním sedělo v pracovně asi dvacet lidí.

»Nic. Voláme Prokron každou čtvrthodinu.«

»Čím to může být, že neodpovídají? V roce 6100 už byla na Prokronu výzkumná stanice a kolonie měla několik tisíc obyvatel,« divil se Nordeng. »I kdyby od těch dob neosídlili žádné jiné těleso, z Prokronu by se přece určitě měli hlásit!«

Vedle Nordenga se objevil Uri a zvedl ruku:

»Jak silný byl tenkrát vysílač na Prokronu?«

»Nejsilnější, jaký bylo možno zkonstruovat,« řekl Amon. »Stejně silný, jako je náš. Naše volání tam dosahuje – doprovodné radarové vlny se vracejí. Kdyby odpovídali, určitě bychom to zaznamenali. Dnes se dostaneme ze stínu Slunce a podle plánu přestaneme vysílat směrem k Prokronu,« pokračoval. »Večer se pokusíme navázat spojení přímo s Eelou.«

»Máš nějakou představu, v čem to vězí?« zeptal se Nordeng.

»Jediné přijatelné vysvětlení by snad bylo, že na Prokronu v současné době z nějakého důvodu není dostatečně silný vysílač.«

»Až to bude možné, volejte přímo Eelu a zítra pokračujte.«

»Ano.«

Obrazovka pohasla, radista se opět sklonil nad deskou pracovního stolu a bůhví pokolikáté už stiskl knoflík volací automatiky.

»Hvězdolet volá Prokron. Hvězdolet volá Prokron.«

Ještě ten den odpoledne odpočíval Amon na pohovce v kabině dálkové komunikace. Najednou pocítil, že mu jeho spolupracovník stiskl ruku.

»Co se děje?« probral se okamžitě. A pak to uviděl. Jeho kolega třeštil oči na vypnutou obrazovku přijímače.

Objevovaly se tam zářící body a rozšiřovaly se k jejím okrajům. To mohlo znamenat jediné: dálkové televizní vysílání kdesi uvnitř hranic přijímacích možností, tedy v této sluneční soustavě. Pracuje tu zkrátka nějaký vysílač. Byl blíž ke knoflíkům, a tak se natáhl, aby zapnul přijímač. Než to udělal, ozval se z vypnutého přístroje hlas:

»Eela volá hvězdolet.«

Amonova ruka poklesla. Rozšiřující se kruhy na obrazovce byly stále jasnější, potom se náhle zablesklo a ze stínítka na ně hleděla podivně oblečená žena:

»Eela volá hvězdolet,« řekla klidným hlasem.

V tom okamžiku spustily Amonovy profesionální reflexy; zahučel si pod vousy:

»Copak je to možné, vždyť je ta mašina vypnutá!« a mechanicky zapnul příjem. Stejně mechanickým pohybem uvedl do chodu všecky přijímače na celé vesmírné lodi. Mezitím už spustil:

»Hlásí se hvězdolet. Hlásí se hvězdolet. Přijal jsem… Jsem na příjmu,« opravil se.

Následovala přestávka, jež mu připadala nekonečná, než dorazily vlny obrazu i zvuku éterem k volající stanici. Amon pohlédl na hodiny, synchronizované s dálkoměrem, které byly umístěny u pravého dolního rohu obrazovky. Změřená vzdálenost přesně odpovídala předpokládané vzdálenosti mezi hvězdoletem a Eelou.

Čekal a prohlížel si ženu v těch podivných šatech. Ale i čekání skončilo a z Eely přišla odpověď.

»Je u vás všecko v pořádku?« zeptala se žena na obrazovce – a najednou se dalo vycítit, že její řeč má podivný, měkký přídech.

»Ano,« odpověděl radista. »Všecko v pořádku. Přepínám na stanoviště velitele.«

A potom už jenom poslouchal hovor.

4

V první chvíli, když se Eela ohlásila, civěl kapitán na obrazovku, jako by byl v hloubi duše vůbec nevěřil, že jejich hvězdolet ještě někdy přistane na planetě obývané lidmi. Seděl s Igem v menším přednáškovém sále. Zato chlapec bral tuto událost naprosto přirozeně: tak to přece má být. Jenom chvíli mu připadalo poněkud podivné, že volání přišlo z Eely, vždyť přece v daném okamžiku je mezi hvězdoletem a Eelou Slunce!

Velitel však zaváhal jen na zlomek vteřiny; potom se rozhodně zadíval na obrazovku a promluvil věcným, klidným hlasem, jakému přivykl:

»Hlásí se Uri-An, velitel hvězdoletu.«

Po příslušné přestávce přišla odpověď:

»Zde Eela, prezidentský vysílač. Jsem Evola, stá sedmá prezidentka planety.«

Žena v oněch podivných šatech byla mladá, kolem třiceti let. V jejím hlase bylo jakési napětí – Uri to přičítal velikému vzrušení tohoto okamžiku. Igo rovněž vycítil cosi podobného, ale oba si mysleli, že to způsobil nápor citů, a tak spolu o svém dojmu nemluvili ani později.

»Od okamžiku, kdy bylo navázáno spojení, jsou všecky přijímače na Eele naladěny na vysílací frekvenci lodi,« pokračovala prezidentka. »Zdravím vás jménem celé planety. Na Eele se píše rok 6786. Očekávali jsme váš návrat ve čtyřicátých letech. Prosím velitele o hlášení. Počet lidí na palubě?«

Evola zhušťovala svou promluvu do jakýchsi bloků. Pokládala vždy několik otázek najednou, neboť vysílač a přijímač pracovaly téměř s půlminutovým zpožděním a nebylo výhodné konverzovat v krátkých útržkovitých větách.

Uri napsal na tabulku, kterou měl po ruce, číslo 899 a ukázal ji. Jestliže nebyl obraz provázen zvukem, dorazil k planetě svou normální rychlostí, takže se čekání touto operací zkrátilo a bylo téměř zanedbatelné.

»Takže máme jednoho mrtvého,« konstatovala prezidentka.

Řekla to v první osobě množného čísla, a z toho Igo vycítil, že se vrací domů. Ze od tohoto okamžiku patří do společenství, které je sice miliónkrát větší než posádka lodi, přesto však je s ním nerozlučně spjato stejným způsobem.

»Dva,« odpověděl Uri a pohlédl na Iga. »A máme jednoho nového člena posádky,« pokračoval vzápětí a přistrčil chlapce k obrazovce. »To je Igo-Vandar. Narodil se na planetě dvojslunce MG 10 003. Je mu devatenáct let a chce být výzkumníkem vesmíru.«

»Astronautem…?«

Při této nedopovězené větě Igo bezpečně vycítil, že Evola cosi zamlčela. Měl dojem, že jí po tváři proběhl stín jakéhosi odmítnutí, ba dokonce bolesti. Tu myšlenku však ihned zapudil a v duchu se rozhodl, že si musí dát pozor na unáhlené soudy. Podíval se Evole do tváře a zeptal se:

»Signál přichází z Eely?«

Žena přikývla:

»Přímo z Eely,« řekla. »Na všech přijímačích Eely se teď promítá tvoje tvář a tvou otázku slyšelo asi půl miliardy lidí.«

»Půl miliardy?« vzhlédl prudce kapitán. »Vždyť roku 6100 měla sotva…« a umlkl.

»Za sedm set let se mnoho přihodí a změní v životě civilizace,« došla k nim po uplynutí příslušného času klidná odpověď Evoly. »To je také odpověď na otázku, kterou jsi chtěl vyslovit, Igo. Vysíláme přímo z Eely. Naše rádiové vlny už se naučily odchylovat od přímé dráhy. Ale k věci,« řekla vzápětí, a tak učinila přítrž dalším otázkám. »Vedle mě stojí Yadonnen-Ha‘. Už ve čtyřicátém roce zorganizoval ústav, který byl vytvořen pro přijetí hvězdoletu.« Na obrazovce se objevila tvář staršího muže, ale tak, že z ní nezmizela ani tvář prezidentky – a přitom bylo oba obličeje vidět na tomtéž místě. »Po dlouhou dobu byl Yadonnen jediný, kdo věřil ve váš návrat. On a s ním skupina skvělých vědců jsou připraveni odpovídat na vaše otázky. My budeme mít dost času vám klást otázky, až přistanete. Přijímače na Eele přenášejí váš rozhovor po celé planetě.«

Hned na počátku rozhovoru stiskl Uri knoflík pohotovosti třetího stupně, kterým svolal sem, do malé posluchárny, všech šedesát lidí, kteří patřili do první skupiny probuzených. Spěchali do malé posluchárny a pozorně přitom sledovali rozhovor na malých obrazovkách, zabudovaných na chodbách i ve výtazích. Za půldruhé minuty se všichni shromáždili v čítárně mikrokrystalů.

Mezi planetou a kosmickou lodí začal dialog s nevyhnutelnými přestávkami danými vzdáleností. Televizní technici na Eele počítali s veřejným vysíláním, a tak ve vynucených pauzách nezůstával obraz strnulý, ale kamery se pohybovaly po místnosti. Technici na hvězdoletu se svými skromnějšími prostředky také snažili v čekacích přestávkách pořídit pár záběrů z chodeb, z velké posluchárny, kde se z ostatních členů posádky shromažďovalo stále více lidí, jako by si z nějakého neznámého důvodu chtěli společně poslechnout, co bude následovat.

O otázky nebyla nouze a vesmírným cestovatelům bylo naprosto jasné, že se vědci na Eele už z pouhého rozboru jejich otázek dovědí o posádce spoustu věcí.

Odezněl blok otázek – potom čekali a po chvíli dostali na své otázky odpověď rovněž v »balíku«.

Ukázalo se, že jazykové potíže jsou menší, než očekávali. Na civilizovaných kontinentech Eely se už prakticky tisíc let používal mago-lyn, jednotný jazyk, kterým mluvili všichni vzdělaní lidé vedle místního jazyka. Tím jazykem se mluvilo při všech oficiálních jednáních zástupců jednotlivých územních celků na planetě, byl to zkrátka úřední jazyk. I ten se pochopitelně za uplynulých sedm století proměňoval, ale vlastní jazyková struktura se příliš nezměnila.

Vesmírní cestovatelé očekávali, že se budou muset znovu učit mluvit, ale teď stáli tváří v tvář jazyku, který sami koneckonců používali na lodi – vždyť i oni pocházeli z nejrůznějších koutů planety. Mago-lyn se ovšem v průběhu uplynulých staletí obohatil o mnoho tisíc slov, vystihujících nové pojmy, a vyjadřování nabylo dalších, odstíněnějších forem. Ale nejvíc se změnila výslovnost: byla měkčí, splývavější a mnohem hudebnější. Jazykovědkyně expedice, jež byla na vesmírné lodi zejména kvůli úkolům, které na ni čekaly po návratu na Eelu, si přehrála dialog ještě jednou a konstatovala, že se tato změna dá vyjádřit jedinou větou: řeč na Eele je nyní mnohem ženštější. A tímto lakonickým výrokem poskytla skupině psychologů látky k úvahám až nad hlavu.

V podstatě si už v prvním týdnu zvykli na novou výslovnost, ačkoli se ani náhodou nestávalo, že by na sebe novým způsobem promluvili.

Na Eele se připravili tak důkladně, že o záležitostech, které se odlišovaly od stavu věcí v roce 6100, u nových slov, i v případech významového posunu, poskytli písemný materiál. Jazykovědci z planety už od prvního dne navázání rádiového spojení začali vysílat slovník, v kabině radistů registroval vysílání automat a ihned ho zpracovával a rozmnožoval v devíti stech výtisků. Práci poněkud zpomaloval fakt, že slovník byl připraven už před čtyřiceti lety, kdy byli očekáváni – a jazykovědci na Eele teď za chodu materiál rozšiřovali a upravovali. Za dva týdny, když byl hotov, nosili ho všichni ve formě svazečku kapesního formátu při sobě. O rok později, už na Eele, se tahle drobná knížečka stala jednou z nejvzácnějších knižních rarit.

Největším dojmem snad ze všeho, co uslyšeli z Eely, zapůsobilo na cestovatele z hvězdoletu poznání, že »barbarská« léta kolem letopočtu 6100, tedy doba, kdy startovali na expedici, byla na Eele pokládána za hrdinskou éru vědy. Technický vývoj těch let se hnal kupředu takovým tempem, jako tomu nebylo nikdy předtím a nikdy potom. Od dob objevení elektřiny dosáhlo lidstvo největšího pokroku právě v tomto období.

Na Eele se psal rok 6786. Výpočty na hvězdoletu se od tohoto data odchylovaly o rok, ale chybu ve výpočtech jistě najdou a zkorigují.

Eela neměla k dispozici žádné údaje o soustavě dvojslunce MG 10 003. Tím se astronautům dostalo odpovědi na znepokojující otázku, zda se nestane, že po návratu nebudou moci nabídnout lidské vědě nic pozoruhodného, a že jejich cesta bude v tomto ohledu zbytečná.

Žádná další mezihvězdná expedice, podobná jejich, z Eely už neodstartovala. Roku 6106 byl uskutečněn menší skok v čase – jenom o čtyřicet let –, jehož hlavním smyslem bylo vyzkoušet pokusnou cestou účinek na ty, kteří se mu podrobí. Výsledky byly takové i onaké. Po medicínské stránce věci neutrpěl žádný z jednadvaceti jedinců, kteří se pokusu podrobili, pražádnou újmu. Suspenze životního metabolismu se jako metoda osvědčila. Přesto však měl pokus i tragické následky: ti, kteří se vrátili z pouti časem, našli své příbuzné a přátele zestárlé.

Dalo se předpokládat, že u členů expedice bude otřes podobného druhu mnohem menší. Vždyť všichni, které měli rádi, už se dávno proměnili v prach, prostě přestali existovat – a na takový fakt se může člověk připravit daleko lépe. Z lidí, kteří absolvovali čtyřicetiletý skok časem, jeden spáchal sebevraždu a další dva se mohli vrátit do života teprve po létech léčení v ústavu pro duševně choré. V důsledku toho vládní lékařská komise stanovila nejkratší přípustnou dobu skoků v čase na sto let. Ostatně veškerá činnost této vědeckotechnické disciplíny byla podrobena bezprostřednímu dohledu vlády. K uskutečnění skoku v čase je zapotřebí osobního povolení prezidenta. On sám se ho nesmí účastnit.

V historických vědách se stalo zvykem, že každých padesát let je vyslán o jedno století kupředu mladý dobrovolník – historik, který dokonale prostudoval svou současnost a přinesl tak svým nástupcům bohatou dokumentaci. Hned zpočátku se tito mladí vědci stali asi stejnými hrdiny, jakými byli v roce 6100 astronauti. Výsledkem pokusů bylo mnohonásobné zpřesnění popisu historických fakt. Minulost byla známa tak dokonale jako nikdy předtím.

Prošedlý vědec Yadonnen prohlásil, že mají podrobně zpracovanou dokonalou metodu, zasahující veškeré stránky života, která pomůže zařadit vrátivší se cestovatele do života. Metoda byla vypracována především pro ně. Přijetí expedice je hlavním úkolem jeho ústavu. Situace je o to příznivější, že v tomto případě jde o muže a ženy přivyklé vědeckému uvažování, kteří se dokážou mimořádně rychle adaptovat ke všem změnám i vývoji, jak se prokázalo v praxi. Přípravy, probíhající v současné době, vysvětloval Yadonnen, podstatně usnadňuje i okolnost, že mají obě strany do vlastního setkání k dispozici relativně dlouhou dobu.

Jeho ústav určil hlavu planety jako prvního člověka z Eely, jehož mají cestovatelé z hvězdoletu uvidět a uslyšet. A není náhodou, že k prvnímu spojení došlo v době, kdy byla loď ve slunečním stínu, a že vypnutý přijímač byl uveden do chodu na dálku přímo z Eely. Chtěli už v prvním okamžiku dát najevo, jak pokročili v technice. V této době jejich hvězdolet už týden pozorně sledovali. V ústavu byla vypracována i série informativních přednášek, kterou šest týdnů před přistáním, tedy v nejdůležitějším období příprav, začala vysílat pro hvězdolet vysílací věž ústavu.

5

Zběsile vířící koule postupně zpomaluje obrátky… Dá se už rozeznat, že je to vesmírné těleso, později, že je to planeta Eela se svými dvěma měsíci. Oko snímající kamery je na ni zaměřeno z vesmíru. Teď už se rýsují ubíhající pevniny a oceány, souvislé bílé skvrny kolem pólů a pevniny lemované nejasnou, členitou čarou pobřeží, proložené plochami vnitřních moří. Koule se otáčí stále pomaleji, pak se téměř úplně zastaví – posléze vyplní celou obrazovku kontury Magu, mohutné západní pevniny. Obraz se stále přibližuje, už se dají rozeznat hory na severu kontinentu. Není to nijak strmé horstvo – jenom dva nejvyšší vrcholy pokrývá sníh. Hřbety se povlovně svažují k jihu a postupně přecházejí ve vrchovinu. Pak mohutné, místy dokonce pravidelně oválné temné plochy lesů. Ještě dál na jih nekonečná rovina, tu a tam města, spojená řekami, ubíhajícími do moře.

Koule se úplně zastavila a povrch pevniny se stále přibližuje. Už se ani nevejde na obrazovku. Postupně ztrácí charakter mapy. Kamera se doposud pohybovala svisle, teď přechází do vodorovného pohybu; pluje nad pevninou. Než dorazí k rovině, je už tak nízko nad zemí, že se dá rozeznat nepravidelná síť měst a komunikací. Jakýsi neznámý technický postup nabízí podívanou mezi skutečným pohledem z ptačí perspektivy a tištěnou mapou. Nitky cest pokrývají celý viditelný prostor od západního pobřeží až k východnímu, šplhají i na výšiny, za nimiž se ztrácejí za hranicí obrazu.

Města tvoří temné skvrny. Jsou si velmi podobná, jenom dvě jsou větší, jedno na východním, druhé na západním břehu, asi ve stejné výši. A jak se kamera spouští dolů, ztrácí se i pobřeží se dvěma velikými městy za hranicemi obrazovky, pak už je vidět jenom partie souše, několik měst, řeka, pak už jen dvě města, stále ještě v podobě kompaktních černých skvrn. Nakonec zbude v obraze jenom silnice a obě města už záběr nestačí obsáhnout. Černý pruh silnice provází světlejší linka.

Vtom vtrhne okrajem obrazovky do zorného pole rychle se pohybující podlouhlý stín, pak je vidět i předmět, který ho vrhá na zem: je to cosi, připomínající letadlo. Tvar je však oválný, podobný jakémusi disku, a stroj nemá křídla; z té výše ještě není dobře vidět. A kamera se opět prudce spouští bezprostředně nad silnici. Nejprve opustí zorný úhel kamery stín a pak zmizí i sám stroj.

Silnice. Teď už je vidět, že není černá, ale šedá. Oddělila se od ní už i světlejší linka – je to její stín. Silnici tvoří nekonečný ocelový most na štíhlých nožkách pilířů asi dvě stě metrů vysokých, vzdálených od sebe po kilometru. Dá se rozpoznat i stuha dopravních prostředků, pohybujících se v obou směrech. Nové a nové létající disky proplouvají nad obrazem a letí rovně, jako když střelí. Místy se objevují skupiny staveb, přilehlých k silnici, a zrcátka umělých jezer. A mezi nimi spousta dopravních prostředků. A tamhle jich už čeká další nepřehledná řada – mají doutníkový tvar, všechny možné velikosti a tisíc pestrých barev. Kamera už slétla asi do výše ptačího letu.

U jednoho stroje stojí člověk. Stroj je svěže zelený a sotva delší, než je člověk vysoký. V bezprostřední blízkosti další stroj: téměř stonásobně větší – a na jeho černém, nablýskaném povrchu se zrcadlí nedaleké budovy a kousek jezera. Na stroji není vidět žádné dveře nebo jiný otvor.

A v tu chvíli se člověk, stojící u menšího doutníku, sehne ke stroji a něco u něho kutí. Nemá na sobě ty podivné rozevláté šaty s podivnými andělskými křídly, které viděli na prezidentce, nýbrž prosté přiléhavé bílé pracovní šaty. Mezitím se obraz natolik přiblížil, že lze pohodlně rozeznat každou sebemenší podrobnost. Na horní části doutníku se pohne jakási deska – je vidět dovnitř, na místo pro jednoho sedícího pasažéra. U sedadla je hladký, prázdný stůl. Stranou, po pravé ruce cestujícího, je přístrojový pult se dvěma tlačítky, s čímsi, co se podobá nejspíš hodinám, a s lampou. Onen člověk – teď už lze rozeznat, že je to mladý muž – nasedá navyklým pohybem do stroje a střecha nad ním se zavře. Ze zadní horní části stroje se vysune do vzduchu kolo a roztočí se ve vodorovné poloze. Zároveň se v dolní části obrazovky objeví další záběr: ukazuje dopravní prostředek zespodu, jako by se druhá kamera nějakým způsobem dostala pod zem. Na obraze je vidět, že se stroj maličko nadzvedá, uprostřed se oddělí tenký pás, posune se dozadu jako na nějaké posuvné kolejničce spojující dvě kola, která sotva znatelným pohybem zapadnou do zářezu táhnoucího se v silnici. Rovnováhu udržuje kolo otáčející se nad strojem. A potom se rozjede a zrychluje až na cestovní rychlost.

Záběr druhou kamerou mizí. Doutník vybočí z vedlejšího pásu a žene se po mírném oblouku, kterým se napojí pod hlavní silnici, pak ještě jedna změna pohybu vzhůru – a octne se po levé straně silničního pásu, určeného jeho směru jízdy. Tam se zastaví, přesněji řečeno zbrzdí. Ve šňůře neustále se pohybujících strojů hodný kus za ním se postupně vytváří mezera. Než mezera dorazí k místu, kde malý doutník čeká na zařazení, roztáhne se na potřebný rozměr, aby se do ní stroj vešel. Sotva stačí kamera povyjet nad řadu uhánějících strojů a sledovat malý zelený doutník, šňůra je opět souvislá a neporušená. Horní kolo se při jízdě rychle otáčí; na jeho místě jako by byla střecha vozů jen o poznání tmavší.

Visutá silnice, rovná jako podle pravítka, vede nad zelenavými poli. Místy se uprostřed zeleně zvedají oválné bílé kupole. Celý kraj je pokryt sítí tenkých stužek: jsou to kanály. Silnice se teď blíží k jiné, podobné komunikaci, s níž se kříží. Úroveň jízdní dráhy se sníží, šedé pásy se minou a snížená vozovka se vrací do původní výše. Křižovatka se svými nájezdy do křižujících směrů se podobá jetelovému čtyřlístku. Doutníky se pohybují naprosto nehlučně.

Na polích ozářených sluncem je slyšet jenom závany větru a co chvíli ptačí zpěv. Teď se v dáli po pravé straně objevuje široká stuha řeky. Nejprve teče rovnoběžně se silnicí, potom se k ní stále blíží, až ji nakonec uměle vytvořeným ostrým zákrutem překříží. Silnice ji překračuje – řeka, široká asi dva kilometry, se valí svým klidným, houpavým krokem. Napříč řeky není silnice podepřena ani jedním pilířem. Podél břehu, na pilotách vyčnívajících z vody, vede užší a nižší komunikace, po níž se pohybují menší stroje. Tam není tak hustý provoz a občas se v řadě vozů objeví i delší mezera. Ze šňůry na hlavní silnici se najednou odděluje malé bílé vozidlo a zabočí k řece. Zařazuje se do nového proudu vozů, aniž muselo přibrzdit.

Proud vozidel se opět pohybuje přímo a jednotvárně. Kamera vyjede výš. Teď už se nedají rozeznat jednotlivé stroje. Daleko vpředu se vynoří ze zeleně černá masa: město.

Stále se blíží – už zaplňuje celý obraz. Pomaloučku se od sebe oddělují ocelově šedé budovy o sto čtyřiceti podlažích. Stojí tu v nekonečných širokých řadách jaksi pochmurně – a ve vzduchu je vysoko nad terénem spojuje síť tenounkých nitek v jeden celek: jsou to vozovky a městské ulice. Kamera se přiblíží ještě víc a na kraji města už se dá rozeznat, že se mezi vysokými budovami táhnou i řady nižších domů, jež dosahují dvou výškových úrovní. I ony jsou spojeny pavoučí sítí komunikací. Kde dosáhne ulice k vyššímu domu, prochází jím a na druhé straně pokračuje dál.

Kamera se opět spouští dolů a město se najednou nevejde do záběru. Její oko nachází zelený doutník a sleduje ho zblízka. Potom silnice a na ní i zelený doutník dosáhnou střechy první výškové budovy.

Na obrazovce se objeví bílé kolečko, neustále se zmenšuje a obraz mizí. Nakonec je z něho jenom zářící bod na průsečíku symetrál obrazovky: Eela hlásí, že skončilo první vysílání.

Když je pořad u konce, všech osm set šedesát lidí sedí dlouho na svých místech bez hlesu. Byli tu všichni, chyběli jenom ti, kteří museli nutně zůstat ve službě, jakmile loď navázala nepřetržitý styk s planetou: technici na velitelském stanovišti hvězdoletu, radisté a služba v takzvaném energetickém podlaží, odkud se řídí teplota a osvětlení a upravuje atmosféra na palubě lodi.

6

S programem se seznámili všichni: ve zbývající době do přistání jsou pro ně připraveny po pět týdnů denně dva pořady po čtrnácti minutách. Podle přání ústavu, který vede Yadonnen-Ha‘, je sledovali všichni společně u největší obrazovky na palubě hvězdoletu. Byla ve velké posluchárně a tvořila mírný oblouk, sedmnáct metrů široký a devět metrů vysoký. Místnost se zužovala dozadu a v postupně se zvedajících řadách tu bylo umístěno přesně devět set sedadel.

Později se promítal každý program ještě pro ty, kteří byli ve službě. Repríza se měla konat v menší posluchárně, ale ukázalo se, že kdo může, chce vidět program podruhé, a tak se i druhé promítání konalo ve velké posluchárně. Každý den tam v sále vysedávalo dvakrát osm set šedesát lidí.

Seděl tam i Igo-Vandar na sedadle číslo sedmnáct, které kdysi patřilo jeho matce. Doslova hltal podívanou na lidi, krajinu, prostě na všechno – a nemohl se toho nabažit. Celý jeho život nebyl ničím jiným než přípravou na toto setkání. Co se učil, učil se jenom proto. A hned druhý den šel za kapitánem:

»Mělo by se promítat třikrát denně.«

»Nejde to, Igo.«

»Nemysli si, že mluvím jenom za sebe. Všichni by to uvítali. Viděl bys, že by přišli i potřetí.«

»Právě proto to nejde. Beztak to už příliš odvádí pozornost lidí od práce. Musíme ještě dokončit zpracování výzkumných materiálů za dvě poslední období bdělosti. Až přistaneme, na takové věci už nebude čas. Jsem docela rád, že ti, kteří mají službu mimořádné důležitosti, můžou vidět pořady z Eely jenom jednou. Víš, mám takový nejasný pocit, že to zpravodajství je velice sugestivní. Možná až příliš sugestivní.«

Promítání pokračovalo. Igo si s sebou pokaždé bral malý fotoaparát.

Podlouhlý sál s temně zelenými stěnami. V jeho přední třetině masívní hmota – bílý stroj od podlahy ke stropu. Na několika místech je kryt stroje průhledný. Na straně je ke stroji napojen stůl a u stolu sedí ve žlutém pracovním overalu mladá dívka. Stolní deska opálově září. Shora sjede k dívce jakési rameno, zakončené černou špicí. Dívka je uchopí a vede nad stolem. Jistou rukou něco kreslí na opálovou desku – dvě rovnoměrné vypouklé čáry proti sobě směřují na opálové desce shora dolů. Nahoře a dole je dívka spojí dvěma vodorovnými přímkami. Její kresba připomíná stojící nádobu. Dívka vstane od stolu a zatáhne za jakousi rukojeť. Místnost se naplní tichým pravidelným hukotem. Potom obchází stroj, nahlédne občas průhlednými deskami dovnitř a jde dál. Jakmile dojde na konec stroje, otevřou se tam malá dvířka a na stoleček, kterým stroj končí, vyjede jakýsi předmět. Dívka ho zvedne. Je to černý džbán jemných linií, zhotovený z lehkého materiálu, jenž se na povrchu matně leskne.

Dívka otáčí džbánem před okem kamery, usměje se a odloží ho na stolek. Část stolku se oddělí v okamžiku, kdy se jí dotkne dno nádoby. Běžící pás vyveze džbánek otvorem ve stěně sálu. Mezitím se ze stroje vysune druhý kousek, potom třetí. Několik minut pozoruje dívka nádoby, které odváží běžící pás – a potom zatáhne za jiné táhlo. Hukot utichne. Slyšet je jenom tiché cinkání nádob, vyjíždějících ze stroje. Dívka se vrátí ke kreslířskému stolu, odtáhne rameno, vznášející se nad deskou, a čáry na stole zmizí. Zatím vyjel ze stroje i poslední kus. Je ticho.

Pak se dívka opět pustí do práce – kreslí mísu, tentokrát žlutým hrotem.

Blížila se doba odpočinku, když do Uriho kabiny vstoupil Igo. Kapitán ještě nespal, seděl u stolu a na čtecím prostoru před ním ležel mikrokrystal. Uri hleděl před sebe a bylo jasné, že už dávno nečte.

Když Igo vstoupil, překvapeně vzhlédl. Čas odpočinku byl na palubě nedotknutelný; teď se však Uri ani nepokoušel skrývat radost, když jeho pohled přejel po chlapci od hlavy k patám. Ostatně, pomyslel si, v jeho věku jsem měl život jako v peřince: chodil jsem do školy a neměl jsem ani ponětí, co je to nebezpečí.

»Co nového, Igo?«

Mladík položil na stůl malý předmět, připomínající tašku:

»Vážná věc. Nerušil bych tě, kdyby se to netýkalo nás všech. Hned tu bude i Yunnar-Den – požádal jsem ji, aby přišla. Než tu bude, rád bych se tě na několik věcí zeptal.«

»Oč jde?«

»O dnešní Eelu.«

»Nevím toho o ní víc než ty. Ale ptej se.«

Uri míval sklon k samotaření, ale teď měl z rozhovoru opravdovou radost. V poslední době hodně přemýšlel o budoucnosti jich všech.

»Co pohání vozidla na souši?« zeptal se Igo.

»Elektřina.«

»Jak to víš? V našich dobách taková vozidla ještě nebyla.«

»Pochopitelně z programů,« odpověděl bez váhání kapitán. Potom se zarazil a zauvažoval o tom, co právě řekl. »Počkej, teď si honem nevzpomínám, při kterém to bylo, ale zřejmě při prvním, když jsme poprvé viděli ta vozidla.«

»Poslední program byl dnes. Vzpomínáš si dobře?«

» Vzpomínám.«

»Odkud byly záběry?«

»Z Daru, z jedné umělecké kolonie na východní polokouli.«

»Ne ze západu?«

»Kdepak!«

»Víš to jistě?«

»Naprosto.«

»Jak to můžeš vědět? Záběry přece neprovázel vůbec žádný komentář.«

Uri se zamyslel.

»Neprovázel, to je jisté. Dobře se na to pamatuju… Snad při předchozím promítání,« řekl a znejistěl. »Nevím.«

V tu chvíli vstoupila do kabiny Yunnar.

Igo jí několika větami pověděl, o čem byla zatím řeč. Ani Yunnar si nemohla vzpomenout, odkud vzala místní informace v pořadech.

»Takže už víme několik věcí, o nichž se nedá říct, jak jsme k nim přišli,« uzavřel mladík.

Oba dospělí potřásli hlavami. Yunnar to mimořádně znepokojilo.

»Jak to, že jsem si toho nevšimla? Ze si toho vůbec nikdo nevšiml?«

»Myslím, že mi pomohla prostě moje nevědomost,« řekl Igo a druzí dva se usmáli, ačkoli byla situace vážná. »Vy dva toho víte o životě hodně, dlouhá léta se učíte, takže vám ušla tahle sotva pozorovatelná maličkost, která je tu navíc. Můj mozek je zatím něco jako nepopsaný list.«

»Máš pravdu,« usmál se opět kapitán. »V tom to asi bude. Jak si to vysvětluješ?«

»Támhle je vysvětlení,« ukázal Igo na plochý předmět. »Proto jsem taky přišel.«

»Počkej,« řekl kapitán, »tohleto se týká všech. Měli bychom zavolat aspoň vedoucí skupin.«

»O tom jsem nemohl sám rozhodovat. Myslel jsem si, že to nejdřív ukážu vám dvěma – a vy rozhodnete, co dál.«

»Dobrá,« přikývl velitel lodi, »podíváme se na to.«

Igo otevřel ploché pouzdro a vytáhl několik kovových destiček. Byly to snímky obrazovky: všecky zobrazovaly dívku, která vede rameno stroje se špičkou nad opálovou deskou. S jedinou výjimkou – uprostřed jednoho snímku se táhl napříč obrazovkou jasně čitelný nápis:

Keramička. Dar, Ústřední umělecké výrobny.

»Ten nápis jsem objevil teprve tehdy, když jsem náhodou nastavil expozici na desetitisícinu sekundy,« řekl Igo. »Proto mám všehovšudy několik snímků. Při prvním promítání jsem jenom určil, z které části pořadu budu pořizovat snímky.«

Odmlčel se a vyčkával.

»Tak odtud to teda máme!« řekla Yunnar. »Nápisy se objevovaly na krátký zlomek sekundy a zřejmě se často opakovaly, takže jsme je nemohli v tom pravém slova smyslu vidět. Ovšem oko je podvědomě přece jenom dokáže zaznamenat, a když se opakují, promění se najednou v poznávací vjem. Vypadá to tak, že se na Eele v současnosti tímhle způsobem vyučuje. I když, pokud se téhle metody týká, daly by se proti ní z etického hlediska vznést rozhodné námitky.«

»Po dnešním promítání,« řekl Uri, »prohlásil jeden strojní technik na chodbě, že je to na něj až příliš krásné – jako v pohádce.«

Mozkový trust hvězdoletu se sešel v mikrofilmotéce. Uri promítl na hlavní obrazovku první obraz s nápisem a Yunnar podala stručné vysvětlení. Potom opět převzal slovo kapitán:

»Tady jsou další dva nápisy, pro které jsme se rozhodli vás svolat.«

Na hlavní obrazovce se objevil nápis:

Vesmír je chladný. Je nepřátelský.

A vzápětí další nápis:

Eela je dobrá.

»Na základě těchto fakt se domníváme, že někdo či něco – pravděpodobně s nepřátelskými úmysly – chce ovlivnit naši vůli. Musíme jednat. Zpracujeme materiál veškerých vysílaných programů. Máme všecky zaznamenány, abychom je mohli opakovat. Musíme je analyzovat a pak snad o nich a o záměru, s nímž jsou vysílány, budeme vědět o něco víc. Připočteme-li další plánovaná vysílání, materiálu je nesmírně mnoho. V podstatě bychom museli veškeré záběry pořadů rozložit na jednotlivé snímky o expozičním času jedna desetitisícina sekundy. Kdo má nějaký návrh na zjednodušení technické stránky věci?«

Přihlásila se mladá inženýrka Dan-Roh z oddělení technické údržby:

»Mohli bychom řekněme během tří hodin přestavět a použít snímací automaty, kterými jsme pořizovali série snímků před přistáním a v průběhu přistávání na neznámých planetách. Ale kdybychom měli pořizovat snímky každou desetitisícinu vteřiny, trvalo by to i s automatickým fotografováním a vyvoláváním celá léta.«

»To není potřeba,« řekla Yunnar. »Stačí pořídit při každé změně záběru dvě nebo tři fotografie a beztak dostaneme stejný nápis v mnoha exemplářích. Snažte se řešit věc tak, aby bylo možné každý záznam programu uvést do původního stavu. Může se taky stát,« a Yunnar najednou mluvila docela pomalu, »že budeme rádi, když po naší akci nezůstane ani stopa.«

Chvilku bylo ticho. Potom zvedl hlavu Uri. Ukázal na Dan:

»Povedeš celou práci. Moc se nápisy nezabývejte – posílejte prostě kvalitní fotografie skupině psychologů. Snímky bez nápisů nepotřebujeme, ale u ostatních uveďte přesné údaje a vyznačte místo, které v programu zaujímají. Kolik času potřebuješ?«

»Když na tom budou pracovat desetičlenné skupiny, které se budou pravidelně střídat, potřebujeme na každý vysílaný program dvakrát jednadvacet hodin.«

»A nemohlo by pracovat víc lidí najednou?«

»Nemělo by to smysl, protože by se nedostali pořádně k práci a jenom by se jeden druhému pletli.«

Do hovoru se vmísil Nordeng:

»Ať pracují paralelně dvě skupiny. Dostanou k dispozici velkou promítací síň. Pokud jde o technické prostředky, je jich dost.«

Našla se i další zjednodušení, takže se podařilo stlačit potřebný pracovní čas na jeden vysílaný program až na jeden den. Poradu uzavřel Uri:

»Po zpracování posledního programu nám zbudou ještě celé dva dny – bude-li zapotřebí. Když se budeme chtít v průběhu práce poradit, vejdeme se všichni na hlavní chodbu nejnižšího podlaží… Ale nebude to žádná paráda, není tam na čem sedět,« usmál se. »Pusťme se do práce. Yunnar, měla bys dostávat snímky pravidelně už od dnešního večera, ovšem současně s hlášením, závěry a návrhy – zkrátka to celé sestavte, aby bylo možné vzápětí demagnetizovat krystaly. Máte ještě něco? Ne…? Pak tedy končíme. Vedoucí skupin si vyberou lidi – ostatní se vrátí k běžné práci. K závěrečnému rozhovoru se sejdeme tady přesně jednadvacet hodin před přistáním.«

Zbývající dny byly pro všecky spíš čekací lhůtou. Igo pracoval se snímky. S Yunnar diskutovali každý den do pozdní noci o záběrech, které byly zatím pořízeny. Devět set lidí čekalo na výsledky; a zatím sledovali další programy s nedůvěrou a s nedobrými pocity.

7

Žlutý doutník se žene spolu s jinými doutníky nepříliš frekventovanou silnicí. Po chvíli se vysune z proudu a odbočí vlevo. Nežli však vyjede z vozovky, zvolní, zastaví a přitom jako by se zapotácel. Doplňkový záběr druhé kamery na spodní části obrazovky ukazuje dopravní prostředek z žabí perspektivy. Jakmile opustí rýhu na silnici, vysunou se z něho dvě nožky na článkovaném housenkovém pásu a střední kolejnička se zasune. Horní stabilizační kolo zatím zmizelo. Vozidlo se pohybuje pomaleji: tady není žádná silnice, nýbrž zelená pole. Nad menšími kanály prostě vozidlo přepluje. Vpravo i vlevo vegetuje bujný les teplého pásma se svými nespočetnými druhy stromů, úponky, šlahouny a hustým porostem při zemi.

Terén zvolna klesá – vozidlo vjede do malého údolí. Vpředu se zvedá skupina budov: jsou to nízké, světlé domy a mezi nimi bazén s křišťálovou vodou. Žlutý doutník zastaví, zatáhne housenkový pás a dosedne měkce na zem. Vpředu i vzadu se otevřou v trupu otvory a do volného prostoru vyběhnou děti. Teď už mohou lidské postavičky posloužit jako srovnávací měřítko – a hned je patrné, jak mohutný je to dopravní prostředek. Čtrnáct, jednadvacet dětí a jeden dospělý.

Otvory se zavřou a skupina zamíří k domům. Děti na sobě mají lehčí oblek než dospělí. Nenašly by se na nich ani dva kousky oblečení stejné barvy. Děti se zastaví u bazénu, rozdělí se, utvoří malé skupinky a běhají kolem. Dospělý člověk je muž kolem třicítky – usedl do vysoké trávy u bazénu a dívá se na ně. Po chvíli přistoupí k jakémusi sloupu, který vyčnívá ze země, otáčí na něm kolečky – a na přijímači bazénu, který byl zatím skryt, ihned naskočí obraz. Kolem se shromáždí děti i onen dospělý, rozsadí se v trávě a sledují obraz. Potom se jedno z dětí něco zeptá, dospělý otáčí dalšími kolečky a přitom mluví.

Snímací kamera se pohybuje vysoko nad bílým pískem pobřeží. Moře se mírně vlní – nedaleko břehu leží drobné zelené ostrůvky. Kamera se spouští níž. Na bílém písku jsou drobné černé tečky: lidé. Tisíce lidí po celé délce pobřeží na obě strany, kam oko dohlédne. Leží na slunci, zaběhnou do moře a všichni plavou úplně stejným způsobem na bok. Drobné, hbité loďky kloužou po vlnách a kličkují mezi plavci. Na ostrovech i na pobřeží kousek dál od vody stojí nízké světlé domky. Občas jeden z čiperných brouků zamíří k některému z ostrovů. A pak náhle, jako na nějaký povel, zamíří všichni plavci a loďky ke břehu, lidé ležící v písku se zvednou a vydají se k nízkým domkům. Umlkne hluk, nikde ani živá duše, břeh osiřel a je slyšet jenom pravidelné šumění tříštících se vln.

Vnitřek veliké síně. Od země se zvedají bílé kamenné kvádry a pláty ve složité architektonické harmonii a ztrácejí se vysoko, vysoko v jakési složité klenbě. Strop není vidět. Dole je přistavěna k jedné bílé kamenné desce stěna asi osm metrů široká a šest metrů vysoká. Na ní je řada tenkých průhledných hůlek. U stěny stojí červeně oblečená žena. V síni postává skupinka lidí a zcela nepravidelně se trousí další.

Žena v červeném přistoupí ke krajním hůlkám a dotkne se jedné z nich. Zazní skleněný tón, naplňuje veškerou atmosféru a dlouho se v ní zachvívá – posluchači, i ti na hvězdoletu, cítí vibraci až v morku kostí. Tón se ještě nedochvěje a žena se dotkne další hůlky, nový zvuk se přidruží k prvému, proplétají se a mezitím už se rozeznívají nové a nové hůlky, dvě, tři a více jich vibruje zároveň… V různých výškách, různou silou… Jejich podivný, utlumený, jakoby unylý rytmus naplňuje hudbou všecko. Nikdo neví, jak dlouho to trvá a ještě potrvá, čas stojí, ustalo všecko ostatní, jsou jenom stoupající bílé plástve kamene a vibrace, rodící se na černé stěně, které člověk nevnímá jenom uchem, ale celým tělem.

Později červená žena znenadání ustane; ale stále ještě zní čtyři či pět, bůhvíkolik hůlek slitou skleněnou harmonií, rozechvívající ovzduší. Mezitím se už naplnila celá rozlehlá dvorana – a lidé stojí na svých místech jako přimraženi. Dlouho tak stojí bez hlesu, bez jediného pohybu. Teprve po nekonečné chvíli první z nich vykročí k východu.

Kapitán zakázal, aby kdokoli z posádky zhlédl tento pořad podruhé. Dlouhé hodiny ležel toho večera Igo s otevřenýma očima v bývalé kabině své matky a díval se do stropu.

Míjely týdny. Ve dne byli všichni zaměstnáni zpracováním programů, v noci obyčejně k smrti unaveni odpočívali. Hodně přemýšleli o světě, jenž se jim denně znovu ohlašoval, a tak jim byl stále blíž. Uvažovali i o tom, jaké tajemství před nimi Eela skrývá.

Do přistání zbýval jenom týden. Pohyb lodi se rychle zpomaloval. V plánu prací figurovalo sedm dní jako rezerva pro přípravu přistání a pro případ neočekávaných okolností. Byli hotovi dřív, a Uri doporučil, aby si všichni, kdo nepracují na fotografiích, zatím osvěžovali základní znalosti ve svých vědních oborech. Věděl, že nejsou nejklidnější a že je musí zbývajících pár dní nějak zaměstnat.

Týden před přistáním vysílala Eela poslední program pro hvězdolet.

Na hodinách stála minutová ručička na nule. Světla zvolna pohasínala. Ve středu hlavní obrazovky se objevil první stříbřitý svítící bod, pomalu se rozšiřoval v kruh, až ho byla plná obrazovka – pak naskočil první obraz.

Přístroj nesoucí kameru teď plul nad prastarou panenskou pustinou. Na pláni ohýbal vítr trávu vyšší než člověk – step byla žlutá, vyprahlá sluncem, pustá. V dáli mohutná, beztvará, zvolna se pohybující skrvna. Kamera se šinula vodorovně nad planinou a stále se ke skvrně přibližovala. Na okrajích beztvaré masy se objevily jednotlivé hnědé body. Už se dalo rozeznat, že tudy táhne obrovské stádo divoké zvěře. Pak bylo slyšet i pravidelné volné dunění.

Potom se stroj přiblížil ještě víc, nakonec se hluk proměnil v dusot a bylo vidět, že se stádo kamsi žene zoufalým tryskem. Mnoho tisíc buvolů se pustilo na zběsilý, nesmyslný útěk – něco je vyděsilo. Vpředu býci – vůdcové stáda, za nimi větší samci, uprostřed krávy s telaty. Kudy se stádo přehnalo, zmizela tráva, zmizelo pár útlých kmínků a stopu po zvířatech vyznačoval jenom hnědý, tvrdě udusaný pruh země. Teď se postavil stádu do cesty úzký potok. Vůdcové se bez váhání pustili napříč malým korytem, a když se tudy převalilo celé stádo, vrátila se nad ono místo kamera – ale už tu nebyl ani potok, ani břeh, ani voda: hnědou stopu stáda křížil jen jakýsi proužek tmavšího odstínu.

Kamera se opět vznesla výš. Pustina jako by neměla konce. Stroj stoupá a zorný úhel kamery objímá stále větší část krajiny. Řeka, opodál ještě jedna, v dálce okruží hor. Ve veliké výši nad horami proplul známý disk. Hřbety dalšího horského horizontu už pokrývá bílý sníh a za ním následovaly další zasněžené řetězy. Potom se kamera spouštěla níž, až se octla nad stolově rovným bílým prostranstvím, uzavřeným v klínu klikatících se hřebenů hor.

Uprostřed sněžného pole se zvedala hladká tmavá polokoule. Byla takřka na dosah ruky. V tu chvíli se část polokoule odsunula a v otvoru se objevil člověk oblečený od hlavy až k patám do černého. Vyšel do sněhu, vzhlédl vzhůru, a když uviděl stroj, zamával mu se širokým úsměvem. Pak vykročil. Šlapal sněhem, až došel k přístroji umístěnému na sloupku. Otevřel kryt, vytáhl jakési drobné předměty, prohlédl si je, poznamenal si něco do bloku, pak uložil malé předměty na místo a opět je uzavřel krytem. Pak šel k dalšímu sloupku, který stál o kousek dál.

8

To byl poslední pořad. Večer seděl Uri s Yunnar v kabině velitele, když se tam prudce vřítila Dan-Roh a Igo.

»Mám jenom jednu otázku,« řekla Dan veliteli. »Proč jsme nedostali odpověď, když jsme volali vnější měsíc Prokron?«

»Prokron není zajímavý,« odpověděl Uri. »Na Prokronu nic není.«

Téměř zároveň s ním otvírala ústa k odpovědi i Yunnar, ale potom, jako by se v ní rozsvítilo jakési poznání, neřekla ani slovo. Místo řeči se jí podařilo cosi mezi heknutím a nadechnutím. Dan vytáhla fotografii. Všichni tři se sklonili nad stolem.

Na fotografii byly bílé kamenné sloupy, ztrácející se ve výši za stěnou oné zvláštní černé harfy. Nápis zněl:

Prokron není zajímavý. Na Prokronu nic není.

Na dalším snímku se rozcházelo mlčenlivé posluchačstvo v síni, text byl tentýž.

»Takhle je to tedy!« promluvila Yunnar. »Na otázku Dan jsem chtěla odpovědět stejnými slovy jako ty. Už jednou jsem říkala, že morální stránka téhle metody je silně diskusní. Člověk totiž podvědomě dochází k poznatkům, které jsou nezávislé na jeho vůli, dokonce ho lze napájet informacemi i proti jeho vůli. Je možné dodávat mu záměrně i mylné informace. Z toho vyplývá, že tímto způsobem lze ovlivnit i jeho myšlení a záměry – a to činí z této metody prostředek k jistému způsobu vedení psychologické války. Z těch dvou fotografií a samozřejmě i z našich okamžitých odpovědí se dá vyvodit, že nechtějí, abychom se zajímali o Prokron.«

Dan přinesla i ostatní nápisy. Měly především naučný charakter. Tam, kde byl vedle hlavního záběru zároveň i menší, doplňující záběr, býval na ploše malého záběru umístěn nápis; dalo se totiž očekávat, že ho divák bude sledovat se zvýšenou pozorností, a při jeho sledování zruší podvědomou bariéru.

Na harfové stěně ve stejné relaci bylo několik nápisů asi v tom smyslu, že místo člověka je na Eele, že cizí světy znamenají smrt a že kosmické lety nemají smysl. Z toho, jak neznámý sestavovatel programů spojil s velice podmanivou hudbou právě tyto texty, se dalo usuzovat, že je pokládá za nejdůležitější. Kromě toho se vyskytovalo ještě jedno důležité téma nápisů, které procházelo méně atraktivními pořady. Opakovalo v nesčetných variacích už známé věty:

Eela je dobrá, Eela je krásná.

»Vždyť jsem přece říkal,« ozval se jeden z techniků, když se tento nápis objevil ve vývojce na světle božím, »říkal jsem, že ta pracovní scéna s kreslením nádobí je mi nějak až moc pěkná. Jako by se tím něco sledovalo.«

Den před přistáním si vyměnili s Eelou poslední zpravodajství: udali přesnou polohu, směr, ohlásili rychlost a hodnoty zpomalování.

Potom se všichni sešli naposledy ve velké posluchárně. Uri posádku stručně seznámil s Yunnařiným hlášením o nápisech. Yunnar k tomu dodala:

»Ještě něco. Na Eele pracovali s maximální možnou jistotou a jejich plán by se stoprocentně vydařil, kdyby mezi námi nebyl Igo se svým, jak sám řekl, nepopsaným mozkem, a kdyby mu nebylo nápadné, že ví několik věcí, kterým se nikdy neučil. Jejich psychologové počítali s námi a s našimi dospělými mozky, přecpanými znalostmi a informacemi, mozky vědecky vytříbenými… My jsme přece na Eele žili a známe ji. Nemohli kalkulovat s novým prvkem a právě na tomto nepředpokládaném prvku jejich kalkulace ztroskotaly.«

»Takhle se ovšem přepočítali,« převzal slovo velitel. Uri už nemluvil o tom, že za to mohou děkovat chlapci. Na téhle expedici každý její člen mohl za všecko děkovat někomu jinému – právě proto mezi nimi ten někdo byl.

»Z jejich hlediska by bylo lepší, kdyby s těmi nápisy vůbec nepracovali. Teď už totiž tušíme nějakou záhadu. Nejdůležitější věc pro několik zbývajících hodin je zamést veškeré stopy po našem pátrání. Snímky i krystaly, které obsahují hlášení, musíme chemickou cestou zničit. Až hvězdolet přistane, dostane ho do rukou ústav a prozkoumá ho do poslední škvíry. Nesmějí se dovědět, co se tu v posledních dnech odehrávalo.

Někdo či něco – komise anebo vláda, můžeme tomu směle říkat prostě Eela – chce, abychom se nezajímali o Prokron. Důvodem může být, že na Prokronu nebo s Prokronem se opravdu něco stalo, ale může to být i jinak. Počítali s tím, že budeme volat nejdřív Prokron – a my teď opravdu můžeme tušit, že se nás pokoušeli předběhnout. Celý týden jsme marně volali vzdálenější měsíc. Věděli, že nás ten problém marného volání bude zajímat. Není náhoda, že nápis o Prokronu umístili do hudební relace. S tím zřejmě souvisí i fakt, že jsme bez jakéhokoli vysvětlení dostali přistávací pokyny pro Eelu, ačkoli jsme pro nižší hodnoty gravitačního pole Prokronu startovali kdysi odtamtud.

Očekávají od nás ještě dvě věci, jak vyplývá z nápisů: především že se nebudeme zajímat o vesmírné lety a že se budeme na Eele cítit dobře a zůstaneme zticha. Nebudeme se o to tedy zajímat. Musí uvěřit, že se metoda osvědčila, jinak budou zkoušet jiné prostředky – a není pravděpodobné, že tam dole, odtrženi jeden od druhého, budeme mít ještě jednou takové štěstí. Ale vy sami se snažte v knihovnách, na univerzitách, při rozhovorech na ulici nenápadně vyzvědět co nejvíc o Prokronu, o kosmických letech, i o tom, jaký vůbec může mít taková snaha výsledek.

Nikdo z nás nemá rád záhady. Nežijeme v barbarské době a je zřejmé, že nemůže být řeč o nějakém bezprostředním fyzickém nebezpečí, které by hrozilo našim osobám. Mohli bychom své životy od roku 6786 dožít v klidu a v pokoji, i kdybychom o téhle věci víckrát v životě neslyšeli. Ale jsme vědci, jsme výzkumníci. My se to dovíme. To ať se stane naším společným cílem.«

Velitel se rozhlédl po známých tvářích a na závěr řekl:

»To bylo pár vět na rozloučenou. Budeme se snažit držet pohromadě i na Eele, ale zřejmě se to nadlouho nepodaří. Možná že jsme takhle všichni pohromadě naposled. Prosím vás, abyste na tento okamžik nikdy nezapomněli.«

Pracovníci ústavu navedli hvězdolet na oběžnou dráhu kolem Eely. Kdysi bylo jejich přistání plánováno na vnější oběžnici planety, ale kosmonauté o téhle záležitosti vůbec nezačali diskutovat a na Eele se tomu nikdo nedivil.

Za dva dny přistáli v blízkosti největšího města Eely, nedaleko Mag-Polu, na posledním kosmickém letišti planety.

II. EELA

.

1

Asi deset metrů před ním se tyčila stěna budovy základní zelené barvy. Igo si počkal, až k ní dorazí, potom sestoupil z vnějšího, docela pomalého pohyblivého pásu na bílý pruh, táhnoucí se podél budovy. Za rok si zvykl opřít se někde o zeď nebo o strom a nehybně se dívat kolem.

Každý den mu přinášel nové poznatky. Obvykle trávil ve městě několik hodin, ale pořád ještě nemohl říci, že by přivykl liniím, obloukům, plochám, pohybu, barvám a ošidné proměnlivosti toho všeho. Žil na Eele už celý rok a stále se potkával s věcmi, které nebyly jen prostě nezvyklé, nýbrž dokonale nepochopitelné.

Stál a opíral se zády o stěnu. Přímo před ním se táhla na obě strany cesta s dvakrát sedmi různobarevnými pásy. Nejkrajnější se pohybovaly rychlostí chůze, každý další byl rychlejší. Jen o tolik rychlejší než sousední, aby se na něj dalo pohodlně přestoupit. Na území města Gambar, kde stála budova ÚBM – Ústavu pro blokádu metabolismu – krátce Ústavu neurobloku –, neměly dopravní prostředky přístup. Veškerou dopravu obstarávaly pohyblivé chodníky. Jako figurky jakési prapodivné společenské hry se na nich před Igovýma očima posunovali stojící lidé v beznadějném, předem rozhodnutém závodě: ti, co »běželi« ve vnitřním pásu, vždycky předběhli ty na vnějším. Občas přerušila tento proud lidských špejliček mohutnější a vyšší hmota: nákladní kontejnery a kabiny pro cestující, chráněné před větrem, s jídelnami a s možností zábavy a odpočinku – přirozeně na vnitřních pásech. Chodníky tiše ubíhaly a bylo slyšet jenom neustálý tichý šum vzduchu, jak se tříští o uhánějící postavy a cestovní zařízení.

Za touto silnicí se tyčily rozmarně rozhozené budovy. Neměly více než dvacet podlaží a Igo nenašel ani dvě, které by měly stejný tvar a barvu. Převládající tón v celém okolí byla zelená. Na rozlehlých volných prostorách mezi domy bujela divoká, a přece krotká, uměle vytvořená příroda, podle složitých zákonů nového vědeckého odvětví, zvaného urbanistická botanika.

Gambar bylo půlmiliónové menší město a zároveň ráj urbanistických botaniků; byla sem přenesena i jejich akademie. Oba městští obři na Eele – Mag-Pol, hlavní město na západě, a Dar-An, hlavní město východu – měli už v letech po roce 6600 po patnácti až šestnácti miliónech obyvatel. Města bujela s nezadržitelnou dravostí dál, jako by pohrdala veškerým plánováním. Už tenkrát bylo zřejmé, že jestliže porostou dál, nedokáží plnit své úkoly. Beztak se potýkala se spoustou problémů, protloukala se těžko a s mimořádnými požadavky na zbytečnou práci a odběr energie. Nordengovi řekl jeden ze stavitelů Ústavu neurobloku: »Valná část těchto měst se stavěla asi stejně plánovitě, jako vznikala Severní krápníková jeskyně.«

Zdálo se, že stačí pouhých deset let a obě hlavní města se promění v mrzáky. Tehdy vláda oznámila plán největšího podniku na Eele za dlouhé období jejích dějin; o tři roky později asi v padesátikilometrové vzdálenosti kolem obou měst začala růst satelitní města, kam se v průběhu dalších několika let přestěhovala správní a vládní centra. Plán obsahoval i další opatření, ale nejdůležitější z těch, která se realizovala, aby se odlehčilo Dar-Anu, bylo vybudování satelitních měst Gambaru a Ainó. V posledních dvou desetiletích se podařilo dosáhnout toho, že počet obyvatel ve starých centrálních městech sice neklesl, ale aspoň se ustálil.

Gambar bylo z obou satelitních měst větší a stalo se srdcem Eely: bylo tu už odedávna sídlo prezidenta, vlády a výzkumných center, která vytvářela jakýsi hlavní stan nejrůznějších vědních disciplín. Kromě celoplanetárních vládních institucí byla v Gambaru ještě správní centra západního kontinentu. Bylo tu i přechodné sídlo Ústavu neurobloku.

Na to vše Igo myslel a hltal přitom očima panoráma města. Nemohl se nasytit světem, který pro něj znamenalo. Teď teprve doopravdy chápal, proč jeho otec v samotě hvězdoletu mluvil úplně jiným tónem, když přišla řeč na Eelu.

Odtrhl pohled od jednotvárné, a přesto neustále nové hry barev pohyblivých pásů, od tohoto nehlučného představení, za jehož figurami a budovami se vždycky pokoušel představit si život na Eele – pak se obrátil ke zdi za svými zády.

Prohlédl si veliký plán, který zabíral celou čelní stěnu, a zjistil, že se musí vydat bílou cestou vpravo, chce-li se dostat k boční ulici.

I to patřilo k věcem, které pořád nedokázal pochopit: člověk sotva zavadil pohledem o orientační tabuli, a hned poznal bezpečně směr. Jednou se mu kdosi pokoušel vysvětlit složité zákonitosti harmonie fresek, které takový dojem neomylně dokážou vzbudit, ale nikdy tomu doopravdy neporozuměl. Mělo to jakousi spojitost s vnitřními vztahy mezi barvami.

O čtvrt hodiny později vstoupil Igo do starobylé restaurace U dvou kontinentů ve vnitřním Gambaru.

Tento den věnoval pokusnictví. Chtěl zjistit, jestli pro něj byla doba přizpůsobování dost dlouhá. Chtěl vyzkoušet, zda by se mu podařilo zatajit, že je jedním z členů posádky hvězdoletu.

Vybral si stůl pro čtyři osoby; mohl počítat s tím, že v téhle jídelně, která měla dobrý zvuk, nezůstane u stolu dlouho sám. A při konverzaci se ukáže, co potřebuje vědět.

Dlouho čekat nemusel. Ke stolu přistoupil mladý pár; Igo srdečně pokývl a dvojice přisedla.

»Jsme Dlondar-Vend a Ol-Den z Mag-Polu,« řekla mladá žena. Tak se tu lidé představovali neznámému člověku.

»Igo-Vandar z Gambaru,« odpověděl stejnou formulí mladík.

»Gambar je dobré město,« usmál se Dlondar. »Je tu ticho. Docela dobře bychom tu mohli bydlet…«

S mimořádnou pozorností sledoval Igo každé vyslovené slovo, každý důraz. Nejspíš ho mohla prozradit řeč. On i všichni jeho přátelé jako by byli posedlí utkvělou představou, že se mohou definitivně začlenit do normálního chodu života jen tenkrát, jestliže na nich nebude patrný středověk, kdy se narodili. Když se po dlouhých cvičeních na jakýchsi umělých ulicích v městečku Neuroblok koncem prvního měsíce poprvé odvážili do Gambaru, dostal každý průvodce. »Dětičky udělaly ohromný krok vpřed,« řekl mladíkovi Nordeng s hlubokým despektem po prvním strašlivě únavném dnu. Časem pak přišli na to, jak trefné a blízké skutečnosti bylo přirovnání k dětičkám. Ve srovnání s dnešním jazykem Eely se jejich drsná, trhavá řeč v mnohém podobala dětskému žvatlání. Do smrti se nemohli zbavit dojmu, že dnešní jazyk, ačkoli si ho skvěle osvojili, je jazykem cizinců. A tak si Igo v jídelně dával pozor na každé slovo.

»I tahle středověká restaurace je moc milá,« pokračovala konverzačním tónem Ol. »Něco takového se v Mag-Polu už sotva dá vidět.«

»Je to tu zajímavé,« přikývl Igo.

»Co tu mají na jídelním lístku,« dodal k tomu Dlondar, »to má opravdu švih, a nejenom nějaké výživné hodnoty. Už kvůli tomu jsem ochoten snášet trochu nepohodlí,« a nešikovnými pohyby se jal přerovnávat na stole kovové destičky, které obsahovaly seznam jídel zdejší kuchyně.

Z několika Uriho poznámek Igo přesně věděl, jak daleko má tahle restaurace ke středověku – jestli tím ovšem nemínila Ol ty mazanice, směšující bůhvíkolik stylů, které visí po stěnách a jsou vydávány za produkty šedesátého a jedenašedesátého století.

Jinak se Dva kontinenty lišily od obdobných podniků v Mag-Polu i v tom, že se nemuselo vytočit na číselníku jídlo podle vystaveného vzorku, ale host si vybral příslušnou destičku jídelního lístku a vhodil ji do otvoru po straně stolu. A »dnešního« člověka zachvátil pocit dobrodružství už při tom, když musel čekat deset minut, než se mohl naobědvat. Podnosy s pokrmy se i tady objevovaly v otvoru uprostřed stolu.

Později při jídle se Dlondar zeptal:

»Co vlastně děláš?« a nečekaje ani na Igovu odpověď, dodal hned, »já vím, ty ještě studuješ… My nepracujeme. Nemáme talent k ničemu. Ostatně čas i tak ubíhá dost rychle. Vůbec nechápu, jak si někdo může stěžovat, že se nudí.«

Igo si vzpomněl na přednášku Tenny-O‘, historika z Neurobloku. Bylo to brzo po přistání. Vědec se s obavami rozhovořil o tom, že v posledních padesáti šedesáti letech sleduje klesající křivku zájmu mladých lidí o práci.

»Budu pracovat,« řekl po chvilce mlčení.

»Vážně?« zeptala se Ol se zdvořilým zájmem. »Tohle kuře bych si zopakovala,« obrátila se potom k Dlondarovi.

»Chci pracovat, vždyť…,« pustil se Igo do vysvětlování, ale dopovědět nestačil.

»Nedělej to, mladý muži, nedělej to.« Igo zvědavě vzhlédl. Na čtvrté volné místo u stolu zasedl muž s ošlehanou tváří kolem padesátky. Bylo v ní cosi podivného, s čím se Igo na svých procházkách městem doposud nesetkal.

»Proč bys pracoval?« pokračoval příchozí a díval se přitom na mladou dvojici. »Podívej se – jídlo vyrábějí automaty. Jestli nejsi podivín, po celý život nemusíš vůbec vykročit z města. Domy, silnice i dopravní prostředky dělají automatické továrny. A když se čirou náhodou stane, že z těchhle dokonalých, báječných fabrik přece jenom některá vezme zasvé – co já vím, třeba shoří –, hned ochotně přiskočí některá jiná továrna v blízkosti a začne budovat novou fabriku, dopraví na místo materiál a postaví, co shořelo. Stačí, když se jí řekne, co má vyrábět a kolik. Na téhle planetě je pořád spousta lidí, kteří to dokážou mašinám perfektně vysvětlit. Tak nač bys měl pracovat? Nic tě k tomu nenutí.«

A tady se najednou odmlčel a začal studovat tenké kovové destičky na stole. Vybral si jídlo a vhodil destičku do otvoru.

Dlondar a Ol se na něj zadívali poněkud nechápavě, ale v tu chvíli se vynořila na desce stolu nová dávka jejich kuřete, takže po nějakou dobu věnovali pozornost jídlu.

Igo přišel na to, co mu vlastně na muži připadalo tak podivné. Byl to protiklad mezi mladistvou tváří a úplně šedými vlasy. Lidé na Eele příliš nešedivěli, dokud nepřekročili stovku. Například ředitel ÚBM Yadonnen, který měl už stovku za sebou, se pyšnil havraní hřívou.

»Ostatně – jmenuju se Mayari-An, jsem ze severu,« představil se muž. »Vždycky jsem měl potíže se zdvořilostí,« zahučel a tímhle originálním způsobem se omluvil, že se nepředstavil hned.

Teď mladík pochopil, oč jde. Proti němu seděl jeden z vědců, kteří pracovali na meteorologických, geologických, astronomických nebo jiných výzkumných stanicích v krajinách věčného polárního ledu anebo na jihu v tropických pralesech, vzdáleni od veškeré civilizace s jejím pohodlím, vystaveni často opravdovému nebezpečí smrti. Bylo pravděpodobné, že na celé Eele dnes už znalo z vlastní zkušenosti pojem nebezpečí jenom těch několik tisícovek vědců.

Dlondara a Ol viditelně Mayariho podivná řeč obtěžovala. Beze slova dojedli a rychle se odpoklonkovali. U stolu zůstali sami dva.

»Kde pracuješ?« zeptal se Igo svého spolustolovníka.

»Tebe to zajímá?« odpověděl nedůvěřivou otázkou Mayari.

»Zajímá. Možná že si zvolím podobnou práci.«

»Není to tak prosté. Já pracuju na severu, za hranicí věčného sněhu. Říkals, že tvé klanové jméno je Vandar? Vzácné jméno a starobylé – a krásné. Poslouchej, Igo-Vandare, pověz mi teď jedno: jestlipak ti byla někdy v životě zima? Jenže ty se mě teď zeptáš, co je to zima! Slušelo by se, abys o ní aspoň něco četl.«

»Byla mi už zima,« odpověděl klidně Igo a přestal si dávat pozor na zpěvavou výslovnost. Teď už nemusel tajit, kdo vlastně je, a naopak si mohl být jist, že se mu podaří rozptýlit Mayariho lhostejnost, až se doví, že je právě tím jistým Igem s tak prapodivným starobylým klanovým jménem Vandar. Od té doby, co k nim do městečka Neuroblok chodil historik Tenna, všimli si všichni z hvězdoletu, že se každému vědci zablýskalo v očích a že byli najednou plni napjatého očekávání, když se dověděli o jejich totožnosti.

»Byla mi už zima a můj otec a matka nepoznali automatické jídelny, nepoužívali běžících pásů, a když se chtěli dostat z jednoho konce města na druhý, museli svůj dopravní prostředek sami řídit.«

Z restaurace odcházeli společně – rovnou do knihovny ÚBM. Igo věděl, že toho dne po obědě tam najde hodně svých přátel astronautů.

Sotva pár kilometrů od městečka Neuroblok v Prezidentském paláci seděla v setmělé místnosti u obrazovky jedna žena a dva muži. Seděli tak v posledních letech už pokolikáté.

Na obrazovce byla naprostá temnota. Pak ostrý, nepřirozený svazek paprsků podivného hranatého průřezu… Hladké, zářící, hranaté stroje… Na zlomek okamžiku černá stěna, zvedající se do výše… její vrchol se ztrácí v dálce… Skalnatá pustina, nad ní ubíhají fialově černé mraky… Nekonečný vesmír… Propadající se souhvězdí… Teď se blíží rozervaný povrch nějakého měsíce…

Obraz se rozplynul a setřel, byl konec pořadu. Tváře všech tří byly bílé, obrány o poslední špetku výrazu. Nepodívali se navzájem do očí. Zazněla jen jediná, dobře známá věta:

»Nic… Nemůžeme dělat vůbec nic…«

2

»Igo, víš přesně, co máš dělat?« zeptala se Yunnar a odtáhla mladíka stranou do kouta knihovny.

»Samozřejmě, že vím,« přikývl Igo. Potom hodil pohledem na Mayariho, jenž stál v hloučku astronautů několik kroků opodál. »Nevadí, že jsem ho přivedl právě dneska?«

»Nevadí,« zavrtěla hlavou Yunnar. »Naprosto nevadí. Operace musí probíhat tak, aby nezasvěcený vůbec netušil, co se tu děje. Závisí na tom úspěch celé akce. Snad bude právě lépe, když se rozptýlí pozornost tvou novou známostí.«

»Jinak nic nového?« zeptal se Igo.

»Nic.«

Jejich tichý rozhovor netrval víc než několik vteřin, a kdyby je v knihovně sledoval kdokoli nebo cokoli – člověk či nějaké odposlouchávací zařízení –, nebylo by na několika větách, které si vyměnili chlapec a jeho nevlastní matka, nic nápadného. Teď už se i oni připojili k větší skupině rozmlouvajících lidí a čekali na přednášku historika Tenny-O‘.

Lidé z hvězdoletu obklopili nového přítele Mayariho. Mohl posloužit dalšími fakty k jejich starému diskusnímu tématu.

»… nechtěl bych nějak chválit tuhle změkčilou dobu,« říkal právě, »ale bezespornou skutečností je, že kdykoli se vyskytne tam venku na stanici pár volných vědeckých míst, přihlásí se vždycky do konkursu kolem tisíce mladých lidí. Můžeme si vybírat. A stejné je to i na jiných stanicích. Přes všecky hořké zkušenosti musím uznat, že jsou na Eele mladí, kteří by udělali všecko, aby mohli pracovat tam venku. A tuhle jejich touhu by bylo potřeba proměnit v tvůrčí energii. Jenže my jim nedokážeme opatřit práci a místa.«

»A nedaly by se stanice rozšířit?« zeptal se někdo.

»V poslední době je to téměř nemožné. Ještě před deseti lety počet stanic neustále rostl, mohli jsme se pouštět do celých tuctů nových výzkumných úkolů. Ale pak najednou došlo k obratu, pokud jde o podporu úředních míst. Když teď potřebujeme nový dopravní prostředek, trvá to měsíce, než ho dostaneme.

Komise pro výzkumné stanice měla – a stále ještě má – velkorysý plán. Podle něho se měl nejprve rozšířit počet stanic a postupně pak zahájit osídlování severu a tropických džunglí. Víme, že vědců i kolonistů by bylo dostatek. Přesto však realizace plánu už při prvních krocích uvázla. Vláda naslouchá těm moudrým, kteří si sedí v přepychových laboratořích mírného pásma a prohlašují, že k dalšímu osídlování je vhodné výhradně klima v obydlených oblastech Magu a Daru. Odtud na sever nebo na jih se prý nedá žít. Jenom bych rád věděl, co tam teda děláme my? Nás ovšem pomalu nebudou pokládat za normální lidi.«

»Práce by našemu životu dala ohromný rozmach!« vstoupil do hovoru Tenna-O‘, který mezitím přišel. »Právě takový rozmach dnes potřebujeme ze všeho nejvíc.«

Tenna, jak ostatně očekávali, měl radost z Mayariho přítomnosti na své přednášce. Mladý historik byl jedním z jejich prvních přátel na Eele. Podle plánu ÚBM neměli vlastně lidé z hvězdoletu nic na práci. Všichni mají využívat všeobsáhlou péči ústavu, jak dlouho budou chtít. Ředitel Yadonnen dokonce pokládal za žádoucí, aby čas pro adaptaci u žádného z nich nebyl kratší než jeden rok. Měli ho zapotřebí, aby se mohli správně rozhodnout, co chtějí dělat dál.

Městečko Neuroblok bylo naprosto soběstačné. Pokud jde o materiály z posledních sedmi set let, byla jeho knihovna nejúplnější na celé planetě. Dokonce i vědci, kteří se zabývali zmíněným historickým obdobím, historici, folkloristé a historici umění ze vzdálených měst se obraceli s žádostmi o materiál sem. A astronauti se dychtivě vrhli do čtení.

Organizování tohoto velkolepého studia nechal ústav na nich, i když jim byl ve všem ku pomoci. Podle Yadonnenova názoru bylo nutné naprosto vážně brát v úvahu fakt, že tu mají co dělat s dospělými lidmi, s vědci. Podle něho se ústav dokáže vyrovnat s tím neslýchaně obtížným úkolem, když své »děti« povede za ruku tak, že to ani nebudou tušit. Igo a tím spíš jeho dospělí druhové ten názor ocenili. V praxi se osvědčil od prvního okamžiku.

Velmi rychle bylo jasné, že kromě vývoje své vlastní vědní disciplíny každého především zajímá historie uplynulých staletí – a tak na návrh Yunnar byla uspořádána série historických přednášek. Ústav povolal historika novodobých dějin z univerzity v Mag-Polu. Mladého vědce Tennu-O‘ toto pověření nesmírně potěšilo a měl radost i z možnosti neustálého osobního styku s astronauty – ještě při čtrnácté přednášce měl hlas zastřený pohnutím. Souběžně s cyklem přednášek se pustil i do psaní historie hvězdné expedice.

Přednášky připomínaly spíš přátelskou besedu nebo pracovní poradu skupiny vědců, kteří společně pracují na složitém úkolu, než studium.

Nejinak tomu bylo i toho dne. Po přednášce obvyklá skupina lidí doslova obsedla široký stůl kolem dokola. Asi třicet astronautů materiál zaujal natolik, že po každé přednášce celé hodiny kladli Tennovi nespočetné otázky a ten jim ochotně a blaženě odpovídal. I dnes mezi nimi byli všichni historici a jakoby náhodou i celý »generální štáb«. Byl tu také nový přítel Mayari a přirozeně nechyběl ani Igo.

Přednáška skončila už před dobrými dvěma hodinami. Od obecných trendů technického vývoje, v oboru silových polí se debata s promyšlenou »náhodností« pozvolna přesunovala na pole astronomie.

»Jak to dneska vypadá s Prokronem?« zeptal se Igo, který seděl u stolu přímo proti Tennovi. »Jaké s ním máme spojení?«

Yunnar vycházela z toho, že taková nepředložená otázka Tennu vzhledem ke klukovskému věku Iga asi nezarazí. Za uplynulý rok o měsíci Eely neslyšeli ani slovo. Jako by vůbec neexistoval!

Dřív než mohl Tenna odpovědět, Uri vstal – přesně podle válečného plánu.

»Co se dá dělat, já už mám hlad.«

A Tenna, jako obvykle, se doslova lekl, že diskuse skončí.

»Můžeme si sem dát přinést večeři,« navrhl. »Nebylo by to poprvé. Jen seď, seď, já to zařídím.« Uri dělal, že si sedá nerad, zatímco Tenna u stolu s dálkovým dorozumíváním objednával do posluchárny třicet večeří. Ostatní hovořili o všem možném, Igo o novém dvousedadlovém doutníkovém dopravním prostředku – a prohlížel si snímky stroje, který bude po roce práce anebo řádného studia na vysoké škole jeho.

Ani při sebedůkladnější psychologické analýze by se z chování astronautů nedalo usoudit, jestli je každého zvlášť nebo všecky dohromady právě tenhle problém zajímá víc než kterýkoli jiný.

»Kde jsme to přestali?« zeptal se Tenna, když zařídil záležitost s večeří. »Aha, u Prokronu. Bohužel, kolonizace Eely i prostoru mimo planetu nesplnila naděje, které se do ní vkládaly. Současná situace se dá krátce vystihnout asi takhle: výzkumná stanice na Prokronu dosáhla vrcholu svého rozvoje asi před padesáti lety. Tisíc lidí – hlavně vědců a jejich rodin –, kteří tvořili obyvatelstvo osady, muselo neustále bojovat s mimořádně macešskými podmínkami na měsíci. Třetinu povrchu tvoří na Prokronu vodní hladiny, atmosféra je tak řídká, že mimo uzavřená města s umělou atmosférou se tam nikdo nemohl volně pohybovat – stejně jako ve vesmíru.

Smyslem osídlení byl výhradně vědecký výzkum. Prokronem prošla spousta výzkumných expedicí, ale většina objevů byla uskutečněna ze vzduchu… Vzhledem k tomu, že atmosféra je tam příliš řídká, bylo nezbytné vyvinout speciální létající disky s reaktivním pohonem.

Průběhem času se s naprostou jistotou došlo k závěru, že pokud jde o Eelu, Prokron není použitelný v podstatě k ničemu s výjimkou astronomických pozorování. Jenže před dvanácti lety došlo ve vývoji vědy ke skoku; několik nově vyvinutých metod, zejména systém automatických hvězdáren mimo atmosféru Eely, učinilo zbytečnými obrovské náklady na kolonizaci Prokronu. Bylo riskantní vystavovat tam lidi přímo nelidským podmínkám. Podle vládního usnesení se před deseti lety odstěhovali z Prokronu všichni do jednoho. Ostatně – na Prokronu neexistuje žádná fauna, a pokud jde o flóru, sestává z několika druhů zakrnělých lišejníků.«

Pak následoval asi tucet jiných, obšírně a zajímavě položených otázek, a když se konečně pozdě odpoledne rozcházeli, ani sám Tenna si nevzpomínal, že by byl mluvil o nějakém ožehavém tématu.

Válečný plán byl vypracován podrobně a dlouho dopředu. Bylo jasné, že se nemohli vyptávat otevřeně. »Pátrání«, jak tomu říkali, spělo kupředu hlemýždím tempem a každý, i ten nejbezvýznamnější krok propracovala do posledního detailu skupina psychologů při debatách pod širým nebem. Zařídili to tak, aby například informaci, sestávající z pouhé jediné věty, získali od čtyř či pěti lidí v různém čase a na různých místech sérií otázek, které jim ovšem kladli pokaždé v jiném pořádku. Za mimořádný malý triumf pokládali třeba už i to, když se jim podařilo nějakou mimochodem utroušenou poznámkou ušetřit jednu z těch pěti otázek.

A právě zdlouhavost tohoto systému je vedla k rozhodnutí, že se prostřednictvím Tenny odhodlají k chirurgickému řezu a najednou pokročí ve svém zkoumání o mílový krok. Po čtyřech měsících jeho přednášek spíš vycítili, než logicky vydedukovali a nakonec jednohlasně vyloučili možnost, že by proti nim něco podnikl.

»Zatím toho moc nevíme,« definoval situaci Nordeng při nejbližším rozhovoru.

»Je to deset let, co se lidé stáhli z Prokronu…,« řekl zamyšleně Uri. »Co já bych za to dal, kdybychom si mohli poslechnout krystal se záznamem vládního zasedání, které o tom rozhodlo.«

3

Nemohli dělat nic jiného nežli tuto otázku uložit načas k ledu.

Pomalu získávali na Eele opravdové přátele, na něž se mohli spolehnout. Tennu sice nemohli do svého tajemství zasvětit, ale přirostl jim k srdci. Vědecký zápal mladého muže mluvil sám za sebe. Druhým jejich přítelem byl Mayari-An, astronom a meteorolog na jedné ze stanic v Daru. V posledních měsících, kdy trávil ve starém hlavním městě dovolenou, navštěvoval je téměř denně.

Ale jejich prvním přítelem přece jenom byl Yadonnen. Všichni znali jeho minulost a věděli, co pro ně udělal už mnoho let před jejich návratem.

Ředitel ÚBM se dožíval sta let, ale vůbec nevypadal na nějakého starce. Průměrný věk se pohyboval kolem sto třiceti let. Pokud šlo o duševně pracující, především vědce teoretiky, stovka byla pokládána za věk plodné moudrosti.

Ovšem ani sám Yadonnen by nedokázal říci, zda je ve vědě teoretik nebo praktik. Po celý život studoval s jediným konkrétním zaměřením, aby byl totiž ve věku šedesáti let schopen splnit svůj úkol: začlenit devět set členů posádky hvězdoletu do života a zachránit je pro přítomnost. Na tu práci se oddaně připravoval celým srdcem, ačkoli si po celý život nemohl být jist, zda se hvězdolet vůbec vrátí.

Léta po roku 6100 pokládal za ideální, hrdinskou dobu vědy, a to také bylo důvodem, proč si zvolil tuto dráhu. Bylo to století, kdy obrovský rozmach práce uvedl do pohybu vědeckou revoluci, které současná společnost děkuje za život důstojný člověka. Tehdy, v průběhu pouhých sedmdesáti let, se zrodily všecky základní objevy lidské vědy. Nejprve byly v moderním smyslu slova zavedeny dopravní prostředky s výbušnými motory, potom elektřina, rádio, dálkové přenášení obrazu, průmysl, jak se chápe v současnosti, plastické hmoty, potom byla objevena atomová energie a pak došlo i na první kosmickou cestu. V lidské historii nebylo ani předtím, ani potom obdobných sedmdesát let – a veškerou tu práci z větší části vykonaly pouhé dvě tři generace. Co následovalo pak, byla jenom aplikace dosažených výsledků, logické pokračování a detailní práce bez rizika.

K lidem té doby Yadonnen ve svém dětství vzhlížel, jako by měli kolem skrání jakousi svatozář. I on se chtěl stát takovým člověkem. Později, když mu bylo dvacet let a dokončil základní vzdělání – lidé se už tenkrát dožívali vysokého věku a poměrně dlouho se učili, vždyť bylo čemu –, přišel na to, že to prostě nejde. Na Eele pominulo riziko, bez něhož si nedovedl představit opravdovou vědeckou práci.

Když ukončil studia, byl mimořádně skvěle hodnocen, takže se octl mezi nepatrným zlomkem těch, kteří si mohli vybrat povolání naprosto podle vlastní vůle. Společnosti se vyplatilo, když se lidé jako on mohli ve dvaceti letech sami rozhodovat, co bude jejich pracovním oborem. Yadonnen cítil, že má před sebou jedinou cestu: práci na některé výzkumné stanici mimo město. Tam ještě bylo riziko a člověk se tam octl mimo vyšlapané cesty pohodlí, zajištěného všem a navždycky. To by ho však odvedlo od jeho milovaného století. Na druhé straně se nechtěl stát historikem – měl pocit, že historie je jen mrtvou vědou. A tak mu zbývalo jediné pole: hvězdolet, který se má vrátit, až mu bude šedesát.

Kdekdo ho zrazoval – vždyť měl před sebou skvělou kariéru, mohl si vytvořit reálné šance dokonce pro hodnost prezidenta –, ale nakonec nezvolil ani ekonomii, ani politiku, nýbrž vstoupil do vytvářejícího se ÚBM a zakrátko se stal jeho ředitelem. Po celý život čekal na návrat hvězdoletu, studoval onu dávnou zašlou dobu a připravoval se na přijetí lidí, kteří byli dokonce i v tehdejší pionýrské době nejodvážnější, kteří byli ochotni k největším obětem.

Město Neuroblok bylo jeho dílem. Smyslem jeho života bylo, aby Nordeng-O‘, Uri-An a ostatní jednou nevstoupili do nepochopitelného, cizího světa. Aspoň tím by jim mohlo lidstvo zaplatit za to, co udělali, i když se to vůbec zaplatit nedá. O každém z devíti set lidí věděl všecko, co se o nich dalo vědět ve chvíli jejich startu. V průběhu staletí klidu a míru se na Eele zachovala všecka vyšetření, kartotéky psychických testů, záznamy o přípravách expedice a o jejím vybavení a byly tu i přesné popisy plánů vesmírné výpravy. Tyto materiály byly základem mikrofilmotéky ústavu, kterou Yadonnen založil.

A pak mu bylo najednou šedesát let, přišla sedmdesátka – a hvězdolet se nevracel. Vláda pokládala expedici za ztracenou a navrhla, aby byl nákladný ústav zrušen. Znamenalo to, že by se Yadonnenovo životní dílo, celé město ÚBM, které promyšleností své výstavby a dokonalostí pojetí vstoupilo jako samostatné dílo do dějin architektury, vylidnilo, později všelijak přešívalo a předělávalo, aby mohlo nakonec sloužit jiným účelům.

»Mohl jsem si tenkrát sednout a psát memoáry s titulem Proč jsem žil,« řekl při jakési příležitosti Nordengovi. »Ale já jsem věřil, že se vrátíte. Jinak jsem ani nemohl. Co se týká města ÚBM, měl jsem v rukou veškeré plné moci – jenom tak jsem tenkrát přijal vedení ústavu. Marně mě přemlouvali. Nedovolil jsem ústav likvidovat. Při startu se to sice nepokládalo za pravděpodobné, přesto však se hovořilo o možnosti omylu v toleranci plus minus čtyřicet let. Trval jsem na tom, že musíme vyčkat, až tahle lhůta uplyne.

Takže plán likvidace byl sice odmítnut, ale po letech se zase odněkud vynořily podobné tendence. Jenže Já jsem nepovolil. S několika lidmi, kteří mě nenechali na holičkách – vím, že zůstali spíš jen kvůli mně –, jsem udržoval Neuroblok v pohotovosti. Byli to vesměs teoretici, kterým ovzduší ústavu a mikrokrystalotéka poskytovaly skvělou příležitost, aby se zabývali vlastní prací. A to nakonec umožnilo, že jsme zůstali se vším všudy zachováni.«

Nadešel osudný čtyřicátý rok a Yadonnenova situace se zvolna stávala neudržitelnou – a v nouzi nejvyšší automatická průzkumná věž ústavu hlásila, že se vesmírem blíží z očekávaného směru neznámý předmět. Rozměry a rychlost odpovídaly předpokládaným hodnotám hvězdoletu.

Následovaly ještě dva týdny, než bylo navázáno spojení. Po tu dobu Yadonnen doslova nejedl, nepil, nespal, žil na prášcích. Stál vedle prezidentky i při prvním rozhovoru s raketou a jmenoval postupně všechny kosmonauty, kteří se objevovali na obrazovce. Nejprve Amona a druhého radistu, potom všecky přítomné v Uriho pracovně. Zprvu samozřejmě nevěděl, kam zařadit Iga.

»A pak jsme se pustili do práce,« vyprávěl jim znovu a znovu. »Plány byly dávno rozpracovány do všech podrobností. Měl jsem pocit, že je mi dvacet. Pár lidí, které jsem měl k dispozici, jsem vrhl na přepracování slovníku a na doplnění informativních přednášek. Potřeboval jsem další pracovníky – a už v tomhle pracovním stadiu se osazenstvo ústavu zpětinásobilo. Teď, když se hvězdolet blížil, nebylo těžké sehnat potřebný personál. Přeorganizovali jsme celé město. Jeho zdi se dočkaly svého znovuzrození…«

Všichni z hvězdoletu věděli, že Yadonnen je osamělý člověk, že nemá rodinu a že od chvíle, kdy se otevřela přetlaková komora hvězdoletu a tlak vnitřní a vnější atmosféry se s pronikavým sykotem vyrovnal, prožil všechen svůj čas mezi nimi.

4

Výsledkem dalšího pátrání bylo zjištění, že nápisy v pořadech, které byly vysílány na loď, částečně pocházely zřejmě odjinud než samotné programy. Ty se připravovaly v ústavu za osobní účasti Yadonnena.

Nordeng si jednou nenápadně Yadonnena vyzkoušel a došel k názoru, že ředitel buď neví o nejzajímavějších textech vpravených do jeho pořadů – anebo se znamenitě připravil, aby se mu podařilo znalost věci zakrývat. Pokud byla řeč výhradně o informativních textech, Yadonnen řekl, že připravoval příslušné materiály. Tak se potvrdilo, že ve spojení s nápisy vůči nim nepociťuje žádné výčitky svědomí. Yunnar nepokládala za pravděpodobné, že by staroch před nimi něco hrál.

Museli počítat s jiným, silným a mocným, a ovšem neznámým protivníkem. A ke všemu ještě nevěděli, zda je jejich opravdovým nepřítelem a proč. Tenhle problém po Tennově přednášce na nějakou dobu odložili stranou. Nepokládali ho za naléhavý. Ačkoli už uplynul jejich první rok na Eele, tady na půdě ústavu měli všichni pocit, jako by se pojem naléhavosti nějak vytratil.

V ústavu si všichni žili jako děti bohatého tatíčka, jimž se až do omrzení opakuje, že důležité je jen to, aby se cítili dobře, aby se v klidu učili. Praxe a uspořádání života hovořily ve prospěch tohoto pocitu. Opravdu na ně dávali pozor – ostatně ochranu potřebovali, aspoň vůči veřejnosti. Po jejich prvním vystoupení ještě v kosmu, když celá Eela viděla podivné oblečení posádky a slyšela Uriho i ostatní mluvit jakýmsi zadrhávajícím jazykem předčasně vyspělých tříletých dětí, ponechala ÚBM na jejich úvaze, do jaké míry se chtějí ukazovat na veřejnosti. Věděli, že mají před sebou ještě jeden celý společný rok. To postačí, aby se na ně nikdo nedíval jako na nějaké mechanické žvatlající muzeální rarity, až vstoupí do všedního života.

Vědecká komise, do jejíchž rukou přešlo vedení, vypracovala plán styku s veřejností. Nemohli se přece hermeticky uzavřít – tím by se jenom oddálila chvíle úžasu a bláznivého shonu. I tak jednou přišel Tenna z města s tím, že mezi obyvatelstvem kolují všelijaké pověsti. Vláda prý schovává lidi z hvězdoletu jenom proto, že podle zvyklostí své doby jedí syrové maso a pronikavě páchnou.

Zvolili tedy jako mluvčí Yunnar a připravili první informace o sobě. Den po tom, co se o pověstech dověděli, využili pomoci mladého historika a navázali spojení s redakcí ústředního televizního vysílače západního kontinentu. Oznámili, že jejich mluvčí Yunnar by za několik dní ráda vystoupila v pořadu, který by mohla, bude-li to možné, vidět celá Eela. Yunnar by vyprávěla o lidech z hvězdoletu a o jejich cestě. Vedení programu přijalo jejich nabídku s radostí a společně byl určen den, kdy bude v ranních hodinách vyhrazena obrazovka Yunnar.

Po prvním čtvrthodinovém rozhovoru vzala redakce v úvahu ohlas programu a připravila dalších několik pořadů. I nadále uváděla relace Yunnar, ale přibírala k spolupráci i další kolegy. Vystoupili před veřejností v moderním oblečení, jejich řeč byla přijímána jako rozumná a pořady měly docela slušný ohlas. Všecko sice nebylo do posledního detailu bezvadné, ale nikdo to od nich ani nečekal. Každou větu, která měla z obrazovky zaznít, si dávali schválit Yadonnenem, takže se jim podařilo vyhnout se tomu, aby byli pokládáni za beznadějné zabedněnce. Po odvysílání sedmého pořadu pozvali lidi z velkých městských novin na dlouho očekávanou tiskovou konferenci.

Výsledkem tohoto styku s veřejností bylo, že je vzhledem k jejich zvláštnímu chování a chápání života pokládali za cosi jako bohémské umělce či podivínské profesory. Bylo to tak v pořádku. Astronauti přece věděli, že běžný člověk z ulice, který ani nepracuje, stejně nebude pokládat za normální lidi bytosti s vlasy přistřiženými nakrátko, kteří se nesnaží o vybroušenou řeč a jsou posedlí touhou po činnosti. Bylo by to naivní očekávání. Takhle je aspoň průměrný Eelan může zařadit do systému hodnot, který si vytvořil – jako třeba vědecké pracovníky ze vzdálených výzkumných stanic nebo hudebníky u harfové stěny.

5

»Nádherná krajina!« splynul z úst mladé ženy nadšený povzdech, když se rozhlédla po kraji, zalesněném jehličnatými stromy. »Tady se dá opravdu zařídit krásný život! Nedovedu pochopit, proč na takovém místě ještě nikdo nežije!«

»Tahle půda,« vzhlédl Mayari-An ze skupiny lidí, sedících na břehu řeky, »by dokázala uživit desetkrát tolik lidí, nežli jich tu je.«

Po celém údolí se procházely skupinky lidí. Rozhlíželi se tu a seznamovali se s okolím místa, kde chtěli v budoucnu žít. Sešlo se jich dopoledne několik stovek a jeli sem – chtěli se dohodnout na konkrétní poloze nového sídliště, které tu vybudují.

Údolí leželo několik set kilometrů na sever od Mag-Polu, všehovšudy deset patnáct minut jízdy. Jeho středem protékal potok. Les, pokrývající úbočí strání, nedosahoval až ke břehu a ponechával podél řeky asi kilometr široký, téměř úplně plochý pás. V případě potřeby se mohlo stavět sídliště tady, ale i na druhém břehu a ve stráních, na místě vymýceného lesa.

Zkoumání terénu trvalo asi hodinu a téměř všichni byli spokojeni s tím, co viděli. Základní zákon světové vlády mezi jiným zaručoval každému občanu planety, že si může sám vybrat místo, kde chce bydlet, a vláda je povinna poskytnout technickou pomoc při stavbě. Druhá možnost, které využívala převážná většina lidí, spočívala v tom, že si mohli vybrat byt podle chuti ve městech či v jejich nejbližším okolí, kde se bez přestání stavělo ve velkém měřítku.

Neměli žádné potíže, když oznámili, že se chtějí usadit ve zdejším údolí, proti jejich přání nebyly žádné námitky.

Tady v podhůří na sever od města zdaleka nebylo rajské podnebí subtropického a mírného pásma – dokonce už o sto kilometrů níž byl konec věčného příjemného léta. Teplotní rozdíly tu byly větší, uprostřed léta přicházela suchá vedra a v zimě napadl někdy i metr sněhu. Podle úřední formulace byl tenhle podhorský kraj pokládán za naprosto neobyvatelný.

»Pět miliard lidí by mohlo na Eele žít, a ne pouhých pět set miliónů,« řekl Mayari. Igo seděl ve skupince na velikém balvanu a slyšel v jeho hlase stejnou hořkost jako tenkrát, když se poprvé setkali v gambarské restauraci.

»Automatizovaná civilizace řeší za nás veškeré problémy a nenechá nikoho na pochybách, že člověk přece nemůže žít na místech, kde fouká vítr. A tak se raději omezuje porodnost, dokud se nepodaří dokonale nás zničit. Každé dítě se přece učí ve škole prvnímu zákonu o dynamice druhu: společnost je životaschopná jen tak dlouho, dokud roste počet jejích jedinců. A přece náš plán postupné kolonizace pokládají za holé bláznovství. My jsme přece vyšlechtěný druh! Nemůžeme se jen tak pouštět do riskantního podniku; co když na nás někde čekají problémy, nad kterými by se muselo trochu přemýšlet! Jenom to ne! Všecko má své meze! Ty už jsi mě jednou poslouchal,« obrátil se k Igovi, »a můžeš si klidně myslet, že jsem posedlý.«

Igo se jen usmál.

»Většina mých kolegů už se naučila mlčet a pracovat. Já to prostě nedokážu. Ale řekněte mi vy, kteří jste tady pořád nežili, řekni mi ty, Yunnar, vždyť ses narodila v době, o které říkáme s trochu přezíravým úsměvem samé krásné a dobré věci, řekni mi: copak se vám nezdá, že v tomhle našem eelském ráji přece jenom není všecko tak náramně a báječně krásné?«

Yunnar se rozhlédla. Nejbližší skupina seděla opodál. Jen asi čtyři nebo pět lidí z »generálního štábu« hvězdoletu, jak si říkali, sedělo na doslech. Byl mezi nimi také Igo.

»Nám to připadá stejné,« odpověděla. »Dnes jsme se rozhodli, že si o tom promluvíme s tebou a s Yadonnenem. Potřebujeme vaši pomoc. Sejdeme se dnes večer v sedm na promenádě u Prostředního mostu v Gambaru.«

Večer usedli na nábřeží Delly na nejspodnější schod – bylo jich pět. Za jejich zády se zvedala svislá stěna, vyložená kameny kdysi dávno, ve století průmyslové revoluce, kdy po téhle útlé říční cestě proudívala do Mag-Polu valná část zboží a materiálu. Na protějším břehu se táhla podél nábřeží úzká ocelová silnice na sloupech, vystupujících z vody. Byl časný večer a v souvislém proudu doutníků se vytvářely zuby. Nad jejich hlavami bez přestání šuměl ruch města v opakujících se vlnách.

Yunnar dopověděla, co chtěla říct: vysvětlila oběma vědcům historii kolem Prokronu a vyprávěla jim o hubených výsledcích dosavadního pátrání.

»Chápu,« řekl Yadonnen. Mayari jenom mlčel. »Zkrátka – jisté síly pracují proti nám. Víte přece, že se od chvíle, kdy jste se vrátili, pokládám za jednoho z vás. Ale udělali jste dobře, že jste zatím nic nepodnikli. Na vašem místě bych nejednal jinak.«

»Nemohli jsme vědět,« řekla tiše Yunnar. »Nic jsme nemohli vědět… V tomhle cizím světě.«

»A ty programy jsi sestavoval ty,« dodal Mayari a podíval se přitom na Yadonnena.

»Kdybyste mi to řekli hned, byli bychom dneska možná dál,« řekl starý muž. »Pochopitelně jsem o těch dalších textech neměl ani ponětí. Ani o tom, co už jste vypátrali – že se totiž krystaly dostaly ven z ústavu. A pokud jde o akce namířené proti vám, mám už matné zdání, kterým směrem bychom měli pátrat.«

»Igo si myslí,« řekl vážně Nordeng, »že to celé se děje z jakýchsi tajemných důvodů snad dokonce v našem zájmu.«

Chlapce přibírali k nejdůležitějším jednáním. Pokládali to za taktické, protože mládí Iga znamenalo spojení s mladou generací. Už jednou jim jeho nepopsaný rozum pomohl. Igo se dokonce díval jinak než ostatní na celou záhadu kolem Prokronu. Neodvažoval se dosud vyslovit soud ani pro sebe. Bylo to nejtíživější tajemství lidské společnosti staré i nové podoby a jeho tlak pociťoval jako cosi obtížného a jeho vědomí se bouřilo proti této formě boje. Nutnost boje pro něj byla spojena s nelítostnými živly a tisícerými léčkami vesmírného prostoru.

Jednou se například stalo, že nečekané selhání termonukleární pohonné soustavy jejich rakety zničilo kromě jiných zařízení i veškeré rezervy – a život všech byl závislý na tom, aby po celé dva dny nebylo nutno provádět žádné opravy letu, dokud dálkově ovládané manipulátory neopraví motory. Ale bylo tu cosi, s čím mohl každý z posádky hvězdoletu bezpečně kalkulovat jako se sebou samým: spolupráce všech, lidský činitel, věčné souručenství v propasti času uprostřed cizích slunečních soustav. Nechtělo se mu teď ani v myšlenkách přistoupit na to, že je nutné spojovat i pojmy člověk a nepřítel a že mezi nespočetnými novými vazbami teď musí poznat i tuto. Často tomu ani sám nevěřil, přesto však trval na tom, aby se zkoumaly jeho domněnky: co když byly vpašovány texty neznámého původu do informačního vysílání, určeného hvězdoletu, výhradně v jejich zájmu?

»Copak nelze předpokládat,« obrátil se s otázkou k oběma Eelanům, »že nás chtějí ochránit před nějakým škodlivým vlivem?«

»Ne,« zavrtěl hlavou Mayari. Jeho odmítnutí bylo okamžité a rozhodnější než u Igových druhů z vesmírné lodi, když jim kladl stejnou otázku. A stejně vyznělo i odmítnutí Yadonnena.

»Nač by tedy museli před vámi celou tu operaci skrývat?« pokračoval Mayari. »Nejste přece děti. Jsem přesvědčen, že už teď, za jediný rok, jste lepší než všichni ti vědátoři první kategorie v Gambaru nebo v Ainu. Proč to museli zatajit Yadonnenovi, který nesl tíži veškeré práce a odpovědnosti? Zřejmě proto, že i on je v určitém slova smyslu jakýsi neobvyklý zjev v tomhle aerodynamickém světě. Ani on se nedokázal přizpůsobit. Po celý život čekal na vaši loď, a zatím se mohl stát prvním člověkem v Mag-Polu. Copak to dává nějaký smysl? A kromě toho, ať už je za tím kdokoli, jistě vycítil, že je starý pán citově na vaší straně. Ba ne, tady někdo nemá čisté svědomí!

Za několik dní odcestuju, končí mi dovolená. Ještě že to říkám vám, protože tady by se mě každý druhý zeptal, co to je mít dovolenou. Zkrátka – já se teď vrátím na stanici a pokusím se po té věci porozhlédnout. Musíme se dovědět něco o krystalech. Kdybych chtěl někoho přibrat, navážu s vámi nejdřív spojení a vyžádám si souhlas. Obrazovka je bezpečná: technicky je řešena tak, že se při soukromém hovoru dá přijímat obraz a zvuk jenom na obrazovce volaného. A vy se do toho dejte taky. Když se pustíme po stopě krystalů, při náležité opatrnosti musíme dojít k nějakému výsledku.«

»Kromě lidí z lodi,« řekl Nordeng, »víte o věci jenom vy dva – na vás se můžeme spolehnout. Nám ještě dlouhou dobu nebudou souvislosti tak jasné jako vám. Mayari, ty máš kontakty s vědci na stanicích tam venku. My si myslíme, že jsou to nejlepší lidské síly na Eele. Ovšem za předpokladu, že jsou všichni takoví, jako jsi ty.«

»Jako já?« přerušil ho Mayari. »Já jsem z nich opravdu ten nejšedivější a nejnudnější. Určitě se s nimi musíte poznat. Není mezi nimi jednoho, kdo by aspoň tucetkrát nebyl v nebezpečí života. V rovníkových džunglích se setkávají se zvířaty, o nichž si tady ve městě lidé vůbec nedovedou představit, že ještě existují. Jednou s vámi pojedu po stanicích.«

»To by bylo moc potřebné,« řekl Uri. »Sami jsme o to chtěli požádat.«

»A ještě v něčem vám můžeme pomoct. My ze stanic máme snadný přístup ke kterýmkoli vládním, dokonce i ke kontrolním orgánům. Ven k nám se dostane jenom vědec první kategorie, a kdo má tohle zařazení, může kdykoli požádat o přijetí u prezidentky.«

»A já zase,« řekl Yadonnen, »si myslím, že bych mohl v dohledné době zjistit něco o osudu krystalů. Na našich pracovištích v ústavu mám možnost nepozorovaně zkoumat, co se děje. Potřebuju dva tři dny. Do té doby už budeme vědět víc.«

6

Není dost dobře možné, aby mělo devět set lidí totožné cíle a představy.

Ale to nejzákladnější pouto, které je svazovalo, stejně nemohl nikdo a nic zlomit. Oni sami rovněž ne. Kromě společného původu, který přece jenom do jisté míry omezoval jejich nová pozemská přátelství a později i vytvářející se těsnější vztahy, spojovalo je všecky jediné tajemství, jež pro ně zřejmě jednou provždy znamenalo společný boj a společné nebezpečí. Nezávisle na tom se už v průběhu prvního roku, nejprve jenom v osobních záměrech a později i v praxi, začali rozcházet. Jenom část členů expedice z hvězdoletu se chystala usídlit v sídlišti na sever od města.

Nejprve a nejsnadněji se začal rozcházet personál lodi v užším slova smyslu. Tito lidé, většinou osamělí muži, měli blíž k vojákům, inženýrům a vysoce kvalifikovaným fyzicky pracujícím dávných dob startu nežli k vědcům. Zajímali se zejména o praktické problémy – a Yadonnen viděl, že se splňuje i jeho předpověď.

Právě oni poměrně snadno nacházeli svá místa v současném světě. Většina z nich už po prvních měsících, prožitých v Neurobloku, věděla, do čeho se pustí. Snažili se najít obor podobný jejich někdejší činnosti, ačkoli dobře věděli, že je to podobnost značně teoretická.

V praxi se řekněme potravinový technik z hvězdoletu musel naučit stejné kvantum nových věcí, ať už se ve světě, který pokročil o sedm století, chtěl stát architektem, nebo chtěl zůstat potravinovým technikem. Nedali se zmást úzce praktickými hledisky; nešlo jim tedy jenom o to, do jaké míry jsou jejich staré znalosti použitelné či nikoli.

Ti, kteří se v době příprav letu hlásili do expedice a byli shledáni nejlepší z mnoha set zájemců o každé jednotlivé místo na lodi, milovali svou práci a považovali to za samozřejmost, a samotnou možnost poznat nové objevy v tolika oborech, o nichž se jim nesnilo ani v nejsmělejších snech, brali jako víc než bohatou odměnu. Takže lidé technického personálu měli už po prvních měsících přesné plány a výhledy, pokud šlo o jejich budoucnost. Kdekoli se hlásili, byli přijímáni ochotně, s radostí a se zájmem. Všech devět set lidí totiž disponovalo talentem ne právě běžným.

Mezi nimi byla řada takových, kteří odcházeli do Daru, protože se tam narodili a chtěli se opět usadit na východní polokouli. Tamní kraj, lidé, řeč i zvyky jim byli bližší než tady, na západní polokouli, neboť i pokročilý vývoj do jisté míry zachoval rozdílnosti mezi dvěma světadíly. Dodnes trvalo soutěžení mezi dvěma hlavními městy Mag-Polem a Dar-Anem – a skutečnost, že správní orgány a vláda sídlily na západě, byla jenom formální záležitostí ve světě, v němž dvě nejvzdálenější města nebyla od sebe dál než půl dne cesty.

Horší to bylo s umístěním pilotů a vyslovených astronautů. Radisté předpokládali, že najdou místa v dálkové dopravě, zato piloti, astronavigátoři a atomoví fyzici, kteří se na hvězdoletu starali o chod hnací soustavy, smutně konstatovali, že pro ně nejsou jiná místa než v transkontinentálních osobních a nákladních spojích. Automatizované bezpečnostní systémy na těchto pracovištích předem znamenaly naprosto jistou a dokonalou nudu; později, když se lépe seznámili se svými úkoly, přišli na to, že nemohou šestihodinové vysedávání u kontrolních panelů vůbec pokládat za nějakou práci. A tak se snažili přejít do výzkumu, do plánování, do vývoje – a všem bylo naprosto jasné, že to bude vyžadovat nadlidské vypětí. Všichni si totiž musí na nejvyšším možném stupni osvojit techniku doby. A nejen to: musí jít ještě dál.

A tak se asi sto padesát lidí – většinou muži s výjimkou několika málo žen – svorně rozhodlo, že se pustí do studia a zasednou do univerzitních lavic s dvacetiletými Eelany. Nelitovali toho, protože toto rozhodnutí dalo směr jejich dnům a určitější barvy jejich budoucnosti. Ostatně ani pak nečekali nic jiného, než že nová práce bude slabým odvarem té dřívější, a potají se kojili jakýmisi neurčitými a v daných okolnostech naprosto nereálnými nadějemi, že budou moci ještě jednou pracovat na vesmírné lodi. Společně se dohodli, že si zapíší do učebního plánu i dějiny kosmonautiky.

Igo se také stal studentem Ústřední univerzity v Gambaru. Na radu ostatních, především Yadonnena, si vybral všeobecný obor. Automaticky to znamenalo, že až dostuduje univerzitu, nebude mít vlastně žádný speciální obor. Získá obecné vědomosti ze všech technických a společenskovědných oblastí. Bylo to pro něj nejlepší řešení, i kdyby tuto dráhu nevolil s úmyslem, že bude studovat tak dlouho, jak jen to bude možné. Takhle odsunul okamžik závažného rozhodování o pět let. V koutku duše doufal, že mu při ukončení studií na všeobecném oboru výsledky zkoušek a psychologické testy přes veliký handicap při zahájení studia umožní, aby si vybral, co chce v budoucnu dělat, jako to bylo kdysi umožněno Yadonnenovi. A pro ten případ už měl vlastní velice jasné záměry.

Zbývalo asi tři sta vědců teoretiků. Zatím došli všichni k závěru, že musí studovat. I oni pokládali univerzitu za první krok. Ale co bude pak? Kdyby aspoň byli mladí, jako je Igo! Než se z nich totiž opět stanou vědci schopní hodnotné tvůrčí práce, mnoho života jim už nezbude. Vědecký materiál, který se do té doby nahromadil, je obrovitý. Ani pak se například psychologovi nemohlo podařit, aby byl rovnocenný těm, kteří na tomto světě vyrostli a pociťují ho jako normální prostředí. A tak měli sklon zabývat se spíš historickými disciplínami svého oboru. V tom sice měli výhodu, ale i ta se vázala jenom na určitá údobí – po datu 6100 byla na mapě jejich vědění bílá pustina. Byl to pro ně těžký, takřka neřešitelný problém. Vždycky věděli, že se s tím jednou musí poprat, vrátí-li se vůbec na Eelu, ale zblízka měla ta věc docela jinou perspektivu. Koneckonců pro každého z nich byla důležitá samotná expedice – co přijde pak, to pokládali za vedlejší.

Závažnost problému ještě stupňovala skutečnost, že se všichni bez ohledu na svůj vědecký obor pokládali především za astronauty; a tuhle odbornost život na Eele roku 6786 stavěl do jakýchsi pozic romantického anachronismu.

Mezi devíti sty astronauty z hvězdoletu nebyl ani jediný, kdo nemínil pracovat.

7

Yunnar se pohodlně zvrátila nazad v malém jednosedadlovém vozidle a dovolila, aby opěradlo křesílka nejprve povolilo a pak doslova přejalo tvary jejího těla. Byla asi minutu od ústí silnice na hlavní přístupovou cestu k Mag-Polu. Na ní stejně jako ve velkoměstech bylo nejen zakázáno, ale prostě nemožné řídit vozidla ručně. Probíhalo to tak, že se asi minutu před ústím silnice náhle rozsvítilo na maličké obrazovce přístrojové desky temně fialové A, opět zhaslo a pak v krátkých časových intervalech naznačovalo mrkáním, že řízení převzal automat.

Před křižovatkou se vůz zastavil. Na hlavní komunikaci ne a ne vzniknout v proudu vozidel mezera. Yunnar se v duchu připravila na to, že bude muset čekat pět minut, po nichž automat, který zaznamenal na křižovatce či na komunikaci nižšího řádu čekající vůz, přikáže provozu na hlavní lince stát a uvolní najednou celou přípojku v obou směrech. Jinak by se například na tuhle hlavní silnici nepodařilo z vedlejší cesty zabočit prakticky po celý den.

Yunnar vytáhla z malé skříňky ve voze poznámky ze školních přednášek. Otevřela je a dala se do studia. Zajímavé, řekla si, jak mě studium vždycky uklidní. Stačila chvilka koncentrace a dostavila se jistota dávných časů, kdy pořádek světa nebýval tak komplikovaný.

Teď se jí to však nedařilo. Položila do klína útlou knížku podlouhlého formátu. (Kniha, ten starobylý předmět, měla z praktických důvodů stále ještě na mnoha místech nad krystaly vrch.) Kousek před ní proudil za mohutného ticha provoz na hlavní tepně. Občas na okamžik ztemněla celá křižovatka stínem nějakého většího vozidla. Yunnar dávala očím odpočinout na pestrém střídání výrazných barevných tónů v proudu dopravy.

Ponořila se do vzpomínek… Zdálo se jí, že se doba jejích příprav k poslední zkoušce na tehdejší Eele propadla do nepopsatelných hlubin času. Ten den udělal tečku letům její osamělosti, která měla tak zvláštní přídech. Její otec zemřel poměrně mladý na strašlivou nemoc, kterou na dnešní Eele připomínalo jenom několik řádek v učebnici dějin lékařství.

Od Yadonnena věděla, že její matka žila ještě dvacet let po odletu expedice. Nepřijala nabídku vlády, jež se postarala o rodiny všech členů posádky hvězdoletu. Požádala o zaměstnání na vysoké škole, kde pracovala Yunnar. Až do poslední chvíle svého života se starala o záležitosti studentského uměleckého kroužku. Ve volném čase tvrdě zápasila s nedostatkem odborného vzdělání, když se s důkladností sobě vlastní pustila do studia veškerých oblastí astronautiky, které aspoň trochu souvisely s cestou hvězdoletu…

Z přístrojové desky zazněl tichý zvuk, připomínající tikání hodin. Vřetenovitý vůz zabočil do zatáčky a za půl minuty už se opět hnal plnou městskou rychlostí po vnějším okruhu Mag-Polu. Za ním se vhrnul na hlavní silnici celý proud menších i větších doutníků z poboční gambarské silnice. Od té chvíle neměla Yunnar vlastně nic jiného na práci nežli vyťukat na klaviatuře paměťové buňky vozidla číslo, které automaticky zavede její vřeténko do univerzitní čtvrti, do příslušné ulice, k určitému domu a na jeho parkoviště. Kdyby nedala číslicový pokyn, objíždělo by vnější okruh, dokud by nedorazilo k bodu, kde na něj vjelo. Tam by se rozsvítilo nouzové světlo na střeše a vozidlo by automaticky zamířilo k nejbližší nemocnici. Dokud nebyly stroje opatřeny tímhle programem, stávalo se často, že se cestujícímu udělalo zle, takže nedokázal z nějaké osudové příčiny vyťukat potřebné údaje, někdy dokonce i zemřel – a vůz, který plynule odebíral energii z podzemního vedení a do něhož nebylo zvenčí vidět, po celé roky kroužil v mohutném provozu města a nikdo nevěděl, že vozí v hermeticky uzavřené kabině nafouklou mrtvolu. Situace se stala neúnosnou, když spousta lidí přišla na to, že je to nejromantičtější způsob sebevraždy. Jiní žádali členy své rodiny, aby je pohřbili v takovém věčně se pohybujícím hrobě. V provozu desetimilionového města bylo nutno zřídit kontrolu. Kdo chtěl kroužit kolem města, musel dát vozidlu při každém okruhu nový program – v případě Mag-Polu to znamenalo sáhnout na klaviaturu aspoň každých dvacet minut. Ale i tak se občas stávalo, že silniční dozor zastavil a otevřel vozidlo staršího typu a našel v něm mrtvého, který v něm někdy po celá desetiletí kroužil jako na pojízdném katafalku.

Ve městě nastavila Yunnar směr do druhé úrovně ve výši sedmdesátého poschodí. Tuto úroveň měla nejraději – odtud už bylo vidět nebe a dalo se přehlédnout i město, a přesto se člověk nedostal do ptačí perspektivy nad rušným každodenním životem.

A opět musela u jednoho nájezdu čekat. Pozorovala nekonečnou řadu vozidel. Veliké černé vozy veřejné dopravy tu přepravovaly na vnitřním okruhu cestující z jednoho konce města na druhý. Projížděla tudy bez cíle obrovská spousta malých vřetének: mezi mladými lidmi se rozšířil zvyk potulovat se jen tak. Mnoho mladých s neúnavnou vášní cestovalo po kontinentu a po celém světě, sotva ve dvaceti letech vyšli ze školy a dostali vyhlédnutý vůz. To je dobrá věc, pomyslela si Yunnar. Jenže tihle předměstští tuláci bohužel mezi ony cestovatele nepatří. Sedí ve vozech, rozvaleni v křeslech, a buď sami, ve dvou nebo ve větších vozech i se společností civí na nějaký televizní pořad a po několika hodinách pojíždění sem a tam otupěle stisknou knoflík domů. Doma vystoupí s povzdechem, že mají za sebou opět jeden den, jako by to byla nějaká bůhvíjaká zásluha – vždyť se přece nějak namáhali, aby ho měli za zády.

Tahle móda – či spíše epidemie – přiměla před padesáti lety vládu, aby vydala výnos, jímž omezila používání dopravních prostředků u mládeže do dvaceti let výhradně na nutné cesty. Příkaz vlády málem vyvolal menší revoluci. Možná že by ho byl prezident Ujgorral-Vend ani nedokázal prosadit – tehdy byl prezidentem muž –, kdyby neměl podporu v generaci, která ve svém mládí ještě nepoznala »předení«, jak se říkalo tomu toulání v dopravních prostředcích, podobných přadenům.

Vozidlo se zařadilo do proudu a pomalu stoupalo na úroveň sedmdesátého poschodí. Teď už se pohybovalo na úsecích mezi vysokými domy v úzkém, hlubokém kaňonu, kam pronikalo slunce sotva na deset či dvacet minut v pravé poledne, kdy jeho paprsky dopadaly na zem svisle. V nižších poschodích tu domy ani neměly okna. Ve vnitřních prostorách domů se používalo umělého osvětlení. Bída v přeplněném Mag-Polu spočívala v tom, že mnoho tisíc lidí používalo přes veškerá doposavadní opatření těchto nízko položených, nehygienických poschodí jako obytného prostoru. Světla přibývalo, čím výš stoupal vůz kolem pustých zdí bez fresek. Prodral se provozem pětatřicátého patra hladce a bez zastávek. Yunnar nedokázala pochopit, jak to dělá, že od okraje města dorazí na univerzitu vždycky přesně za osm a půl minuty.

Ze svých poznámek nepřečetla ani řádku. Zamyslela se a nakonec je uložila zpět do skříňky. A v tu chvíli se na obrazovce objevil volací znak.

Za okamžik se v šířícím se světelném kruhu objevila Igova tvář. Napadlo ji, jak ten mládenec zmužněl. Propána – vždyť nám nebylo o mnoho víc a nebyli jsme o moc dospělejší, když jsme se včera vydali na cestu – a teď? Teď bych opravdu mohla být jeho matkou.

»Yunnar!« v chlapcově tváři bylo vzrušení.

»Haló, Igo, copak se děje?«

»Nechoď dnes na přednášky. Hned se vrať. Mayari mě zavolal domů.«

»A je tam?«

»Je u nás a má toho spoustu co říct. Teď ti toho víc povídat nebudu. Pojeď!«

»Dobře. Za půl hodiny jsem doma, jestli se mi odsud podaří rychle vykličkovat.«

8

»A teď to vyprávěj celé znovu,« řekl Nordeng, obraceje se k Mayarimu. Přítomen byl ještě Yadonnen a jich pět. Výraz, jaký se usídlil na Nordengově tváři, už dávno neviděli. Byl napjatý a bylo v něm vepsáno očekávání jistého boje.

»Jde o Prokron,« spustil meteorolog. »Přijel jsem dneska. Posledních pár měsíců jsem trávil na východě: při vší práci jsem si byl jist, že se musí dostavit nějaký výsledek, když se budu opatrně rozhlížet kolem sebe. Šlo to pomalu. Už před rokem jsem si zorganizoval práci tak, abych mohl objet veškeré meteorologické stanice. Tak jsem se teď mohl setkat s každým, koho jsem potřeboval. Je mezi nimi mnoho spolehlivých lidí. Vždycky jsem kolegům řekl jen tolik, kolik bylo nanejvýš nutné, aby mohli pomoct. Ale i tak je utajení naší skupiny nanejvýš nejisté… Ale k naší záležitosti: minulý týden jsem dostal zprávu. Váže se k tomu ještě jedna věc. Nevím, kdo z vás je o ní informován,« podíval se tázavě na Nordenga.

»Vím o tom jenom já a Yadonnen,« řekl Nordeng. »I to jsem vám chtěl dnes povědět. Jde o krystaly s pořady, které pro nás vysílal ústav. Minulý týden narazil Yadonnen na zajímavé údaje. Podle nich se krystaly při jedné příležitosti dostaly mimo půdu ústavu – na pouhé dva dny. Stalo se to v období mezi tím, kdy byla naše loď zjištěna ve vesmíru, a mezi dnem, kdy bylo zahájeno vysílání. Kam se krystaly dostaly, to se mu zjistit nepodařilo. Ví se, že je ven z ústavu propašoval mladý muž jménem Oggar-Vend. Nedá se s jistotou říci, kdo o tom ještě věděl, ale mohly to být další dvě či tři osoby. Oggar pracoval v ústavu jako odborník pro dálkovou komunikaci a měl ke krystalům volný přístup. Musel si jenom počkat na vhodný okamžik, kdy nikdo po několik dní nepřijde na to, že tam krystaly nejsou. To bylo vyloučeno v době, kdy jste s námi už navázali spojení – pak už jsme každou chvíli krystaly potřebovali, zkoumali jsme je, diskutovalo se o nich, některé byly doplněny o nové a doplňující záběry, které vysvětlovaly technické i jiné podrobnosti v programu. Takže jinak to nemohlo být, než že Oggar pořídil kopie krystalů už dřív – ostatně právě to mě přivedlo na stopu: chybělo totiž vysvětlení, že je najednou taková spousta prázdných krystalů, když jich tolik nebylo potřeba – on nebo někdo jiný je prostě upravil a pak je vyměnil za původní. Neměl s tím v podstatě žádné zvláštní potíže; vzhledem k svému pracovnímu zařazení měl přístup k materiálu určenému k vysílání.«

»Poohlédl jsem se po Oggarově minulosti,« vložil se do výkladu Yadonnen. »Přišel do ústavu, když jsem mohl po prvním hlášení hvězdoletu rozšířit personál ústavu. A tady se také dostalo mé pátrání do slepé uličky. Oggara totiž pro tuhle práci doporučil sám Revan-Ti‘. Takže je téměř jisté,« pokračoval, »říkám téměř jisté, že jsem měl správné tušení, kde hledat ony nepřátelské síly. Vy ještě nejste dost dlouho doma, abyste mohli vědět, co tohle jméno na Eele znamená. Pokud jde o záležitosti vědy, Revan má téměř stejnou moc jako sama prezidentka. Proto říkám, že jsme se octli ve slepé uličce – dokud se definitivně nepřesvědčíme, že za tou věcí stojí právě on, nedostaneme se ani o krok dál. Což ovšem vůbec neznamená, že bychom se neměli pokoušet pátrat jinými směry.«

»A teď další zpráva, která mi připadá ještě důležitější než předchozí,« obrátil se Nordeng opět k Mayarimu. »Vyprávěj všecko od začátku.«

»Všichni víte, kde pracuji. Meteorologická stanice byla už před lety spojena s řídicím ústředím mezikontinentální nákladní raketové dopravy – odtud se řídí valná část provozu mezi oběma kontinenty. Na stanici pracuje všehovšudy třiadvacet lidí, takže jeden před druhým hned tak něco neutají. Všichni se navzájem známe. V podstatě je to jasná věc: tam venku pracují lidé, kteří by bez práce nemohli žít. Je to dobrý materiál, vemte na to jed, že se na ně dá spoléhat jako na sebe samotné. Jsou to prostě skvělí lidé. Ale přesto je tam jeden, který pro mě byl od počátku hádankou. Bylo na něm vidět, že ho práce ale vůbec netěší. Prostě jsem nedokázal pochopit – a ani dneska to nechápu –, proč se tak podivně chová. Rodinu nemá, žije osaměle a s nikým na stanici se nepřátelí. To se ví, že mě to zajímalo – dával jsem si na něj trochu pozor, a asi tak před měsícem jsem přišel na to, že ten chlapík polyká spoustu pastilek rabonbanu. Teď to není v městské společnosti žádná vzácnost, dokonce se spotřeba rabonbanu pomalu, ale stále zvyšuje. Ale venku, v našich osadách se to nestalo zatím nikdy. Ne že by to někdo zakazoval, ale nikoho by to ani nenapadlo. A tenhle chlapík – Ogde-To‘ se jmenuje – to utajoval zřejmě kvůli ostatním.

Tenkrát jsem se dověděl cosi, co nasvědčovalo, že by tenhle Ogde mohl být zajímavý i v souvislosti s naší věcí. Pracoval na Prokronu až do konce a opustil oběžnici teprve s poslední lodí. Nerad bych to natahoval. Držel jsem se směrnic psychologů: žádné přímé otázky, nejdůležitější je odhalit podezřelé okolnosti, zejména v souvislosti s Prokronem.«

Všichni poslouchali s napětím a těžko se dalo říci, koho to zajímá víc, zda Iga nebo Yunnar. Nepořizovali si písemné poznámky o ničem, co mělo nějakou souvislost s jejich válečným tažením. Yunnar však měla skvělou mnemotechniku, jak uchovat v paměti nejrůznější věci. Vždycky říkala, že s trochou fortele a trochou námahy může každý nosit v hlavě tak velikou příruční knihovničku, jakou potřebuje. Ze to nebylo tak prosté, jak se zdálo, o tom svědčila jedna okolnost: Igo byl jediným jejím žákem, kterému se to dařilo. Nordeng seděl tiše na svém místě. Mayariho příběh už znal a bylo na něm vidět, že už se rozhodl, co je třeba dělat.

»Jednou,« pokračoval Mayari, »utrousil Ogde poznámku: Kdybych začal zpívat, tak už by tajemství Prokronu nebylo žádné tajemství. Je pravděpodobné, že byl v rabonbanovém obluzení. Viditelně se lekl,když to vyslovil. Slyšel to ještě jeden člověk, ale nebral Ogdeho vážně, protože věděl o rabonbanu. Potom už Ogde nikdy nebyl se mnou sám. Kdybych byl chtěl, mohl jsem na něm vyzvídat dál, ale raději jsem to nezkoušel.«

»Správně jsi udělal,« přikývla Yunnar. »Ostatně to nebude tak nesnadná záležitost. Jestli za tím něco je, stejně se to dovíme. Ani si nedovedete představit, jak dokáže pravidelné požívání omamných prostředků podrýt schopnost odolávat jakýmkoli podnětům.«

»Dobře. Uvidíme, jestli se po téhle nitce někam dostaneme nebo zda to byl jenom planý poplach,« vmísil se do řeči Uri. Byl to opět velitel a všichni najednou stáli v bojové linii. »Co si o tom myslíš, Yunnar?«

»Nevidím žádný důvod k odkladům. Nastala chvíle, kdy za tím musíme jít. Nejlíp by bylo se připravit na celodenní cestování. Ještě tento týden bychom měli zajet do Daru na to raketové řídicí středisko.«

9

Všichni teď leželi v křeslech sklopených do vodorovné polohy v letadle, které tvarem připomínalo disk. U pilotního panelu seděl, či spíš ležel Nordeng. Znal už letovou trasu a kódová čísla potřebná k programování správného kursu a výšky letu. K řízení stroje nebylo třeba ovládat pilotáž ve starém slova smyslu – i pozemní dopravní prostředky mohl spolehlivě řídit každý zdravý člověk. Čím složitější úkoly měl vykonávat na Eele nějaký stroj, tím dokonaleji byla řešena jeho automatika. Ve výši hlavy bylo v létacím disku umístěno u každého křesla obdélníkové okénko z průhledného materiálu. Stále ještě klouzali nízko nad Magem, protože astronauti se nemohli nasytit podívané na terén pod sebou.

Čekal je všehovšudy čtyřhodinový let: pod nimi se prostírala mírně zvlněná pahorkatina se spoustou obdělávaných polí a spoustou palem na hřebenech kopců. Všude až k obzoru bujela ta nejkrásnější subtropická flóra. V širokém údolí volně plynoucí řeky v několik set metrů širokém pásu mezi obdělanými poli cuchal teplý vítr miniaturní koruny vysokých královských palem. Byly to stromy vysazené uměle, ale tak dávno, že si nikdo nepamatoval, odkdy tam rostou. A když se blížila chvíle, kdy měl cestující pocit, že krajina začíná být jednotvárná, z ničeho nic se pod ním na úpatí některého vrchu objevilo jezero s mírně svažitými břehy, pokryté listy lotosů.

Pradávné písně zpívaly právě o palmách a lotosech. Palma a lotos byly základním měřítkem krásy. Doba, kdy se vytvářela tato estetická synonyma krásy, se ztrácela v nedohlednu času. Všecky umělecké školy však měly dodnes ve svém znaku stylizovanou palmu a lotos.

Zanedlouho se pod nimi objevily pásy palem na mořském pobřeží. Tam byly vysazeny nejdřív a daly novou tvář celému přímoří.

Přehnali se nad pobřežním pásem a Nordeng pilotoval docela nízko nad úroveň terénu. V měkkém písku se rýsovalo bludiště kanálů a doků, postavených z jakéhosi hnědého materiálu. Sahaly až k moři. Viděli spoustu lodí nejrozmanitějších velikostí a tvarů. Ty nejnovější se docela podobaly diskoplánům. Viděli, jak několik plavidel, mohutných i při pohledu z výše, vyplouvalo směrem, který se shodoval s kursem jejich letu: byly to nákladní lodi a pluly s nákladem surovin k východnímu kontinentu. U nákladů, s kterými nebylo třeba pospíchat, byla doprava po vodě přes veškerý pokrok v komunikaci stále nejlevnější.

»Teď můžete na dvě hodiny klidně spustit okenní žaluzii,« řekl Nordeng od řídicího panelu a šel příkladem. Řízení letu ponechal automatice. »Dokud se neobjeví kopce východního břehu, není vidět nic než blankytnou vodu a bílé hřebeny na vlnách. Jediný geografický bod, který po celé cestě stojí za zmínku, je Střední ostrov – ale ten leží několik set kilometrů nalevo od letové trasy. Teď by nám mohl Yadonnen-Ha‘ vyprávět, co je třeba vědět o Revanovi. Domnívám se, že nám nesmí ujít žádná příležitost, abychom aspoň trochu pronikli do složitých politických záležitostí Eely. Což znamená, že se musíme seznámit i s osobou Revana. Bez něho se nic podstatného na Eele nestane.«

»Myslím si, že to bude pro všecky zajímavé, i když pomineme naši praktickou aktuální potřebu,« spustil prošedivělý vědec. »V životě dnešní společnosti jsou i momenty, o kterých vám nikdo na univerzitě ani jinde nepřednášel. Problém, o němž bude řeč, s sebou přinesly skoky v čase, které umožňuje blokáda životního metabolismu.

Revan je historik. Jistě je vám jasné, že je to disciplína, kde využití skoků znamená největší pokrok. Ale sotva víte něco o tom, jak ohromné soutěžení, a troufám si říci bitva, předchází každé jednotlivé uspávací akci. Deset let před stanoveným časem vzniká soupeření mezi nejznamenitějšími talenty v oboru historie. Každý sní o tom, že to bude on, kdo se o sto let později probudí a zajistí kontinuitu historiografie. Tak obrovský zájem se však jen částečně dá vysvětlit mimořádnou morální a odbornou vážností, s níž ho za sto let přijme společnost a jež bude do smrti obklopovat člověka, který přišel z minulého věku.

Nejdůležitější motiv je jiný: pro člověka, který žije pro historickou vědu, nemůže být nic zajímavějšího než znát pokračování cesty, jejíž směr v současnosti dobře zná. Rok před uspáním se tedy vytvoří skupina o deseti lidech, z níž pak Kongres historiků neodvolatelně vybere jediného kandidáta. Dostat se mezi těch deset je nesmírně obtížné a vyžaduje to velikou přípravu. Nad nestranností volby dohlíží komise ÚBM, kde zasedá vždy aspoň jeden člen, který už podobný skok v čase absolvoval.

Revan byl mladý muž, obdařený výjimečným talentem, citem pro dějiny a neuvěřitelnou pílí. Bez velkých potíží se prosadil ze dvou tisícovek kandidátů ze všech končin planety mezi prvních deset. Mezi těmi deseti se nestanoví žádné předběžné pořadí, aby se tak při užším výběru předešlo jakékoli zaujatosti. Revan zaťal zuby a pracoval. Umínil si, že to bude on, kdo bude pověřen úkolem, který je sice poněkud riskantní, ale o to čestnější. Nebylo mu ještě třicet let. Ve skupině deseti byl jenom jeden mladší muž: osmadvacetiletý Karaln-O‘, který přijel k výběrovým zkouškám právě z Východního kontinentu. Jeho otec tam pracoval jako raketový technik. Je starší než já a dodnes pracuje venku – pravděpodobně se s ním setkáte.

Při poslední zkoušce Revan skončil na druhém místě za Karalnem, mužem, který přišel odněkud z neznáma a na univerzitě se sotva ohřál. A tak uspali Karalna. Dnes je Revanovi sedmdesát. Musím dodat, že hlavní důraz se při zkouškách klade na současnost a soudobé uspořádání společnosti. Nejdůležitější je, aby kandidáti byli svrchovanými znalci těchto disciplín, aby pak mohli dobře spolupracovat s lidmi příštího století. Po ukončení konkursu se poskytuje zbývajícím devíti možnost pracovat v ekonomice. Většina z nich na to ovšem nepřistoupí a pracují dál jako historici.

Revan však měl dostatek schopností a vytrvalosti, aby v sobě oba obory spojil. Druhý kandidát obvykle nedokáže odolat lákavé nabídce stát se doživotním tajemníkem prezidenta. První spolupracovník prezidenta je prakticky druhým člověkem planety. Na rozdíl od prezidenta, který je volen, tajemník je vždy jmenován.

Takže Revan se sice stal tajemníkem prezidenta, ale nadále pracoval i jako historik. Dnes je prezidentem Kongresu historiků a na vysokých školách se používá řady jeho učebnic. Ale nejpodivnější na věci je, že se stal představitelem konzervativního křídla historické vědy a mnozí ho pokládají za zkostnatělého vědátora. Právě s ním byly nejvážnější komplikace, když šlo o udržení ústavu. Kdyby nebyla prezidentka jasnozřivější než Revan, měli byste to po přistání mnohem těžší, protože by ÚBM už nějakých pětadvacet let vůbec neexistoval.

Hodně jsem se o Revanovi napřemýšlel. Nakonec jsem došel k závěru, že je to velice schopný člověk, ale stalo se mu, že byl jednou za někým až druhý… I jemu je jasné, že je první mezi těmi, kdo žijí, jenom proto, že Karaln spí. A tak se bude cítit vždycky druhým. Kdo se podobnými věcmi nezabýval, nedovede si ani představit, jak silnou pečeť může taková situace vtisknout psychice ctižádostivého člověka. Domnívám se, že právě tady je třeba hledat motiv jeho konzervativismu. Na druhé straně už víte, proč musíme při pátrání po nitce směřující k jeho osobě zachovávat maximální opatrnost.

Revan je mocný člověk. Z jakéhosi důvodu vás chce odradit od zájmu o Prokron – a jestliže pocítí, že mu nějak křížíme cestu, může nám být velice nepříjemný a může působit zbytečné potíže. Teď se snad něco dovíme – a když ne, budeme dál pracovat a pátrat. Tahle záležitost podle všeho nepatří mezi ty, při nichž záleží na několika málo měsících.«

Od řídicího panelu se ozvalo tiché cvaknutí a zelené světlo signalizovalo poslední opravu směru. Za několik minut přistanou na raketodromu.

Letěli nad nevlídnými, vysokými horami, jež vroubily skalní hřbety. Řetězy štítů, pokrytých sněhem, se táhly jeden za druhým, nikde ani stopa po lidském obydlí, po činnosti lidské ruky. Kdo si zvykl mít na očích rajskou krajinu kolem Magu, měl pocit, že snad není na stejné planetě.

Nordeng ukázal dolů:

»Kdyby o tomhle kraji říkali, že tady člověk nemůže žít, ještě bych to pochopil, i když si o tom myslím své. Jenže podle mudrců, sedících v Mag-Po-lu, by lidé měli zapomenout na území veliká bezmála jako celý kontinent.«

»Pokud jde o Mag-Pol,« řekl Mayari, »myslím si, že je krásný, příjemný, ale jenom pro odpočinek. Dlouho bych tam nevydržel.«

»Souhlasí s tebou i tvoji kolegové?« zamyslel se Yadonnen.

»Samo sebou – uvažují nachlup stejně. Tady se přece dá žít!«

Mayari ukázal pod sebe. Poslední řetěz hor je odděloval od volně se svažující planiny. Před posledním horským hřebenem narušovalo jednotvárnost sněhem pokrytých vrcholků už jen zelené údolí. Byla to svěží, nápadná skvrna a zdálo se jim, že snad na své místo ani nepatří. Byla výsledkem práce lidských rukou – tady už sídlili kolonisté…

»Kdyby sem náhodou takový moudrý muž z Gam-baru zabloudil v zimě, když kolem osady není žádná zeleň, jenom holé větve – a nedejpámbu dokonce i sníh! –, po celý život by jenom mával rukou a měl husí kůži na zádech, kdykoli by slyšel o plánech na kolonizaci. Jako výzkumná stanice – spánembohem, když to musí být. Ale že by sem lidé přicházeli žít?«

A už se snášeli dolů a jasně rozeznávali uprostřed pásma zeleně startovací rampy. Několik jich zelo prázdnotou, ale na většině se tyčila do výše stříbrná doutníkovitá tělesa nejrůznějších velikostí, jak přistála nebo se chystala ke startu. Ještě dál bylo vidět po délce údolí rozsetou skupinu nízkých domů s bílými střechami.

»Když je mi někdy ze všeho trpko, připadá mi,« vyhlížel oknem Mayari, »že snad už degenerujeme. Ne tady, ale ve městech, v Daru a v Magu, kde žijí milióny lidí.«|

Yadonnen souhlasně pokýval:

»Starý plán kolonizace a kultivace by snad poskytl celým generacím možnost rozmachu.«

»Ten plán,« promluvil Uri, »ještě není pochován. Jednou možná přijde ta bolestná chvíle a vláda planety pozná hrozbu oslabení životní energie celého lidského pokolení. Já sám nevěřím ve zvrácení pokroku. Když bude třeba, objeví se nové síly, a ať už k tomu dojde jakýmkoli způsobem, určitě přinesou obrat. Jde jen o to, jakou cenu budeme muset za takový obrat zaplatit a jak bude bolestivý.«

Stříbrný disk se spouštěl svisle na planinu nákladního raketodromu. Dole už se daly rozeznat jednotlivé postavy lidí, kteří jim mávali.

III. HOSTÉ NA PROKRONU

.

1

Mohutný stříbřitý disk padal svisle dolů – jeho dno jako by ho chtělo rozdrtit. Ogde už ten pocit znal a věděl, že je to prostý optický klam a že na posledním krátkém úseku letu jako by disk najednou uhnul vodorovně stranou – dotkne se pak země několik set metrů od něho. Znal to a věděl o tom – a přesto se ani teď nedokázal zbavit iracionálního zvířecího strachu. Od té doby to nedokázal. Od té doby věděl, že přestal být vědcem a změnil se v živoucí uzel pudů, zmítaný temnými úzkostmi. Teď už není člověk, ale roztřesená huspenina.

»Ogde-To‘!« Někdo volal jeho jméno.

Je to Mayari-An. S tím příliš často nemluvil. O nic víc než s jinými. Totiž, není jisté, že… Ogdeho nervy se napjaly. V žaludku pocítil jakýsi známý tlak. Připravoval se na něco, ale nevěděl nač. Tihle cestovatelé vesmírem se taky připravovali… Ti z expedice! Nebyl rád, když na stanici přicházeli cizí lidé. V duchu se ušklíbl. Rozhodl se, že bude opatrný, krajně opatrný. Po celou dobu se musí ovládat. Jak dlouho tady můžou zůstat? Asi sotva víc než týden či dva. Už se stalo, že to vydržel celý týden… Musí! Vydrží to…

Vykročil k nim. Stáli u dvířek stříbrného disku, dosednuvšího na zem. Je mezi nimi i žena. Je krásná, bože, ta je krásná! A chlapec, úplný mladíček, skoro ještě dítě. No ovšem, to je on.

Téměř celé osazenstvo postávalo kolem hostí. Přílet osobní rakety z Magu byl v jednotvárném životě stanice vždycky velikou událostí. S výjimkou tří lidí, kteří vykonávali pozorovací a kontrolní službu u ramp, přišli na letiště všichni. A ti, co teď drží službu, budou večer v jídelně. Každý chtěl poznat hosty a promluvit s nimi.

Malá skupina s astronauty uprostřed vykročila volným procházkovým tempem k obytné části stanice. Tady nebyl kousek chůze tak vzácným jevem. Mezi obytnou částí stanice a rampami ani nebyl pohyblivý chodník, postavili tu jenom úzkou bílou betonovou cestu, kudy taktak projel jeden středně veliký vůz. Ogde se připojil ke skupině, ale snažil se zůstat v pozadí.

»Tuhle máme obytnou část stanice, napravo vidíte pracoviště,« vysvětloval jim vedoucí malé lidské kolonie. Zdvořilost vyžadovala, aby jim nejprve ukázal své království, ale snažil se, aby to měl co nejdřív za sebou, aby pak mohl sám klást otázky. Snad ještě nikdy v životě se nesetkal s lidmi, jimž by chtěl položit tolik otázek jako těm z hvězdoletu. Měl štěstí, že namířili právě sem; jsou to lidé naprosto jiného ražení – všecko je zajímá, všecko chtějí vidět.

»Na rampách máme třicet startovacích polí a denně u nás přistávají a startují dvě lodi. Přilétají z různých míst na Daru, respektive tudy vede jejich hlavní trasa mezi Darem a Magem. Většinou vezou náklady barevných kovů. U vykládky není vůbec třeba lidí a značně už pokročil i vývoj automatického dobývání nejenom kovu z rudy, ale automatické bude i první hrubé čištění. Pak postačí dopravovat třetinu rudy k získání stejného množství čistého kovu: to znamená, že získáme prakticky trojnásobné množství kovu. Říkám to jen proto, že vás jistě zajímá stupeň automatizace, která potřebuje všehovšudy třiadvacet pracovních sil ve výzkumné a vývojové skupině na stanici.«

»Kdybychom my měli takové možnosti na MG 10003,« povzdechla si Yunnar. »Ani bychom se nevraceli domů,« zasmála se. »V každém případě bychom toho věděli víc.«

Vedoucí stanice se pak vyptával na MG 10003 a hosté se rozhovořili a vyprávěli s chutí jako vždycky, když se setkali s lidmi, které opravdu jejich cesta zajímala, u nichž vycítili, že by mohli být na takové expedici jejich spolupracovníky.

Později, už na okraji osady, vyhledal Mayari geologa, který se stáhl dozadu, a představil ho.

»Ogde-To‘!« zavolal a obrátil se ke své společnosti. »To je náš geolog Ogde-To‘,« ale zdálo se, že si ho hosté příliš nevšímají.

»Máte na stanici nějakou práci?«

Tu otázku položil Guddet-An, raketový technik – patřil k těm, kteří nemohli přijít v poledne na letiště.

»Spoustu,« rozpřáhl paže Uri. »Musíme poznat celý váš krásný svět.«

Seděli v jídelně – teď mohli být pohromadě všichni. Stanice pracovala automaticky.

Guddet otevřel láhev ovocné šťávy a nalil Yunnar a sobě.

»Odvykli jsme už opravdovému zájmu o naši práci,« řekl potom. »Ti, co sem přijíždějí z obydlených pásů, se většinou bojí, že v těchhle končinách žijí lidojedi, kteří bez váhání slupnou každého civilizovaného občana, který mezi ně zabloudí.«

Smáli se.

»Jenomže to zase není tolik k smíchu,« zíral před sebe vedoucí stanice. »Uvažoval jsem o jedné věci: kdyby měl hvězdolet startovat teď, jestlipak by se našlo mezi půl miliardou lidí na Eele devět set lidí posádky.«

»Našlo!« řekl Igo. Promluvil poprvé za celý večer. »Jsem si tím jist.«

»No, to by se teprve ukázalo,« usmál se trpce Guddet. »Ale já nemám na mysli vědce ze stanic – i když to není záloha k zahození. Mám dojem, že jsi optimista, Igo.«

»Nu a co?« zeptal se chlapec.

»Jak to myslíš: „Nu a co,“« vrátil mu otázku Guddet.

»Proč by se to jednou nedalo vyzkoušet?«

»V tom to právě vězí. My vlastně do života na téhle planetě moc nemluvíme. Jsme prostě divní ptáci – a dost. Radujme se, dokud nebude pokládán za nervově chorého každý, kdo pracuje.«

Pomalu se zvedali od stolu a pár lidí už zamířilo z místnosti ven. Mayari dohonil Ogdeho u dveří.

»Máš teď chvilku času?« zeptal se ho.

»Proč?«

Geolog prudce obrátil hlavu k Mayarimu. Jeho pohled byl divoký a poplašený.

Mayari odpověděl klidným, tichým hlasem:

»Přijď ke mně za půl hodiny. Budou tam lidé z hvězdoletu.«

Než se Ogde zmohl na odpověď, byl pryč.

Ogde se bál.

»Posad se,« řekla Yunnar laskavě.

»Co chcete?« zeptal se hrubě Ogde. Bez váhání přestoupil základní pravidla zdvořilosti.

Yunnar pohlédla na ostatní a ti ihned pochopili, že se chce ujmout věci. Nedělala žádné okolky.

»Je tu cosi, co nás zajímá – dovědět se to můžeme jenom od tebe. A my to chceme vědět.«

»Tak proto jste letěli až sem?« vychrlil Ogde krátce a nepřátelsky.

»Právě proto,« hlas Yunnar byl klidný. Teď už skončila doba opatrnických okolků.

»Poslyšte, vy z hvězdoletu,« ušklíbl se geolog, »vy hrdinové z minula… Já s vámi nemíním diskutovat. Nic vám nepovím! Co vy o tom všem můžete vědět!«

Otočil se a beze slova zamířil ke dveřím.

Mayari ho uchopil za paži.

»Počkej chvilku. Mám dojem, že já o tom všem přece jenom něco vím. Chvilku poslouchej a pak si jdi, jestli budeš chtít. Nikdy víc už tě nikdo nebude obtěžovat. Myslím, že je to docela slušná nabídka. Obětuješ mi ještě pár minut?«

Ogde se neochotně zastavil. V Mayariho nabídce se vlastně nemohla skrývat tak velká léčka, aby se z ní nevymotal. Když si něco poslechne, nevyplývá z toho žádný závazek. Vedle toho si ovšem nebyl ani zdaleka tak jist sám sebou, jak se pokoušel předstírat.

»Proč ne,« pokrčil rameny. »Poslechnout si můžu ledaco. Jste divní s tím svým tajnůstkářstvím.«

»Tak si přece sedni.«

Geolog vyzvání vyhověl. Mayari pozvedl hlavu a díval se mu do očí.

»Trochu mě znáš. Nejsem z hvězdoletu, narodil jsem se v Mag-Polu, a jestli se nemýlím, jenom o dva roky dřív než ty. Oba jsme chodili na stejnou vysokou školu, oba jsme našli smysl života v práci venku na stanici. Žijeme v jednom století. Tyhle společné věci mi dávají právo tě žádat, abys mě vyslechl.

Dlouho tě nudit nebudu. Řeknu ti v krátkosti, oč vlastně jde. Uslyšíš věci, které jsme nikomu neřekli. Nic za to nechceme oplátkou, a když uznáš za vhodné, až skončím, můžeš z téhle místnosti odejít bez jediného slova. Nikdo tě nebude držet.

Jde o tohle: na naší planetě je rok co rok míň lidí, kteří by chtěli ve svém životě vůbec někdy pracovat. Snad ti nemusím vykládat, co to pro naši planetu znamená. V sázce je všecko, lidstvo, vše, čeho jsme doposud dosáhli, i to, čeho bychom ještě dosáhnout mohli. Jenom na pětině rozlohy pevnin žijí lidé. V posledních letech už se i univerzity potýkají s potížemi. Nemají dostatek posluchačů.

A na druhé straně jsou tu oni: tihle hrdinové z dávných časů. Žili a vyrůstali v dobách vědecké revoluce. Právě o nich se víceméně právem dá říci, že vynalezli elektřinu, výbušné motory, dokázali přerušit životní metabolismus… Jim můžeme děkovat, že člověk vstoupil do vesmíru a dokázal překročit hranici své rodné planety.

A když se tihle lidé, kteří vykonali největší podnik v dějinách lidské civilizace, vrátili na Eelu, někdo je chtěl ovlivnit částečně falešnými, částečně sugestivními informacemi. Do krystalů, z nichž jsme jim vysílali, byly vpašovány věty, které je v podstatě nabádaly, aby byli pěkně potichu, aby už nikdy nechtěli cestovat vesmírem, aby se nepokoušeli s ničím hýbat, aby se prostě o nic nezajímali. Stojí proti nim velice významné síly. Sami ještě nevědí, kdo to vlastně je. Jenže oni cítí, že mají-li být lidmi, nemůžou si tady jen tak sedět a užívat v klidu pohodlí, které jim naše civilizace poskytuje.

Chápeš, co tím chci povědět? Jsou jiní, nejsou jako člověk z let 6700 a něco. Vědí, že to, co dělají, je nebezpečné, a přesto toho nenechají… Pátrají po příčině toho ovlivňování. Vložil jsem ti teď do rukou naše tajemství. Je to i moje tajemství, protože teď už mezi ně patřím i já.«

Mayari domluvil. Na geologově tváři se dalo po celou dobu sledovat vlnobití citů jako na obrazovce dokonalého radaru. Nejprve nucená lhostejnost, pak zvolna rostoucí zájem, později na malý okamžik záblesk jakési sympatie. A nakonec jako by se ho zmocnilo jakési rozčilení, které narůstá a jemuž se jen těžko brání.

»Já…,« ozval se Ogde nakonec velmi nervózně, »já vlastně taky ne…,« a prudce se zarazil. Yunnar, pro niž byla lidská tvář otevřenou knihou, v ní přečetla stísněnost a strach, který se ho opět zmocnil.

A v ten pravý okamžik dokázala zasáhnout svými několika větami s přesností chirurgova skalpelu.

»Do těch krystalů,« začala tiše jasným hlasem, »vpašovali taky tenhle nápis: Prokron není zajímavý. Na Prokronu nic není. A tys před někým řekl, že kdybys promluvil, tajemství Prokronu by nebylo žádné tajemství.«

Řez se podařil. Ogdeho tvář se proměnila – prudce zvedl hlavu a podíval se na Yunnar. Směsice citů, kterou vyjadřoval jeho obličej, se proměnila v beztvarý chaos.

Pak vyskočil z pohovky a vyřítil se z místnosti.

2

Astronauti a Mayari zůstali sedět jako opaření a podívali se bezradně na Yunnar.

»Udělali jsme strašlivou chybu,« promluvil potom meteorolog.

»Vydali jsme se napospas neznámému nepříteli,« souhlasil i Uri.

Ale Yunnar tiše zavrtěla hlavou:

»Vrátí se. Musíme vyčkat.«

Čekali. Seděli a neříkali nic – napětí toho vyčkávání dolehlo i na Yunnar. Věděla, že by ostatním přidala jen starosti, kdyby jim prozradila, že vlastně ani ona…

O dvě minuty později přerušily ticho spěšné, nervózní kroky na chodbě. Do místnosti vpadl Ogde. Byl sám.

»Vyhráli jste,« zasupěl. »Budu mluvit. Řeknu vám pravdu: já už po celá léta netoužím po ničem jiném, než abych mohl promluvit. Abych mohl mluvit, abych ze sebe všecko vymluvil… Budete mít, co vím – a pak mě můžete odhodit jako vymačkaný citrón… Ale ještě chvilku strpení.«

Ogde sáhl do kapsy, vytáhl plochou krabičku, otevřel ji, sáhl do ní a spolkl tři bílé pastilky. »V tomhle je celý můj charakter… Ale já to potřebuju… Proto jsem šel pryč.«

»Rabonban,« řekla tiše Yunnar. »Je to silný omamný prostředek, Ogde. Bylo ti to vidět na očích. A taky jsem poznala, žes ho nevzal už pěkných pár hodin.«

»Chtěl jsem mít čistou hlavu, kdybyste ze mě chtěli něco dostat, vy zázrační hosti… Teď už ze mě nemusíte nic tahat.« Bylo na něm vidět, že se poněkud uklidnil. Posadil se a krabičku strčil do kapsy. »Zajímá vás, co vlastně vím?«

»Proto jsme sem cestovali z Magu.«

»Nepřiletěli jste zbytečně. V šestasedmdesátém jsem byl členem poslední šestičlenné expedice na protilehlou stranu Prokronu. Tenkrát jsme samo sebou ještě nevěděli, že to bude poslední výprava. Na veliké náhorní rovině sopečného původu jsme tenkrát postavili tři iglú: ve dvou jsme bydleli, třetí byla laboratoř; ve všech třech byla umělá atmosféra. Dvě iglú spojovala chodba s ovzduším a třetí s laboratoří jsme postavili o několik kilometrů dál, protože jsme v ní přechovávali výbušniny.«

Ogde mluvil stále pomaleji, ale pak se vzpamatoval:

»Budu stručný. Pracovali jsme tam tři dny: většinou jsme prováděli analýzu hornin a speciální měření terénu k celkové topografii reliéfu Prokronu. To všecko se odehrávalo na počátku stodvaačtyřicetidenního období prokronského dne, dalo by se říci na jeho úsvitu. Třetí den jsem na palubě létacího disku prováděl s Kondor-Vendem výšková měření – o tom vám ještě povím víc. Přitom jsme se dostali všehovšudy nějakých tři sta kilometrů od našich iglú.

Najednou jsme na úpatí jednoho vulkanického kopce zjistili palubním magnetoskopem bezprostředně pod povrchem měsíce kov. Nechápali jsme to: nešlo o rudu, byl to čistý kov. Naměřili jsme tu odchylku v délce jednoho kilometru, ale bylo to docela úzké a ploché, docela dobře to mohl být i drát nebo nějaký pás. Nejdřív jsme si mysleli, že by to mohly být zbytky zkušební raketové sondy, i když nám byl ten tvar divný. Kolem dokola nic, žádné další trosky. Pro všecky případy jsme se spustili níž, abychom to prozkoumali. Když jsme se snesli dost nízko nad terén, zapnuli jsme spektrální analyzátor.«

Když dospěl vypravěč až sem, přejel si po čele hřbetem dlaně a pak se na ruku podíval, jako by nechápal, odkud se vzal pot. Ostatní němě naslouchali. Yunnar napadlo, že by snad Ogde bez pilulek ani svou historii nedopověděl, tolik ho rozrušily vzpomínky na dávné události.

»V tu chvíli jsem poprvé pocítil tlak, takovou neurčitou sílu, která na mě od té doby působí. Spektrum postrádalo jakoukoli určitou charakteristiku. Bylo rozplizlé, jako by byla na přístroji porucha a ukazoval nesmysly. Ale zároveň byl spektrogram až přízračné skutečný. V životě jsem viděl tolik spektrálních záznamů a tolik jsem jich vyhodnocoval, že v nich čtu jako v knize. Ale tohle jsem nechápal, připadal jsem si, jako bych vyhodnocoval svůj první spektrogram při cvičení na fakultě. Bylo to, jako když se člověku zdá, že k němu sice někdo hovoří jeho mateřštinou, ale on nerozumí, protože ji zapomněl. Já jsem si ovšem ihned uvědomil, že chyba není v přístroji. Obraz byl naprosto logický: ukazoval totiž obraz existující složité slitiny neexistujících kovů.

Kondor byl kartograf a nebyl příliš zběhlý v četbě spekter. Ani si toho příliš nevšímal. Prostě mu to nějak ušlo. Povídá, abychom se snesli ještě níž a prozkoumali, co je to vlastně pod námi. Už jsem měl na jazyku protest, ale nakonec jsem neřekl nic. Něčeho jsem se bál, a přesto jsem tomu chtěl přijít na kloub. A tak jsem mlčel. Přistáli jsme tedy asi padesát metrů od toho útvaru – asi v třetině jeho délky. Nasadili jsme si přilby a chystali jsme se vyjít z disku. Pohlédl jsem mezitím na magnetoskop a najednou jsem měl dojem, že se vzdálenější konec toho dlouhého kovového předmětu poněkud ohnul. A zase jsem neřekl ani slovo, protože mi to připadalo jaksi neskutečné. Ale dobře že jsem se podíval; aspoň jsem s sebou vzal malý přenosný terénní magnetoskop, který bychom jinak nechali v disku, protože byl hromsky těžký.A tak jsme si nasadili přilby, vystoupili jsme a vydali jsme se k tomu pásu. Šli jsme pár metrů od sebe. Při chůzi jsem se podíval na magnetoskop, připevněný k opasku. Mezitím se kovový předmět pod povrchem zase pohnul – teď už o tom nemohlo být pochyb. Jeho vzdálenější konec se přihnul ještě víc – bližší konec se pohnul o maličko míň. Jako by ten kov byl živý… Jako by byl živý a chtěl nás i s naším diskem sevřít do kruhu.

Vykřikl jsem do mikrofonu: „Zpátky!“ Kondor ke mně nechápavě obrátil hlavu. „Zpátky k disku! Utíkej!“ zařval jsem ještě jednou, obrátil jsem se a vzal nohy na ramena. Skákal jsem dlouhými poskoky, využíval jsem nízké gravitace na Prokronu. Kondor se rozběhl za mnou a za několik okamžiků jsme doběhli k disku. Zastavil se a chtěl se mě vyptávat, ale já jsem neřekl ani slovo. Strčil jsem ho do letadla, skočil jsem k pilotnímu panelu a odstartoval na plný výkon kolmo vzhůru.

Při strkání u dvířek jsem ztratil přenosný magnetoskop. Ale teď už jsem ho nepotřeboval, protože jsem měl k dispozici palubní. Ve výši pěti set metrů jsem disk zastavil a podíval se na magnetoskop. Roztřásla mě zimnice.

Ten kovový předmět udělal dokonalý kruh kolem přístroje, který zůstal ležet dole. Už jsem ani nepotřeboval palubní magnetoskop: pás se rýsoval pod tenkou vrstvou kosmického prachu – a já jsem viděl průzorem, jak jeho konce o délce několika set metrů hadovitě uzavírají kruh. Potom z bodu, kde se oba konce setkaly – docela se ovšem nedotkly – vyšlehly dva souběžné studené modré paprsky směrem k zapomenutému magnetoskopu. Záblesk – a přístroj zmizel!

Podíval jsem se na magnetoskop, umístěný na palubní desce – v místě, kde před chvílí ležel na povrchu přenosný přístroj, zaznamenával jakousi slitinu kovů a křemíku. Dálkový teploměr ukazoval, že jsou modré paprsky studené, jejich teplota byla stejná jako teplota na povrchu Prokronu. Ovšem teplota, při níž uvedly studené paprsky přístroj k výbuchu, převyšovala teplotu sedmi set tisíc stupňů. Natolik svůj obor znám, abych věděl, že takovou teplotu jsme my ještě vyvolat nedokázali…

Teď už Kondor nečekal na žádné vysvětlování, skočil do druhého pilotního křesla, pilotoval ještě výš a ve dvou kilometrech zamířil přímo k tábořišti. Dole v iglú byli ještě čtyři naši kolegové – když budeme mít štěstí, zastihneme je pohromadě. Cestou vyndal Kondor z lékárničky dvě tabletky rabonbanu – jednu jsem si vzal já. To byla první…

Když jsme se blížili k táboru, viděli jsme už z dálky, že po povrchu Prokronu se velikou rychlostí od neprozkoumaného severu směrem k iglú s laboratoří žene předmět neznámého původu. Byl asi stejně veliký jako náš disk. Volali jsme ihned naše iglú a rychle jsme sdělili, co se stalo. Jenže laboratoř nebyla prázdná… Někdo v ní pracoval…«

Ogde před sebe upíral skelný pohled. A pak promluvil tvrdě a věcně, jako by se rozhodl, že bez ohledu na city dokončí, co si předsevzal.

»V laboratoři byla chemička expedice Ameda-Den. Byla to moje žena a žil jsem s ní v časově neomezeném manželství. Ale nebojte se, povím vám po pořádku, co se odehrálo. V duchu jsem si to pře-říkával už tisíckrát! Ostatní společně pracovali v obytných iglú, a když jsem je volal, stačili doběhnout do druhého létacího disku a vznesli se nad terén. Ameda se rozhodla, že zůstane v laboratoři. Nemohli jsme tam být dřív než neznámý stroj, pohybující se nad povrchem měsíce, to jsme věděli my i ona. Přesto jsme se pokusili o nemožné. Po celou dobu jsme s ní udržovali rádiové a televizní spojení.

Byli jsme ve vzdálenosti asi dvou či tří minut, když tam dorazilo tamto. Ameda nám rádiem hlásila, co se děje. Těch několik vět mi bude po celý život znít v uších.

„Pohybuje se to nad zemí, pravděpodobně na vzduchovém polštáři… Je to černé… Povrch je hladký, černý, kovový, žádné výstupky. Podlouhlé ležaté těleso eliptického průřezu… Dorazilo ke vstupu do iglú… Zarazilo… Magnetoskop udává neznámou kovovou slitinu.“

Byli jsme vysoko nad terénem, ale tušil jsem, co na svém přístroji Ameda vidí. A musel jsem myslet na to, že ona je tam dole. Stala se chemičkou, aby se mnou mohla na Prokron. Nechtěla být ode mne po celý rok odloučena, a tak vystudovala po lékařské fakultě ještě chemickou… Nebyl čas na žádné city. Všecko se zběhlo strašně rychle. Ameda hlásila, co se děje dál:

„Zkusím fotografovat… Na předku stroje se vysouvají tři manipulátory: prsty nemají, pracují přísavnými kroužky. Odstraňují dveře u vchodu. Nasazuju si přilbu… Z iglú uniká vzduch… Manipulátory se dobývají dovnitř. Předek stroje se vmáčkl do dveří. Obrací se ke mně… Přístrojový panel zaznamenává radioaktivitu… Nepřibližujte se… Připravte se k útoku… Dejte zprávu na Eelu… Na čele stroje se otevřel otvor… Nevidím dovnitř… Dva manipulátory se natahují po mé přilbě. Táhnou mě k otvoru… Teď stojím… Detektor na přilbě zaznamenává nějaké slabé záření v otvoru… Není škodlivé. Ve stroji není žádný živý tvor… Je to robot… Nic necítím. Teď se zastavil. Čeká. Nechápu to… Jako by se na něm něco pokazilo. Ale ne. Váhá. Cítím takový zvláštní hlad!“ Uplynulo půl minuty a pak už jen pokračovala: „Zřejmě radioaktivní náklad… Nějaká drobná závada… Teď s ním musíte skoncovat… Kobaltovou bombu! Ogde…! Manipulátory! Teď! Bombu!“ To bylo poslední slovo, které jsme slyšeli. Vystřelil jsem kobaltovou bombu, přichystanou na rozbití hory. V té chvíli Ameda ještě žila. Z nějakého důvodu se přístroj zastavil a čekal. To zaváhání nás zachránilo. Za okamžik po Amedině posledním výkřiku už kouřil na místě iglú a neznámého stroje jenom čerstvý kráter o průměru sto metrů.

Tohle se stalo. Víc vám toho už povědět nemůžu. Mě s diskem a Kondorem poslali na hlavní stanici na Prokronu – s druhým diskem letěli ještě jednou k tomu kovovému pásu. Shodili do jeho okolí pár věcí, ale už se nepohnul. Zřejmě byl elektronicky vázán na automatický pohyblivý stroj a bez něho byl bezmocný. Možná že se prostřednictvím kovového pásu jeho centrála dověděla, že byl odhalen. Magnetoskopy objevily na Prokronu pod vrstvou kosmického prachu ještě asi tucet ochromených kovových pásů, ale víc nic…

Nás dva dopravili domů a museli jsme osobně podat raport prezidentčinu tajemníkovi. Oba jsme museli přísahat, že do konce života budeme držet v tajnosti, co se na Prokronu odehrálo. Panika, která by mohla na Eele vypuknout, by mohla mít nedozírné následky – tak nám to řekli. Prezidentka prý už přijme nutná opatření… Podle úřední verze Ameda zahynula při výbuchu v laboratoři… A já už jsem víckrát o celé té záležitosti neslyšel…

Jeden z členů expedice při zpáteční cestě na Eelu opustil jednosedadlovou výzkumnou raketou velkou dopravní loď, údajně se sebevražedným úmyslem. O hodně později našli jeho raketu na menším měsíci; seděl tam opřený o skálu s odšroubovaným průzorem na přilbě. Kondor pracuje na jedné meteorologické stanici na severu – já tady. Teď už víte, jak se to všecko…«

Jako by se Ogde vrátil z jakéhosi náměsíčného snu – rozhlédl se po místnosti. Přejel pohledem tváře lidí, kteří seděli kolem. Sám nevěděl, jaký výraz očekával, ale jistě to nebyl ten, který uviděl. Tyhle tváře si zachovaly klid. Spíš nežli zděšení bylo to napětí po tom, co vyslechli, odhodlanost a připravenost pustit se do práce. A vyčetl z nich účast a soucit.

Nedalo se přehlédnout Mayariho obrovské vzrušení. Ogde sáhl do kapsy a spolkl ještě jednu pastilku.

»Prezidentka prý už se postará, to mi řekli…,« pokračoval Ogde. »Dál prý to není moje starost… Ale od té doby uplynulo deset let… Nelituju, že jsem si to nenechal pro sebe… Myslím si, že se snad ani nesmí tajit… Jako celek… Myslel jsem si, že vy snad… Nejdřív jsem čekal, že se něco přece jenom začne dít, že něco uděláme… vždyť tady jde o lidi… O všecky lidi… Teď už nic nečekám, jenom to, kdy se objeví oni… Nikdo o tom neví, chápete, nikdo nic netuší…, jenom pracujeme a milujeme se, jako by bylo všecko v pořádku! Jak jsem mezi nimi mohl žít normálně? Už jsem toho měl dost!«

»Kdo o tom ví kromě tebe?« zeptal se Uri.

»Prezidentka, Revan-Ti – byl při tom, když jsme podávali osobní ústní hlášení při audienci u Evo-ly… A ti, co s námi byli tam venku… Kondor. A tři vedoucí tehdejší stanice Prokron. Jeden z nich už umřel, o ostatních dvou nic nevím. Všichni lidé byli během měsíce z Prokronu staženi.«

Nordeng se zvedl:

»Okamžitě letíme zpátky do Gambaru. Mayari, jsi vědec první kategorie. Máš právo žádat u prezidentky kdykoli slyšení. Vezmeš nás k ní s sebou.«

Mayari přikývl na souhlas. Všichni vyskočili a zamířili ke dveřím.

Yunnar přistoupila k Ogdemu, položila mu ruce na ramena a pohlédla mu do tváře:

»Nechceš jít s námi? Konečně?« Potom ukázala na krabičku s pastilkami rabonbanu: »Tohle už tady můžeš klidně nechat.«

3

Nebylo snadné dostat se k úřadující prezidentce Eely – nešlo tu o zdůraznění autority, ale důvody byly ryze praktické. Prezidentku, vyvolenou mezi půl miliardou lidí, jíž bylo svěřeno řízení celé planety, obklopovala úcta doslova legendární. Mezi tužbami všech lidí bezpochyby zaujímala první místo touha osobně se setkat s prezidentkou, a komu se to podařilo, měl na co vzpomínat po celý život a byl na to hrdý. A tak bez náležitého omezení by masy občanů, toužících po tomto setkání, znemožnily Evole jakoukoli práci.

Prezidentčin administrativní tajemník Kevin-O‘ poloseděl, pololežel v křesle za obrovskou přístrojovou deskou, takže jeho pracovna připomínala spíš řídicí kabinu vesmírné lodi nežli kancelář. Dokonce i stěny, obložené tisíciletým dřevem jokku, jejichž cena z hlediska historie umění se nedala ani odhadnout, byly provrtány stovkami elektronických přístrojů. Když se budovalo město Gambar, předcházely přesídlení úřadovny prezidenta mnohé diskuse. Nakonec se kámen po kameni rozebíral celý rozsáhlý komplex budov, který byl v předhistorických dobách palácem krvavých despotů z Mag-Polu, a byl přenesen do Gambaru. V řadách přívrženců krajně pragmatistické školy historiků se zrodila domněnka, že v době stavby paláce stavební dělníci nepracovali dobrovolně, že byli k práci přinuceni násilím. Větší část historiků to ovšem pokládá za nesmysl, někteří dokonce i proti značně přesvědčivým písemným dokladům. Každý rozumný člověk přece ví, že pracuje jenom ten, kdo chce, jinak totiž nemůže mít práce žádné seriózní výsledky.

Ze své pracovny se mohl tajemník okamžitě spojit s kterýmkoli důležitějším místem na Eele.

»Za dva týdny, v pátek večer od jedenácti do jedenácti patnácti,« oznámil Mayarimu, když prostudoval kalendář na stole před sebou a poznamenal si čas audience. Tak to stanovil zákon: jestliže s prezidentem chce hovořit vědecký pracovník první kategorie, je hlava státu povinna přijmout ho nejpozději do čtrnácti dnů.

»Musím mluvit s prezidentkou Evolou ještě dnes,« řekl Mayari rozhodně.

Tajemník se na něj podíval dokonale konsternován.

»O tom nemůže být vůbec řeč. Znáš přece předpisy.«

»Znám, ale přece s ní budu mluvit ještě dnes a přivedu s sebou další tři lidi.«

»Člověče!« a tajemník udělal, co vidělo jenom velmi málo lidí žádajících o audienci: vstal totiž z křesla. »Jak si to představuješ? Koho bys chtěl přivést s sebou? Jakou hodnost mají ti lidé? A vůbec! Už jsem ti přece řekl…«

Vědec, žádající o slyšení, však byl klidný a neoblomný, pevný jako stěny staré mnoho tisíc let. Věděl, co dělá.

»Než budeme pokračovat v tomhle jalovém handrkování, chtěl bych tě požádat, abys vyřídil prezidentce pouhá tři slova.«

»Ani mi nenapadne!«

»Pochopitelně jenom v případě, že to sám uznáš za vhodné.«

»Neuznávám to za vhodné. Je vyloučeno, abych ji teď rušil. Jaká tři slova myslíš?«

»Hosté na Prokronu,« řekl klidně geolog.

Tajemník zesinal. Chvíli stál, ani se nepohnul. Pak přikročil k obrazovce komunikátoru na stole. Natáhl se po knoflíku, ale ruka mu poklesla.

»Kdo jsou ti další tři, kteří půjdou s tebou?« zeptal se.

Seděli v pracovně prezidentky.

Nordeng pozoroval Evolinu tvář a myslel na to, jak je to krásná žena. Je mladá. Žije osamocena. Pokud jde o prezidenty na Eele, tradice předpisovala, aby nevstupovali po dobu svého úřadu do manželství, ať už jde o ženu či o muže. Žije jako jeptiška pradávných velikých náboženství, uvažoval bývalý velitel kosmické lodi.

Teď, když se už ledaco dověděli, nemohli na její klidné tváři přehlédnout znaky nesmírné bolesti a obav. Že už dávno ví a ví mnohem víc než oni.

Evola vyslechla Yunnar, která ji krátce obeznámila s fakty. Teprve když Yunnar domluvila, natáhla ruku před sebe. Bylo to na Eele gesto těch, kteří chtějí promluvit.

»Pohovoříme si o té věci. Svým pátráním jste nás postavili před hotovou věc. Bylo by zbytečné spekulovat, jestli je dobře či špatně, že jste se to dověděli. Tak to prostě je – a co bylo do dneška starostí nás několika, bude teď i vaší starostí. Nejdřív se musíte dovědět, co víme my.« Obrátila se ke komunikátoru: »Prosím Eelaka-To‘ a Revana,« řekla Kevinovi. »Ať ke mně přijdou, je to důležité. A pak prosím o krystaly z Prokronu.«

Vypnula přístroj.

»Několik slov, než přijdou: robot, který byl zničen kobaltovou bombou, byl jediný, s kterým jsme přišli do styku. Všichni si jistě uvědomujete, oč jde; toho dne před deseti lety se na Prokronu poprvé setkal člověk s neznámou civilizací. Sami jste si také rychle mohli utvořit názor, jakého typu je ona civilizace.«

Při těchto slovech prezidentka sklonila hlavu, jako by si nepřála, aby jí viděli do obličeje. Na dlouhou chvíli zalehlo pracovnu hluché ticho. Potom pokračovala:

»Jejich technická vyspělost je bezpochyby na mnohem vyšším stupni než lidská. Můžeme tak usuzovat přinejmenším z toho, že k nám oni dorazili dřív než my k nim. Prozkoumali jsme zbytky jejich přístroje. Řídil ho elektronický mozek – nebyla v něm živá bytost, ani pro to nebyl zařízen, to víme jistě. Nevíme, odkud přicházejí, známe jen přibližný směr. Po technické stránce jsou nejméně o deset tisíc let před námi. A to dává neodvolatelnou odpověď na otázku, jak by člověk dopadl v případném konfliktu. O samotných bytostech té civilizace máme naprosto mizivé informace.

V trupu průzkumného robota, kterého jsme bombardovali na Prokronu, jsme našli zcela nepoškozenou kovovou část. Kobaltová bomba, schopná vyhodit do vzduchu žulovou horu na ploše odpovídající zhruba celkové rozloze Mag-Polu, nezpůsobila žádnou škodu řídicímu centru tohoto stroje o několika málo krychlových metrech, jenom ho odhodila na vzdálenost několika kilometrů od místa výbuchu.

Řekla jsem, že jde o automatický elektronický mozek, i když je v tomto názvu jenom vzdálená analogie, protože je to výrobek techniky, která je vysoko nad naší úrovní. Máme všecky důvody k předpokladu, že toto elektronické centrum by dokázalo za půl dne regenerovat celé své automatické vybavení, kdyby mělo v danou chvíli k dispozici aspoň minimální čas a minimální množství stavebního materiálu. Měli jsme štěstí. Našli jsme je půl hodiny po výbuchu. Zřítilo se na písečnou poušť – i v tom jsme měli štěstí…«

Prezidentka sklouzla pohledem po svých posluchačích a pak s mimořádným důrazem opakovala:

»Měli jsme štěstí při celém tom setkání, nic víc než štěstí. Obyčejné štěstí. Když jsme mozkové centrum objevili, regenerovalo už čtyři manipulátory a vysílalo kolem dokola paprsek o malé intenzitě. Hledalo kovové rudy – jakékoli kovové rudy! Několik metrů opodál jsme objevili téměř dostavěný pohyblivý stroj na smyku z křemičité hmoty, získané z pouštního písku. Domníváme se, že na místě tak chudém na materiál nenašel robot rychle dostatek kovu, aby mohl vytvořit nové pohybové ústrojí, takže se musel primitivně klouzat. Ale měli jsme zkrátka štěstí: jeho pátrací paprsek nás přivedl na stopu. V tom stadiu ještě nebylo obtížné ho ochromit. I když nám velice pomohl terén chudý na energii…

Víc než rok pracovali nejlepší znalci automatiky a elektronických systémů z celé Eely, aby pochopili aspoň něco z jeho pracovních programů, a přesto dodnes nerozumíme většině prvků jeho konstrukce. Zato se podařilo oddělit to nejdůležitější: dalo by se to nazvat prvek paměti. Jedná se o cosi jako neuvěřitelně složitý mozek, sestávající dílem z elektronických elementů, dílem z plazmy, který je od okamžiku svého vzniku schopen prostřednictvím čtyř smyslových čidel – sluchu, zraku, měřiče výšky a vzdálenosti a citlivosti na různé paprsky – zaznamenávat všecko, co se děje v jeho okolí. Jednomu technikovi se podařilo vyjmout z přístroje zaznamenané paměťové vjemy a podařilo se mu vyjádřit je znaky, které jsou nám srozumitelné. Po krátký časový úsek, než byla vyslána na cestu, musela paměť zaznamenávat i prostředí, které stroj obklopovalo na mateřské planetě. Všecky materiály jsou zachyceny na takzvaných krystalech z Prokronu. Jejich obsah doposud znali na celé Eele jenom čtyři lidé. Ode dneška nebude ani pro vás jejich obsah tajemstvím. Pak budete naše chování posuzovat jinak.«

Evola vstala a stisknutím knoflíku, což bylo na automatizované Eele vzácností, zasunula dveře do podlahy.

»Je tu Eelak?« zeptala se Kevina. Kdekdo o ní věděl, že se vyhýbá prostředkům dálkového dorozumívání. Někteří lidé tvrdili, že tato vlastnost svědčí v jejich století o atavistických sklonech.

Hosté v její pracovně neslyšeli tajemníkovu odpověď, ale o dvě vteřiny později vešel dveřmi mladý muž s velice úzkou tváří a hluboce posazenýma očima. Asi tam už čekal a byl připraven vstoupit.

»A Revan?« zeptala se prezidentka. Odpověď opět neslyšeli.

Evola se vrátila do své pracovny. Tři astronauti vyčkávali tiše. Nově příchozí nepozdravil – nehybně čekal na prezidentku.

»Pozdrav se s nimi,« řekla Evola. Muž se na ni podíval. Pozdrav na Eele znamenal zároveň představení lidí, kteří se neznali. »Ano, svým pravým jménem, « řekla Evola.

»Jsem Eelak-To‘ z Prokronu,« kývl muž.

I oni se představili. V takových případech jmenovali místo, kde žili před svým odletem. Igo pro zjednodušení říkal, že je z Gambaru.

»Tys pracoval na Prokronu s Ogde-To’em?« zeptal se Uri.

Eelak se opět tázavě podíval na prezidentku.

»Jen klidně odpověz,« řekla. »Zavolala jsem tě, protože jim musíš povědět, co je na krystalech z Prokronu.«

Muž na okamžik zvedl udiveně a nechápavě obočí. Potom přikývl:

»Pracovali jsme společně. Později jsem se pokoušel rozluštit tajemství mechanismu a krystalů.«

»Mohli bychom materiály vidět?« obrátila se Yunnar k Evole.

Eelak odpověděl:

»Každé přehrání oslabuje čistotu záznamu. Doposud se nám nepodařilo objevit metodu, jak bychom pořídili jeho kopii na našich krystalech. Obávám se, abych něco nepokazil.«

»Není nutné je přehrávat,« řekla prezidentka. »Můžeš to vyložit ústně. Posaďme se.«

»Ta část materiálu, která pochází z mateřské planety paměťového prvku, není čistá, je útržkovitá a místy pracovalo jenom jedno či dvě čidla. Příčina spočívá v tom, že doma pracovaly jenom nutné automatické okruhy a mozek neměl pro tu dobu naprogramováno zaznamenávání. Teď je definitivně ochromen, dalo by se říci, že jsme ho rozpitvali. Ale dokud mozek existuje a má zdroj energie, není schopen blokovat jednotku paměti a musí fixovat informace.

O jeho příjmové kapacitě nejsme schopni si vytvořit ani přibližnou představu. Lze předpokládat, že je prostě – měřena lidskými měřítky – nekonečná. Řečeno přesněji: dokud je jeho plášť celý – a ten odolává i kobaltové bombě –, je schopen zaznamenávat obraz svého okolí. Vysvětlujeme si to tak, že vynechává úseky, kdy se nic neděje, aby se zbytečně nezatěžoval. Ale vlastní záznamy dokáže zhušťovat.«

»Vysvětli obsah záznamu z cizí planety,« řekla Evola. »Pak přijdou na řadu doplňovací otázky.«

»V prvních okamžicích pracovala vizuální paměť. Paměťový prvek byl sestavován dálkově řízenými plnoautomaty v hale, jejíž velikost a výška se vymyká chápání a fantazii člověka. O podstatě bytí inteligentních bytostí, které to vše zkonstruovaly, nemáme dosud ani mlhavé představy. Ke stroji – říkáme mu staromago-lynským slovem Memon – se až do konce výrobního procesu přibližovaly pouze automaty. Nevíme tedy vůbec nic o rozměrech a metabolismu těch bytostí, nevíme vůbec, jestli se v něčem podobají některému známému živoucímu organismu.

Montážní hala je z větší části naprosto tmavá, jenom místy je osvětlena ostrým svazkem světla, když to vyžaduje proces výroby. První záznamy světla, uložené v paměti, jsou prostá zkušební světla při testech citlivosti čidla. Dále jsou v Memonu postupně uloženy záznamy dalších základních testů: zvukových, měření výšky a vzdálenosti anebo citlivosti na různá záření. Pokud jde o citlivost čidel, je pro nás fantastická. Možnosti stroje ani zdaleka nevyčerpává úkol přečíst z Prokronu knížku, která leží na Eele otevřená pod širým nebem. Ostatní čidla mají obdobnou rozlišovací schopnost. Činnost kolem výroby a odletu Memonu svědčí o tom, že naše informace o nich jsou velmi nedostatečné – zejména v oblasti techniky.

Druhá fáze pro nás byla rozhodující, pokud jde o fakta, která jsme vytěžili. Bylo to období praktických zkoušek. Memon byl shozen z výše několika kilometrů do zcela pusté krajiny, jedním slovem pouště, zřejmě na nějaké jiné planetě anebo na satelitu či měsíci. Dokáže samostatně a opakovaně vytvořit z koncentrovaných kovů čtyři manipulátory. Tvrdost materiálu vůbec nedokážeme změřit. Jediný srovnatelný údaj je fakt, že kobaltová bomba na Prokronu manipulátory zničila. Musel vytvořit nové.

Ve zkušebním prostoru vykonával stroj podle zakódovaného programu průzkum. Z toho, že vykonával právě takovou činnost, můžeme soudit, že ho jeho velitelé používají ke zkoumání prostorů, které si chtějí podrobit. Přesto však jsme objevili jakýsi podivný protiklad. Některé chemické analýzy, vázané na určitá místa, kde působil, zanechávaly po sobě stopy, z nichž se dá usoudit, že do oněch prostor nemůže v několika následujících staletích vstoupit žádná živá bytost, jakou si dovedeme představit. Zřejmě to znamená, že je i pro ně neschopna kolonizace.

Mluvím-li ovšem o bytostech, jaké my si dovedeme představit, zároveň vyjadřuji možnost, ze se v našich kalkulacích mýlíme. I když si nedovedu představit ani matematicky zdůvodnit existenci živoucí bytosti, jíž je lhostejné, že prostory, které původně měly bohatou flóru a dobře dýchatelnou atmosféru i oblast lesů v mírném pásmu, se po zásahu promění v pustou skalnatou poušť s otráveným ovzduším, prosyceným radioaktivním odpadem… Ale to snad stačí – ani tato fáze nám neposkytla žádný obraz o podstatě oněch bytostí.

V druhé fázi zkoušek či zabíhání, říkejme tomu jakkoli, prověřovali obrannou schopnost přístroje. Napadali ho nejrůznějšími prostředky, potom i uměle navozenými přírodními katastrofami – všecko pochopitelně prostřednictvím automatů. A Memon se s tím musel vypořádat a přitom všecko zaznamenávat. Nebyl bych ani schopen vyčíslit, co všecko s ním prováděli. Část těch nájezdů ani nedovedu hodnotit, protože jsou prostě mimo sféru našeho chápání.

Teprve při odrážení útoků prováděných různými paprsky na sebe prozradil Memon poprvé svou nejzajímavější bojovou vlastnost. Ta ho činí prakticky neporazitelným – k případu kobaltové bomby z Prokronu se ještě vrátím. Nejrůznější záření do sebe Memon prostě vsává. Jeho plášť je totiž elastický v tom nejširším slova smyslu. Dokáže pružně odolávat teplotě, záření, vibracím i působení jiných zbraní. Jako dokonale elastická guma povoluje běžnému tlaku. Všecky druhy energie do sebe vstřebává velice komplikovaným systémem jakýchsi buněk, podobných živému organismu, umístěných uvnitř pláště. Dokáže je vsát na principu, který není lidské vědě znám, dokáže je dokonce uskladnit, proměnit v nové odpovídající množství energie a použít jí k protiútoku. Stejně to dělá v případě výbuchu a řeší to jakýmsi záhadným způsobem, kdy od sebe odděluje a vstřebává energii tlakové vlny, energii světelnou, zvukovou a tepelnou. Když v jeho blízkosti zazní třeba nějaký zvuk, ihned z toho těží energii. Nedá se spálit, rozbít, rozbombardovat. A čím větší energií je veden útok, tím je Memon silnější.

Je to svým způsobem vrcholný výrobek zbrojní techniky. To všechno se vztahuje nejenom na ,,duši“ stroje, která řídí jeho funkci a je kryta pláštěm.

Další skupina programovaných úkolů se týká dokonalých rozlišovacích schopností – ty byly potřebné k činnosti po přistání na planetách, kde existují živé bytosti. Setkával se tváří v tvář s živočichy, se zvířaty. Z každého jednotlivého druhu si chytil jedince pomocí maskovaných kovových pásů a podrobil je všestranným zkouškám, zkoumal jejich reakce a nakonec je rozpitval.«

Eelak se opět podíval na Evolu, která tiše, jakoby sesuta do sebe, poslouchala fakta, která už znala.

»Všecko?« zeptal se jí mladý muž.

»Všecko,« přikývla Evola. »Teď už je to i jejich tajemství.«

»Tak dobře,« řekl Eelak. »Memon pitval živé tvory, aniž je předtím usmrtil.«

Nastalo ticho. Na některých tvářích se objevil stín pochyb.

»Ale jistě nedělal experimenty s myslícími bytostmi,« zeptala se Yunnar na nejhorší.

»S těmi se nesetkal,« řekl Eelak. Potom pokračoval: »Všecky teorie jsme nakonec znovu prozkoumali, zkontrolovali a posuzovali z hlediska i těch minimálních poznatků, které jsme získávali v průběhu práce. Nemohli jsme uvěřit paradoxu, že tak vysoce vyvinutá věda se může pojit se zvířecí krutostí. Veškeré teorie o životě mimo naši planetu předpokládají – a jinak ani předpokládat nemohou –, že setkáme-li se s myslícími bytostmi tady, pak s vyloučením téměř veškeré pochybnosti to budou bytosti na vyšším, pokročilejším stupni vývoje. Jenže ona krutost je rys přímo nepředstavitelně primitivní.

Dokážeme z toho vyvodit jediný poznatek, že totiž v citové a rozumové konstrukci – neřkuli po duchovní stránce – došlo u nich k nějaké chybě. Je tu naprostá absence jednoho citu, který my sami na sobě ani nevnímáme: prostě existuje a je přirozeným souputníkem lidského bytí. Z toho vyplývá jejich válečnické chování, ničení, světový názor, postavený na argumentu síly. Neusmrcují předem živočichy určené k pitvě, protože to z jejich hlediska nemá žádný význam a neplyne z toho žádný užitečný výsledek. Jsou to racionální bytosti. Jenom racionální.

Materiál těchto analýz by poskytl nevyčerpatelné množství informací našim zoologům a antropologům, kdyby k němu měli přístup. Takhle víme aspoň to, že program stroje zní: setká-li se s rozumnými bytostmi, tedy s lidmi, má je bez jakýchkoli pokusů a rozborů, bez pitvy nejprve zabít, potom první takový exemplář prozkoumat a všecky ostatní zničit. Z této úvahy logicky vyplývají jejich obavy, aby myslící bytosti nevarovaly jiné organismy svého druhu. Kritérium pro poznání myslících tvorů tvoří použití kovu. Memon by zacházel s barbarem, s kočovníkem jako se zvířetem; ale stejně by zacházel například s člověkem, který se koupe, ovšem za předpokladu, že nemá na plavkách kovovou sponu.

Řeknu vám také, jak zachází s živoucími tvory určenými k záhubě. Hypnotickými vlnami je nutí, aby se k němu sami přiblížili. A pak – když nemá v úmyslu je zkoumat – se otevře jedna z manipulačních skříní a z ní pak stroj vraždí tou nejvhodnější zbraní. Tato nesmyslná krutost vedla k závěru, že stojíme tváří v tvář druhu, který je hluboko pod úrovní člověka, i když disponuje tak dokonalým technickým potenciálem.

A ještě jeden fakt: jejich hypnotická metoda nepůsobí na rozumné bytosti, tedy ani na nás Eelany. To bylo příčinou stovteřinového zaváhání Memonu, když se setkal s Amedou. Zvláštní pocit hladu, který Ameda pocítila, způsobila emise hypnotických paprsků. A právě ten fakt a sto vteřin prodlení umožnily svržení kobaltové bomby.

Měli jsme štěstí. Nevím, zda by v opačném případě ještě na naší planetě žil jediný člověk… V každém jiném případě, kdy Memon dokončil svá pozorování, dostal příkaz k ničení. Pak by uspořádal honičku a jeho kovové pásy by spálily na prach všecky živé bytosti, s nimiž by se setkal. Nevěděli bychom, jak se mu postavit na odpor. I ty nejslabší zbraně, kterými disponuje, jsou ničivější než naše kobaltová bomba…«

Eelakův hlas se chvěl. Pokoušel se nabýt opět chladnokrevného tónu. Chtěl se přesně zhostit úkolu, kterým ho prezidentka pověřila, a vypovědět všecko beze zbytku. Dalo mu velikou práci, aby se vzmužil a pokračoval.

»Stále ještě nevíme, jak vypadají, jaká atmosféra je na jejich planetě nebo planetách, jak jsou velcí. V celém materiálu paměti lze rozeznat jenom hranaté, většinou nepohyblivé, výjimečně i pohyblivé roboty. O existenci tamtěch máme jediný doklad: několikrát vykonávaly stroje příkaz – Memon zaznamenal jakési paprsky, které nepocházely z místa, kde pracoval; přišly zřejmě z jiné planety, odkud je řízen.

Naše závěry nedávají člověku ani jiskru naděje. Tyto kruté stroje možná už procestovaly nespočetné sluneční soustavy. Potkávaly se s živými bytostmi – když ne s jinými, aspoň s těmi, kterých se používalo na zkušební planetě. Cílem jejich průzkumu je podrobení prostorů – ale co tím sledují, to není jasné. Nemohli jsme se setkat s druhem, který by byl krutější a mocnější než oni. Jsou to chladní řezníci a jsou nám ve všech ohledech cizí… Proto jim zatím říkáme Cizáci…«

Sotva Eelak domluvil a usedl, zajely dveře Evoliny pracovny do zdi. Stál tu muž středního věku, s úzkými rty a s rozhodným pohledem. Byl to historik Revan-Ti‘, Evolin osobní tajemník. Kdo se s ním nesetkal tváří v tvář, znal jeho podobu z tisku a z televize: na Eele ho znali všichni. Byl to mocný člověk.

Pokročil o dva kroky, a když se rozhlédl kolem a odhadl, kdo to vlastně je v Evolině pracovně, hned věděl, o čem se tu v uplynulé půldruhé hodině mluvilo, jako by byl přítomen a naslouchal rozhovoru. Zbledl, zapotácel se zpět ke dveřím a s pohledem, v němž se zračilo nejvyšší pobouření, se obrátil k prezidentce. Pokročil kupředu.

»Já jsem je neinformovala, Revane-Ti‘,« promluvila tiše a klidně Evola. »Dověděli se to. Posaď se a poslouchej.«

4

O jedenadvacet minut později, když Kevin, vyvedený událostmi nadobro z míry, vlastnoručně přinesl pro každého šálek kouřící ulgy, Evola právě rekapitulovala situaci.

»Mezi neuvěřitelným množstvím informací, které Memon obsahuje, je i orientační hvězdná mapa. Ukazuje kromě jiného naprosto neznámou část Galaxie, jejíž polohu odhadujeme jenom podle cesty, kterou zatím Memon vykonal. Centrem oné části hvězdné mapy je sluneční soustava o třech planetách, vzdálená několik světelných roků od planety, kde stroje vznikly a odkud vyrazily na cestu. Z postavení jedné planety a podle směru, odkud přišly paprsky s pokyny pro automaty, lze logicky vyvozovat, že planeta Cizáků je druhá planeta mezi oněmi třemi. Její rozměry mnohonásobně převyšují rozměry Eely.

Vyjdeme-li z ní jako z výchozího bodu, pak se kolem ní paprskovitě rozbíhají na hvězdné mapě zeleně značené čáry. Vyznačují prostory, kudy už proletěli průzkumní roboti. Obyvatelné planety na jejich cestě jsou označeny zeleným kolečkem – zdá se, že zelená barva znamená jejich barvu vítězství, barvu triumfu. Zelená je aspoň podle našeho vnímání barev.

Nikde se nepohybovala žádná živá bytost v blízkosti strojů. Zřejmě kalkulovali jako s krajním případem i se zajetím Memonu a nechtěli o sobě vůbec nic prozradit. To je přibližně všecko, co o Cizácích víme. Jestliže robot objeví doposud nezmapovanou planetu, usadí se na jejím satelitu, dokud neukončí shromažďování fakt, a pak odešle domů pomocnou raketu s informacemi. Pracují nepozorovaně.

Případ Amedy nasvědčuje, že hypnotické vlny na člověka nepůsobí. Nebo alespoň zatím nepůsobí. Za zneškodnění Memona můžeme děkovat výhradně těm sto vteřinám zaváhání.

Byl to první Memon a byl zřejmě odeslán víceméně naslepo do naší sluneční soustavy podle předpokladů počtu pravděpodobnosti. Nacházíme se ve směru jejich výbojů – o tom svědčí jejich hvězdná mapa. Za sto nebo za dvě stě let přiletí další tucty podobných robotů a sami budou vyhledávat hvězdné soustavy s planetami schopnými hostit život. Nemůžeme počítat s tím, že se dvakrát dopustí téže chyby. A pro lidskou techniku zůstanou snad ještě deset tisíc let neporazitelní.«

»Záleží jenom na nás, oč se nám podaří potřebný čas zkrátit,« řekl Ogde.

»Snad si nemyslíš…,« promluvila prezidentka.

Revan jí podrážděně a bezohledně přerušil:

»Ogde je nepříčetný. Omamné prostředky ho připravily o rozum. Pochopte to: nebude nám to nic platné, i kdybychom měli protizbraň už za tisíc let. Za sto let se proti nám vyrojí flotila jejich vesmírných lodí. Neexistuje žádné řešení. Eelar-Om, člověk, jak ho známe my, dohrál svou úlohu na světové scéně. Musí postoupit místo silnějšímu. Je to přírodní zákon… Jediné, co můžeme udělat, je důstojně odejít ze scény.«

»Jsi nervově chorý, Revane,« řekla rozhodně Yunnar. »Jsi školním příkladem monomanie!«

Nedostala žádnou odpověď. Revan se obrátil k prezidentce, sebejistý jako velký muž, který ví, že jeho pravdu a moc nikdo a nic nezvrátí.

»S těmito lidmi si nemám co říci, Evolo. Podnikli jsme všecka potřebná opatření, abychom zajistili jediné správné řešení. Eelar-Om do poslední chvíle nebude o svém konci nic vědět. Žádné davové šílenství, žádná vlna sebevražd. Neposkytneme Cizákům podívanou na města v plamenech a na lidi, kteří se navzájem vraždí. Přijdou-li, pohlédneme smrti do tváře. Dost velké neštěstí,« ukázal pohrdavě na lidi z hvězdoletu, »že tihle naše tajemství vyšťourali.«

»To že má být neštěstí?« vykřikl Nordeng.

»Éch!« mávl rukou Revan. »Pochop přece, že na tom nic nezměníte. Žít budeme tak dlouho, dokud nás neobjeví. Proto jsme zastavili veškeré práce mimo Eelu – i kosmický výzkum.«

»Počítáš asi s tím, že za sto let už nebudeš žít,« prohodila Yunnar.

»Nejde o mě nebo o tebe. V sázce je mnohem víc.«

»Myslíme si totéž,« řekl Ogde.

»Máš děti?« zeptala se Yunnar historika.

»Ani o to teď nejde – ostatně naše dítě se narodilo dřív, než jsme o tom věděli.«

»Ale od té chvíle už další děti nemáš. A ostatní, kteří nic netuší – i tvoje vlastní dítě –, počínají a budou počínat nové děti a plánují jejich budoucnost. V příštím století. Nevědí o tom, že jejich potomci se možná rodí pro strašlivou smrt. Ty to pokládáš za mravné?«

»Co tedy k čertu chceš dělat?« bezmála se rozkřikl Revan.

»Nějaké řešení se najít musí. Člověk přece není beran a nebude nečinně vyčkávat, až ho podříznou.«

»Kdyby vyšlo najevo, co nám hrozí,« odsekl jí Revan, »Eela by se během týdne proměnila v dům šílenců; ve světle svých hořících domů by se lidé milovali uprostřed ulice. Pobíjeli by vlastní děti a pak by sami páchali sebevraždy.«

Prezidentka až do tohoto okamžiku mlčela. Potom povstala. Všichni včetně Revana pohlédli na stojící ženu s očekáváním.

»Promluvíme si o tom jinak,« řekla Evola. Obrátila se k Revanovi. »Lidé z hvězdoletu jsou jiného ražení, žili jinak než kdokoli z nás. Jejich životní zkušenosti a uvažování jsou jiného druhu. Musíme je vyslechnout. Promyslete si v klidu své argumenty. Nikdo zatím neodejde z mého sídla. Za hodinu budeme pokračovat.«

A pokračovali. Základ argumentace astronautů spočíval v tom, že lepší nežli čekání je činnost, byť jsou její výsledky jakkoli mizivé. Musíme se zachránit za jakoukoli cenu; jsme teď odpovědní za všecky rozumné druhy tvorů ve vesmíru – pokud někde existují –, kteří by padli za oběť Cizákům po nás.

Revan už mluvil mnohem ukázněněji. Nedá se nic dělat. Poměr sil činí z veškeré aktivity směšné hračičkaření. Podle zpráv, které dostával od svých lidí, Revan už dávno tušil, že lidé z hvězdoletu pátrají. Teď před nimi vyslovil nahlas své nezviklatelné přesvědčení. Jediným úkolem je utajit nebezpečí před obyvatelstvem planety až do konce.

»My dva,« řekl historik, »s prezidentkou Evolou jsme nikdy neváhali, co máme dělat…«

»Ne,« přerušila ho Evola. »Tak to není. Nejsem si tak jistá…«

Nastalo ticho. Revana to ani tolik nepřekvapilo a s hořkostí pohlédl na Evolu.

»Ani prezidentka na sebe nemůže vzít sama odpovědnost za řešení tak závažného problému,« řekl Nordeng.

»Ani v případě, že není žádná, naprosto žádná naděje?« položil Revan otázku.

»Ani v tom případě. Naděje umírá poslední.«

»Nějaké řešení se musí najít,« řekla toho dne už podruhé Yunnar.

Prezidentka se k ní obrátila:

»Cítím to. Jinak to ani nemůže být.«

Revan se opět hořce usmál a obrátil se k Evole.

»A ty chceš stavět na nějakých pocitech?«

»Snad se shodneme aspoň v jednom,« obrátil se historik k Nordengovi. »Není-li řešení, pak by bylo zločinem oznámit veřejnosti existenci Cizáků!«

»Ani v tom se neshodneme. Takovou věc tu nevyřeší nás pět či deset. Řešení může být v něčem – a jsem si jist, že také bude –, nač bychom my, jak tu společně sedíme, nikdy nepřišli. Jenom v jediném ti dávám za pravdu, že je třeba nejdřív najít a propracovat plán akce – a teprve podle něho je možné oznámit fakta nejširší veřejnosti, aby nedošlo ke katastrofě… Až už budeme moci něco udělat.«

»Nuže,« přerušil ho triumfálně Revan. »V tom, doufám, se mnou souhlasí i Evola: jestli se vůbec dá něco udělat, pak si o věci promluvíme. Jestli se dá něco udělat,« usmál se hořce. »Musíte slíbit, že do té doby udržíte věc v tajnosti.«

»Abychom mohli důrazně hledat řešení, je třeba rozšířit kruh zasvěcených. Vždyť tady se přece tvrdí, že veškerá současná lidská věda na řešení problému nestačí.«

Revan odmítavě zavrtěl hlavou.

»Nikdo se to nesmí dovědět. Nikdo.«

»Zapomněl jsi,« ujala se slova Yunnar, »že my jsme se to už dověděli. A že nám nemůžeš žádnými prostředky zabránit, abychom třeba hned zítra neoznámili všecko celému světu. Budeme mlčet jenom tak dlouho, dokud nám dovolí naše svědomí.«

Prezidentka rozhodně mávla rukou.

»Takhle nedospějeme k žádnému závěru. Rozhodla jsem se. Poslouchejte.«

Načrtla jim krátkodobý plán činnosti. Je třeba v největší tajnosti zmobilizovat relativně širokou základnu vědců. Lidé z hvězdoletu už beztak všichni vědí o tajemství Prokronu, někdo víc, někdo aspoň něco. Kromě nich je třeba zapojit do práce vědce z vnějších stanic. Nordeng a prezidentka sestaví podrobný seznam asi o dvou tisících členů. Potom si rozdělí úkoly podle vědních oborů. Astronauti mohou nerušeně pracovat na řešení. Slíbí, že nebudou před nikým mluvit a že neudělají žádný krok bez souhlasu prezidentky. Nejpozději za rok podají na novém, rozšířeném zasedání zprávu o vykonané práci.

Proti tomuto plánu neměl nikdo námitky.

Když lidé z hvězdoletu odešli, propustila gestem, které nestrpělo odpor, i Revana. Jakmile se za ním zavřely dveře, zastavila se u globusu Eely nad svým pracovním stolem.

Poprvé za deset let, která jí připadala doslova nekonečná, pocítila jakousi úlevu.

5

Jednoho letního dne, teplejšího než obvykle, šest měsíců po zasedání astronautů u prezidentky, civěl Brion, nepracující třiatřicetiletý muž z Dar-Anu, se ztuhlou tváří do otvoru, který se otevřel na stole jedné jídelny. Civěl, civěl, ale nadarmo.

Prohlubeň, v níž se měl objevit pečlivě vybraný pokrm – plátky masa s dušenou zeleninou – byla prázdná.

Dlouhou chvíli Brion nic nepodnikl, ba nezmohl se na jediné slovo. Zásobování potravinami na Eele nikdy neselhalo; starala se o to dokonale automatizovaná organizace hospodářství. Stoly v jídelnách, dopravní potrubí, sklady, prostě žádný z článků zásobování nebyl nikdy prázdný – zabezpečovaly to kontrolní automaty a trojnásobně jištěná náhradní síť.

Brion se pomalu rozhlédl kolem. Nebyl ani poplašený, nebyl zmatený, ba nebyl ani vzteklý – prostě to nedovedl pochopit. Pocit, který ho zachvátil, když tak zíral na prázdnou kovovou prohlubeň, by jistě v posledním půltisíciletí dějin Eely nenašel analogii. Brion vstal, obešel malý stůl, na jehož protější straně seděla Mona a jejich malý tříletý synek Brio-no, a znovu nahlédl přes ženino rameno do prohlubně, která před nimi zela uprostřed stolu. Mona si objednala už předtím. Ležela před ní neúplná porce zeleniny – studená a bez masa. Před dítětem nebylo na kovové desce stolu nic.

Z druhého konce jídelny se k nim donesl překvapený výkřik. Někde vlevo se kdosi s chutí smál. Jak se Brion rozhlížel, viděl, že jsou na tom ostatní hosté v podstatě stejně. Kolem to začalo hučet nejprve potichu, ale šum hlasů neustále narůstal. Mona se na své židli trochu zaklonila a pohlédla na Briona tázavým pohledem, plným očekávání.

Na malém pódiu na konci sálu, kde obvykle sedávali hudebníci a malíři, se objevil vysoký muž v tradičním černobílém oblečení pracovníků zásobování. Bylo na něm vidět, že chce něco povědět. Několik lidí zasyčelo – mručení davu se poněkud utišilo. Vedoucí jídelny promluvil. Jen tu a tam mu bylo rozumět pár souvislých slov.

»… Nechápu… Nerozumím…« To se dalo z jeho projevu pochopit. »Jsou prázdné… ústřední sklady…, neuvěřitelné…, to se přece nemůže stát…«

Zbytek řeči opět pohltil sílící hluk. Někdo zaječel. Jedna starší žena se zběsile rozběhla ke vchodu, ale cestou upadla.

A tu promluvil věcně chlapeček Briono:

»Tati, já mám hlad.«

Otec Brion se spěšně rozhlédl po sále, chvilku zaváhal, ale potom vzal své ženě lžíci, vylovil z kapsy knihu, stáhl z ní obálku, naložil na ni větší část vystydlého zeleného hrášku s mrkví a položil to před dítě.

A jak nad nimi držel stráž, než snědí trosky oběda, po pěti stech letech automatizovaného pohodlí si tak někdo poprvé zoufale lámal hlavu, jak do večera sežene své rodině potravu. A v tom okamžiku se mu v duchu promítl obraz kteréhosi veřejného parku nedaleko jejich bytu, v kterém hnízdily labutě.

»Pospěšte si,« poháněl je, »jdeme!«

Musí tam být první. Se zuřivou zběsilostí teď myslel na maso – o nic jiného se nestaral, připomínaje jeskynního člověka s nízkým čelem kdysi před miliónem let.

O měsíc později – nejfrekventovanější vzdušná linka, spojující Mag s Darem: Kapitán obrovitého létacího disku upřel nedůvěřivý pohled na fialové kontrolní světlo, zářící vytrvale na panelu v pilotní kabině. Zatáhl za jednu páku. Potom ji vrátil do původní polohy a zatáhl za druhou. Fialové světlo svítilo dál.

Kapitán se natáhl pro mikrofon vnitřní komunikace:

»První důstojník do pilotní kabiny.«

Mezitím už se jeho ruce rozběhly s nebývalou hbitostí. Stiskl jedno černé tlačítko a změnil polohu tří páček. Na panelu před ním se vedle fialového světla rozsvítilo ještě zelené. Kapitán usedl do pilotního křesla a poprvé od svých zkušebních letů strhl pečeť z řídící páky, pevně ji uchopil, rychle přehlédl ciferníky čtyř různých přístrojů a pak přepojil hlavní spínač z polohy AUT na polohu RUČNĚ. To všechno zabralo patnáct vteřin. Fialové světlo zhaslo. Kapitán s napjatou pozorností sledoval přístroje a řídil.

Když vstoupil první důstojník, ukázal mu jenom zelenou kontrolku:

»Ztratili jsme spojení s Mag-Polem, automatické řízení vysadilo. Sedni si na místo druhého pilota, zjisti polohu, zkontroluj kurs, pokus se navázat spojení s Dar-Anem a starej se o navigaci. Potřebujeme vědět, jestli je volná vzdušná trasa, a pak chci znát rozsah poruchy. Oznam to posádce. Pohotovost prvního stupně. Až s tím budeš hotov, připrav se převzít řízení.«

Když o tři hodiny později bez potíží přistáli poblíž Dar-Ongu, daleko od řádných tras běžné dopravy, první důstojník s rozpálenou tváří pohlédl na svého velitele:

»Dneska mám aspoň pocit, že jsem pilot, a ne chůva starých panen trpících mořskou nemocí.«

Desetitisícová osada Bol-Genna ležela na sever od Mag-Polu, mimo subtropické teplotní pásmo. Mezi obyvateli se říkalo, že jejich předkové kdysi dávno v předhistorických dobách sídlili dokonce nedaleko pólu, v kraji věčné zimy. Podle jistých teorií byl prý dědictvím po tomto způsobu života tvar očí obyvatel Bol-Genny a několika malých městeček v sousedství: byly totiž užší, než bylo na Eele obvyklé – což prý nasvědčovalo tomu, že se tak organismus kdysi bránil oslepující záři sněhu. Většina vědců samo sebou pokládala takové teorie za nevědecké hlouposti. Vždyť přece bylo všeobecně známo, že v zeměpisné poloze Bol-Genny už samotná existence člověka vyčerpává síly jeho organismu do krajnosti, je ovšem fakt, že geografická poloha Bol-Genny znamenala, že byla po celý rok závislá na teplu, jež jí dodávaly obrovité nukleární energetické závody, umístěné v blízkosti hlavního města. Ne že by snad někdy byly s dodávkami energie i ty sebemenší potíže.

Ani toho předjarního dne se v energetických závodech nic nestalo. Spotřeba tepla a energie v takovém desetitisícovém městě představuje množství, které se prostě nedá přenášet prostým vysíláním paprsků za pomoci vysílače a přijímače, jakkoli by byly veliké. Elektrická energie byla do Bol-Genny dopravována složitou sítí kabelů. Jedna ze stanic, kudy se přenášela a transformovala elektřina, byla ve zlomku okamžiku vyřazena z provozu a znemožnila dodávku elektřiny.

Městské zásoby energie postačovaly na čtyřiadvacet hodin. Do té doby bylo nutno najít řešení.

I samotné pomyšlení na poruchu by kteréhokoli obyvatele města nesmírně překvapilo. Celá pokolení po dlouhá staletí nestála před podobným problémem. A přesto už za hodinu sedělo asi padesát lidí a svorně si pod harfovou stěnou největšího veřejného sálu ve městě lámalo hlavu. Ruch neustával, děti pobíhaly se vzkazy i novými zprávami a shromažďovaly nejzdatnější občany města s technickými znalostmi. Nikdo nevěděl, jak a kdy k tomu došlo, ale jeden inženýr z oboru zásobování potravinami se jaksi samozřejmě ujal řízení věcí. Vypadalo to, že jedná cílevědomě, a tak vedoucí administrativa města bez řečí poslouchala jeho příkazy. Sál s harfovou stěnou si zvolili za hlavní bojový stan.

Už za tři hodiny pomáhala jednotka pěti set mladých mužů starým lidem, dětem a ženám – veškeré obyvatelstvo města se totiž stěhovalo do rychle uprázdněných domů v centru města. Ve zbývajících čtvrtích bylo zastaveno vytápění. Dosáhli tím toho, že zásoba energie postačí na týden. Na jejich rádiové volání odstartovaly tři diskoplány z Mag-Polu a jiných velikých měst s veškerým dosažitelným polárnickým vybavením.

Dopravní prostředky, kterými město disponovalo, se pustily do realizace řízení částečné evakuace města. Dočasný velitel města Kolfur věřil, že během týdne, který měli k dobru, se podaří najít řešení. V průběhu prvních dní se prokázalo, že podnebí v Bol-Genně se docela dobře dá i po delší dobu snášet dokonce i pod širým nebem. Zatím toho nikdy nebylo zapotřebí, takže to nebylo vyzkoušené.

Skupiny opravářů se vydaly ke všem stanicím, kudy k nim energie přicházela. Elektrikáři objevili poruchu a dospěli k názoru, že je třeba nové montáže celého zařízení – a to je práce zhruba na půl roku.

O tři dny později však Kolfurova skupina konstruktérů připravila projekt, podle něhož by bylo možné přivádět potřebnou energii do Bol-Genny prostřednictvím tří stacionárních umělých družic nad severním pólem ze zdrojů východní polokoule.

Ve městě byly zásoby ještě na čtyřiadvacet hodin, když bylo možné spustit opět vytápění ve vyprázdněných městských čtvrtích.

O tři dny později se vrátila první skupina Bolgeňanů evakuovaných na jih. Kolfur byl zvolen prvním mužem města pro následujících šest let.

Byl to první případ, kdy nějaká provozní porucha postavila větší společenství lidí před problémy životní naléhavosti.

6

Prezidentka listovala rychlými, energickými pohyby v hlášeních, která před ní ležela.

»Porucha ve spojení…, porucha…, nepravidelnosti v zásobování…, nedostatek energie…, doprava…, defekt…, zase porucha…«

Evola vzhlédla na hlavního technického komisaře, který stál před ní:

»Co tomu říkáš?«

Hlavní komisař rozhodil ruce.

»Vysvětlení?« zeptala se prezidentka.

»Ani v jediném případě se nenašlo.«

»Mohou to být podle tvého názoru akce Cizáků?«

»To pokládám za vyloučené. Něco takového nemají zapotřebí.«

»Samozřejmě nemají,« přerušil ho netrpělivě Revan, který až doposud stál obrácen zády k nim a studoval nástěnnou mapu. »Víte přece dobře, že to všecko nese stopy lidských rukou.« Historik založil ruce za záda a procházel se po pracovně sem a tam. »Je to k smíchu!« řekl a pak s pohrdlivým syknutím ještě jednou: »Je to prostě k smíchu!«

»Z něčeho musíme vyjít,« řekla prezidentka. »Za posledních sto padesát let nedošlo na Eele k tolika defektům a poruchám jako teď za týden.«

»Velmi dobře víte, co je všem těm případům společné,« odsekl Revan tónem, z něhož vyplývalo, že beztak mluví marně. »Jaképak defekty, jaképak poruchy! Ani jeden z těch případů není žádná náhoda.«

Hlavní technický komisař vzhlédl od svého bloku, v němž na stole listoval. Druhý největší historik na Eele, politik, který dosáhl druhé hodnosti, se třásl rozčilením.

»Co máš na mysli?« zeptal se hlavní komisař.

»Éch!« mávl rukou Revan. »Nech nás o samotě.«

Hlavní komisař po téhle hrubé urážce zbledl. Pomalu odložil poznámkový blok a podíval se na prezidentku. Evola mu položila ruku na rameno a omluvně se na něj usmála. Hlavní technický komisař se prezidentce uklonil a zamířil z místnosti ven, aniž na Revana pohlédl.

»Počkej chvilku,« promluvila Evola. »Půjdeme také. « Potom ještě jednou vzala do ruky hlášení a za pár vteřin je všecka prolistovala. Potom vzhlédla. »Opravdu – je to tak. Teď mě to právě napadlo. Ať už se přihodilo cokoli, ani v jediném případě nedošlo k ztrátám na lidských životech.«

»Ani v jediném případě nedošlo ke ztrátám na lidských životech,« řekl vysoký muž.

Z oken místnosti, v níž stál, byl výhled na zasněženou planinu. Pár set metrů dál začínal jehličnatý les.

»Nepochybně jsme dosáhli cíle,« promluvila po něm žena. »Teď už je prokazatelné, že uplynulá staletí automatizovaného pohodlí nezpůsobila žádné trvalé změny v psychice člověka. Když se musí postavit přírodě, je opět neočekávaně tvrdý a mimořádně akceschopný. Udělali jsme zkoušky s nejrůznějšími lidskými typy. Náš štáb můžeme klidně zrušit.« Pak ukázala na krabice kartoték kolem stěn, mikrokrystaly na policích, obrazovky – a vyhlédla oknem. »Zítra tu zase může být jenom panenské sněžné pole.«

»A tak tomu také bude,« řekl muž.

Oba mluvili onou drsnou výslovností, jakou se na Eele hovořívalo před nějakými sedmi sty lety.

»Vláda se cítí oprávněna zrušit dohodu, k níž došlo před rokem, a od této chvíle opět bude jednat, jak uzná za vhodné.«

Revan udělal dramatickou pauzu. Přejel pohledem po těch, kteří seděli kolem dlouhého stolu. Když jeho pohled došel až na místo, kde seděli lidé z hvězdoletu, zastavil se u nich. Čekal. Nedostal odpověď. I oni čekali. Revan tedy pokračoval:

»Mám nezvratné důkazy, že jste porušili dohodu v bodu, podle něhož se nepustíte do žádné akce bez předchozího dohovoru. Máte prsty v nedávných defektech a poruchách – aspoň v padesáti případech naprosto prokazatelně.«

Uri zvedl ruku. Mluvčí na něj pohlédl.

»Vytahuješ staré zbraně, Revane – ale my známe dějiny psychologie líp. Tomu, co teď děláš, se říkalo žargonem politiků minulého tisíciletí blufovat. Nemáš vůbec žádné důkazy. Co říkáš, jsou pusté domněnky. A přitom nepotřebuješ ani důkazy, ani blufování. Stačí se zeptat. Samozřejmě jsme v tom měli prsty. A dovolte mi učinit ještě prohlášení: žádné další defekty, žádné poruchy už nebudou.«

»Přiznal ses,« ukázal Revan prstem na velitele. »Nic vám není svaté. V tak vážných dobách jste chtěli podrýt autoritu vlády. I děti jste vystavili nebezpečí, že zahynou hlady a zimou!«

»Proč jste to udělali?« zeptala se prezidentka.

»Dělali jsme experimenty s velmi praktickým cílem,« odpověděl Nordeng. »Pokusy byly úspěšně ukončeny. A pokud jde o Revanovu obžalobu: naprosto odmítáme nařčení, že bychom jednali zlovolně. Odmítáme nařčení, že bychom nejednali s maximální mírou opatrnosti. Tvé údaje,« obrátil se k Revanovi, »jsou jistě podrobné a spolehlivé. Cituj z nich aspoň jediný případ, že by někdo opravdu zemřel smrtí hladem anebo zmrznutím!«

Revan netrpělivě máchl rukou.

»O to tady nejde. Jde o naši dohodu.«

»I na to odpovím. Ale nejprve pokud jde o ty experimenty: sami víte, že už po celá staletí nemá nikdo tušení, co by se stalo, kdyby se člověk musel na některém místě planety utkat s opravdovou přírodní katastrofou, s jakými se vítězně utkávali dávní předkové takřka každý den, a s mnohem primitivnějšími prostředky. Jestlipak bychom byli schopni postavit dostatečné síly života proti silám smrti? Všichni taky víme, že bylo jenom otázkou času, kdy začne Eela pociťovat nedostatek odborníků k řízení základních výrobních procesů prostě z toho důvodu, že stále početnější vrstvy společnosti ztrácejí veškerý zájem o práci, o studium, o všecko, s výjimkou těch nejpasívnějších způsobů zábavy. Odvažuju se dokonce prohlásit: i kdyby nehrozilo planetě nebezpečí, o němž víme, i tak by bylo třeba něco udělat. Například takovou či jinou sérii pokusů, abychom je vyšinuli z jejich apatie. Život, ať je to život jedince anebo společnosti, je životem jenom tehdy, má-li nějaký cíl. Ale tohle nebylo nic nežli plané vegetování.

A teď o naší úmluvě. Teprve před několika měsíci jsme se rozhodli, že podnikneme sérii pokusů ihned, dokud nebude pozdě. Původně jsme je chtěli provádět ve spolupráci s vládou podle tehdejší úmluvy. Jenže tahle možnost byla najednou ohrožena. V naší úmluvě se praví, že můžeme svobodně a v klidu hledat ono veliké řešení, kde je to jen možné – a že nám vláda bude naši práci všemožně usnadňovat. Ale potom jsme si najednou všimli, že styk s eelskými vědci ze seznamu zasvěcených se nejenom nezjednodušil, ale spíš je den ze dne obtížnější. Naráželi jsme z ničeho nic na tajemné náhody. Když jsme navázali spojení s některým vědcem ze seznamu, za týden mu bylo nabídnuto nové místo s výhodnějšími pracovními podmínkami někde na druhé polokouli. Dokud jsme nepřišli na to, oč tady vlastně jde, a nezačali jsme se vědomě bránit, událo se v prvních několika měsících roční lhůty mnoho dobře zorganizovaných náhod i s bezmála třemi sty astronautů z našich devíti set. Někdy to byly rodinné, jindy odborné záležitosti, které je takřka neodvolatelně oddělily od ostatních a znemožnily jim veškeré kontakty pro další společnou práci. Našemu sídlišti na severu začalo hrozit vylidnění. My, Revane, nemáme žádné důkazy o tom, že v tom máš ty a tvoji lidé prsty. Ale víme to.«

»O tom mi nebylo nic známo,« řekla prostě prezidentka a Nordeng přikývl.

»Ano, mysleli jsme si to.«

Revan mlčel.

»Takže jsme se nakonec rozhodli,« pokračoval Nordeng, »že musíme jednat. Náš návrh je připraven. «

»Můžete ho přednést ihned?« zeptala se Evola.

»Proto jsme přišli. Abychom mohli svůj plán podrobně vylíčit, je třeba přizvat další čtyři z našich spolupracovníků. Dva z nich nebyli účastníky expedice. Všichni čekají s několika krystaly v předpokoji.«

Toto se stalo časně odpoledne, ale porada se nerozešla ještě dvě hodiny po půlnoci. Stáli tu proti sobě smrtelně unavení lidé. Každý argumentoval za svou pravdu, volali další a další znalce a specialisty, dali je vytáhnout z postele, často i k několikahodinovému letu diskoplánem.

Na projektu spolupracovalo v průběhu jednoho roku více než dva tisíce vědců a techniků. Svou strhující odvahou a měřítky byl plán stejně ojedinělý, jako bylo obrovské nebezpečí hrozící lidem. Jeho provedení vyžadovalo nezměrné zdroje síly a nekonečnou odhodlanost. Všichni, kdo na plánu pracovali, si museli být vědomi nesmírného nebezpečí, aby mohli k takovému návrhu dospět.

Porada nemohla dojít k závěru. Fronty se vytvořily dost rychle a dost jasně. Vedoucí osobnosti hospodářství, lidé z akademií – tedy lidé s největší autoritou –, vědci a univerzitní profesoři byli proti přijetí plánu.

S veškerou váhou své osobnosti vedl odpůrce Revan. Jeho hlavním argumentem bylo:

»A vy skutečně chcete pro takovou chorobnou absurditu rozpoutat na světě peklo?«

Prezidentka, jak to přikazovala tradice, se nepřipojila k žádnému táboru a snažila se s klidem a věcně řídit diskusi.

Za svítání bylo nutno poradu rozpustit, aniž bylo dosaženo nějakého výsledku. Autoři plánu byli připraveni i na to. Poslední promluvila Yunnar.

»Společně s vědci z vnějších stanic Eely jsme dospěli k jedinému závěru, že náš plán je správný. Je sice nesmírně obtížné ho uskutečnit – ale nikdo nezná žádnou jinou alternativu. Je naší povinností, abychom udělali všecko pro jeho uskutečnění. Od této chvíle si vyhrazujeme naprostou svobodu jednání – včetně toho, že v případě potřeby oznámíme veřejnosti fakta o nebezpečí a seznámíme ji s naším plánem.«

7

Uplynulo plných pět let od chvíle, kdy hvězdolet přistál. Raketa – lépe řečeno celý svět, který tolik znamenal v životě devíti set lidí a v historii jedné lidské kultury – stála pořád na místě, kde tenkrát přistála. Kosmodrom, kterého se od té doby definitivně přestalo používat, byl sotva deset minut cesty od Gambaru. Okolí bylo pusté, nikdo hvězdolet ne-hlídal. Tyčil se tu jako mohutná temná věž tvaru vřetena uprostřed hladké plochy z kamenných kvádrů, z daleka viditelný. Světla v něm navždy pohasla a jeho termonukleární motory odpočívaly v hlubině tělesa jako dřímající titánové.

V téhle pozici – byla to startovní nebo přistávací poloha – se nikdo nemohl dostat k motorům, což odpovídalo bezpečnostním předpisům dávných dob, kdy byl projektován. Kdyby bylo zapotřebí opravy, kterou nezvládnou montážní automaty vestavěné do prostoru motorů, loď by stejně nemohla startovat. Nejeden z konstruktérů lodi byl s nimi na cestě napříč věky a slunečními soustavami a všichni byli hrdí, když mohli konstatovat, že na takovou základní, velikou opravu po celou dobu expedice vůbec nedošlo. Motory vydržely, a tak prakticky prokázaly svou nezničitelnost.

Místo života věčného však hvězdolet na Eele očekávala jenom věčná nehybnost. Ne že by byl zastaral.

Principy, na nichž byl konstruován, platily až do posledního období výstavby vesmírných lodí; základní otázky přece už vyřešili primitivní vědci barbarského století – Igův otec a jeho druhové. Jeden z jeho nejbližších spolupracovníků a přátel, Tenkorri-Den, který rovněž cestoval na hvězdoletu jako vedoucí údržbové skupiny, prozkoumal po návratu obrovskou spoustu kosmických lodí. V prvním roce prochodil všechny odborné archívy a muzea, prolezl dokonce i startovací rampy všech těch automatických lodí, které ještě před patnácti lety dopravovaly suroviny z Prokronu a z druhého měsíce Eely. Odtud se také odpalovaly astronomické pozorovací stanice i meteorologické družice. Po tom všem dospěl k názoru, že se lodi v podstatě nezměnily, jsou jenom mnohem dokonaleji automatizovány. K věčnému odpočinku tedy hvězdolet neodsoudila zaostalost, nýbrž fakt, že kosmické cestování existovalo na Eele už jen jako historický pojem.

Yadonnenovi se podařilo zabránit rozebrání rakety. Chtěl udělat z hvězdoletu pomník a zároveň muzeum přímo na místě, kde stál. Podle jeho názoru byl vskutku pomníkem nejdelší cesty do vesmíru – a zároveň také největšího činu lidstva. Mnozí pokládali Yadonnena za obstarožního snílka, za jakéhosi komického staromilce v tomto moderním světě, a velmi mnoho lidí se nad ním usmívalo. Jenže devět set kosmonautů přece jenom byla příliš hmatatelná skutečnost – a bez něho, bez jeho víry by na ně nikdo nečekal. A tak mu vláda, pokud k tomu neměla nějaké zvláštní důvody, v konkrétních případech nedělala v ničem potíže. Svého času dokonce dostal souhlas k zřízení onoho muzea, byl zároveň jmenován jeho ředitelem a mohl při zařizování použít zdrojů a osazenstva ústavu. Také se do práce ihned pustil, ale šlo to velmi ztuha. Potřeboval totiž prostředky i lidi k tomu, aby členy posádky hvězdoletu náležitě vybavil do života. A tak se zatím neudělalo víc, než že bylo zabaleno a vrstvami ochranného materiálu nakonzervováno všecko tak, aby na lodi nemohl čas vykonávat své zhoubné dílo. »I tak je to pomník. Ani kdybychom se ho už nikdy nedotkli,« řekl jednou starý pán. »Každému, kdo se na loď podívá, musí přece hned dojít, kam až se s ní dostali lidé statečnější a znamenitější, než je on sám, zkrátka děti šťastnější doby.«

Za měsíc po poradě, která se protáhla do rána, práce na restauraci hvězdoletu a na jeho přetváření v muzeum nabyly ostřejšího tempa. Po celé týdny sem přijížděly karavany nákladních vozů jedna za druhou. A jednoho dne stejně náhle přísun prořídl. A druhý den ráno muzeum na svém místě nestálo. Spolu s ním se z Eely ztratilo patnáct set lidí, beze zbytku těch, kteří věděli o strašlivém nebezpečí a pracovali na plánu, jak mu čelit.

V té době už byl Igo v jedné z laboratoří gambarského univerzitního městečka. Skvělé studijní výsledky ho opravňovaly, aby se zabýval konstrukcí nových pohonných systémů kosmických lodí. Vždycky to byl jeho tajný sen. V té době ho dokonce i několikrát denně navštěvovali cizí lidé, kteří se z něho pokoušeli všelijakými úskoky a postranními cestičkami vytáhnout, kam zmizeli a co mají za lubem jeho přátelé.

Igo odpovídal, že neví. A nelhal. Uri předem tušil, jakému tlaku bude mladý muž vystaven, a pokládal za správné, když mu předem nic neřekne. A tak Igo vlastně ani nevěděl, kde jsou. Jenom to tušil s maximální pravděpodobností, ale tušení není vědění, takže různým čmuchalům říkal čistou pravdu. Ostatně byl na svou pravdomluvnost choulostivý.

Uplynul další měsíc, až se jednoho dne objevil na obrazovce v pracovně prezidentky jakýsi telegram sestávající z jediného slova. Po jeho původu bezvýsledně pátrali Revanovi lidé několik měsíců. Bylo to slovo:

PRACUJEME.

A místo podpisu pod zprávou číslo – 1500.

Uplynuly další měsíce. Revan nemohl dělat vůbec nic. Když hvězdolet zmizel, i jemu bylo naprosto jasné, kam oněch patnáct set lidí zmizelo. Kosmická loď stavěná pro devět set členů posádky mohla na kratší vzdálenost pohodlně dopravit všecky zmizelé. Ale Revan měl svázané ruce. Jakákoli akce by automaticky rozšířila okruh lidí, kteří znají tajemství. Revan byl skálopevně přesvědčen o své pravdě, takže soustředil veškerou energii k tomu, aby nějak překazil činnost uprchlíků. Využil jako záminky nedávné série nehod a poruch a předložil vládě návrh zákonného opatření, jehož přijetí by vybavilo úřad prezidenta automaticky plnými mocemi. Tyto plné moci by platily dokonce i pro násilné zadržení občanů na neomezenou dobu. Vláda příslušné plné moci po zuřivé rozpravě dostala.

Jednou v noci přistál v blízkosti Gambaru neohlášený dvousedadlový disk neznámého původu a z neznámého směru. Za jedenadvacet minut leželo na Revanově stole hlášení kontrolní stanice, která přistání zaznamenala. Bylo to na jih od Gambaru na planině Boor. Už za hodinu byla na místě zvláštní jednotka dopravní policie. Disk byl dokonale prázdný. Nezůstala v něm jediná mapa, jediný kousek papíru nebo jiná věc běžné potřeby, která by mohla svědčit o svém původu či o svém majiteli. V celém letadle – počítaje v to i řídicí zařízení a dveře – nebyl nalezen ani jeden otisk prstu.

O dvě hodiny později byl zaznamenán z druhého konce města odlet jiného disku. Startoval z bezprostřední blízkosti živé dopravní tepny. Veliteli zvláštní jednotky, který vyšetřoval případ záhadného přistání, se hlášení o druhém tajemném disku dostalo do ruky až druhý den. To už bylo pozdě pátrat po trase jeho letu. Ke stroji bez otisků prstů se už nikdy nikdo nepřihlásil a druhý disk, o němž se dalo zjistit jen tolik, že byl soukromý, zřejmě nikomu nechyběl.

O dva měsíce později se případ opakoval – i tentokrát v blízkosti Gambaru. Policie, která byla v pohotovosti, za hodinu nato dopadla na jih od města v prostoru, který se skvěle hodil k startu a přistání, neznámého muže. Snažil se s velikým rámusem, jenž produkoval na své vysílačce, velice nešikovně odstartovat. Dospělo se k tomu, že patří mezi vědce z divočiny, kteří jsou v nejtěsnějším spojení s lidmi z hvězdoletu – nepatřil však mezi ty, kteří tehdy zmizeli z Eely. Na základě mimořádných plných mocí byl vzat do vazby.

Po zadržení se každou chvíli díval na své náramkové hodinky a vůbec neodpovídal na příval otázek Revanových lidí. Přesně po uplynutí jedné hodiny promluvil. Přiznal, že veškeré jeho přípravy ke startu sledovaly jediný cíl: chtěl totiž odvést pozornost dopravní policie. Víc z něho nedostali.

O pár minut později dostal Revan hlášení, že ve stejnou dobu, kdy se tak nemotorně pokoušel o start disk zadrženého vědce, ukradli neznámí pachatelé na gambarském letišti osobní letadlo, připravené k odletu podle jízdního řádu. Policie pochopitelně nestřežila letiště příliš pečlivě. Bylo mnohem pravděpodobnější, že dojde k ilegálním startům na planinách kolem města.

Později byl ukradený disk nalezen na severu, poblíž bývalého kosmodromu, daleko od obydlených končin. Podle analýzy radarových videozáznamů se pak dalo usoudit, že na ploše kosmodromu v průběhu dne přistála a spěšně opět odstartovala malá kosmická loď. Dodatečně se pak přišlo i na to, že zároveň s ilegálním přistáním a startem disků před dvěma měsíci přistála na stejném kosmodromu kosmická loď. Podle předpokládané dráhy při startu je pravděpodobné, že měla namířeno na Prokron.

Revan v tom viděl poslední důkaz pro tvrzení, že zmizelých patnáct set lidí se zdržuje na Prokronu a že prostřednictvím ilegálních příletů a startů udržují styk se svými přívrženci na planetě.

S těmito důkazy v ruce ihned spěchal k Evole, aby u ní urgoval opatření, která pokládal za potřebná. Jednou provždy se chtěl vypořádat s nebezpečím, jaké v tomto předkrizovém období zaznamenala neodpovědnost mladých vědců.

V předpokoji Evoly se mu však postavil do cesty Kevin.

»Mám zvláštní příkaz od prezidentky,« řekl. »Po celých čtyřiadvacet hodin nesmím k Evole nikoho pustit.«

»Nebuď jako malé dítě, Kevine,« chtěl odstrčit z cesty administrativního tajemníka Jeho Excelence druhý muž na Eele. »Snad si nemyslíš, že se týká i mě?«

»Prezidentka vyslovila i tvoje jméno: týká se to i tebe.«

8

Druhý den ráno byl obraz na všech obrazovkách Eely náhle potlačen signálem jakéhosi nového vysílače. Nevysílal obraz – na jeho vlnové délce jen mladistvý ženský hlas třikrát za sebou vždy po hodinové přestávce ohlásil, že druhý den v poledne se bude vysílat životně důležitá zpráva. Hlasatelka vyzývala obyvatelstvo, aby ji všichni uposlechli a dívali se na ohlášený pořad. Vysílač se hlásil pod jménem MG 10003.

Stejně jako při návratu hvězdoletu i nyní se k obrazovkám sesedly milióny – čekalo obyvatelstvo celé Eely. Později bylo podle spotřeby energie propočítáno, že tentokrát bylo diváků ještě víc. Onoho dne před pěti lety totiž dobře věděli, co je čeká. Dnes tomu bylo jinak.

Byl den odpočinku, jenž se podle starých tradic pokládal na planetě za sváteční den – i lidé, kteří pracovali, trávili ho doma, v kruhu svých rodin. Právě proto byl k vysílání zvolen den odpočinku, kdy mohli sledovat program všichni.

Přesně v poledne se uprostřed obrazovek objevila malá tečka, rozšířila se v kruh, až vyplnila celý obraz, a když všecky body kruhového obvodu vyšly mimo hranice obrazovky, objevila se tvář.

Byla to mladá, klidná a krásná tvář ženy, kterou znala celá Eela. Tvář prezidentky Evoly.

»Spoluobčané!« promluvila Evola. Okamžik se odmlčela jako v obrovité posluchárně, veliké jako celý svět, čekala, až utichne šum užaslého posluchačstva. »Hovořím k vám v situaci, v níž se rozhoduje o našem bytí či nebytí.«

V prázdné pracovně prezidentky v Gambaru seděl u obrazovky jediný muž: Revan. Když se objevila Evolina tvář, zařval jako zraněné zvíře. »To je konec,« drmolil jako šílený. Nakonec vstal a apaticky odešel z místnosti. Procházel přízračnými, liduprázdnými ulicemi. Někam spěchal. Nehleděl napravo, nalevo, jako by měl před sebou předem vytčený určitý cíl. Několikrát ho vedla cesta k náměstím, kde se shromáždili lidé a sledovali veliké veřejné obrazovky – ale Revan se jim vyhnul a zabočil do úzkých, prázdných bočních uliček.

Mluvila prezidentka.

»Po tisíci letech blahobytu a míru se opět musíme pustit do boje. Dnes ovšem nejde o hegemonii některé etnické nebo zeměpisné jednotky. Celé naší lidské civilizaci hrozí smrtelné nebezpečí; jde o holé zachování života, o zachování našeho lidského bytí. My, kdo jsme věděli o nebezpečí hrozícím Eele, jsme po dlouhá léta stáli před nesmírně těžkým rozhodnutím, co je naší povinností – zda je odhalit veřejnosti, anebo zatajit. Dnes už jinou volbu nemáme. A tak vás musím informovat o nebezpečí a zároveň vám přednesu podrobně zpracovaný plán obranných akcí. Nevzdáme se osudu slepě a nečinně.

Řízení Eely od této chvíle převzala vědecká rada pod mým vedením. Občanské správní orgány nemohou nadále vykonávat řídicí práci v těžkých letech, která nás očekávají. Mír vašich otců a mír váš dnešním dnem skončil možná pro celou řadu pokolení. Já však pevně věřím, že si právě ony ctnosti, které člověka povznesly až na jeho dnešní úroveň mezi tvorstvem této planety, zachováme i nadále.«

Pak Evola hovořila o tom, co je třeba udělat – aby svým posluchačům neposkytla čas k zoufalství. Krátce a jen v obecných rysech, bez drastických podrobností, podala informaci o existenci Cizáků, o setkání s jejich civilizací, o šancích Eely. Její řeč byla vážná, ale klidná. Rychle přešla k plánu.

Na první pohled vypadal neproveditelně; ti, kdo ho vypracovali, dali mu jméno Velké stěhování.

Jeho cílem nebylo nic menšího než evakuace Eely. Heslem bylo: Získat tisíc let. Odsunout okamžik střetnutí a mezitím se připravit k boji.

Konečným cílem expedice hvězdoletu byla kdysi dvojhvězda MG 10003 v blízkosti souhvězdí Yarnodu, ve vzdálenosti přibližně sedmdesáti světelných let od Eely. Jedinou planetu, která se ve všech důležitých ukazatelích podobala Eele, nalezli kosmonauti na své expedici na oběžné dráze kolem zmíněné dvojhvězdy. Její oběžná dráha udělovala zvláštní rytmus dnům na jejím povrchu, délka rovníku byla téměř dvaapůlkrát větší než na Eele, ale menší hustota její hmoty způsobovala, že na povrchu byla přitažlivost jen o desetinu větší: přizpůsobivost lidského organismu byla schopna tento rozdíl snadno překlenout. Sklon osy k rovině ekliptiky se tak málo odlišoval od situace na Eele, že i střídání ročních období se velice blížilo poměrům na domovské planetě.Jenom ovzduší tu bylo bohatší na kyslík, protože tato mnohem mladší oběžnice právě prožívala období karbonu. Odpovídal tomu i rostlinný svět, který byl velice bujný a skládal se většinou z mnoha variant kapraďovitých rostlin. Třetinu povrchu tvořily pevniny, dokonale schopné poskytnout člověku podmínky k životu. Když tu lidé z hvězdoletu poprvé přistáli, připomínala jim planeta legendy o dávno zaniklém ráji. Neobyčejná podobnost s Eelou je přiměla, aby planetu a celý sluneční systém prozkoumali a zmapovali s mimořádnou péčí. Přivezli odtud desetitisíce vzorků a zpracovávali je odděleně od jiných poznatků expedice. Co se dověděli o planetě MG 10003, bylo zachyceno na zvláštních krystalech, které výprava přivezla.

Planeta se měla podle plánu Velkého stěhování stát novým domovem lidstva.

Zpracovatelé plánu se velmi podrobně zabývali analýzou trasy cizáckého Memonu, hledali logický klíč příkazů, kterými se řídil, i jednání stroje, které z nich vyplývalo. Z hvězdné mapy, obsažené v paměťové jednotce stroje, vyplývá, že se nikdy neuchýlil od určité trasy, která mu byla naprogramována, a že se tudíž dá bezpečně stanovit oblast jeho zájmu v hvězdných prostorách. Rozbor racionální psychologie Cizáků vylučuje jakoukoli možnost překvapení. Jejich průzkumná dobyvačná činnost ve vesmíru probíhala v uplynulých tisíciletích podle nesmírně složitého, v konečném důsledku však nelítostně logického systému.

Tento systém byl rozšifrován a lidé z Eely se mohli spolehnout, že okruh dvojhvězdy MG 10003 nepřijde na radu v nejbližších dvou a půl tisíciletích. Tolik času mají k dispozici. Lépe by bylo mít ho ještě víc, to bylo jasné všem, ale nemají na vybranou. A věděli i to, že po uplynutí oněch dvou a půl tisíce let musí být připraveni.

O tom všem v krátkosti a věcně informovala Evola své spoluobčany. Byla jediným člověkem na planetě, jemuž byl ochoten »muž z ulice« v tak podstatné záležitosti naslouchat. Když ji Yunnar – ona to byla, kdo způsobil tolik problémů dopravní policii, když na Eele dvakrát tajně přistála, aby jednala s Evolou – o tomto faktu přesvědčila, musela prezidentka uznat: přijme-li tento úkol, samo kouzlo její osobnosti významně zmírní otřes mezi obyvatelstvem.

Místo její tváře se teď na obrazovce ukázala nekonečná rovina, pokrytá vlnící se vegetací. Zeleň rostlinstva byla neskutečně ostrá, nebe pronikavě modré. Byl to obraz, nad jehož krásou srdce usedalo. Teprve po dlouhé chvíli přišli diváci na to, že proud paprsků, zalévajících krajinu, jehož mohutnost se nedala srovnávat s ničím známým, pochází ze dvou sluncí.

»Toto bude náš nový svět,« zněl hlas Evoly mimo obraz. »Jako základny pro Velké stěhování použijeme Prokronu,« pokračovala po krátké přestávce. »V tuto chvíli k vám hovořím odtud. Žiji tu společně s doposud jmenovanými členy vědecké rady. Úkol je obrovský, čeká nás neuvěřitelně mnoho práce. Na Prokronu jsme se poprvé setkali s nepřítelem – a zde jsme zahájili akce, které povedou k jeho porážce. Snad až po několika tisících let od této chvíle. Neboť ode dneška může lidstvo počítat svou historii jenom na tisíciletí.«

Té noci na celé planetě spala jenom novorozeňata. Byla to noc horečnatých, neuvěřitelných rozhovorů. Ulice měst byly osvětlené a lidé vyhledávali společnost jiných lidí. Výpočty, které vycházely z chladné logiky, vyvrátila fakta. Bylo velmi málo míst, kde vypukla opravdová panika. Cosi takového se přihodilo například v Mag-Polu. Výsledkem bylo několik vyhořelých mrakodrapů. Ale jinak byl v podstatě klid. V přívalu nových úkolů prostě nebyl čas na strach a paniku. Všichni byli zaměstnáni vlastním zítřkem. Několik set sebevražd bylo možné tak či onak pokládat za psychopatické případy. Bylo mezi nimi i jméno všeobecně známé – jméno Revan.

Ráno druhého dne započala práce.

IV. NOVÉ HRANICE

.

1

Na okraji skalnatého srázu stál mladý muž v astronautické přilbě. Trochu se předklonil – zdálo se, jako by ho přilba táhla kupředu – a podíval se pod sebe na rozervanou mimozemskou krajinu, rozkládající se až po obzor.

V jednotvárné tmě tohoto obrazu čněly jako světlé vykřičníky, rozseté nazdařbůh, skupiny příkrých skal, podobných té, na níž stál. Na úpatí srázů a všech těch skalnatých ostrovů stály šiky strojů v nepravidelném bojovém pořádku. I ty nejbližší byly vzdáleny mnoho kilometrů; byly to jen drobné body, nedaly se rozeznat jejich obrysy, nedalo se usuzovat, k čemu jsou.

Ira-Den věděl o každém šroubu na jednotlivých strojích. Proto tady byl. Zdejší prostor, ostatně jako třicet procent povrchu celého Prokronu, pokrývala kdysi voda. Po odvodnění bude i s dalšími dny bývalých jezer zastřešen umělým stropem, chránícím proti nárazům meteoritů, a bude tu vytvořena umělá přírodní enkláva. Doslova každý čtvereční metr jeho plochy byl účelně rozdělen.

Na jednom místě se rozkládala betonová deska, jinde bylo vidět kilometr dlouhou řadu traverz z umělé hmoty, jež ponesou obrovitou střechu, opět jinde, v jakési prohlubni, se blýskala hladina zbytku odčerpané jezerní vody. Celé obrovské území rozdělovalo na dvě poloviny budoucí řečiště, vyznačené bílými kameny. Pod Irovou skálou se řečiště stáčelo, a jak se ztrácelo v dáli, uprostřed kamenů odváděl stále sílící tok vodu, která v okolí stále ještě silně prosakovala na povrch. A na severu, kolem místa, kde původní řeka ústila do jezera, barvilo se nebe světle šedě od pásu pudy téměř dostavěného řečiště.

Mladý muž si představil velikou mapu, která pokrývala stěnu pracovního iglú. Asi sto padesát kilometrů od vysušeného dna jezera se zvedaly několik tisíc metrů vysoké hory, do nichž se i nyní zahryzávaly pohyblivé chemické továrny, které každou vteřinu hromadily mnoho tun zásobního materiálu ve vytyčených pásech nad proláklinou jezera.

Ira zvedl ke světlu malé hodinky, visící mu kolem krku na zlatém řetízku. Bylo šest hodin ráno. Ačkoli už neměl žádné pochybnosti, že prožije celý svůj život na měsíci Eely, jednu věc pořád ještě nedokázal: neuměl podle postavení Slunce nebo Eely odhadnout, která denní doba vlastně je. Někdo tvrdil, že to prostě znamená nedostatek určitého druhu místní orientace, jako když někomu chybí třeba hudební sluch.

Bylo šest hodin ráno; za půl hodiny se nad šedým polem objeví letící disky a posypou je denní dávkou chemikálií. On a jeho dva kolegové do té doby musí dorazit do řídicího centra, aby mohli kontrolovat, jak se stroje vypořádávají s mechanickou prací při vytváření orné půdy.

Myslel na řídicí centrum, umístěné na vrcholku jednoho skalního masívu, a na dlouhou diskusi, která souvisela s řízením prací na úpravě půdy. Lidé přivyklí starým metodám a starým úkolům prostě nejsou schopni rozpoznat potřeby dnešního pracovního procesu. Ira lidi potřeboval, zoufale se snažil sehnat nové spolupracovníky, ale marně. I tak si v hlavním městě Prokronu mysleli, že je prostě anachronismem, když pro dva tisíce strojů žádá jako dohled víc než tři lidi. To se ví, lidí – hlavně těch odborně vyškolených – je potřeba i jinde. Ale ať tedy ksakru vyškolí další lidi! Je jich přece dost! Tuhle práci ještě nikdy nikdo nedělal, ta se ani nedá dělat podle nějaké osvědčené šablony.

Ale buď jak buď, postupovali rychle. Bylo mu jasné, že když pro nic jiného, nedostane lidi právě proto, že výsledky předčily očekávání. Na jejich úseku bude za jedenáct měsíců od zahájení prací na místě celého dna jezera hodnotná půda, slibující dobrou úrodu, bude dobudován systém vyhledávání a ničení meteorů pro celý sektor a za deset let bude skleník k nerozeznání od oblastí tropických džunglí, ležících v rovníkových polohách na jihu Daru, který jim sloužil jako vzor. Totiž – samozřejmě že bude k rozeznání. Pětinová gravitace vytvořila už v pokusných laboratořích rostliny fantastických tvarů.

Jasné mu bylo i to, že stavbaři na tom nejsou všude tak dobře jako oni. Máme štěstí, napadlo ho, že jsme tam dole žili nedaleko rovníku. Vzpomněl si na jednu návštěvu – před několika měsíci byl na severním pólu Prokronu. Budovatelé tam museli přetvořit pás tundry v polární oblasti. Už dávno bylo odzvoněno diskusím, jestli člověk může v takovém podnebí žít. Prostě tam žil. Jenže tam v tundře teď bují rostliny, které za nic na světě nechtějí povyrůst víc než o metr za padesát let. Ti tam opravdu zvládají svou práci horkotěžko.

Ještě jednou pohlédl na panoráma, jež se mu nabízelo, a pak se obrátil a zamířil k iglú. Před kuželovitou pestrobarevnou stavbou se teď objevila štíhlá postava Jagy. Když uviděla muže, ukázala pravičkou do hloubky pod sebe.

Té snad sluší na hlavě i ta pitomá koule, pomyslel si Ira při pohledu na Jagu.

Sledoval pohledem její gesto. Na příkré stráni jezerního břehu zela čerstvá jáma; pracovalo se tam na další části tunelu a systému jeskyní pod kůrou Prokronu.

»Postupují padesát kilometrů za den,« uslyšel ženin hlas v komunikátoru. »Víš, co mě napadlo?« změnila rychle téma rozhovoru. »Jak by to bylo krásné, kdybychom tady nahoře mohli mít nějaké miloučké domácí zvířátko.«

Ira cosi zahučel. Člověk si těžko zvykal, že kromě několika lidí po celá léta neviděl žádná jiná stvoření. Po celou dobu budování nemohli ani pomyslet na dítě. To dobře věděli a počítali s tím, když se ujali téhle práce. Ale nahlas Ira řekl:

»Musíme si zvyknout ještě na spoustu věcí.«

»Dvě stě devatenáct.«

»Cože?«

»Tenhle týden jsi právě řekl podvěstědevatenácté, že si musíme zvyknout ještě na spoustu věcí.«

»Podívej,« řekl Ira, »teď bych na tebe nejraději vyplázl jazyk.«

»Ještě štěstí, že máš slušivý plechový klobouček.«

Potom mu vyprávěla, jak byla naposledy dole ve »městě«. Viděla tam na jedné farmě stáda docela krotkých kamzíků. Byla to zvláštní podívaná: tahle drsná zvířata, symboly svobody, lehkosti a odvážné samoty, podupávala ve velikých stádech s poklidem domácího dobytka kolem plných koryt.

O pět minut později už kráčeli cestou k raketodromu. Muž musel ještě zkontrolovat několik automatických naváděcích zařízení, která vydají nákladním diskům povolení k rozprášení materiálu. Kromě toho dnes očekávali dvě bezpilotní rakety »zdola«: jedna vezla k uskladnění tyče mosazi, druhá chemické zařízení pro enzymové tanky nové stanice pro vytváření půdy. Všichni tři dorazili na místo, dřív než bylo třeba – a když se ručička hodin přiblížila k šestce, Ira zatáhl za páku. Pracovní den započal.

Od projevu prezidentky Evoly uplynulo patnáct let. Na větší části Prokronu za tu dobu došlo k historickým změnám.

2

Úkol zněl: vytvořit na Prokronu s jeho řídkým ovzduším a skalnatým povrchem plným jezer, na zlomku plochy, jakou disponovala Eela, odpovídající životní podmínky pro půl miliardy lidí, pro celé obyvatelstvo Eely. A přitom zachovat a přenést sem kompletní kulturní dědictví desetitisíciletých dějin lidstva. Zároveň sem přesadit co největší množství fauny i flóry takovým způsobem, aby bylo možné všecko – půdu, vodu, vzduch i podnebí – vytvořit umělou cestou za několik desetiletí.

To vše začínalo nabývat určitých forem a zároveň se stalo kategorickým příkazem s praktickým rozpracováním plánu Velikého stěhování.

Řešení bylo stejně odvážné a zdánlivě nereálné jako samotné stěhování. Vědci rychle zavrhli původní záměr, podle něhož měly flotily obrovitých vesmírných lodí v devíti etapách dopravit obyvatelstvo Eely do nového domova. Už během prvního roku výzkumných prací bylo teoreticky prokázáno, že by současná eelská technika umožnila stavbu gigantických dopravních prostředků, velikých jako celé město, které by mohly pojmout sto tisíc lidí. Když ovšem byly zvládnuty nepředstavitelné počáteční potíže, vrátily se vysoké teoretické úvahy na úroveň toho nejprimitivnějšího selského rozumu: kde vzít dostatek materiálu? Kůra planety nebyla schopna zajistit například dostatečné množství vzácných kovů.

Z toho vyplynul logický závěr: těleso, hlavní hmotu, je třeba vzít hotovou, ber kde ber.

Od této úvahy už chyběl jenom jediný krok, aby jeden mladý raketový technik – ještě v etapě porad v užším kruhu – ukázal na Prokron: prosím, tady je! A když opadla první vlna negace, posměšného pochechtávání a pobouření, stále větší množství vědců, kteří na úkolu pracovali, začínalo myšlenku brát vážně. Jednoho dne řekl kterýsi vážený univerzitní profesor na zasedání zasvěcených v Gam-baru, že to není vyložený nesmysl.

Mladý raketový technik se odvolával na uměle vychýlené asteroidy. Na úsvitu vesmírných výzkumů, řadu desetiletí před startem hvězdoletu, když byla na Eele nouze o montážní a zásobovací stanice, používalo se s opakovaným úspěchem postupu, při němž se vychýlila z dráhy drobná oběžnice jejich slunečního systému tím způsobem, že ji vytlačily obrovité rakety, nasazené v potřebném směru, a dovezly ji na parkovací dráhu kolem Eely. Na podobných asteroidech pak byly vybudovány stanice, jako se na ostrůvcích v moři stavějí majáky. Později, když bylo potřeba, daly se stanice přepravit na jiné místo – úplně stejně jako vesmírné lodi.

A to právě bylo jádro plánu mladého raketologa: proměnit Prokron v obrovitý dopravní prostředek a vykonat na něm cestu. Je pravda, že hmota největšího asteroidu, který byl vychýlen z dráhy, se rovnala sotva stotisícině hmoty Prokronu, ale i to byla koneckonců jenom otázka kvantitativní. Výpočty dokazovaly, že nově vyvinutý fotonový motor, dosud existující jen na papíře, by teoreticky byl schopen pohnout i tak obrovskou hmotou. A budou-li překonány nejzákladnější potíže, řešení Prokron skýtá množství předností. A předností takového kalibru, že jakmile v té věci počínalo být jasno, ukázalo se, že je nutné volit právě toto řešení. Lépe řečeno – jiná volba není, přestože velikost této hmoty vyloučila použití rychlosti blížící se rychlosti světla, a tak vlastní cesta potrvá třicet let místo deseti.

Prokron byl dost veliký, aby dokázal uživit veškeré obyvatelstvo Eely včetně předpokládaného třicetiprocentního přírůstku. Věstník Gambarské akademie věd, jenž se v týdnech po vystoupení Evoly proměnil v nejpopulárnější deník planety, o tomto problému napsal:

»My všichni se musíme stát astronauty – a vůbec to nezávisí na ochotě jednotlivců. Jenže se nestaneme „spícími“ pasažéry. U starších lidí a u dětí nelze použít metody suspenze životní činnosti. Musíme si uvědomit, že jde o veškeré obyvatelstvo Eely. A to se ani v nejmenším nepodobá nějaké expedici. Je to jediné možné řešení: a když cesta potrvá třicet let, pak ji tedy vykonáme za třicet let. Všichni ve stejných podmínkách, všichni podstoupí stejné oběti. Výjimku ovšem budou tvořit někteří jednotlivci z řad vědců – tentokrát nejenom historici. Na ně čeká po dokončení cesty úkol zajistit historickou kontinuitu lidského vědění. Oni budou prvními učiteli nového lidstva…«

Už při detailní práci na prvním řešení prostřednictvím vesmírných lodí se brzo ukázalo, že není možné vyrobit a nahromadit dostatečnou zásobu potravin a surovin, nemluvě o případném nečekaném prodloužení cesty. Jeden člověk i v případě maximální koncentrace pokrmů spotřebuje za měsíc množství potravin rovnající se přibližně jeho váze, a vypije několikanásobek své tělesné váhy. Je třeba zařídit se na nepřetržitou reprodukci potravin po celou cestu a také na čištění a obnovování vody a ovzduší.

Na Prokronu bylo třeba vykonat obrovskou práci k přeměně tamní přírody. Jestliže se to podaří, bude tu ještě jedna lákavá možnost: rostliny a zvířata, která zdomácní na odvodněných a zastřešených plochách prokronských jezer, bude možné zachránit pro život v novém domově, jenž je ve stadiu karbonu, a karbonské etapě vývoje odpovídá i stav rostlinstva a živočišného světa, jak o tom svědčí zpráva hvězdo-letu. Je to svět značně odlišného ústrojenství flóry i fauny.

Na oběžnici Eely tedy bylo třeba vytvořit prostředí vhodné pro život člověka. K tomu všemu měli k dispozici jen ty nejdůležitější základní podmínky.

Prokron měl vodu, slabou vrstvu půdy a řídké ovzduší, nevhodné k dýchání. Půda pokrývala jen dvacetinu jeho povrchu a navíc v zanedbatelné vrstvě. Vlastní flóru na Prokronu tvořilo všehovšudy několik druhů primitivních lišejníků a přesliček. Hustota ovzduší se rovnala pětině hustoty ovzduší na Eele. Jenom sladké vody byl na měsíci dostatek, což však stačilo, aby se plán posunul do oblasti reálných vědeckých možností.

Nejprve byla vypracována metoda, jak chemickou cestou vytvořit z nejhojnějších minerálů Prokronu s použitím přírodních zásob vody a bakteriálních kolonií dovezených z Eely žírnou černozem, tu pak osázet a zpevnit rychle rostoucími stále zelenými křovinami a vytvořit tak permanentní zóny tvorby kyslíku.

Plány kalkulovaly s tím, že na konci třicetiletého období příprav budou životním prostředím člověka na Prokronu kryté domy s umělým ovzduším a zastřešené přírodní rezervace. Způsob jejich života se vzhledem k omezenému a racionálně využitému místu nebude příliš lišit od situace, která by vznikla při cestování vesmírnými loděmi.

Prezidentka Evola pronesla svou historickou řeč, vysílanou z Prokronu, na Nový rok. Tím dnem také vstoupil na celé planetě v platnost nový letopočet. Sama Evola dala osobní příklad svým rozhodnutím, že už se nikdy nevrátí z Prokronu na Eelu, na znamení, že právě tam se nyní rozhoduje o osudu lidstva, Na měsíci ještě stálo nedotčené astronomické středisko, výzkumný ústav gambarské univerzity, opuštěný před patnácti lety, a kolem něho vybudované město, schopné pojmout několik tisíc obyvatel. »Po celých šedesát let tu bude hlavní město světa,« řekla ve svém projevu Evola. Město bylo nazváno Ameda – na paměť první oběti velikého boje.

Osídlení města značně uspíšila skutečnost, že vědci z hvězdoletu a jejich pozemští kolegové tam už téměř rok pracovali na vyjasnění podrobností plánu. A tak mohli první stavbaři odletět na Prokron už za měsíc po památném projevu. Tvořili druhé osazenstvo hvězdoletu, po němž následovalo mnoho tisíc dalších osádek a letů.

První stavitelé před sebou měli jediný úkol: vytvořit základní životní podmínky pro ty, kdo přijdou za nimi. Dvanáct měsíců nestavěli nic jiného než prozatímní pracoviště a definitivní obytné prostory. A mezitím měsíc co měsíc rostl počet obyvatelstva Prokronu geometrickou řadou. Teprve v průběhu druhého roku byly přidělovány větší skupiny lidí také k práci jiného charakteru. To už měl Prokron statisíce obyvatel.

Po mimořádně důkladných přípravách se přistoupilo k rozsáhlejším proměnám Prokronu ve čtvrtém roku n. l. (nového letopočtu).

K převratným proměnám snad ve všech oblastech docházelo i na Eele. K přípravným pracím bylo nutné zmobilizovat doslova veškeré zdroje energie. Každý projev lidského života byl determinován velikým úkolem.

Začínalo to už ve škole. Podle reformy, zavedené v prvním roku n. l., byly učební osnovy na všech stupních vyučování rozděleny do dvou základních větví. První obsahovala veškerou látku o planetě MG 10003. Bylo třeba naučit se o ní všecko, co jen se člověk učí o vlastní zemi. K tomu patřilo i studium plánu Velikého stěhování včetně osvojení vědomostí o Prokronu a pracích, které tam probíhají.

Druhá větev se týkala oblasti, kterou osnovy učebního procesu, vydané Vědeckou radou, pokládaly za nesmírně důležitou. Byla to Eela. Kontinuitu lidské civilizace bylo možné zajistit jenom za předpokladu, že si příští generace uchovají vědomí bojů v tisícileté historii lidstva. Pokládali to dokonce za tak důležité, že od prvních chvil pojali do velikého plánu i další záměr: jakmile osídlí novou planetu, Prokron bude proměněn v muzeum, které uchová všecky podstatné prvky života a kultury na Eele. Podá svědectví o historii útěku lidí a bude mementem po celé tisíciletí příprav k obraně. Pro tento účel byly z povrchu Prokronu vyčleněny plochy, které jinak mohly být použity k průmyslovým účelům. Na tomto měsíci měl teď každý čtvereční centimetr životní důležitost. A na lince Eela-Prokron, na níž pendlovaly rakety přecpané lidmi, stroji a surovinami, bylo pro stejný účel zajištěno pět procent ložné plochy. Disponovala jí vládní komise, a ta se také poctivě starala, aby nezůstalo nic z poskytnutého města nevyužito.

Na Eele byly vytvořeny okruhy odpovídající etnickému rozvrstvení. Obdobné okruhy na Prokronu se staly příštím obydlím etnických skupin Eelanů – a oni sami se museli postarat o využití a ochranu kulturních a přírodních bohatství na přidělených prostorách.

Přírůstek obyvatelstva se musel vyvíjet přísně podle stanoveného plánu. Relativně novým vědním oborem na Eele byla dynamika reprodukce druhu. Jeden ze základních zákonů oboru byla teze, že vývoj společnosti je příznivý jenom do té doby, dokud se zvyšuje počet jejích jedinců. Příroda nestrpí, aby se tento pohyb zastavil. A tak se při plánování kalkulovalo s třicetiprocentním přírůstkem lidstva od započetí do ukončení cesty.

Psychologicky příznivý byl i fakt, že cesta včetně příprav potrvá šedesát let. Lidský věk se prodloužil, takže všecky mladé ženy a muži, kteří nyní tvořili páteř pracovní armády a jejichž úporná víra bude jedním z faktorů zdaru celého podniku, sami jednou stanou na nové planetě. A ti, kteří po nich převezmou jejich práci, prožijí větší část svého života už na místě.

Co mělo počátek na škole, pokračovalo i v hospodářském životě. V prvním roku n. l. byly uvedeny do stavu schopného použití všecky vesmírné lodi a dopravní rakety, zanechané kdysi svému osudu. Všecky ostatní stavební práce na Eele byly zastaveny. V druhém roku už pracovaly veškeré, i ty nejstarší raketové doky na plnou kapacitu a na sedmdesáti místech se budovaly nové. V třetím roce už denně startovaly z ramp, rozmístěných po celé planetě, tucty raket.

Rozběhla se i nelítostná těžba surovin z kůry Eely. Teď už nebylo nutné – a ani to nebylo možné – počítat s životem dalších pokolení na této planetě. Kapacita automatizovaného dobývání rud rostla geometrickou řadou a vytavené kovy byly dopravovány v plátech a tyčích na Prokron.

Každý výrobní postup, každou technologii, které bude zapotřebí i »tam«, bylo třeba prověřit a přizpůsobit podmínkám nového domova.

U každého výrobního postupu se muselo vypočítat, která jeho fáze je nejvýhodnější pro další práci na Prokronu.

Velikou úsporu energie znamenal objev z třetího roku n. l. Na měsíci byly odkryty rozsáhlé zásoby železné rudy sotva několik set metrů pod povrchem. V krátké době byla vypracována i metoda, jak získávat ocel i z rud jiného složení a v neuvěřitelně krátkém čase byly vybudovány podzemní hutě. Od té chvíle bylo nutné dopravovat na Prokron jenom neželezné kovy.

Pro odlet byla stanovena relativně krátká lhůta: jedna noc třicátého roku, kdy bude příznivá vzájemná poloha hvězd.

Na základě počtu pravděpodobnosti a předvídatelného postupu pátrání Cizáků byla vyloučena možnost, že by do té doby mohl vniknout do tohoto sektoru vesmíru další Memon.

3

Poplašné zvonky se rozřinčely po celé osadě. Byl to nervy drásající rámus. Jako vlnobití se občas utišily a hned zas rozječely, až v uších zaléhalo. Za pár okamžiků byly uličky mezi plochými domky plné lidí v bílých overalech, kteří se kamsi hnali. Všichni měli nasazeny kulaté astronautické přilby. Na všecky strany kolem osady stály na volném prostranství mohutné sklady surovin, vybavené umělým ovzduším.

Běžící postavy směřovaly jedním směrem podle přesně stanoveného poplachového plánu. Než uplynulo sto dvacet vteřin, vyřítil se po uzavřené jednokolejové dráze zpod kupole, kryjící osadu, první otevřený vůz rychlostí tři kilometry za minutu. Osádku tvořilo jedenadvacet lidí. Ve sté třicáté vteřině už pojížděl ke startu druhý vůz, napůl obsazený, a při jízdě do něho naskakovali další lidé.

Ke konci čtvrté minuty už zůstalo v osadě jenom několik málo jedinců, kteří vykonávali kontrolní službu.

Za pět minut dorazil první vůz na pracoviště. Jeho trasa vedla napříč vnější stěnou mohutného okrouhlého hřbetu, připomínajícího kráter. Jeho vnitřek byl skrz naskrz provrtán tunely, sloužícími technickým účelům. Vůz se zavytím přibrzdil, vyjel z tunelu a zastavil se na vnitřní straně kráteru. Lidé z něho vyskákali a rozběhli se k velikému bíle vyznačenému kruhu, který obepínal nebezpečnou zónu.

»Úsek sedm!« ozval se mezitím odkudsi kovový hlas. »Pohotovost prvního stupně. Všichni na svá místa. Vyčkejte.«

Lidé v přilbách běželi k prstenci sedmého úseku. Za jejich zády už dojížděl druhý otevřený vůz a opět promluvil megafon.

Uvnitř, za bíle vyznačeným pruhem až po obzor a ještě dál, vyplňovala proláklinu uprostřed skalnatého hřbetu jediná obrovitá, složitá stavba. Temně modrý ocelový válec, zvedající se na vysokých, štíhlých nožkách, objímal hromadu kovových jehlanů, hranolů a pyramid, které se tam tyčily ve zdánlivém zmatku. Kde bylo mezi stavbami volné prostranství, válely se až do výše lidské hlavy chuchvalce modrošedé páry.

Stáli tam u vnějšího okraje bílé zóny, kterou nesměli překročit. Se smíšenými pocity se dívali na fotonový motor, veliký jako celé město, využívající světelné a atomové energie. Věděli, že na tomhle městu-stroji závisí osud celého lidstva. Věděli, že tam někde došlo k chybě v montáži. A věděli také, že tato chyba – jako jiné předchozí chyby – může stát život jednoho nebo i více jejich druhů.

Když k motoru dojel i čtvrtý vůz, ze zakázaného prostoru k nim spěchala jakási postava. Když se přiblížila, vykročila z mračna šedé mlhy, vznášející se nad zemí.

»Igo,« ozvalo se tiše. Všichni znali vedoucího stavby motoru, i když ho jen málokdo ztotožňoval s člověkem z hvězdoletu, který už před dvěma desítkami let vykonal jednu velikou cestu. »Igo,« zašumělo to mezi nimi. »Už zas byl v hrdle.«

Igo – tenkrát mu bylo kolem čtyřicítky – překročil vnější okraj kruhu a zastavil se před nimi.

»Mládenci,« promluvil k stavbařům, kteří byli do jednoho mladší než on, »mládenci, nebudu k vám držet žádnou řeč. Všichni přece víte, co pro nás znamená fotonový motor. A víte, že jeho činnosti rozumí na celém světě všehovšudy asi padesát lidí. Proto vám nemůžu podrobně vysvětlovat, co se stalo. Jde v podstatě o to: ve vnitřní G-jednotce pracujeme s nukleárním štěpným materiálem a používáme výhradně automatické manipulátory. Ale manipulátor poruchu nedokáže opravit. Něco se stalo s jeho elektronickým mozkem, a jak je známo, rezervní manipulátory ještě nejsou hotové. Podle našich předpokladů se dá chyba opravit asi během hodiny. Někdo musí dovnitř mezi olověné štíty. Mám s se-bou přesné nákresy – je na nich zakresleno, jakou operaci je nutné provést ručně. Kdybychom teď pro tu poruchu zastavili postupné vytváření fotonového pole a museli s tím začít znova, mohlo by to způsobit opoždění startu dokonce o několik let. Já tam dovnitř nesmím – prezidentka to zakázala. Potřebuju dobrovolníka…«

»Počkejte,« řekl, když všichni bez výjimky pokročili vpřed. »Hodina práce za olověnými štíty je životu nebezpečná.«

Nikdo neudělal krok zpět.

»Kdo má děti, krok zpět,« řekl Igo.

Odstoupili dva. Na tomto pracovišti bylo málo těch, kteří vstupovali do trvalého manželského svazku, a i tak zatím nepomýšleli na výchovu dětí.

»Kdo nemá vzdělání v oboru fyzika,« pokračoval Igo, »krok zpět.«

Teď už řada viditelně prořídla.

»Kdo z vás se účastnil montáže a spouštění G-jednotky, krok vpřed,« řekl Igo.

Vystoupil jediný mladý muž menší postavy. Igo už dělal čelem vzad.

»Pojď se mnou,« řekl.

Byl už pozdní večer, když se Igo vrátil celý zaprášený a zpocený do svého malého pokojíku v osadě. Cestou si všiml, že se z jeho okna line světlo. Vida, návštěva, pomyslel si nakvašeně (na Eele byly zámky ke dveřím jenom muzejním exponátem, a ani na Prokronu nikdo nikdy nezamykal). Návštěva, to mu dneska ke všemu ještě scházelo.

V pokoji zůstal stát na prahu, a teprve v tom okamžiku poznal postavu, která k němu seděla obrácena zády. Nechtěl věřit svým očím. Host se obrátil, vzápětí vstal a přistoupil k němu. Beze slova se objali a šťastně se poplácali po zádech. Teprve po chvíli promluvili:

»Yunnar! Propána, Yunnar, ty jsi přece přijela!«

»Slíbila jsem to,« usmála se tiše Yunnar.

»Slíbila – a přesto!«

Domácí pán vzal Yunnar za ruce a dlouho se jí díval do tváře.

»Prohlížíš si moje vlasy?« usmála se Yunnar. »Už mi šedivějí.«

»Prohlížím si tvoji tvář. A je stále tak laskavá a krásná, jako bývala,« řekl Igo. »A co Uri?«

»Ten se cítí jako ryba ve vodě. Od té doby, co má tolik práce s organizací kosmické dopravy, sotva chodí domů. Je zase ve svém živlu. Na využití veškeré jeho energie je zapotřebí minimálně jednoho smrtelného nebezpečí.«

»A naši mladíci?«

»Právě včera slavili jednadvacáté narozeniny. Tam dole ubíhá čas pořád stejně. Jenom Obdul mi dělá starosti; vzal si do hlavy, že si podá žádost do Kosmických branných sil, jen co ukončí univerzitu.

Tak si myslím, že muži nedospívají nikdy. Pořád by si hráli…«

Igo se ani nepřevlékl, jenom své nevlastní matce uvařil čaj z úrody na plantážích Prokronu – a pak k ní přisedl. Byl blažený, když si Yunnar ani nevšimla, že to není čaj »zdola«.

Seděl proti ní upocený a špinavý a poslouchal, co vypráví o ostatních tam dole. Yadonnen zemřel před rokem a na jeho žádost byl jeho popel rozprášen na Prokronu. Mayari vede výzkumnou skupinu, kterou sám sestavil – provádí teď s velikou skupinou lidí na Eele geodetické práce, jaké se před mnoha lety prováděly na oběžnici MG 10003. V podstatě se dá říci, že všichni z posádky hvězdoletu i všichni pracovníci bývalých vnějších stanic na Eele mají plné ruce práce. Planeta, probouzející se ze zdánlivé smrti, teď po těchto lidech přímo úpěnlivě volá. Tenna prostě pověsil na hřebík svůj původní obor a vrhl se na prognostiku. Tato nová vědní disciplína zaměstnává historiky budoucnosti. Je příbuzná se studiem dynamiky druhu a zabývá se studiem předpokládaných nových situací a přípravou praktických akcí užité sociologie, potřebných po dobu cesty a později v novém domově.

Yunnar tedy podala zprávu o všem, co probíhalo tam dole – jenom se nemohli shodnout, zda Prokron pokulhává za Eelou anebo Eela za Prokronem. Nejdůležitější teď byl problém, jak zmást Cizáky ve chvíli, kdy jejich průzkumné akce – asi za sto let – dosáhnou až na Eelu. Celou planetu bude nutné zanechat ve stavu odpovídajícím přijatému řešení. Nedokáží-li Cizáky přimět k tomu, aby je hledali jinde, výsledek celého úsilí bude zmařen. Dole se tímto problémem zabývala veškerá veřejnost. Igo znal jenom počáteční fáze rozsáhlé diskuse a klonil se k jednomu z prvních řešení, jemuž se říkalo Akce Mlha.

Potom provedl Yunnar noční osadou. Podařilo se mu ji přesvědčit, aby zůstala aspoň týden. Než ulehli, vyprávěl jí o neštěstí, k němuž toho dne došlo.

»Ten mládenec zemře,« řekl nakonec. »Musel zůstat v zamořeném prostředí o čtvrt hodiny déle. Přesně věděl, co se s ním stane, a přesto odmítl odejít. Řekl do mikrofonu, že teď už to může dokončit jenom on, že nemá smysl abychom ztratili dva muže… Nejhroznější na tom je, že jsem ho musel vybrat sám…«

4

Padající kámen způsobil v ulici menší detonaci. Muž se ještě jednou sehnul pro kámen, zvedl ho a upustil ho znovu. Třesknutí se opět rozléhalo od zdi ke zdi. Bylo odpoledne, zářivý den, a přesto se v dlouhé řadě domů neotevřelo jediné okno. Ani z pobočních ulic nevykoukli zvědaví chodci, ani mládež nezevlovala z okének ujíždějících dopravních prostředků.

Ve městě nejezdily žádné vozy, neprocházeli tudy žádní chodci, nebyli v něm žádní obyvatelé. Muž, který upustil z ruky kámen, byl jedinou živou bytostí půlmiliónového Gambaru.

Jmenoval se Torkel. Byl to nejmladší kosmický pilot na Eele a věděl, že právě této výsadě může děkovat za své pověření. Strčil kámen do kapsy; už před chvílí si umínil, že si ho nechá na památku. Potom vykročil dlouhým rychlým krokem ulicí. Musel si pospíšit, protože ho do setmění čekalo ještě několik hodin letu.

Jak šel, každý jeho krok dozníval dlouhou ozvěnou nad kamennými chodníky podél nehybných dopravních pásů. Měl mnoho podobných zážitků z posledních let. Bylo mu dvacet a narodil se do příprav na velikou cestu – v tom znamení vyrůstal a v tom znamení si také zvolil dráhu kosmického pilota. Už několik let nepoužíval kamenného chodníku ve městě, kde se narodil a prožil celé své dětství, kde znal každý záhyb ulice i se zavřenýma očima.

Jeho pocity ostatně nebyly ojedinělé: kdekdo se snažil utéci ozvěně vlastních kroků v ulicích ze dne na den pustších. Do poslední chvíle, kdy byl pro úsporu energie zastaven provoz pohyblivých chodníků, používali lidé výhradně jich.

Torkel udělal pokus – vkročil na jeden z mrtvých pohyblivých chodníků, ale už předem věděl, že je to beztak marné. Měkká syntetická hmota sice pohltila hluk jeho kroků, ale to spíš tušené pleskání bot jako by bylo ještě pronikavější. Kdysi někde četl jedno starobylé slovo: přízračný. Nevyznal se sice v dějinách jazyka a nevěděl, co vlastně znamená, ale v tu chvíli se mu vybavilo a zaznělo mu v duchu, až se mu sevřelo srdce.

Připravil se na dnešní odpoledne, a přesto – kdykoli zabočil kolem dalšího rohu a zívla na něj další pustá ulice či náměstí, cítil se v důvěrně známém prostředí, jako by procházel kolem mrtvých natažených těl svých drahých. S čím se dalo pohnout, co bylo použitelné, všecko už bylo z ulic odvezeno. A přece: když zahlédl na jedné z hlavních ulic nekonečnou řadu opuštěných vozů, nemohl se smířit s tím, jak obrovské hodnoty tu budou zmařeny.

Vešel do jedné veřejné jídelny, zející prázdnotou, a jen tak na zkoušku si objednal v centrální kuchyni oběd. Otvor uprostřed stolu se na něj vyzývavě začernal.

Prošel kolem plovárny uprostřed skupiny vyhořelých domů. Odvrátil se. Kam až jeho paměť sahala, připomínalo mu tohle místo objevitelské výpravy do sutin, které za jeho klukovských let znamenaly nejpodivuhodnější dobrodružství – teď však na něj v oněmělém městě dýchla hromada rumu pocitem tísně. Byla vlastně v této městské čtvrti jakýmsi mementem krátkého období šílenství, které ojediněle propuklo po osudové řeči prezidentky deset let před jeho narozením. Nikde na světě už podobné sutiny neodklízeli – tím dnem počínaje bylo totiž lidské energie zapotřebí jinde. Nu a teď… Nechtělo se mu ani pomyslet na nejbližší budoucnost města.

Procházel nad velikou křižovatkou v centru nadjezdem pro vozidla. Od dob svého dětství to občas udělal i za provozu, který rok od roku řídl. Teď však tomu dokonale chybělo vzrušení z nebezpečí, jakési riziko – co kdyby se přece jenom odkudsi bleskově vyřítil neslyšný stroj.

Spěchal k Prezidentskému paláci. Vlastně mohl nasednout do bateriového vozidla – jistě v některém z nich zůstal zbytek energie, když ho jeho pán odstavil na poslední parkoviště. Těžko by vysvětloval, proč to dělá, ale nechtělo se mu pohybem vozidla rozbíjet ticho města.

Potřeboval hodinu, aby dorazil do centra. Bez váhání zamířil od křižovatky k jižnímu křídlu Prezidentského paláce. Potom postál nehybně dlouhou chvíli před obrovitou freskou, pokrývající jižní stěnu. Kosmický pilot Torkel patřil k lidem, pro něž zmaření originálu tekorské fresky znamenalo největší drama ze všech, jež ho čekala – a nebyl sám, kdo takto uvažoval.

Později, když vykročil vlevo s jistotou, že tam narazí na boční uličku, stále se ještě ohlížel na fresku. Jako by prchal, spěchal k letadlu, které zanechal v poledne na trávníku opuštěného parku.

Byla to poslední příležitost k rozloučení s Prezidentským palácem a s městem Gambar.

Torkelův stroj zamířil od Gambaru k umělému ostrovu, který byl vybudován na nejkratší spojnici mezi Východním a Západním světadílem, a ležel právě uprostřed. Ostrov byl vybudován počátkem věku míru před tisícem let na paměť všech mrtvých všech bývalých válek.

Pro tuto noc na něm byla zřízena hladká letištní plocha. Stály tu seřazeny tisíce blýskavých strojů stejného typu. Bylo z čeho vybírat. Kolem nich se hemžily drobné servisní automaty a ještě drobnější lidské postavičky. Dokončovaly se poslední přípravy. V tomto okamžiku to bylo poslední místo na celé Eele, kde bylo možno zaznamenat stopy lidského života.

O půlnoci odstartoval ze Středního ostrova první stroj. Po něm v pravidelných intervalech následovaly další tisíce. Akce Mlha byla zahájena. Až do časných ranních hodin duněly na letišti motory. Za svítání ve čtyři hodiny dvacet sedm minut, kdy nad metropolí Mag-Polem vycházelo slunce, se nad každým městem světa, téměř nad každou skupinou osad a nad každou výzkumnou stanicí vznášel takřka nehnutě bílý disk. Ve čtyři hodiny dvacet osm minut vypustila všecka letadla kobaltovou bombu. Byla i místa, kam podle přesného plánu dopadly bomby i mimo města. Někde začala po dopadu hořet džungle, jinde na panenských lánech polí nezbylo nic než obnažené černé skály.

Jediné město Eely nezůstalo zachováno, jediná knihovna, univerzita či výzkumná stanice, ale hlavně nezbylo nic z posledních třiceti let. Zhola nic, co by připomínalo Veliké stěhování. Každá podrobnost byla pečlivě promyšlena. Nakonec měl obraz všeobecné zkázy svědčit o tom, že se lidský druh zahubil sám v šílené nukleární válce. Ve čtyři hodiny dvacet devět minut už na celé planetě nebylo nic – s výjimkou Středního ostrova –, z čeho by se dalo vydedukovat, že odtud lidé uprchli.

Veliké stěhování postavilo člověka před celou řadu úkolů, které hraničily s nemožností. Jedním z nejobtížnějších problémů bylo, jak se připravit na den, kdy Cizáci dojdou až na opuštěnou Eelu. Kdyby z nějakých stop usoudili, že šlo o evakuaci, znamenalo by to konec. Kdyby narazili na existenci civilizace, která je podobné akce schopna, bezpochyby by nepřestali, dokud by Eelany neobjevili, a pak by na ně vzápětí zaútočili. A takový boj vzhledem k současnému poměru sil mohl skončit jenom jedním způsobem.

Kterýsi znalec historie doporučil, aby byla vyvolána fikce katastrofální nukleární války.

Mnozí to pokládali za nesmysl. Podle nich takový plán hraničil s dětskou naivitou. Každá myslící bytost přece musí pokládat za samozřejmé, že základním zákonem společnosti, která prošla barbarským obdobím, je nemožnost jakéhokoli válečného konfliktu.

Odpověď na to však byla jasná – hned ze dvou důvodů. Psychologie Cizáků je jiná. Dosáhli sice vysokého stupně rozvoje v technice, ale zůstali válečnický uvažujícími polozvířaty. A je tudíž naprosto přirozené, že si představují jiné myslící bytosti podle svého obrazu. A pak: lidské ruce po sobě zanechaly stopy na celé planetě. Bylo nemožné beze zbytku odstranit stavby a zahladit proměny v přírodě, které s sebou přinesla civilizace, jako by toho nikdy nebylo. »Válku« je třeba zorganizovat tak, aby všecko, trosky, rum i věci, které zůstanou zachovány, jednoznačně svědčily o tom, že na Eele vypukla náhlá několikahodinová jaderná válka. A to celé neslo název Akce Mlha.

Ihned po ranním bombardování se stroje vracely v rojích na Střední ostrov. Když piloti prolétali nad atomovými hřiby, které označovaly polohu bývalých měst, pohybovali se zbytečně vysoko a nedívali se na zem, ale vzhůru k nebi, na němž kdesi nepozorovaně kroužil Prokron připravený ke startu.

Trvalo to do pozdního odpoledne, než se na ostrov vrátily poslední disky a stály tam opět ve vyrovnaných řadách. Poslední pilot vystoupil z kabiny s malou brašnou, v které nesl »duši« stroje, atomovou pohonnou jednotku, spisy a několik složitějších aparatur.Na nejsevernějším mysu na ně čekala raketa nejmladšího kosmického pilota Torkela. Nastoupili.

Odpoledne v šest hodin dal Torkel pokyn k odletu.

Daleko od ostatních strojů, seřazených na Středním ostrově, čekal osamělý disk. Tři minuty po startu zapnul Torkel vysílačku. Na povel rádiových vln se vznesl osamělý disk bez pilota. Za půl minuty dopadla na Eelu poslední kobaltová bomba a smetla Střední ostrov z tváře planety. Akce Mlha skončila.

Piloti bombardovacích letounů pozorně sledovali na obrazovkách vesmírné lodi, jak dálkově řízený disk zamířil za bombou, kterou vypustil, a v sebevražedném střemhlavém letu se stále rychleji řítil do obrovitého kalného sloupu vody, ženoucí se vzhůru k obloze, tam, kde se rozpoutalo peklo, na místě pomníku Věku míru, na místě bývalého Středního ostrova.

5

Chodba byla krytá, na její konec se nedalo dohlédnout, a byla široká jako vedlejší ulice v Gambaru. Vzduch v ní neustále proudil, vytvářel příjemný vánek a z neviditelných zdrojů se linulo pravidelné světlo, jehož barva se nijak neodlišovala od slunečního svitu. Daleko odtud, spíše se to dalo tušit než opravdu vidět, se chodba mírně stáčela a zelené stěny zvolna přecházely v bledě žlutý odstín. Kdo tu bydlel, věděl, že za ohybem se chodba dělí do dvou směrů.

Torkel, spěchající po chodbě, myslel na Zprávu. V těchto dnech na ni myslel na Prokronu každý, přesně od okamžiku, kdy dohonily rádiové vlny vesmírné těleso ženoucí se prostorem… Totiž každý, kdo o tom věděl. Ještě štěstí, že jich není mnoho, pomyslel si Torkel.

Prošel ohybem chodby a za několik minut dorazil boční chodbou k velikému čtvercovému parku. Jak tak spěchal lehkým krokem chodbami, myslel na to, že jednou to nebude maličkost naučit se opět pohybovat po planetě s normální gravitací.

V parku se shromáždilo několik stovek lidí, čekajících u obrovské obrazovky, která nahrazovala denní tisk. Každou chvíli mělo začít polední zpravodajství. Termíny poledne, ráno či noc znějí poněkud komicky, pomyslel si Torkel. Na kosmické lodi je to jednodušší: tam je zaveden standardní čas a podle něho se řídí všecko, ať už je ve skutečnosti jedenadvacet hodin nebo nula čtyřicet. Když už člověk jednou cestuje v krabici, ať se aspoň netváří, jako by se na povrchu té škatule konalo třeba zatmění Slunce. V hloubi duše však přece jenom uznával, že vláda jedná správně, když zachovává názvy denních období a když sedm hodin z jednadvacetihodinové periody panuje na chodbách tma jako v noci. Tihle tady nejsou jenom astronauti, ale zároveň učitelé, občané, prostě všichni. Kromě toho jsou tu děti a budou tady vyrůstat: aby si lidé zachovali své úplné lidství, je zřejmě potřeba i toho, aby si každou částečkou své bytosti uvědomovali, jaký je opravdový svět. Aby nikdy neuvěřili, že je přirozené dýchat umělý vzduch mezi umělými stěnami.

Celkem se dá říci, že děti, a to se dalo pozorovat už v průběhu prvního roku, jim působí mnohem víc starostí, než se dalo původně očekávat. A kvůli dětem si teď chtěl poslechnout zprávy.

Torkel se s kýmsi pozdravil, ale nešel k němu na kus řeči. Stanul v parku pod stromem s kožnatými listy. V poslední době si dával pozor, aby měl neustále dostatek pohybu. Chodby na Prokronu nebyly záměrně vybaveny pohyblivými chodníky a dopravními prostředky – dělalo se všecko pro to, aby se lidé aspoň přiblížili přirozenému způsobu života.

Na obrazovce se objevily první soustředné kruhy, potom tvář hlasatele – šum v parku utichl.

Po dvou měsících přinášelo zpravodajství uklidnění. Zdálo se, že po nasazení intenzivních ultrafialových kúr se konečně nemluvňata narozená cestou počínají vyvíjet normálně. Tím byla potvrzena domněnka, že pomalejší růst novorozenců nezpůsobila poněkud jednostranná výživa matek, ale nedostatek slunečního svitu. To ovšem byl druhořadý problém, protože se dal snadno odstranit technickou cestou. S dětmi však byla zavedena i posilovací cvičení: jejich svalstvo se musí vyvíjet a neustále procvičovat, aby odpovídalo potřebě pohybu na Nové Eele v normálních gravitačních podmínkách. Vláda neustále připomínala i všemu dospělému obyvatelstvu důležitost posilovacích cviků.

Další novinky už nebyly tolik zajímavé. Na odlehlé polokouli – jednotlivé části Prokronu se totiž stále jmenovaly podle bývalé polohy vůči Eele – dopadl na veřejné prostranství meteorit a zabil jednoho člověka. Za oběť padl mladý student. Poškozená střecha byla opravena a byla provedena kontrola protimeteoritové služby v daném úseku.

V Centrálním experimentálním chovatelském ústavu získali křížením nový druh kamzíků, poskytující o třicet procent víc masa. Nový druh se vyznačuje mimořádnou rychlostí růstu. Do dvou let jeho maso uvítají diváci na svých stolech.

V hlavním městě se konala premiéra nové hudební komedie Gambarského velkého divadla Až tam jednou budeme. Obludy s šesti rukama a s modrou srstí v něm lákaly do pasti důvěřivé osadníky na Nové Eele, potom však půvabná prezidentčina neteř zasáhla a všecko se v dobré obrátilo. Hra samo sebou beznadějně propadla.

Byla tu však přece jenom jedna zajímavá zpráva: Evola ohlásila, že koncem roku odstoupí z úřadu prezidenta. Teď když v pořádku nastoupili cestu, pokládá svůj úkol za skončený. Zpravodaj hlásil, že jejího nástupce bude asi třeba hledat v kruhu jejích nejbližších spolupracovníků. Na tuhle otázku měl Torkel naprosto vyhraněný názor a jeho představu ještě posílily všeobecně srozumitelné narážky zpravodaje. Jestliže ho Evola navrhne a Rada pojme mezi tři kandidáty, pak mohou všichni vzít jed na to, že prvním mužem Nové Eely se stane konstruktér motoru.

O Zprávě ani dnes nepadlo z úst hlasatele obrazových novin jediné slovo.

Zpráva došla z hlídkové lodi, vyslané na cestu zároveň se startem Prokronu.

V těžkých týdnech před odletem Prokronu, i beztoho nabitých událostmi, vyvolalo vyslání rakety spoustu diskusí. Vědecká rada, řídící planetu, cítila, že by bylo nesmyslné, kdyby se člověk nepokusil vypátrat něco o nepříteli, který ho donutil k největší akci v lidských dějinách. Proti jakémukoli pokusu o průzkum ovšem mluvily velice pádné argumenty: kdyby totiž byli tímto způsobem Cizáci uvedeni na stopu, nevyhnutelně by to znamenalo zhoubu Eelanů.

A přece: přirozenost člověka se bouří a touha po vědění nutí i k nejriskantnějším podnikům.

Zvláštní komise, jmenovaná Radou, tedy během několika týdnů vypracovala přesný program cesty jediné hlídkové rakety. Bylo třeba najít řešení pro případ, že raketa bude objevena či padne do rukou Cizákům, aby neohrozila celé lidstvo.

Hlavní úkol zněl: zjistit, kdo vlastně stojí proti člověku; vypátrat něco o vnějším vzhledu Cizáků, o jejich rozměrech, způsobu života a domácím prostředí, kde nejsou jenom stroje a automaty, jež byly konstruovány se záměrem, aby neprozradily nic o svých konstruktérech.

Plán s hlídkovou raketou vycházel z toho, že průzkum bude podle hvězdné mapy Cizáků vyhledávat na okraji těch obvodů vesmíru, které má nepřítel ve své moci, opuštěné planety, kde se mohou setkat se stopami po nepříteli, nikoli už s ním samotným.

V tomto ohledu poskytovala mapa jisté naděje. Nový fotonový motor umožňoval rychlé překonání mezihvězdných vzdáleností, které předtím absolvoval Memon.

A nyní, dva roky po vypuštění rakety, přišla z její paluby zpráva: ve vnějších oblastech pátrací zóny Memonu bylo zkoumání bezvýsledné. Pouštějí se tedy hlouběji do prostoru podrobeného Memonem. Zároveň ovšem přerušují veškerý rádiový styk, neboť je velice pravděpodobné, že pro Cizáky by nebyl žádný technický problém sledovat signály a objevit tak Prokron. Jsou si vědomi, že vstupují na půdu mnohem nebezpečnější. Možná že je to jejich poslední hlášení.

A opravdu. Bylo to jejich poslední hlášení.

6

Zvíře zvící deseti poschodí vykročilo poklidným tempem na mýtinu, kudy protékala bystrá říčka uprostřed řídkého stromoví džungle – stromy měly pro oči Eelanů fantasticky bujné tvary. Zvíře nevědělo, co je to opatrnost. Ačkoli to byl mírný býložravec, na celé planetě neexistoval živoucí tvor, který by se mu mohl postavit a měl sebemenší čáku na vítězství. Na otevřeném prostranství se dokázal hnát rychlostí padesát i šedesát kilometrů za hodinu, a když se jeho zájmy srazily s kterýmkoli jiným zvířetem, prostě se přes ně přehnal svým třicetitunovým tělem a řítil se dál, aniž se ohlédl. Byl to jediný způsob, jak bojoval, neboť nebyl nucen k žádnému jinému.

Teď však nebylo cosi na známém říčním břehu v úplném pořádku. Už sama nová mýtina jaksi naháněla hrůzu; z nezdolné džungle tu nezbyla jediná liána, jediný kmen, jenom líně se vznášející chuchvalce páry byly posledními stopami po pralesu. Právě na místě, kam chodili pít už aspoň deset tisíc let jeho předkové savci, zasáhla břeh řeky jakási pohroma. To místo přece znal. Ještě včera tu bylo všecko v pořádku.

Zkušenost toho druhu by kterékoli jiné zvíře na planetě donutila k jednoznačné reakci: k bleskurychlému útěku a k hledání nového napajedla. Tento tvor však neznal nebezpečí, neznal opatrnost, žil v rajské nevinnosti a po vůli se rozplozoval na této zemi,, jejímž byl dodneška v ohromných kočujících stádech se svými druhy neomezeným pánem. Okamžik, kdy narazil na mýtinu, znamenal konec dlouhým, nekonečným věkům jeho panství. Zvíře vykročilo s nevinnou sebejistotou z pralesa – a v následujícím okamžiku zalil jeho několikakilogramový mozek, uložený v malé hlavě na konci dlouhého tenkého krku, slepý vztek.

Na protilehlém okraji mýtiny cosi stálo. Ono cosi bylo ještě větší než on – a pohnulo se to. Žádný obrovitý savec jeho druhu se doposud nesetkal s tvorem větším, než byl on sám.

Zastavil se uprostřed mýtiny a zařval. Nápory hlasu, bučícího jako temná siréna, se chvěly nad pralesem. Byl to hlas, který obrátil na bezhlavý útěk od napajedla všecko živé, neboť se blížil On. Ale tahle nová příšera si ho vůbec nevšimla. Z veliké hranaté hlavy se spustila k zemi tři tenká chapadla. Na třech místech uchopily spáry na konci chapadel očištěný hladký kmen a zvedly jako hračku několikatunové závaží nad řeku – pak ho měkce složily do vod zátoky, která tu ještě včera také nebyla. Tahle podívaná vybičovala zlost obrovitého savce k zběsilosti. Cvalem se rozběhl proti neznámé příšeře.

Půda na mýtině zaduněla. Obrovitý savec hystericky zařval ještě jednou a řítil se vpřed, aby toho podivného tvora porazil, rozšlapal a rozdupal v beztvarou kaši. Ramena jeřábu se právě vracela nad suchou zem, když do nich narazilo třicet tun masa a kostí. Hluk strašlivého nárazu se rozletěl do daleka. V okruhu deseti kilometrů se roztřesená menší a vlastně všecka zvířata tiskla k zemi. A pak bylo slyšet bolestné zařvání obrovitého savce. I zpovzdálí bylo vidět velikou otevřenou ránu na jeho krku, jak narazil na zvedající se rameno jeřábu.

Stroj ani nepřestal pracovat: teď už se natahoval pro další kmen. Obrovité zvíře zapadlo s rachotem do džungle a slepě se hnalo vpřed, pohazujíc svou drobnou hlavičkou a prorážejíc v pralese nový průsek.

Prchající obr ani nestačil registrovat jakýsi sněhobílý předmět diskovitého tvaru, který se pohupoval na vodách zátoky. V disku seděli u podlouhlého pozorovacího okénka drobní tvorové. Ačkoli měli všichni s poraněným zvířetem soucit, těžko se dokázali ubránit úsměvu nad tou hanebnou porážkou.

V. TRRG

.

1

Na tomto místě bohužel je už nezbytné, abych proti svému nejlepšímu přesvědčení hrubě zasáhl do toku vyprávění a začal s tím, jak jsme se my, pozemšťané (Země, latinsky Terra, třetí planeta Solu), do toho všeho zamíchali.

UNO 2000, respektive vesmírná loď s tímto označením, kde jsem pracoval jako navigátor, už neexistuje. Ani já, ani moji druhové ten fyzikální jev nedokážeme vysvětlit, ale v podstatě se stalo tohle: když jsem na eelanské kosmické lodi zatáhl za páku, naše UNO 2000, která se volně vznášela ve vesmíru, prostě přestala existovat bez jakéhokoli průvodního zvukového či světelného jevu. Později mi můj eelanský přítel Uula-Den vysvětlil, že na místě přece jenom zůstal jakýsi fyzikálně dost neurčitý a těžko analyzovatelný nukleární odpad – jako by celou loď vhodili do otvoru nějakého obrovského anihilátoru.

Uula jaksi mimochodem podotkl, že tohle neviditelné silové pole je jejich jedinou zbraní a že jedna z jeho variant bude zřejmě rozhodovat o osudu lidí – druhů Eelar-Om i Homo sapiens zároveň –, až přijde čas srážky.

Už dva týdny žiji v okruhu slunce MG 10003 podle eelanského hvězdného katalogu, na měsíci Nové Eely, který se jmenuje Igo-Vandar, pod velikou, rozložitou střechou z jakési zelenožlutě zářící křemičité hmoty. Před dvěma měsíci Eelané chytili pátrací Memon Cizáků, který předem očekávali doslova jako podle jízdního řádu. Dorazil do blízkosti jejich slunce. Od okamžiku, kdy se usadili na této planetě, celých dva tisíce pět set let věděli, kdy sem asi dorazí.

Zajali ho – pětadvacet století práce jim přineslo jistotu, že s tím nebudou mít veliké starosti. Potom ho vypustili zpět k těm, kteří ho vyslali, ale jeho paměť opatřili novými informacemi o člověku. Naprogramované informace se ovšem značně liší od skutečného stavu.

Cizáci vědí, že jsme tu. Vědí, že byl Memon ochromen a zneškodněn a v tom stavu našima rukama donucen k návratu. Vědí, že to znamená otevřený boj. Čekáme, až se vrátí s většími silami. Pro nás neznamená vzdálenost opoždění. My, co tu sedíme pod křemíkovou střechou – Eelané a dva pozemšťané: Japonec a Maďar –, se všichni velmi často díváme určitým směrem do modrého a černého vesmíru, kde se v prostoru oválného průřezu, ohraničeném neviditelnou čarou obzoru, o všem rozhodne v jedné bitvě, ve zlomku vteřiny. Možná že už zbývají jen týdny, možná už pouhých několik dní. Dnes v noci je konstelace hvězd taková, že je na obzoru vidět čirý bledý svit Prokronu.

Ale chtěl jsem vyprávět, jak jsme se k tomu všemu dostali my, lidé ze Země, a zejména já, Miklós Korda z Hortobágye.

Ta věc – přísně měřena časem na chronometru Doxa, který jsem si přinesl z vesmírné lodi Spojených národů UNO 2000 – začala sotva před osmnácti měsíci jednoho pekelně parného nedělního dopoledne. Zrovna jsem bezradně překládal svých pár švestek z jedné police na druhou v koleji Vysoké školy astronautiky nahoře na Budínském hradě. Před čtrnácti dny jsem se vrátil z praktické státní zkoušky. Úkol zněl: samostatně pilotovat průzkumnou loď s posádkou čtyř lidí, kompletně proměřit malé neznámé planety v blízkosti Alfy Centauri a podat zprávu s údaji hlavnímu stanu Kosmických branných sil při OSN. Potřebný čas: podle okolností.

Kdo není z branže, nedovede si vůbec představit, jak tvrdý oříšek představuje časové omezení »podle okolností«. Nejvíc jich u zkoušky ztroskotalo právě na tom. Buď jdou na věc příliš hrr, anebo při ní ztratí příliš mnoho času – nikdy to není správně »podle okolností«. A když k tomu ještě dodám, že jedním členem čtyřčlenné posádky byl sám vedoucí naší katedry, starý Filiński z Varšavy, dovede si jistě každý představit, s jakou chutí jsem se pustil do zkušebního úkolu. Ale podařilo se mi to. Do jaké míry, to jsem ani do té jisté srpnové neděle netušil.

I když něco mohl napovědět fakt, že mi starý s předáním zlatého diplomu nabídl zároveň místo jediného asistenta na katedře. Stál jsem tam, před sebou mnohasetleté dilema všech vědeckých výzkumníků a univerzitních hladovců. Když to přijmu, otevřou se přede mnou pohádkové možnosti, každý den budu u všech nejnovějších událostí a objevů v kosmickém létání, zúčastním se spousty superzajímavých podniků – za pětatřicet ročně minus šest na srážky. Naproti tomu můžu přijmout nabídku Solar System Passanger Lines s nástupní hodností zástupce kapitána s platem asi pětinásobným a pohodlným a samo sebou nudným cestováním na běžných linkách.

Zaplaťpámbu, vždycky mi chyběl střízlivý rozum: ani na okamžik jsem nezapochyboval, že zůstanu na vysoké škole. Právě proto jsem se octl v téhle přechodné situaci: musel jsem během týdne uvolnit svůj báječný studentský pokojík a najít si byt. Nikomu nemusím vykládat, že to nebyla v tříapůlmiliónové Budapešti žádná hračka. A odtud pocházela moje bezradnost, s níž jsem přendával své krámy z jedné police do druhé. A do toho zazvonil videofon.

»U aparátu profesor Filiński,« slyšel jsem a civěl přitom na osleplou obrazovku. Staroch mluvil gramaticky bezvadnou maďarštinou, zato jeho výslovnost byla přinejmenším originální. »Nevidím vás, Miklósi. Proč nezapojíte obrazovku?«

»Pane profesore, to je porucha,« ale už jsem mu neřekl, že jsem tu poruchu pořídil sám, protože nemám rád, když mi někdo nakukuje do soukromí. »Co si přejete, prosím?«

»Poslyšte, mohl byste ihned přijít do Městského parku?«

V Městském parku na místě bývalého výstaviště jsou ústřední budovy naší školy.

»Jde o mimořádně důležitou věc. Rád bych s vámi mluvil mezi čtyřma očima, než s vámi jiní budou mluvit úředně.«

»Za čtvrt hodiny jsem tam, pane profesore,« odpověděl jsem.

Dostavil jsem se pochopitelně až za půl hodiny, což je v poslední době dokonce i v neděli na budapešťské prostředky hromadné dopravy slušný výkon. Starý byl až nesnesitelně taktní. Oznámil mi, že během několika hodin dostanu příkaz k účasti na zvláštní kosmické expedici. Mám být navigátorem – vybrali mě na základě skvělých výsledků při zkoušce. Neřekl, že je to věc vysoce nebezpečná; ostatně jak jinak to může být při průzkumné expedici? Zato mi řekl něco jiného: zve mě prý kvůli tomu, že by mohl zařídit, abych byl tohoto úkolu zproštěn – prostě by se odvolal na potřeby katedry.

Mám starého rád, myslím, že jsem se o tom už zmínil, ale na tohle jsem reagoval poněkud impulsívně. Z čeho najednou usuzuje, že bych radši hlídal čápy v Městském parku, zatímco někdo jiný – který se v pořadí octl až na druhém místě – má zdechnout místo mě někde v neznámé sluneční soustavě? To místo je přece moje, povídám, to musíte uznat. Až se vrátím, katedra se mnou může pořád ještě počítat.

Když si na to teď vzpomenu, nezdá se mi už vůbec podivné, že starého Filińského moje neurvalé odmítnutí neurazilo. On přece taky před nějakými třiceti lety začínal průzkumnou expedicí. Z toho vlastně vyplývá, že starý ani nebyl tak starý: bylo mu kolem padesátky. Mám podezření, že by byl opravdu spíš zklamán, kdybych přijal jeho nabídku, že mě z expedice vytáhne. Doslova s ulehčením se vrátil k podstatě věci.

Ze vybrali právě mě, je veliké vyznamenání ne jenom pro vysokou školu, ale pro celou zemi. Pro Evropany bylo v každém případě na lodi zajištěno jedno místo. Státní zkoušky probíhaly současně na všech vysokých školách. Hlavní štáb se sídlem v Brazílii si před týdnem vyžádal zprávu o nejlepších výsledcích. Podle ukazatelů zkoušky jsem dopadl v celé Evropě nejlíp. (Je to hloupý pocit, já nevím, jak u jiných, ale mně bylo najednou jako malému klukovi: zmocnila se mě ohromná hrdost! Nejdřív mi napadlo, jaké to asi bude, až to budu vyprávět Julce. A hned druhá myšlenka: že to děvče už asi nikdy neuvidím, a jestli přece, bude o deset let starší i v tomhle scvrklém vesmíru, čert aby to všecko vzal!)

Kde jsem to jenom…? Aha, že jsem dopadl nejlíp z celé Evropy. Filińského si v Hlavním štábu ohromně váží, naprosto proti předpisům ho zasvětili do celé té supertajné záležitosti. Samo sebou – nemuseli mít strach, že si pustí hubu na špacír. Kdybych byl vzal jeho návrh, že mě vyreklamuje, nikdy by se mi o té věci ani slovem nezmínil. Ale takhle bylo všecko jiné: zmocnili ho, aby mě připravil.

Legrační bylo, jak málo o té věci věděli – a přesto na tom chudičkém podkladu vyslali expedici. Nevěděli v podstatě vůbec nic. Loď Afričanů se dostala před čtyřmi lety do jedné sluneční soustavy, kam se před ní žádná vesmírná loď ze Země nedostala. Už cestou narazili na zajímavé soustavy – byly v nich dokonce tři planety, kde byly kdysi předpoklady pro vznik života, jak je stanovil Sorensen, ale jeden z těchto předpokladů kdosi umělým zásahem zničil. A ti mládenci vůbec nevěděli o svém největším objevu v oné sluneční soustavě. Byli dlouhá léta mimo Terru – a než k tomu došlo, už se jim strašně chtělo domů.

Kdyby byli na každé planetě přistávali, trvalo by to pokaždé celé měsíce, takže většinu planet měřili z výšky – z oběžné dráhy. Je to rok, co se vrátili, a od té doby se celá Ústřední africká univerzita v Nairobi nezabývá ničím jiným než zpracováním materiálů, které přivezli. Teprve teď, asi před měsícem, se přišlo na nejzajímavější výsledek jejich práce. Podařilo se bez jakýchkoli pochybností prokázat, že na poslední planetě zemského typu, kterou zkoumali, jsou pohřbeny pod povrchem – dokonce ani ne příliš hluboko – trosky civilizace zničené nukleární válkou. Našli kovy – žádné rudy! Vytavené kovy a slitiny! A obrovské množství hned pod povrchem! A k tomu nesmírně rozlehlá rumiště po městech. Všecko to bylo pod zemí, takže si ti černí chlapci nevšimli ničeho jiného, nežli že pevniny planety, kterou pokrývá ze dvou třetin moře, jinak obdařené skvělými podmínkami pro život, jsou zcela zvláštním způsobem pusté a holé. Při pohledu z vesmíru samozřejmě nenašli žádné stopy po životě inteligentních bytostí.

Podle vrstvy pokrývající trosky a podle analýzy poločasu rozpadu nukleárních zplodin mohli v Nairobi položit tragédii do doby asi před dvěma tisíci let. Teď už vím, že se moc nespletli, což je skvělý výsledek, když uvážíme, že museli pracovat na základě fotografií a odrazu radarových a jiných vln, zaznamenávaných na kroužící lodi ve výši asi tři sta kilometrů.

A k podrobnému průzkumu této planety – dnes už vím, že se jmenuje Eela – k objasnění okolností dávné tragédie a zkoumání zničené civilizace vyslal Hlavní štáb bez váhání expedici. Řekl jsem, že toho věděli o oné planetě pramálo – a mohu k tomu ještě dodat jen, že doma na Zemi dodnes nevědí o nic víc.

Jestli se ještě někdy dostaneme domů a přežije-li vůbec někdo, kdo bude vyprávět, co tady teď házím na papír z nedostatku lepšího zaměstnání, o tom rozhodnou události nejbližší budoucnosti. A když se věc vyvine tak, že se domů nevrátíme, pak si myslím, že to automaticky znamená rychlý konec báječné kariéry Homo sapiens…Dny mizely v nenávratnu rychlostí blesku. Už v neděli večer jsem dostal cestovní rozkaz. V tom pochopitelně nebylo o podrobnostech ani slovo. Přešel jsem do stavu kosmického vojska, a tak vlastně podléhám vojenské pravomoci. Po zvlášť intenzivních přípravách byl start stanoven na počátek září, tedy za dvacet dní. Ale doma už mi zbýval pouhý týden. Uprostřed srpna jsem musel nasednout do rakety a letět na Haiti, odkud se mělo startovat.

Nemohl bych tvrdit bez uzardění, že bych byl po onen zbývající týden vedl mimořádně sportovní a vojenský život. Pravdou dokonce je, že se na tu dobu Julka prostě nastěhovala do mého studentského pokojíku. Její matka – jinak jedna z mála žen, z kterých mám takřka panickou hrůzu – se zachovala skvěle. Tvářila se, jako by souhlasila s tím, že její dcera odjela na letní tábor ke Středozemnímu moři. K tomu ještě zajímavý dodatek: nebyli jsme ve vesmíru ani celých osmačtyřicet hodin a ukázalo se, že dva ze tří mých druhů trávili poslední týden před odletem na Haiti podobným způsobem. Na askezi bude času dost, to jsme tušili s maximálně přesnou dávkou předvídavosti.

Před odletem už jsem byt nenašel – a nač bych ho taky hledal… Svoje svršky jsem si uložil u vrátného v koleji.

Nebudu zdržovat detaily. Komu jinému nežli pozemšťanům je tahle zpráva určena – a mezi pozemšťany se sotva vyskytuje někdo, kdo by toho o přípravách neslyšel a neviděl v rozhlase a v televizi ažaž. Neboť v té době už byla veřejnost seznámena s objevem planety zničené nukleární válkou a s plánem naší expedice. Dál o tom mluvit nebudu.

V každém případě se nezvratně prokázalo, že ve vesmíru kromě nás existují – nebo existovaly, jak jsem si tenkrát myslel, i jiné myslící bytosti. Pokud se téhle otázky týče, nikdy jsem o tom ani na okamžik nezapochyboval. Pokládal jsem vždycky za primitivní představu, že myslící tvorové jsme výhradně my. Vždyť je to, jako když se kolem sebe rozhlédne červ, vrtající se v jablku, a se svatou prostotou konstatuje: hlehle, já si tady lezu a žeru. Vždyť já jsem takový zázrak stvoření, že se to přece jen v jiných jablkách nemůže opakovat. Fakt je, že objev té planety byl první podobný důkaz.

Zkrátka, období před odletem každý zná a je škoda o něm ztrácet slovo.

Kapitánem UNO 2000 byl, což se jevilo jako jediné správné řešení, určen John M’Bala, liberijský obr, vysoký dva metry deset. Byl předtím navigátorem lodi těch černých mládenců před námi. Pokud jde o další dva – první byl Rus ze Sibiře. Jmenoval se Ivan jako v pohádce a mezi kosmonauty jsem se ještě nesetkal s tak dokonalým matematikem a neporazitelným šachistou. A pak Nakamura, tichý Japonec – s tím jsem se spřátelil nejdřív. Je to k neuvěření, jak jsem se od něho naučil za pár měsíců anglicky. (I ostatní trávili volný čas studiem jazyků.) Pustili jsme se už i do japonštiny a Nakamura, ačkoli tomu moc nerozuměl, brilantně omílal i ty nejkrkolomnější maďarské jazykolamy typu: Répa, retek, hygyoró, Kora reggel ritkán rikkant a rigó. To už jsme doletěli na Eelu.

Po nějakém životě jsme pochopitelně nezahlédli ani stopu, ba ani památku. Na celé planetě jsme prostě nenašli ani kulhavou žížalu. Kobaltové bomby odvedly poctivou práci. Hned první den jsme se klidně procházeli na pevnině – na to jsme měli dost dobré přístroje. Nový život se tu sice vytvořit nemohl, ale nehrozilo nám už žádné záření nebo nějaká nákaza. Tenkrát jsme byli náramně pyšní na nové detektory záření a nákaz. Když o tom tak uvažuji, vlastně jsme si mysleli, že věda už dál ani dojít nemůže.

Objevili se ještě téhož dne. Nemohli to vlastně odkládat. Vždyť se přece mohlo stát, že naše kosmická loď přistála na planetě trosek třeba jenom na den nebo na hodinu.

Zde jsem dospěl k obtížné partii. Musím totiž podat zprávu o pojmech a jevech, které tenkrát byly i mně, a o to více nyní mým pozemským čtenářům, neznámé. Obávám se, že pro ně nedokážu zmobilizovat dostatečnou slovní zásobu. Ta věc má spojitost se současnou vědeckou úrovní Eelanů. Objevili se toho dopoledne a hned s takovou produkcí, že by dohnala i vědce mnohem trénovanějšího než já na pokraj šílenství, kdyby ho ovšem dostatečně nezaměstnávaly reálné události a potřeba akce.

UNO 2000 přistála na holém přímořském pásu, pokrytém tenkou vrstvou půdy. První ohledávku, první průzkum jsme dělali tři – třemi různými směry, stále na dohled od kosmické lodi. Ivan zůstal na palubě. Ze záhadného důvodu si osud vybral právě mě k navázání styku. Vím, že tahle volba má své precizní přírodovědné příčiny, ale nikdo ať ode mě nežádá, abych mu je objasnil. Tenkrát jsem si myslel, že jejich přírodovědné poznatky hraničí s černou magií, a později jsem měl ještě mnohokrát stejně nepříjemný pocit.

Vykročil jsem podle pobřeží k výběžku, zaříznutému do moře. Nejdřív jsem neviděl žádné stopy lidské civilizace. Potom jsem došel na špičku onoho mysu. Neustálé vlnobití příboje tady zabránilo ukládání vrstev půdy. Tenhle kousek pobřeží vypadal jako podle pravítka. A taky podle pravítka byl! Skály až k tomu místu rozbilo a rozdrobilo – dnes už to vím – pětadvacet století mořské eroze. Ale pobřežní silnici a její podklad nemohlo zničit vůbec nic. U ní teď začínalo moře. Zastavil jsem na sněhobílém pruhu silnice: nikde ani škrábnutí, ani jediná temnější skvrna. Sehnul jsem se a sáhl jsem si na vozovku: na omak připomínala pryž – byla teplá a pružná. Nemohl jsem si pomoci, ale v tom okamžiku jsem pocítil kruté sevření srdce: pomyslel jsem na lidi, kteří dokázali postavit takovou silnici – a co všecko ještě – a kteří museli takhle nesmyslně a hanebně zahynout.

A na tuhle myšlenku, na ten pocit jsem dostal odpověď. Já jsem se ani tolik neobdivoval jejich prazvláštnímu encefalografickému radiovysílači, k tomu se to nejspíš dalo přirovnat, ani schopnosti vytvořit telepatické spojení, ale spíš rozlišovací schopnosti jejich přístrojů, emitujících tyhle vlny. Svou existenci museli před nepřítelem uchovat v naprosté tajnosti – kdyby byli objeveni, všecko bylo zbytečné a došlo by ke strašlivé tragédii. Byli jsme uvnitř zóny jejich nepřítele, v sektoru, který ovšem Eelané pravidelně kontrolovali. O jejich neuvěřitelné jistotě svědčí, že se přece jenom odvážili postavit na Eele tento skrytý automatický vysílač signálů, který okamžitě naváže spojení s bytostmi, jež jsou s nimi citově totožné – a pouze s takovými bytostmi –, pokud na kontinentu přistanou.

Nešlo tady o slova, zpočátku ani ne o myšlenky. Byl to pocit. Myslel jsem na zničenou lidskou civilizaci a najednou jsem měl právě dojem, že nejsem sám. Jako by mě kdosi souběžně provázel v mých pocitech. Pociťoval jsem bratrství a ztotožnění. Něco jako jásot. Potom uvolnění. Žijeme. Pocit se zvolna proměňoval v myšlenku. Nikdo nezahynul. Žijeme, ale i dnes jsme v nebezpečí. V nebezpečí jste i vy. Tohle je jejich území. Oni se vrátí. Odpovězte nám. Musíme se setkat. Potřebujeme vás. Poslední útržek byla tak přesná myšlenka, že hraničila s konkrétností vyslovené věty: najednou mi bylo jasné, že o nás vědí a že udělají všecko, aby tu byli dřív než tajemný nepřítel, jehož příchod dokážou přesně vypočítat. Ze musíme vyčkat jednu čtvrtinu měsíčního oběhu. Bez rozčilení jsem vytvářel myšlenku: počkáme, přijďte.

Čtvrtina měsíčního oběhu představovala týden. Čekali jsme na ně. Vyšel jsem s mládenci na mořský břeh a divoce jsem si v duchu přál, aby se ta věc opakovala a aby mě moji přátelé přestali pokládat za náměsíčného. Ale neopakovalo se to – přátelé mě určitě pokládali za nemocného kosmickou nemocí – jinak si moje představy nedovedli vysvětlit. Myslel jsem na tamty s jistými obavami, ale věřil jsem jim.

Jediný Nakamura se mi nevysmál, a když se na mě díval, pokyvoval zamyšleně svou orientální hlavou.

Jinak to bylo bez problémů – beztak bychom se zdrželi víc než týden. Vykonávali Jsme běžné všední práce při výzkumu planety. Sbírali jsme vzorky půdy, sledovali bílou silnici, udělali několik zkušebních výkopů v přímořském městě. Pak jsme se vznesli, navedli jsme UNO 2000 na oběžnou dráhu kolem Eely a fotografovali pro kartografické účely… Potom jsme přistáli na druhé polokouli.

Bezvýhradně jsem jim věřil. Věděl jsem, že nás najdou, ať budeme kdekoli. Věděl jsem, že nemůžeme padnout do léčky. Jednou v onom mezidobí jsem s určitostí cítil, že oni sem dorazí dřív a odvedou nás do bezpečí. Sám jsem nedokázal rozeznat, zda to byla zpráva od nich, ale věděl jsem to tak bezpečně, jako bych to byl slyšel. Jinak už se neohlásili. Přemýšlel jsem o věci a dospěl jsem k závěru, že po navázání kontaktu už nechtějí riskovat další vysílání zřejmě kvůli onomu nebezpečí. Čekal jsem. Chlapci se chovali velmi ohleduplně: neposmívali se – jenom mě chtěli mít neustále na očích a M’Bala mě od té doby neposílal nikam samotného. Ale věděl jsem, že týden rychle uběhne.

Když jsme se sedmého dne vyštrachali z iglú, dva metry od dveří stál usmívající se muž v bílém overalu. Byl vyšší než M’Bala, měl hladké černé vlasy a orlí nos. Jeho tvář připomínala Indiána. V ruce držel encefalografický vysílač.

Snad mám aspoň šanci, že pochopím, jak se sem dostali za pár dní ze vzdálenosti deseti světelných let. Dneska už je mi ze zoufalých vysvětlovacích pokusů přítele Uula-Dena jasné, že samotné překonání veliké vzdálenosti nemělo žádné časové trvání. Prostě na to nepotřebují čas. Ten jeden týden potřebovali, aby odstartovali do vesmíru a z dalšího bodu prostoru pak přistáli na Eele. Tahle metoda je založena na využití nové dimenze a Einsteinovy všeobecné teorie relativity – oni tomu ovšem říkají Nepam-Ha’ův zákon relativity a znají ho už tři tisíce let. Dnes už dokáží vyrovnat i paradox času: dostanou se do libovolné vzdálenosti během týdne – a na Nové Eele zatím uplyne také jenom týden. Vyřešili i návrat – při letu vesmírem dokáží obrátit časové vztahy. Na stejném principu je založen rádiový styk: mé odpovědi, jak jsem je v duchu formuloval, už za hodinu přijímali na Nové Eele.Dodneška se mé vědomí bouří proti faktu, že tihle lidé od nás očekávají pomoc – a mohou ji dostat. Od nás, kteří děláme v mezihvězdném prostoru první tápavé kroky a ve všech ohledech jsme proti nim strašlivě zaostalí. Nejdřív jsem tomu prostě vůbec nechtěl věřit. Nakonec se Uulovi podařilo mě přesvědčit, že pro ně má nesmírnou cenu setkání s námi a naše vzájemná podobnost. Věc se dá vysvětlit asi takhle: Žijí už pětadvacet století v očekávání veliké srážky, která musí jednou přijít – a jsou strašlivě unaveni. Cítí se osamoceni. Můžeme jim pomoci v té nejdůležitější věci – vždyť jsme si tolik podobní i po vnější stránce, o psychologii ani nemluvě – můžeme jim pomoci v obnovení vůle k životu.

Vzájemná podobnost je až přízračná. Ještě jsem neviděl ani jednoho Eelana, kterého bychom dole u nás, oblečeného do pozemského obleku, nepokládali za čistokrevného, vysokého Indiána. V téhle souvislosti tady mají dvě teorie – pokud v těchto dnech vůbec mají čas zabývat se podobnými záležitostmi. Podle jedné z nich je možné hledat společný původ, společný výchozí bod kdesi hluboko v dávných a dávných slojích zmizelého času téhle Galaxie. Podle ní bychom měli být pokrevní příbuzní. Druhá je takzvaná funkcionální teorie; tu znám už z domova. Praví se v ní, že setkáme-li se s rozumnými bytostmi, které se vyvinuly v obdobných fyzikálních podmínkách, bude se jejich zevnějšek podobat lidem na Zemi prostě proto, že je to nejracionálnější funkční řešení přírody pro uvažující bytost, která je schopna vyrábět nástroje. Tak nevím.

Podstata je v tom, že my dva jsme teď na Igu, přirozeném měsíci Nové Eely, a čekáme. Čekáme společně s nimi, co nám přinese společný osud. Doma nevědí nic. Tu naši šnečí rachotinu jsme zničili. Uulova loď nás dovezla přímo sem. Potřebují nás z morálních a psychologických důvodů – o tom už byla řeč. Potřebují naši podporu. Na Eelu jsme dorazili v jedenadvacet hodin a přijali jsme Zprávu. Kdybychom se vraceli o týden později, sami bychom vlezli do léčky nepřátelských Memonů. Marnost nad marnost, tihle nás opravdu potřebují. M’Bala s Ivanem cestují tam dole po jejich městech. Předvádějí se, musejí vyprávět o Zemi – a celá tahle planeta doslova hltá každé jejich slovo.

Nechápu, jak na ně pouhá naše existence může tak mocně působit, ale věřím tomu. Osud lidstva na Zemi je v téhle chvíli beztak neodvolatelně spojen s jejich osudem.

Jsme tedy na Igu – měsíci nazvaném podle prvního Eelana, který se tu narodil a stal se prezidentem v době Velikého stěhování. Zde je centrum, řídící boj. Kabina, v níž zaplňuji tyhle stránky vlastní rukou, je umístěna pod jakousi průhlednou křemičitou střechou, táhnoucí se daleko za obzor. Sám jsem vyslovil přání, abych v těchto rozhodujících týdnech mohl být v hlavním stanu. Stejně tak i Nakamura. Spí v sousední kabině. Stěny kabin jsou průhledné a můžeme se rozhlížet na všecky strany.

Pětadvacet století věděli, že tahle chvíle nastane. Jejich dějiny jsou dějinami příprav. Ale lidský druh, jemuž je cizí dokonce i myšlenka na násilí, nemůže donekonečna žít v očekávání války. Největší část jejich energie však nespotřebovaly vědecké a technické přípravy, nýbrž snaha zachovat nejdůležitější rysy lidskosti, které z nich dělají lidské bytosti typu, jaký jedině uznávají.

Zachovali si je. Byl jsem tam dole mezi nimi, viděl jsem jejich bílá města. Dnes už nemají problémy s tím, že by lidé nechtěli pracovat. Chtějí.

Nejhroznější na tom je, že o svém nepříteli dodnes nevědí o mnoho víc než v období Velikého stěhování. Tamtěm se museli úzkostlivě vyhýbat, jestliže vůbec chtěli přežít. Dodnes nevědí, jak vypadají ti, kterým říkají Cizáci.

Vědí jen, že nutně musejí přijít. Před několika měsíci přistál na Igu jeden průzkumný Memon Cizáků. Očekávali ho. Dnes už mají dostatek prostředků, aby podobný přístroj zničili; neudělali to! Neudělali nic víc, než že mu poskytli docela nové, i když zdaleka ne úplné informace o Eelar-Omovi a jeho možnostech. Stroj se vrátil ke svým pánům s výzvou: se zprávou o existenci této planety a existenci této civilizace. Teď všichni čekáme.

Venku, ve volném vesmíru, v bezpečné vzdálenosti od Nové Eely je prostor, ohraničený neviditelnou hranicí: tam se všecko odehraje.

2

Mezitím uplynuly bezmála dva roky. Ještě jednou, naposledy beru do ruky svůj rukopis, abych po pořádku a podle časového sledu uzavřel tento příběh, jak se uzavřel ve skutečnosti – chci tak učinit zadost i smlouvě, kterou jsem podepsal s budapešťským nakladatelstvím Magvetö.

Ty necelé dva roky, kdy jsem se nedostal k dalšímu psaní, byly nekonečně dlouhé, zvlášť když vezmeme v úvahu, co všecko se za tu dobu odehrálo. Nuže, nakonec se o všem přece jenom nerozhodovalo nad měsícem Nové Eely. A dnes už také víme, kdo jsou ti tajemní Cizáci.

Toho dne před dvaceti měsíci – pořád ještě počítám čas podle greenwichského času – mě na Igo-Vandaru vyrušilo při psaní tohoto rukopisu rádiové hlášení pozorovací služby eelské armády. Ohlašovalo svaz umělých těles, letící ze směru Neznámého slunečního systému. Když se jednotka přibližovala k okruhu hvězdy MG 10003, její let zpomalil. O cíli jejich letu nemohlo být pochyb. Útok se dal očekávat asi za hodinu.

Pod žlutozelenou křemičitou střechou, dřímající v tichu, se všecko najednou probudilo k životu. Dva tisíce let a pět století Eelané věděli, že tahle hodina přijde. Věděli přibližně i to, ve kterém roce ke střetu dojde. Po celá pokolení věděli předkové každého z těch pobíhajících lidí, že právě jejich vnukové a později jejich synové budou ti, kteří budou osobně muset podstoupit boj. Poskytovalo to oněm generacím předků obrovskou sílu k přípravným pracím. A posilovalo je vědomí, že jsou všichni potomky pokolení prezidenta Igo-Vandara, těch Eelanů, kteří vykonali cosi nadlidského, kteří stvořili tento svět z ničeho.

Mezi nimi jsem se nedokázal ubránit myšlence, že pozemský člověk nikdy nedokázal takhle procítit osud druhu Homo sapiens, jako dokázaly generace druhu Eelar-Om procítit svůj život. Mezi nimi i ten nejprostší řadový technik u obrazovky žil pro něco víc, pro cosi vyššího řádu, než je pomíjivé štěstí jedince. A nepřinesli si sem staré neduhy svého životního způsobu, které se vyvinuly na původní Eele. Nebezpečí a úkol, nekonečné moře práce – to vše jim dalo pozvednout se k novému řádu velikosti. Dnes, kdy je ve víru nebezpečí všecko, poznali hodnotu pojmu být člověkem. A budou-li žít, dokážou i nadále žít v tom vědomí. Možnosti jsou neomezené – a to všecko se odráží v každém člověku. Jeden jako druhý jsou svého druhu proroky a umělci.

Neustále si uvědomují, že teď přišla osudná hodina. Není na nich vidět strach ani rozrušení. Patrné je jenom to, že po staletích příprav nastal čas, aby své dílo dovršili.

Nanejvýš jsem na nich pozoroval jakési zadostiučinění. Po pětadvaceti staletích čekání došla veškerá jejich trpělivost.

Nesrozumitelné hlasy a světelné výšlehy naplnily prostor pod křemičitou střechou. Tam se kdosi kamsi hnal, jiný s napjatou nehybností sledoval přístrojové panely. Ani při nejlepší vůli jsem v ničem nemohl pomoci, a tak jsem se snažil aspoň nepřekážet. Stáhl jsem se stranou a cítil jsem se naprosto zbytečný. Dokonce i za těch dramatických okolností jsem zachytil přátelský úsměv Uuly, když se na mě podíval mezi dvěma rychlými pohyby na knoflících panelu s řadou temných obrazovek, patřících k přístrojům, jejichž funkci jsem nerozuměl.

Potom kývl, abych k němu přistoupil. Ukázal na volné křeslo. Řekl něco mago-lynsky. Znamenalo to, že monitor obrazovky zabírá střed ničivého silového pole. Pamatuji si, jak mě na okamžik zalila hrdost, že už chápu i tak složité záležitosti.

Na obrazovce se promítal jenom temný vesmír. Věděl jsem už, že kdyby se v prostoru, sledovaném tímto monitorem, objevila pouhá nepatrná přilba bez pána a vznášela se vesmírem, viděli bychom ji se všemi nejmenšími detaily – tak dokonale dokázali svou technikou přiblížit sledované předměty. V horním koutu obrazovky se objevila daleká, slabě zářící hvězda. Silové pole se pohnulo – a s ním i obraz monitoru. Eelané dokázali manévrovat svým silovým polem jako dálkově řízenou vesmírnou lodí.

Pohyb kolem mě se utišil. Poloha obrazu se ustálila, pohyb se zastavil a uprostřed se objevil ovál omezený tenkou, ostrou linkou: silové pole.

Čekali jsme. Bylo ticho. Jako by všichni dokonce přestali dýchat. Okamžik krize.

Dole ve městech Nové Eely sledovaly miliardy lidí obrazovky ve stejném tichu.

Uplynulo třicet minut – změřil jsem to na svých stopkách Doxa, které se mi podařilo zachovat, když jsme z bezpečnostních důvodů veškeré své pozemské věci zničili, aby nepřítele v případě porážky nepřivedly zbytečně brzy na stopu Terry. Vzpomněl jsem si na ten argonově zářivý večer, kdy mi Julka tyhle stopky koupila v Hadí ulici. A náhle jsem se zoufalou snahou soustředil pozornost na přístrojový panel před sebou a pokoušel jsem se nemyslet na nic jiného.

Ještě pět minut. A najednou proběhl řadou lidí, kteří tu přede mnou seděli u přístrojových panelů, jakýsi tichý šum.

Něco probíhalo jinak, než očekávali.

Potom se události rozběhly. Uula mě vzal za ruku a ukázal na obrovskou ústřední obrazovku. Už předtím mi vysvětlil, že její kamera bez přestání sleduje nepřátelské stroje ve vnějším vesmíru od chvíle, kdy byly objeveny. Tři automatické lodi už se přiblížily na dohled. Spoustou neohrabaných výstupků se podobaly jakýmsi zfušovaným vajíčkovým ručním granátům z druhé světové války. Hned jsem taky přišel na to, co Eelany překvapilo. Pravé krajní vajíčko se každou chvíli zakolébalo a opisovalo jakési vlnovky, jako vlaštovka s vytrženým ocasem. Na okamžik dokonce vyběhlo z obrazu. Potom se stabilizovalo, ale vzápětí se zapotácelo druhé krajní. Uula silně sevřel mou ruku, ale ani jeden z nás si toho vůbec nevšiml.

Komíhání obou Memonů bylo stále silnější, potom do sebe najednou narazily a na jejich pláštích se objevily praskliny. Poškozené letěly dál. Prostřední začal pomalu, nepravidelně vířit: stroj, který zůstal nepoškozen, ostatním dvěma nepomohl. Pod křemičitou střechou už zazněly z megafonů nové příkazy; do akce se zapojili noví lidé a nové přístroje.

3

Později jsem se dověděl, že se podle letové dráhy Memonů už před okamžikem srážky vědělo o těžkém poškození jejich řídicího systému. Bylo to nedlouho předtím, než se přiblížily k souhvězdí Yarnod. Stroj, který byl v pořádku, vysílal potom velice silné, opakované signály na všech vlnových rozsazích najednou směrem k Igo-Vandaru.

Eelané už aspoň tisíckrát analyzovali doposud zachycené koordináty letu Memonů: nebylo pochyb, že se s nimi něco stalo. Bezprostřední přípravy bojové srážky byly zastaveny. Došlo se k hypotéze, že poslední signály mohly znamenat i volání o pomoc, anebo to byly opožděné pokusy o navázání styku.

I po těch pětadvaceti staletích příprav byli Eelané stále ještě ochotni riskovat, aby setkání dvou civilizací nebylo ničivé. Snad je vůbec nikdy nepochopíme – a možná i my budeme jednou takoví.

Odpověděli na rádiové signály Memonů, navázali s nimi spojení na základě matematickologických principů a o hodinu později tři doslova nemohoucí Memony, už vedené rádiem z Nové Eely, přistály v jednom pečlivě obestavěném obrovitém kráteru měsíce Igo-Vandar.

Za dalších čtyřiadvacet hodin už je bez pohromy rozebraly Antimemony, vyslané k jejich odzbrojení. Byly to stroje, které se zdokonalovaly mnoho století. Připravené laboratoře se pustily do urychleného zpracování paměťových prvků Memonů.

Dokázaly rozluštit všecky uložené informace – i na to byli v laboratořích náležitě vybaveni – a přesto narazily na jeden absolutně nepochopitelný fakt. V hlavním stanu se opět začalo mluvit o léčce.

Nakonec se ovšem nezvratně prokázalo, že tyto přístroje se vydaly na cestu, když se vrátil novodobý Memon s uměle naprogramovanou, Eelany upravenou informací: civilizace, která byla podle původních zpráv zničena atomovou válkou, žije nerušeně na planetě hvězdy MG 10003. A na tuto výzvu z Eely vyrazily. Stroje nebyly prosté průzkumné Memony, ale opravdová bojová jednotka, připravená zničit neznámého nepřítele. Představa, kterou si však o nepříteli Cizáci vytvořili, prostě neodpovídala údajům, které o něm měli k dispozici.

A co bylo zcela nepochopitelné, stroje odstartovaly na cestu, jako by letěly proti naprosto neznámému nepříteli. A přitom by se ledaco dalo vyvodit z materiálů, které přivezl Memon z průzkumu, a ledaco by se na výzbroji Memonů dalo upravit. Ti, kteří stroje vyslali, to všecko vůbec nebrali v úvahu.

I tyto tři exempláře byly uzpůsobeny tak, aby nic nevyzradily o těch, kteří je vyslali. Na posledním, nejdůležitějším úseku své pouti, v okruhu souhvězdí Yarnod, náhle znejistěly. Nedostávaly příkazy. Ale ještě nějakou dobu pokračovaly v letu setrvačností.

Podstatou jejich signálů vyslaných na Igo-Vandar, které jsme nedokázali ihned pochopit, bylo volání stroje svému pánovi, aby vyslal další příkazy. Detektory Memonů objevily strojovou inteligenci rozmístěnou na měsíci, a proto obrátily své antény právě tím směrem.

Nic jiného jsme nevěděli. Celá ta věc byla naprosto nepochopitelná.

S ohledem na záhady kolem Memonů přiměla nová situace státní radu Nové Eely k činnosti. Rozhodnutí padlo po důkladných úvahách, je možné, že Memony, které doletěly poškozené a s nedostatečným programováním, jsou součástí nějaké komplikované léčky. Nepřítel však už o Nové Eele shromáždil tolik údajů, že jen činy mohou přinést planetě bezpečnost.

Několik dní po tom, kdy Antimemony dokončily demontáž a analýzu cizích strojů – a dospěly k nepochopitelnému závěru –, vrátil se M’Bala domů na Zem eelanskou vesmírnou lodí v doprovodu několika »indiánských« odborníků s přesnými pokyny, které počítaly se všemi eventualitami, a s kompletním vybavením pro komunikaci s Eelou a pro vytvoření ochranného silového pole, jaké chránilo Eelany.

To všecko bylo pokládáno jen za bezpečnostní opatření, protože téhož dne odstartovala z Eely válečná flotila kosmických lodí – na palubě jsem byl i já s Nakamurou – směrem k hvězdě Ogg, vstříc neznámému nepříteli.

4

A tady jsem opět dospěl ve svém vyprávění k obtížnému místu. Větší část mých zápisků ani doposud nevycházela z osobní zkušenosti, od této chvíle však se musím ještě více opírat o zprostředkované informace.

Následující, závěrečnou část jsem musel rekonstruovat nejméně z tuctu pramenů a lze s jistotou tvrdit, že ani jeden z těchto pramenů by sám o sobě nebyl dostačující. Pomohly mi historické záznamy uchované na Nové Eele, cestovní rozkaz onoho dávného hvězdoletu, jeho poslední odeslaná rádiová zpráva i jisté partie paměťové kapacity zajatých Memonů.

Mimořádně na mě zapůsobila jedna osobní zkušenost. Posledních několik stránek je téměř úplně založeno na zprávě společné eelansko-pozemšťanské skupiny historiků a přírodovědců.

Spolupráce vědců obou planet hned od počátku znamenala předěl v životě obou civilizací. Málokdo čekal, že i my budeme schopni něco poskytnout Eelanům výměnou za obrovský vědeckotechnický pokrok, který nám najednou spadl do klína. Ale bylo tomu tak především na poli uměleckém. Slyšel jsem, že veškeré umění na Nové Eele už po celý rok doslova kypí tvůrčím varem. A to má na svědomí několik pozemských děl – například Frenchovo, Bartókovo a Marimbovo. Než se k tomu dostaneme, musím vyložit ještě mnoho věcí:

Jednotlivé prameny jsou spolehlivé, a přesto celý můj materiál není víc než hypotéza. Také tímhle způsobem se mohlo všecko odehrát.

Pro dokreslení situace se musím vrátit ke chvíli, kdy dvaatřicátého roku nového letopočtu Eely, to znamená v druhém roce útěku Eelanů na Prokron, ona jmenovaná strážní vesmírná loď poslala na Prokron zprávu, že se pouští hlouběji do prostoru podmaněného Cizáky.

5

Nikdo nemohl mít bezprostřednější zkušenost, pokud jde o pouť strážní vesmírné lodi. Tenkrát před pětadvaceti stoletími končilo hlášení takto: možná že je to naše poslední hlášení.

Třetí den po odeslání této rádiové zprávy, bylo to v noci, pocítila posádka strážní lodi poprvé zásah zvnějšku. Byli na cestě druhý rok. Ve velikém boji na život a na smrt, v němž ani jedna z protivných stran ještě nevěděla, jak válka skončí, byli zadním vojem i přední hlídkou. Ani to nesměli vědět. A kosmická loď číslo jedna nesměla v žádném případě padnout nepříteli do rukou. V žádném případě! Dvanáct kosmonautů, tvořících posádku, dobře vědělo, co to znamená.

Pohybovali se asi ve vzdálenosti třiceti světelných roků od Eely, od Prokronu ještě o něco dál. Nové fotonové motory znamenaly, že veliké vzdálenosti nevytvářely pocit definitivního odtržení – ani v čase, ani v prostoru. Ještě před dvěma dny úzkostlivě dbali, aby zůstávali vně hranice vymezené na hvězdné mapě zelenými liniemi, zvanými memonská hranice. Ani Cizáci se nikdy neuchýlili od předem vypracovaných a zafixovaných plánů. Na planetách, které tvořily jakousi mezní hranici jejich výbojů, ovšem po sobě nezanechávali nic, z čeho by se dalo usuzovat na jejich existenci. Jenom z celkového rozboru stop na řadě míst se dalo soudit, že tu byl kdosi, jenž se snažil zastavit vytváření života a zabránit jeho dalšímu vývoji umělými prostředky.

A to byla příčina, proč se kapitán lodi rozhodl, že vnikne do sektoru vesmíru, kterého se Cizáci zmocnili už před tisíciletími a jejž kontrolují sice málo častými, zato však pravidelnými lety svých strážních lodí, jak vysvitlo ze studia paměti zajatého Memonu. Pokud se chce něco dovědět, musí teď hrát va banque. A právě onoho třetího dne mu bylo jasné, že prohrál.

Zásah poprvé pocítili v noci. Brzo ráno dělal navigační důstojník už třetí opravu letové trasy a hlásil:

»Za posledních jedenadvacet hodin se loď uchýlila o jeden stupeň. Nemůže to být omyl, výpočty jsem několikrát opakoval – a nejenom já. Odchylku jsme opravovali, ale bezvýsledně. Loď neposlouchá příkazy velitelského stanoviště.«

Kapitánova tvář neprozradila žádné pocity. Přikývl.

»Nikdo nemá štěstí donekonečna… Neustále sledovat a opravovat kurs,« řekl potom. »Nedojde-li k mimořádným událostem, podávej mi hlášení každou hodinu.«

Zastavil se u trojrozměrné hvězdné mapy a zamyšleně si na ní prohlížel hranice vymezené zóny. Bod označující polohu vesmírné lodi teď splýval s jednou hraniční rovinou. Pronikli dovnitř tak nepatrně, že to hvězdná mapa ani nemohla ukázat.

Po dalších jedenadvaceti hodinách vzrostla odchylka na tři stupně a teď už bylo na hvězdné mapě patrné, že loď pronikla do nepřátelského prostoru. Počínaje třetím dnem vzrostla odchylka čtyřnásobně. Vzhledem k svým rozměrům dokázala loď vyvinout gigantické fotonové silové pole. Ani to však nebylo schopné odolávat síle působící na loď zvenčí. Při každém zvýšení tažné síly automaticky rostla i síla, která na ně působila. Přístroje nezaznamená-valy žádný nepřirozený vliv, přibližování kosmického tělesa nebo jinou mimořádnou událost.

Jako by neviditelné, mohutné paže uchopily loď a vlekly ji k určitému cíli. V blízkosti nebylo žádné hvězdné těleso, které by bylo schopné vyvinout takovou přitažlivou sílu – ostatně by muselo být mnohem větší než všecky známé nebo předpokládané hvězdy.

Čtvrtý den vyhlásil kapitán poplach prvního stupně.

Pátého dne, když vzrostla odchylka od původního směru na devadesát stupňů, prorazilo neviditelné záření díru do pláště vesmírné lodi poblíž fotonových motorů. Během několika minut byla závada opravena a za chvíli ležel na kapitánově stole poškozený pancéřový plát.

»Vypadá to jako nějaká válečná značka. Jako cejch vítěze,« řekl velitel důstojníkovi, který vedl práci při opravě. Na vyjmuté části pláště byly dvě díry velikosti a tvaru dvou dlaní, obrácených proti sobě ve dvou půlkruzích – mezi nimi zůstal materiál v podobě prstu. »Asi to znamená kritické množství rozdělené na dvě polovičky. Jejich první zbraní byla zřejmě taky atomová bomba. Ty dva půlkruhy můžou představovat štěpný materiál. Když se obě poloviny spojí, celková suma materiálu přesáhne kritické množství a následuje nukleární výbuch.

Mohla to být jejich první zbraň, ale soudě podle dnešní dráhy naší lodi, řekl bych, že teď mají v rukou i lepší zbraně. Když ovšem při tak vyvinuté vědě pociťují potřebu, aby vyrazili do nepřátelské lodi znamení svého triumfu, je to divošský atavismus. Ostatně to o nich neříká nic nového. Podle jejich strojů, způsobu boje a uvažování dobře víme, že jsou to znamenitě vybavení barbaři. Pokládají nás za poražené nepřátele a v určitém ohledu mají pravdu. Jenomže nevědí, že tím se ještě nestali vítězi.

Teď už nemůžeme váhat. Zítra vstoupí v platnost pokyny k realizaci plánu 01. Jak se zdá, budeme mít možnost i čas, abychom ho do detailu provedli v zdokonalené formě!«

Toho dne už obklopovaly vesmírný koráb ve všech směrech hvězdy, které se nalézaly v mocenském prostoru Cizáků. Kapitán je identifikoval podle hvězdné mapy, získané při analýze Memonu. Palubní přístroje občas zaznamenaly v obrovské vzdálenosti dálkově řízená tělesa, která se pohybovala dokonale přímým směrem mezi sousedními soustavami hvězd a jejich lodi si vůbec nevšímala.

Na jednom velice vzdáleném slunci pozorovali zvláštní výbuchy, z nichž poslední urval asi desetinu jeho hvězdné hmoty. Dva astronomové na palubě nedokázali stanovit, zda viděli přirozený či uměle vyvolaný výbuch.

V poledne si kapitán vyžádal údaje o rychlostí, zrychlení a směru letu za poslední tři dny. Na hodinu se zavřel do své kabiny a zabýval se výpočty – potom svolal svou jedenáctičlennou posádku. Na stole před nimi ležela otevřená obálka.

»Zbývají nám čtyři dny,« řekl. »Za půl hodiny vstoupí v platnost prováděcí pokyny plánu 01. Každý z vás má na mém stole obálku se svým jménem. Otevřete je.«

Trochu to zašumělo, když se rozdělovaly obálky, potom zašustila ostří, když každý z jedenácti mužů otevíral tu svou. Následovalo několik minut ticha, než všichni dočetli dvě či tři stránky pokynů pro svou osobu.

Velitel počkal, až odloží obálku i poslední. Potom promluvil:

»Pokud jde o rozkaz, není co si o něm vykládat, v tom jsme zřejmě všichni zajedno.« Chvíli čekal, a když nikdo neodpověděl, jenom několik hlav pokývlo na souhlas, pokračoval: »Tak tedy začnu s prováděním plánu.«

Kapitán vyndal ze stolu krabici s mikrokrystaly, opatřenou nápisem Veliké stěhování, vyšel na chodbu špalírem mlčících kosmonautů a hodil sérii krystalů do otvoru přístroje na likvidaci odpadků vedle velitelské kabiny. Během okamžiku byly mikrokrystaly rozloženy na atomy. Zbyl jemnozrnný, velmi jemný šedý popel. Žádná věda v celém vesmíru z něj nevyčte ani to, jaká byla struktura hmoty, z níž pocházel.

V tu dobu proletěl okolním vesmírem v prostoru dvou krychlových světelných let lidskému uvažování nepochopitelný rozkaz. Nemohl ho zachytit žádný přístroj, který měli lidé k dispozici:

Dopravit umělý předmět neznámého původu na druhou planetu Oggu. Živé tvory nepoškodit. Opakujeme: nepoškodit. Klap.

V nedýchatelné atmosféře vzdáleného kosmického tělesa uprostřed oblaků metanu kdesi na jeho povrchu to v jednom automatu klaplo. Stejným jazykem vysílala báze svazkem paprsků o obrovské energii zpět:

Jsou zajati. Jsou slabí. TRRG vítězí. Klap.

Uvnitř vesmírné lodi sotva sto metrů dlouhé sledovala posádka, jak velitel hází své bedlivě vedené poznámky do otvoru drtiče. Pak následovala kapitánova knihovna. Jedenáct mužů pomáhalo vyprázdnit velitelovu kabinu, potom se rozešli a pustili se do plnění příkazů obsažených v zapečetěných obálkách.

Hlídková loď se neodvratně řítila směrem, kam ji vedlo neznámé centrum. Za kapitánovou knihovnou následovaly všecky písemné či obrazové záznamy, hvězdné mapy a navigační pomůcky. Dvanáct lidí pracovalo ve dne v noci a nahrazovalo stravu i spánek tabletkami. Jejich úkol sestával z jediného bodu: podle příkazu v obálkách si rozdělili prostor vesmírné lodi a nosili do drtiče veškeré vybavení. Někteří členové posádky teprve teď pochopili, proč je tahle relativně malá hlídková raketa vybavena dvěma tak mohutnými atomovými anihilátory. Když byli hotovi s písemnostmi, nosili k otvoru přístroje, který se dal rozevřít až na velikost dvou dospělých mužů, všecko, co se dalo přenášet. A mladý kosmický kadet na palubě pochopil, že na téhle lodi se v podstatě dá přenášet všecko.

Éterem kolem lodi se v tu dobu nesl příkaz:

Zásilka živých tvorů se blíží. Je třeba zjistit jejich původ. Stanovit biologický a civilizační typ. Analyzovat stupeň inteligence a potenciální bojové síly.

Stroje odpověděly:

Rozkaz bude proveden, jakmile zásilka dorazí.

Na planetě Oggu zahájila činnost automatická laboratoř vrchního válečného centra. Chemické analyzátory, které po celá staletí zahálely, se napouštěly chemikáliemi, automatické mozky plnily programovanými otázkami elektronické psychoanalyzátory. Stroje v pitevnách, kde se pitvalo zaživa, dostávaly nové břity. Stroje odeslaly do vesmíru hlášení:

Ještě dva dny.

Na palubě strážní lodi zkontroloval velitel s dvěma členy posádky kabinu s velmi tlustými stěnami. Byla po celou cestu zapečetěna a její určení bylo známo jenom veliteli. Stěny byly vyrobeny ze slitin schopných odolat i nukleárnímu výbuchu v bezprostřední blízkosti.

Posádka lodi rozmontovala a po dílech naházela do drtiče znehodnocené řídící zařízení, pohonný systém a poslední části zařízení lodi, potom zásoby potravin a nakonec i vlastní obleky. Z vesmírné lodi nezbylo nic než holý kovový plášť, několik příček, dvanáct lidí, pár pastilek a jeden klíč.

Devátý den poté, kdy pocítili cizí zásah, svolal kapitán opět svou posádku. Několik okamžiků mlčky postáli u atomových drtičů, potom velitel klíčem otevřel schránku, umístěnou mezi oběma drtiči, klíč hodil do anihilátoru a zatáhl za červenou páku, umístěnou ve schránce.

6

Na druhé planetě Oggu v sedmém podlaží Trrgu se čehosi ve chvíli výbuchu zmocnil pocit hrůzy.

Ono cosi, jež se v okamžiku výbuchu otřáslo hrůzou, bylo něco velmi a velice vzdáleně analogického, a přesto přirovnatelného k vegetativnímu nervovému systému našich obratlovců. Byl to ovšem organismus stotisíckrát citlivější a výkonnější – vyplňoval celá tři podlaží Tvora. Úkolem onoho čehosi bylo vnímat v rozměrech mezihvězdných dimenzí a – lépe se to nazvat nedá – předvídat. Trrg to měl spíš jako svůj třináctý smysl, jakousi dvousměrnou paměť, která je schopna telepaticky vyvolávat minulost, odhalovat souvislosti a usuzovat do budoucna. Tento smysl byl mimořádně ostrý, a přesto byla jeho výkonnost omezená. A pokud jde o budoucnost, muselo se počítat se silným faktorem nespolehlivosti. Ten pocit, objímající dlouhá tisíciletí, byl tak slabý, že uvědomělé myšlení Trrgu ho prostě odmetlo stranou.

A tak si vlastně neuvědomil, že za nekonečná tisíciletí své existence poprvé utrpěl porážku.

V celém známém okrsku vesmíru nebylo moci, která by se mu mohla postavit a měla sebemenší naději na úspěch. A vlastně ani žádný z dalších Trrgů na druhé planetě Oggu.

Když vybuchla kosmická loď z Eely devátého dne po svém zajetí, myslící vědomí Trrgu došlo k závěru, že se stala nehoda v nejméně vhodném okamžiku.

Trrg byl racionální tvor. Vždy a za všech okolností volil jediné správné řešení. Jen tak se mohl uchovat, zatímco množství jiných Trrgů už přestalo existovat. Jen tak se mohl stát první mezi Trrgy, jenž se pustil do podmaňování vesmíru a mohl se stát neotřesitelným pánem kosmu, prozkoumaného jeho automatickými kosmickými loděmi. Z toho všeho vyplývalo, že jeho psychologie neznala a jeho myšlení nemohlo pochopit možnost sebevraždy.

Výbuch kompletně zničil raketu Eelanů. Technická síť, kterou Trrg zmobilizoval, dokázala sledovat a shromáždit jenom několik částí lodi, rozsetých v obrovském prostoru. Podle rozboru měla myslící bytost, která raketu řídila, k dispozici jen velmi málo přístrojů. Trrg usuzoval na jedinou bytost. V jeho úvahách nebylo místo pro skupinu stejných myslících tvorů, kteří by společně pracovali a měli stejný cíl. Organismus toho tvora musel být velice slabý, protože z něho nezbylo vůbec nic, z čeho by se dalo usuzovat na rozměry a hmotu, z níž sestával, a na životní metabolismus.

Ale v jistém ohledu bylo zkoumání přece jenom úspěšné. Automaty objevily jedinou součástku lodi, která zůstala zachována. Byla to uzavřená jednotka, která sloužila neznámému tvorovi jako laboratoř, a tak ji kovový kryt uchránil od vlivu výbuchu. Podle rozměrů a obsahu této buňky se dalo usoudit, že ti tvorové dorůstají sotva deseti metrů, dýchají fluor, na němž je založena jejich látková výměna, průměrná teplota na jejich planetě se pohybuje kolem trojnásobku teploty bodu varu vody a je třeba je hledat v blízkosti obrovského bílého slunce.

Deváté podlaží Trrgu vypracovalo na podkladě těchto informací plán pátrání po této planetě a jejího zničení. Takové setkání může mít pro cizí civilizaci jediný a neodvolatelný závěr.

Trrg vydal svým automatům rozkazy. Bylo v nich vyjádřeno, co mají dělat na blízkých či vzdálených místech druhé planety Oggu, co mají dělat v systému sousedního slunce Xyq či ve vzdálených končinách Mléčné dráhy. Vydával jenom rozkazy; on sám nemohl opustit druhou planetu Oggu, na níž se před mnoha milióny lety odehrál zázrak zrození života a po dalších miliónech let vznikly první Trrgy. Nedokázal překročit ani hranice oné skalnaté planiny, na níž stál. Už několik tisíc let chyběla mezi schopnostmi Trrgu schopnost pohybu.

Roboty odstraňovaly z vnější vrstvy jeho mozkového plazmatu odumřelé části; roboty se staraly, aby sexuální interrelační vlnění sousedního přátelského Trrgu, který stál za hřebenem hor, dorazilo na místo určení a oplodnilo vnitřní vrstvy plazmy, chystající se k dělení. Roboty se staraly o zvířata, zajišťující bílkoviny, i o pěstování rostlin, potřebných pro zvířata. Automaty konaly vědecké pokusy, automaty pro něj pátraly v okolí planety i ve vzdálených sektorech kosmu. Automaty pro něj konstruovaly nové a nové zbraně, automaty se pouštěly do válek proti automatům jiných Trrgů.

Ačkoli z pozorovacích stanovišť v nejvyšších podlažích bylo možné sledovat obrazy vzdálených hvězd, na vlastní planetě omezoval bezprostřední vizuální vjemy obzor. Na okraji obzoru Trrg sotva zahlédl nejvyšší podlaží sousedního přátelského Trrgu. Trrg ovšem dobře věděl, že jeho soused může být jenom dočasným spojencem: síla souseda, jemuž se tak dostalo jisté záštity, povážlivě rostla, a to mu způsobovalo starosti. Věděl, že v kritickém okamžiku zůstane z nich dvou naživu ten, který se dříve rozhodne zaútočit a vyhledat si nového sexuálního partnera.

Mezi pojmy, jež Trrg znal, chyběl pojem o čase, kdy ještě nestál na téhle skalnaté planině. Pokládal se za věčného. Byl tu přece vždycky. Rozhodoval se vždycky v pravou chvíli. Jeho moc v minulých tisíciletích neustále rostla.

7

Bytí se pro něj rovnalo neustále rostoucí síle.

Síla pocházela z vítězství nad jinými Trrgy.

Kdysi, před mnoha tisíci let, byl počet Trrgů na planetě osminásobný a vznikali stále noví potomci. Pak ovšem nastala chvíle – bylo to velmi dávno –, kdy se rozhodovalo o všem. Zbraně byly připraveny. Tenkrát ještě mezi nimi byli i takoví, kteří předpovídali, že tato změna rozhodne o existenci Trrgů a že jejich druh bezpochyby zanikne, sáhnou-li k násilnému řešení.

Deváté podlaží Trrgu si onen mezník vybavilo v paměti. Trrg nesouhlasil s onou tezí a ani s ní nemohl souhlasit. Vždyť mu ji našeptával strach těch slabších. On volil boj. Slabí už neexistují a on přežil mnoho tisíc let a s každým novým věkem jeho síla rostla.

První nukleární válka vypukla o naleziště vzácných kovů. Trvala sedmdesát vteřin.

Poražení přestali existovat a jejich zbraně přešly do rukou vítězů. Kdo měl vůli po životě, myslel na příští válku a začal s budováním komplikovaných obranných systémů, se zdokonalováním útočných zbraní, s formováním armád automatů. Rodila se dočasná spojenectví vzdálených Trrgů proti jiným stejného druhu. A spojenectví se opět zpřetrhávala, z bojových přátel se stávali smrtelní nepřátelé. Válka se stala trvalým stavem.

Každých tisíc let se vyskytlo několik Trrgů, jejichž obranný systém nebyl dostatečně moderní, takže jím prorazily nejnovější zbraně. Vždycky se vyskytl jeden či dva, kdo byli smeteni z tváře planety útokem, jenž přišel z nečekaného směru. A jedno tisíciletí následovalo nemilosrdně za druhým. Na péči o potomky nebylo ani pomyšlení: po tolika stoletích vývoje by nebyli schopni se uhájit. Počet Trrgů nepřevyšoval osminu počtu z doby před první válkou.

Trrg se nebál. Patřil mezi tři nejmocnější jedince. Mezi ty, kteří měli své vojenské síly a stálé opěrné body i mimo vlastní sluneční soustavu. Armády jeho automatů se občas utkaly s roboty některého jiného Trrgu o nadvládu nad určitou planetou či okrskem vesmíru, a tak se zvolna utvářely víceméně definitivní hranice výbojů a dalších plánovaných výprav. Tehdy vypracoval podrobné plány činnosti Memonů. Jeho armáda mu zajišťovala, aby nebyl nadále napaden z vesmíru. S neúprosnou jistotou si byl vědom i toho, že z nich tří to bude právě on, kdo se časem zmocní teritorií ostatních dvou.

Nebál se. Jeho vědomí smetlo z cesty i náznak hrůzy, který pocítil prostřednictvím třináctého smyslu. V žádném případě to nespojoval s trpasličím desetimetrovým tvorem, dýchajícím fluor, jehož kosmická loď padla za oběť nehodě právě v nejméně vhodný okamžik.

Ani v náznaku netušil, že v této bitvě, v níž ztráty představovalo dvanáct lidí mnohem menších než deset metrů, dýchajících kyslík na oběžnici rudého trpasličího slunce, kde teplota nedosahuje ani třetiny teploty bodu varu vody, jejichž bratři hledali v té chvíli nový domov na útěku před jeho Memony – už utrpěl první porážku. Nemohl nic vědět o druhu, jejž činila mocnějším jeho druhu vlastnost, že jeho drobní, křehcí jedinci nebojovali proti sobě, ale naopak, dovedli obětovat sami sebe pro zachování svého lidského druhu. Nic nemohl vědět o dvanácti obálkách a o textech končících slovy:

Tvoje loď upadla do zajetí. Nepřítel se nesmí nic dovědět o našem původu. V této chvíli od tebe Eela žádá to největší, co jí můžeš dát: svůj život.

Bylo mnoho Trrgů, mnoho smrtelných nepřátel. Po právu se obávali jeden druhého.

Smysl jejich života se stále více soustřeďoval k jedinému cíli: přežít.

Veškerý organismus Trrgu sloužil tomuto účelu. Tato myšlenka v něm po tisíciletí postupně sílila – a v té době už vlastně splynula i s přirozeným pudem sebezáchovy. Vše ostatní potlačila.

V jednom však přece jen jeho čidla a analyzátory nebyly dostatečně výkonné: aby ho dokázaly vytrhnout z jeho slepě jednostranné existence a způsobu myšlení. Nebyl prostě schopen obrátit svou obrazotvornost jiným směrem. Nemohl ani vědět, že v mlhavém popudu jeho třináctého smyslu je zašifrována »vzpomínka« na vzdálenou budoucnost, na okamžik, kdy na druhé planetě Oggu přistane první kosmická loď Eelanů.

Existoval. Trrg, nic jiného. On a ostatní Trrgové. Jak se jejich počet zmenšoval, byli stále tvrdší, stále nelítostnější a stále méně zranitelní nepřátelé.

V okruhu tohoto okleštěného světa kraloval zákon přirozeného výběru s výsledky odpovídajícími téhle pokřivené logice.

Stále více místa v horních podlažích intelektu zabíralo hlavní bojové centrum, které obsahovalo údaje o celé bohatosti zásob informací, obraz o charakteru a obranném systému každého jednotlivého Trrgu. Kompletní elektronická mozková síť průběžně vyhodnocovala momentální stav těchto informací včetně těch nejčerstvějších. Trrg věděl o obdobných zařízeních jiných Trrgů a přesně znal jejich citlivost. V průběhu zdokonalování si byly jejich zbraně a obranné systémy stále podobnější. Jejich vývoj byl determinován objektivními zákony přírody a jejich další krystalizaci zaměřoval v podstatě totožnou cestou.

V určité fázi se ustálila jakási nehybnost protivníků: vznikla situace, které se na Zemi říká při šachové hře pat. Čas je však obrovská síla. Přece jenom docházelo k nepatrným změnám v přírodním okolí, v připravenosti jedinců. A na základě zákona vysokých čísel občas některý Trrg dostal od svého elektronického válečného štábu zničehonic signál: hlásil, že jiný Trrg, nalézající se na těch a těch koordinátách, bude z tohoto směru a tím a tím způsobem po celé tři hodiny – nebo jen dvacet vteřin – zranitelný. Zároveň došel i přesný válečný plán a program útoku, vypracovaný pro všecky eventuality.

Tyto stavy zranitelnosti byly pochopitelně vzájemné a situace se snadno mohla obrátit – o tom, který z tvorů, u něhož k podobnému stavu došlo, zůstane naživu, rozhodovala často jenom hbitost špionážní služby. Oněch dvacet vteřin předstihu. A tak se nesmělo váhat.

Ani on neváhal. Nezaváhal nikdy. Minulá tisíciletí mu dávala za pravdu. Trrgů stále ubývalo, on však zůstával.

Měl starost i s podmaněnými prostorami vesmíru. Zajímala ho jediná věc – vždyť pud sebezáchovy je nejsilnější. Po řadě staletí výzkumné práce a pokusů s ohledem na počet pravděpodobnosti vypracoval teorii, jakých podmínek je zapotřebí, aby na nějakém vesmírném tělese vznikl život. V podstatě jakýkoli život. Nehledal plnou jistotu – jeho inteligence byla svrchovanější. Věděl, že je nesmírné množství potenciálních variant života a že je nemůže všecky uhlídat. Ostatně jeho výpočty vycházejí jenom z informací o faktech, která má k dispozici. A je naprosto nevyhnutelné, že existují i fakta, o nichž nemá žádné informace. Dobře věděl, že vesmír je nekonečný a stejně nekonečné jsou kosmické variace na téma život. Fakta omezovala jeho fantazii a natolik iracionální pojem, jako je nekonečno, se mu nedařilo obsáhnout.

Když si ujasnil problém podmínek potřebných k životu – vycházel přitom z relativně malého počtu základních fyzikálních a chemických jevů –, postaral se o to, aby se ihned jednalo. Kam sahal jeho vliv, nikde nepřipustil, aby se nutné podmínky vyskytovaly delší dobu zároveň. Nejprve metodicky a pracně prozkoumal okrsek vesmíru tvořící jeho panství. Všude zlikvidoval jeden nebo dva z faktorů nutných k existenci života: samozřejmě ty, k jejichž likvidaci potřeboval nejméně energie. S automatickou a neomylnou metodičností opakoval proces likvidace v několikatisíciletých intervalech. Nemusel to dělat často: proces vzniku života není záležitost, která probíhá ze dne na den, takže pracoval s několikanásobně pojištěnou bezpečností.

Stejně to dělali i druzí dva Trrgové.

8

Míjela staletí, míjela tisíciletí.

Na místě přátelského Trrgu, který stával za řetězem hor, už byl po celé věky hluboký kráter, na jehož dně se slily neidentifikovatelné zbytky kovů do podoby ztuhlé lávy.

Teď byl v sexuálním spojení s Trrgem na protilehlé straně planety – stál tam na břehu moře, byl obklopen polokruhem hor, jež ho chránily od pevniny. Vlny mezi oběma jedinci procházely reléovou stanicí stacionární družice, zavěšené nad rovníkem. Velmi těžko se odhodlával k této variantě. Vlny pro něj měly životní důležitost – a svěřit jejich neustálý tok přístroji, to zatím nemělo obdobu. I ty nejspolehlivější stroje se mohou porouchat a jsou vystaveny nepřátelské sabotáži. V okamžiku volby však věděl, že musí riskovat. Pouze převratně novými řešeními si mohl udržet svoje výsadní bezpečné postavení.

Elektronický válečný sektor mu hlásil, že on a Trrg v postavení antipoda dospěli zároveň do takové strategické situace, kdy si už nepřejí další riziko sexuálního spojení se sousedními Trrgy, přesněji řečeno: nemohou si už dovolit, aby mohli zajišťovat svým sousedům bezpečnost.

Rozhodl se pro nové řešení a jeho odvaha se opět jednou osvědčila.

Mezitím jeden z Memonů odvysílal zvláštní a znepokojující výškový záběr z jedné nepříliš vzdálené planety. Na jejím povrchu, snímaném shora, bylo vidět na volném poli v průhledu mezi dvěma mraky cosi nezvyklého. Planeta patřila k sousednímu slunečnímu systému Xyq a byla tak blízko, že na ni dohlížel jenom běžnými strážními lety. Ale ta věc na snímku mu cosi připomínala a připomínala to znepokojujícím způsobem. Jenže nemohl přijít na to, co mu připomíná. Elektronický úsek to porovnával se všemi doposud snímanými předměty a živými tvory a z centra paměti se vyrojil neuvěřitelný počet obrazů, přesto však nedospěl k žádnému závěru. S podobnými formami se však Trrg nebo jeho automaty nesetkaly po celou dobu válčení.

Provedl dokonce zdánlivý nesmysl, že dal dopravit snímek před vlastní vizuální čidla. A ihned všecko pochopil. Tyhle formy jeho automaty nikdy od zahájení nepřátelských akcí nemohly zaznamenat, neboť od těch dob se podobné formy nikdy nevyskytly: byl to totiž mladý Trrg, který sotva prošel embryonálním stadiem, rostl a rok od roku se zdokonaloval.

To neznamenalo nic jiného, než že jedna z dvou vyslaných kosmických lodí vyřešila vědecký problém, jak zajistit mimo druhou planetu zrození potomstva, což se doposud pokládalo za neřešitelný oříšek. Tento výsledek by snad kdysi znamenal, že před druhem Trrgů se otevřely neobydlené sluneční soustavy vesmíru a zároveň ho čeká nekonečný další vývoj a rozšíření. Kdysi to byla pravda. Teď to však znamenalo jediné: ohrožení vlastní existence z nejméně očekávaného směru.

Když byla zničena planeta slunce Xyq a s ní i počínající život, tušil už, že je tajemství vývoje jeho druhu mimo druhou planetu Oggu navždy ztraceno. A sám zakladatel tohoto života se octl v takovém emocionálním zmatku, že se najednou stal na delší dobu zranitelný. Jako by ztratil pud sebezáchovy. Zničil ho někdo jiný. Na přecitlivělost nebyl čas. Žádné dojetí! Jen žádné dojetí!

To byl druhý z Trrgů, jehož moc sahala do prostor vesmíru. Třetím byl antipod, Trrgův spojenec a sexuální partner.

9

Nadešel den, kdy jsem i já stál v eelanském kosmickém skafandru na větry ošlehaném povrchu druhé planety Oggu. Sluneční soustavu Trrgů jsme našli bez problémů podle informací ze zajatých Memonů.

A pak jsme tam stáli, drobní tvorové na okraji skalnaté planiny, a nechápavě, s ošklivostí jsme civěli na věž, vysokou jako hora, s fantastickými výběžky a výrůstky a s povrchem z blýskavého kovu.

Viděli jsme ho.

Jeho drama, které tehdy spělo ke konečnému rozuzlení, se pozemským a eelanským vědcům nedlouho potom podařilo rekonstruovat. Byl to druh zrozený pro vědu, geniální v analýze situací. Mám dojem, že toto téma nám zajistí studijní materiál na dlouhá léta. Podstatu dramatu i s hlavními obrysy dějin Trrgů, které se psaly na tomto místě, se nám podařilo vyloupnout poměrně rychle.

Tak se zkrátka stalo, že ještě jednou a naposled nastal čas k řešení. Později jsme v uvědomělé paměti Trrgu narazili na stopy nejistých, napolo dozrálých myšlenek, podle nichž přece jenom bylo chybné všecko, co se na druhé planetě Oggu odehrálo. Snad… Snad teď naposled se dalo začít znovu – beze zbraní, bez války, bez nepřátelství.

Nastala chvíle, kdy Trrg a jeho druh-antipod, s nímž byl v pevném svazku, se octli sami na celé planetě, sami v celém vesmíru, který znali. O kosmický prostor Trrgu, který byl zničen po katastrofě jejich potomka, se podělili mírovým jednáním. To jim nepůsobilo žádné problémy – byli spojenci.

Dosažitelný vesmír patřil jim dvěma. Na samotné planetě se jejich postavení pochopitelně velmi posílilo. Rychlostí, rostoucí geometrickou řadou, padali zbývající Trrgové. Většina z nich se stala obětí jednoho či druhého obra. Jejich spojenectví a monopol, pokud šlo o vesmírné výboje, je nesmírně posílily a vyšinuly rovnováhu v jejich prospěch.

A tak jednoho dne zůstali sami dva. Nikde nevznikali žádní potomci. Samovolný vznik jejich druhu na jiných planetách by byl vědecky absolutně mimořádným jevem… A oni dva se mezi sebou dohodli, že nikde nový život ve svých potomcích budovat nebudou. Znamenalo to jistotu pro oba. V průběhu minulých bojů totiž dokonale zmapovali vlastní planetu, takže mohli kontrolovat do detailu všecko, co se tu odehrávalo. Odtud nemohlo přijít žádné překvapení. To také bylo důvodem, proč kdysi jejich druh se zoufalým vzepětím vědy vytvořil mimo planetu podmínky pro život jejich druhu. Jenže jeden mrak se rozdělil v nevhodnou chvíli: právě pod čočkou snímacího aparátu. A veliký objev byl navždy ztracen.

Opět se vytvořila v dějinách Trrgů patová situace. Tentokrát ve zvláštní variantě.

10

Věčný život mozkové hmoty, naplňující horní patra Trrgu, a spolu s ní i život celé bytosti zajišťovalo plynulé obnovování vrstev plazmatu. Ostatně nebyl to ani věčný život, pokud uvažujeme o jednotlivých buňkách. Zestárlé vrstvy odumíraly, kornatěly, automaty je odstraňovaly a z hlubších vrstev se na jejich místo tlačily nové, jež měly ve svých genech zapsáno vědění a zkušenost mnoha tisíciletí. Trrg byl typem jednopohlavního tvora. Obnova jeho mozku odpovídala růstu jiných živoucích tvorů. Byl to růst duchovní, růst vědění. Tvor žil jen tak dlouho, dokud se vyvíjel. V přírodě není nic, co by stálo na místě. Je jenom vývoj nebo úpadek. Podmínkou pro množení vnitřních mozkových buněk Trrgu bylo oplodnění – jinými slovy spojení s jiným Trrgem prostřednictvím záření.

V určitou chvíli narazily jeho Memony na planetu, jejíž civilizaci zahubila nukleární válka. Pravidelné strážní lety se staraly o to, aby znovu neožila, ale nesetkaly se s žádnou známkou života. A dávná vzpomínka na kosmickou loď, která k nim zabloudila zvenčí, se nějak setřela uprostřed bojů a starostí.

Byli dva. Žili. Míjely nekonečně dlouhé roky. Všechen čas věnoval Trrg prověřování situace a neustálé kontrole podmaněných planet.

A pak, s náhlostí blesku, nadešel okamžik, na který se připravoval každou z bezpočetných vteřin dlouhých let. Pátrací elektronické přístroje mu přinesly zprávu: vlivem zvláštních jevů v ionosféře planety se dostala do rádiového stínu volná dráha, po níž může bez nebezpečí odhalení udeřit od moře na svého posledního nepřítele. Na rozhodnutí měl jen několik vteřin. Nemožnost odhalit v rádiovém stínu blížící se globální zbraň se mohla obrátit i proti němu. Z milosti jakési geofyzické náhody měl náskok o chvíli, o niž jeho automaty předstihly stroje Trrgu –antipoda.

V toku mnoha tisíc let jeho mohutné mozkové ústrojenství přivyklo tomu, že se musí ve zlomku vteřiny odhodlat k životně důležitým zásahům. Toto bylo nejtěžší rozhodování.

Využil až do posledního zlomku vteřiny všechen čas, který měl k dispozici, a bezmála tím zaváháním uvrhl sám sebe do nebezpečí záhuby.

Bral v úvahu všecko. A v ten okamžik se to stalo: proti veškerým historickým zkušenostem, které mu dávaly za pravdu, se v jeho nitru vynořila pochybnost.

Teď, naposledy je tu ještě jedna eventualita. Nezasadit úder, ale pokusit se o nemožné: o mír. Kdyby ještě před uplynutím onoho časového úseku uvědomil o věci druhého Trrga, věrohodně by tím prokázal, že měl možnost ho zničit. Neudělal to, což dokazuje, že chce upřímně uzavřít mír.

Ten okamžik pominul. Zpráva, která ukazuje na vzájemnou zranitelnost, může vyvolat i odpověď v podobě úderu. Pak by na jeho místě zbyl kráter, na jehož dně by byla spečená neidentifikovatelná slitina kovů.

Trrg se rozhodl. Možná že už v onom okamžiku s určitostí něco věděl.

Údaje z Memonu, odeslaného zpět z Igo-Vandaru, už ponechal zcela stranou. Nemohl se jimi zabývat – tyhle věci měl už za sebou. Na základě předem programových pokynů vyslalo válečné centrum automatů tři bojové lodě, aby zničily protivníka na Eele. S informacemi, které byly do Memonu vloženy na Nové Eele, tyhle staré, prastaré pokyny nemohly počítat. Centrum prostě vyslalo válečné lodi.

Předem programovaná trasa dovedla Memony až k bodu, kdy musely vstoupit do bezprostředního spojení s Trrgem a vyžádat si od něho další rozkaz.

Tato fáze nastala v blízkosti souhvězdí Yarnod.

Memony znovu a znovu žádaly přesné taktické pokyny.

Ale odpověď po každém volání zněla, přeložena do lidských schémat uvažování, takto: »Dělej, co chceš.«

Automatické válečné lodi pochopitelně nechtěly dělat nic. Byly schopné zničit celé světy, ale neměly žádnou vlastní vůli. A právě ten protismyslný pokyn způsobil poruchu jejich řídicího systému a jejich potácivý let.

Tuto poslední zprávu, která by nám byla mnohé prozradila, Memony ihned podle předem naprogramovaných pokynů smazaly beze zbytku včetně všeho, co mohlo svědčit o bezprostředním spojení s Trrgem.

A tak se jejich antény obrátily směrem k Igo-Vandoru a poslušně, bez jakéhokoliv projevu odporu přistály.

Trrg se nemohl zabývat hlášením Memonu, který se vrátil ze vzdáleného sektoru vesmíru.

V té době už měl rozhodnutí za sebou.

A zakrátko jsme stáli na větrem rozervaném povrchu planety na úpatí věže Trrgu my, posádka první eelanské vesmírné lodi, která tu přistála.

Viděli jsme ho.

Stál tam nepoškozený, stál tam nemohoucí, obrovitý a nehybný ve svém smrtelném zápase, kolem něho ztichlá armáda trosek jeho robotů, které se zničily navzájem ve smrtelné agónii.

Ještě žil. Přátelé z Eely v něm svými telepatickými čidly objevili pod vražedným pancířem odumřelých svrchních vrstev mozku poslední jiskry myšlenek. Rychle mu kladli prostřednictvím telepatických vysílaček otázky: Jak můžeme pomoci? Chceme pokyn, co máme dělat!

A on, ačkoli by to byl ještě dokázal, ve své nekonečné pýše neodpověděl. Věděl, že jediná odpověď by zněla: »Je pozdě.« Ještě když nebylo pozdě, před tisícem let, se rozhodl, a po jeho antipodu dnes zbyly jenom mrtvé trosky. Teď nechtěl dát najevo před tím drobným, odporným hmyzem svou slabost.

Neboť v tu chvíli už věděl, proč jeho třináctý smysl reagoval na zničení neznámé vesmírné lodi s pocitem hrůzy.

Viděl totiž do budoucna: Viděl okamžik tohoto setkání. Tohoto setkání sotva po tisíci letech od chvíle, kdy za cenu tvrdého rozhodnutí porazil i posledního nepřítele na protilehlé polokouli druhé planety Oggu. A pak už nebyl žádný druhý Trrg – nikde a nikdy a nijak –, jehož paprsky by byly schopny oplodnit rodící se nové vrstvy plazmatu jeho mozku.

PÉTER LENGYEL

DRUHÁ

PLANETA OGGU

Z maďarského originálu Ogg második bolygója, vydaného nakladatelstvím Magvetö, Budapešť 1969, přeložil Milan Navrátil. Obálku s použitím kresby Teodora Rotrekla navrhl Miloslav Fulín. Vydání I. Praha 1981. Vydalo Nakladatelství Svoboda jako svou 4636. publikaci.

Odpovědný redaktor Ivo Železný.

Výtvarný redaktor František Kraus. Technická redaktorka Marta Budilová. Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha. Náklad 80 000. AA 10,88, VA 11,18. Tematická skupina 13/34. 73/604-22-8.2

Cena kart. Výt. 16,- Kčs 25 — 001 - 81

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai