Brian Lumley

NEKROSKOP VI 

POKREVNÍ BRATŘI

PRVNÍ KNIHA TRILOGIE SVĚT VAMPÝRŮ

POLARIS

Brian Lumley

NEKROSKOP VI:  

POKREVNÍ BRATŘI

(NECROSCOPE VI: BLOOD BROTHERS, VAMPIRE WORLD)

Copyright © 1992 by Brian Lumley

All Rights Reserved.

Translation © 2002 by Klára Hlavicová  

Cover Art © 1992 by Bob Eggleton

ISBN 80 - 7332 - 001 – 0 

Věnováno Nickoví Austinovi, který byl po mnoho let mým majákem.

Už jsme museli vypít více Metaxy, než sami vážíme,

ale tam, odkud pochází, je jí ještě spousta!

Část první

Ohlédnutí

I

Ráno. Rozbřesk. Východ slunce!

Už patnáctkrát vyšlo slunce od bitvy o Obyvatelovu zahradu. Vyšlo na jihozápadním horizontu, procestovalo předurčenou trasu svého věčného koloběhu a zapadlo na jihovýchodě. Patnáctkrát vykreslilo na obloze nízký, teplý a pomalý zlatý oblouk své dráhy, patnáctkrát zapadlo.

Západ slunce: noc, temnota a nebezpečí!

Od nepaměti býval západ slunce časem hrůzy. Byla to doba, kdy poslední žluté paprsky sklouzly z vysokých skalních útesů mohutného pohoří. Nejvyšší vrcholky se zbarvily do světle okrová, pak do popelava a konečně do barvy vlčí srsti, postříbřené pod noční oblohou Hvězdné strany. Býval to čas hrůzy, to ano... ale dnes tomu tak už není. Je přece po bitvě o Obyvatelovu zahradu, která skončila vítězstvím. Vampýři, téměř nesmrtelní vládci skalních hradů na Hvězdné straně, už nesmrtelní nebyli. Vlastně už byli skoro všichni mrtví. Někteří uprchlí do Ledových pustin, ale těch, kteří byli schopni útěku, zbylo jen několik.

Západ slunce a nic, čeho by bylo třeba se bát. Už nikdy. To byl zvláštní pocit...

Na druhé straně hor, na té, která leží blíž slunci (na Sluneční straně, s lesy a řekami na severu a nemilosrdně rozpálenou zemí na jihu), bude den trvat ještě dalších dvacet pět hodin. Na Hvězdné straně se však staví životodárnému slunečnímu svitu do cesty mohutné pohoří. Nevlídné krajině Ledových pustin na dalekém severu tak zůstává jenom chladné blikání hvězd a polární záře. Tak tomu bylo odedávna, a takové to také navždy zůstane.

Dříve tu bývali Vampýři... ale dnes už tomu tak naštěstí není. Alespoň ne na Hvězdné straně. Žádní, kromě jediného. A ten je jiný než ostatní. Je to totiž sám Obyvatel zahrady.

Dnešního večera, po patnáctém západu slunce v Novém věku Hvězdné strany, si Obyvatel nechal zavolat Lardise Lidesciho. Měl ho navštívit v domě uprostřed zahrady, rozprostírající se vysoko nad valounovitými pláněmi Hvězdné strany.

Lardis byl králem Kočovníků, vůdcem jednoho kmene Szganyů ze Sluneční strany. Byl malý, robustní a díky svým dlouhým rukám připomínal opici. Černé, rozevláté vlasy rámovaly jeho vrásčitou, větrem ošlehanou tvář s plochým nosem a širokými ústy, plnými nerovných, i když silných zubů. Hnědé oči mu pod rozježeným obočím blýskaly chytrostí; Lardis byl navzdory svému tělesnému zjevu velice bystrý. Byl Szgany a bylo to na něm znát.

Slovo ,Szgany' má ve skutečnosti dva významy. Trogové z Hvězdné strany, neandrtálští obyvatelé jeskyní, se také nazývali Szganyi. Pro ně to znamenalo ,Poslušní' - tedy poslušní Vampýrů. Pokud jde o to, kdy se tak začalo říkat Kočovníkům, ztrácel se původ v šeru let. Cikáni ho používali jako označení pro netrogy a nejlépe vystihovalo je samé, jejich způsob života: dráteníků, sumářů a uprchlíků, kteří hledali úkryt (často právě ve skalách, kde měli svá obydlí trogové), život potulných kovářů a věštců - prostě Szganyové.

Kočovníci. Kdysi - a není tomu zase tak dávno - bylo pro nomádský způsob života Cikánů důvodů až až. Všechny ty důvody byly strašlivé a každý se nějak týkal obyvatel skalních hradů z kamene a kostí - Vampýrů. Ale Vampýři už dnes nežili.

Byl to zvláštní pocit, na který si ještě Lardis úplně nepřivykl. Slunce už zapadalo po patnácté, a on se pořád třásl strachy a toužil po mlhavých údolích a zalesněných kopcích Sluneční strany. Tam, za horami, se teprve šeřilo a do noci bylo ještě daleko. Lidé měli spoustu času najít si úkryt někde v rozsáhlém labyrintu jeskyní a tam přečkat noc... Ale ne, tohle je už jen vzpomínka. Lardis si musel v duchu zopakovat: Ty blázne. Naše jařmo už je pryč. Szganyové jsou volní! 

Na cestě zahradou se Lardis zastavil a přes rameno se podíval na nejvyšší vrcholky hor. Nyní byly zbarveny popelavě, jako uhel postříbřený namodralým svitem vycházejících hvězd, jako vlčí srst o půlnoci. Brzy vyjde spěchající měsíc, osvícený zpola zlatým sluncem, zpola modravý odleskem Ledových pustin. Tou dobou začínají v temných lesích a borových kopcích Sluneční strany výt vlci. Až je uslyší jejich bratři z Hvězdné strany, zívnou, protáhnou hřbety a vyplíží se ze svých lesních skrýší, aby jim odpověděli svou vlastní písni. Měsíc byl totiž odjakživa pánem všech těchto šedivých bratří.

Lardis se zachvěl (snad chladem soumraku?) a rozhlédl se večerním šerem. Trogští sluhové už bylí na nohou. Byla to noční stvoření a nyní se pomalu loudala kolem něj za svými povinnostmi. Obydlí Kočovníků, přilepená ke svahům skalního sedla, osvětlovala matným, přátelsky žlutým světlem mlhavé obrysy skleníků. V horkém zřídle se chvěl odraz hvězd a rozvrzaná korouhvička na vrcholku přízračné věže se otáčela ve vánku Hvězdné strany. Lardis se znovu zachvěl a znovu, teď už rychleji, vyrazil k Obyvatelovu domu.

Za okamžik však opět zpomalil. Vždyť nemá důvod spěchat. Je sice soumrak, to ano, ale není tu nic, co by mu mohlo ublížit. Už ne. Tak proč má pořád pocit, že něco není v pořádku?

Lardis věřil svým instinktům. Jeho matka uměla číst osud z dlaně a otec míval všelijaké vize. Všichni Lidesciové byli trochu zvláštní. Dnešní noci měl Lardis obavy, aniž by tušil proč. Stalo se něco zlého? Může to být důvodem Obyvatelova pozvání? V každém případě se to brzy dozví. Lardisovi bylajasná jedna věc - stýskalo se mu po Sluneční straně hor, slyšel volání řek, lesů a otevřených plání a doufal, že pobyt v Obyvatelově zahradě už nebude dlouhý.

Zahrada byla - vlastně bývala - překrásným místem. Rozkládala se v mělkém údolíčku horského sedla a její přední strana měřila asi třináct kilometrů. Pohoří bylo v této oblasti od přírody poněkud nižší, a když se slunce nacházelo v nadhlavníku, dařilo se paprskům dostat i mezi ty nejvyšší vrcholky na dlouhé stráně hor, takže odražené od skal osvětlovalo zahradu. Od úsvitu do setmění se sluneční světlo prodíralo skrz průsmyk v báječných, teplých a mlžných paprscích.

Na přední straně byla zahrada ohraničena dlouhou, vinoucí se kamennou zdí. Za ní se půda ostře svažovala do nevlídných útesů, zvětralých převisů, příkrých svahů a mírnějšího předhůří, které postupně přecházelo v pusté pláně Hvězdné strany. Mezi zahradní zdí a svahy horského sedla ležela malá políčka, skleníky, větrné korouhvičky, kůlny, skladiště a rybníky. Některé z nich se hemžily lesklými pstruhy, v jiných zase bublaly termální prameny. Vegetace zahrady sice byla z velké části zpustošena bitvou, pomalu však začínala opět bujet. Mnohé druhy zeleniny na záhoncích rostly původně ve světě, odkud sem Obyvatel přišel. Sám je pěstoval a šlechtil, až si postupně zvykly na kratší noci a dlouhé, někdy pošmourné dny Hvězdné strany.

Opravy zahrady už byly téměř dokončeny. I kameny potažené slizem vybuchlých plynovců a vypařujících se těl vampýrských vládců a pobočníků byly odklizeny nebo dopraveny ke srázu a svrženy dolů na Hvězdnou stranu. Mrtvoly Vampýrů byly naházeny do skalní pukliny, polity Obyvatelovým benzínem a se strašným puchem spáleny. Pak pomalu zmizely i poslední stopy bojů. Sluhové opravili poničené domy a opět postavili skleníky, zprovoznili i Obyvatelův generátor. Mnohé přístroje na zahradě byly velmi křehké a vyžadovaly neustálou kontrolu. Jejich obsluhou si sluhové vydělávali na živobytí a zároveň se tak od Obyvatele učili.

Sluhové byli vlastně trogové, které kdysi zrádně vyslali Vampýři, aby Obyvateli škodili. Ten je však brzy získal na svou stranu. Zaměstnával také pár Kočovníků z jiných kmenů, než byl Lardisův. Také oni mu byli neskonale vděční za bezpečné útočiště. V zahradě žilo i šedé bratrstvo z Hvězdné strany, divoká stvoření z hor, která lovila za svitu měsíce. Tito poslední dobrovolní sluhové byli vlci a Obyvatel byl něco jako jejich bratr - vlastně jím možná doopravdy byl. Svým upírstvím se kdysi nakazil od vlka...

Teď je upírem, vlastně spíš Vampýrem! Nesl v sobě skutečné vampýrské vejce. Kdyby nebyl tím, kým byl, Obyvatelem patřícím neodmyslitelně do své zahrady, co by to znamenalo? Na kamenitých pláních Hvězdné strany, na východ od lesknoucí se koule Brány do neznáma, stálo poslední orlí hnízdo Vampýrů. Zpočátku bylo vlastnictvím vládce Dramala Prokletého. Ten ale rezignoval a hnízdo daroval své dědičce, vládkyni Karen. Co kdyby Obyvatel, sám Vampýr, podlehl neznámému kouzlu hnízda, zabral je a odvezl tam i své stroje? Aby osvětlovaly tu zrůdnou stavbu, stejně jako dnes osvětlují zahradu?

Co se vládkyně Karen týče, v bitvě o Obyvatelovu zahradu stála na straně obránců. Ba co více, první je varovala před blížícím se nebezpečím, a dokonce po boku svých hybridních válečníků bojovala jako divoká kočka s vampýrskými pány. Při střetnutí s Leskem Nenasytným mu rozpárala bojovou rukavicí hrudník a vyrvala mu kouřící srdce z těla, zatímco Lesk sebou ještě škubal a úpěl. Vládkyně Karen byla někdo! Jenže dnes...

Říkalo se, že pořád žije ve svém hradě. Harry Keogh (přezdívaný Pekelník nebo Předek Obyvatele) by to však nejspíš popřel, kdyby byl vůbec nějaké debaty schopen. Harry Keogh, tedy Obyvatelův otec, ten, kdo ho zplodil.

Po bitvě bydlel Harry několik měsíců s Karen v posledním hradu. Kdo jiný než čaroděj z pekla by si něco takového dovolil? Vždyť byla schopná postavit se všem Vampýrům! Ale Harry po svém návratu do zahrady přede všemi oznámil Kareninu rezignaci. Prý se sama zabila, aby zabránila jakési temné, nepopsatelné kletbě. Možná tomu tak opravdu bylo. Když však někdo vyslovil její jméno před Obyvatelem, jenom se pousmál. Ačkoli poslední dobou ho často usměvavého nevídali.

Lardis dorazil na místo. Obyvatelův domov bylo bílé kamenné přízemní stavení s kulatými okny a špičatou střechou. Stálo v těsné blízkosti teplého pramene. Podél přední strany domu stoupalo venkovní schodiště ze žlutě natřeného borového dřeva. Vedlo k malé verandě, chráněné přečnívající střechou. Z ní se vcházelo do Obyvatelovy ložnice, zřízené v půdním prostoru pod střechou z červených tašek. Po bojích v zahradě zůstaly díky explozím plynovců z domu jenom holé zdi. Trogové a Kočovníci jej však dali pod Obyvatelovým vedením brzy do pořádku. Jenže pak se jim zdálo, že si jejich pán tohoto díla už neváží. A vlastně ničeho z toho, co tady dosud vybudoval.

Obyvatel už Lardise vyčkával u hlavních dveří. Jako vždy měl na obličeji zlatou masku a byl oblečen do lesklého, žlutého hávu, který zakrýval celé jeho tělo.

Lardis stanul před ním, pozvedl sevřenou pěst a pronesl tradiční pozdrav: „Strhni hory!“

Byla to prastará kletba Szganyů, tradiční, zažitá, skoro instinktivní, která už však dávno ztratila svůj původní význam. Obyvatel mu odpověděl kývnutím, vzal jej za loket a odvedl do dlouhé místnosti, kterou používal jako pracovnu. Z kruhového okna naproti dveřím byl výhled na Hvězdnou stranu, vzdálený, chvějící se obzor a polární záři dalekého severu. Z druhého okna byla vidět zahrada, zužující se stěny horského sedla i rozeklané útesy, zvedající se postupně v horské vrcholky po obou stranách. V proláklině sedla mělo nebe ještě tmavě modrou barvu, která výš přecházela do indigové, postříbřené prvními odlesky právě vycházejících hvězd.

Oba muži seděli na jednoduchých židlích za stolkem z borového dřeva a hleděli na sebe v měkkém světle elektrické lampy. Přestože byl Lardis o nějakých šest, sedm let starší než Obyvatel a byl vůdcem kmene, vždycky se v jeho společnosti cítil nesvůj. Vlastně se tak cítil od své první návštěvy v tomto domě, a tento pocit se neustále stupňoval. Důvodem byl možná Obyvatelův cizí původ, fakt, že přišel z jiného světa a ovládal všechny ty úžasné zbraně a tajemné síly. Určitě tady však byl i jiný důvod. Lardis jako by z něho cítil něco ze starodávných sil tohoto světa, nebo lépe řečeno sil Hvězdné strany. Nejpádnější důvod Lardisova neklidu nejspíš spočíval ve vědomí, že na něj skrz otvory Obyvatelovy bezvýrazné zlaté škrabošky zírají rudé oči Vampýra. Nebylo to už žádné tajemství. Pán o sobě prozradil všechno, i to, že na něj vlčím kousnutím přešlo vejce vampýra.

Lardis tušil, že dnes má k nervozitě ještě další důvody. Pozoroval úkosem svého hostitele a měl pocit, jako by jeho rudé oči viděly více, než bylo běžné. Skoro jako by mohly hledět do duší druhých. Ta Lardisova byla křišťálově čistá, stejně jako jeho svědomí, byl však zvědavý a příliš se mu nezamlouvalo podezření, že mu Obyvatel může číst myšlenky. Většina Vampýrů totiž tuto schopnost víceméně měla.

Konečně hostitel promluvil. „Proč mlčíš?“ zeptal se.

Jeho hlas byl stále mladý, ale jakoby poznamenaný tíhou vědomostí. Zněl chvílemi hrubě, ochraptěle tělesnou bolestí. Zranění pod jeho rouchem nejspíš ještě nebyla zcela vyhojená.

Lardis pokrčil rozpačitě rameny. Nevěděl, co odpovědět. „Nechal jste si mě zavolat. Přišel jsem, abych se dozvěděl, co pro vás mohu udělat.“

„Pro mě?“ Obyvatel také pokrčil rameny. „Sám nevím, co potřebuju. Zatím se mé potřeby rovnají potřebám mých lidí. A potom... uvidíme.“

Lardis vyčkával.

Konečně se jeho hostitel opět ozval: „Bojím se, že se něco chystá,“ povzdechl si. „Chtěl bych si s tebou promluvit o několika záležitostech. O mé matce, otci, o sobě. A o tobě a tvých lidech. O zahradě a její budoucnosti... jestli vůbec nějakou má.“

Lardis vyčkával.

„Zahrada mívala svůj účel,“ pokračoval Obyvatel. „Býval to domov, úkryt, vlastně pevnost proti Vampýrům. Proti jejich povýšenosti a ,neporazitelnosti'. Nu, neporazitelní nebyli. Ani já nejsem. Jako nic na světě. Zahrada je důkazem, že i když je stálý domov lehce napadnutelný, vždycky může být s úspěchem bráněn. Vampýři byli tak silní také díky způsobu, jak chránili svá území. Nestrpěli mezi sebou zrádce. Jakmile jednou vznesli nárok na nějaké místo - nebo vlastně na cokoliv - považovali je navždy za své, dokud o to neztratili zájem. Nečinili tak z pokrytectví; většina tvorů jen tak neodejde, když si najde místo, kam patří. Lidé jsou stejní. Tak jsme také získali zahradu, a proto jsme porazili Vampýry,“ odmlčel se.

„V Anglii, zemi odkud pochází můj otec,“ pokračoval Obyvatel po chvíli, „mají prý toto pořekadlo: ,Můj dům - můj hrad.' Může to být přeloženo jako varování: Neohrožuj mě na mé vlastní půdě, tady jsem silný. Tady jsem pánem já!“ Znovu se odmlčel a po chvíli se otázal: „Víš, co tím chci říct?“

Lardis si nebyl jistý, zda porozuměl správně. Neměl však dobrý pocit. Hostitelův způsob vyjadřování mu zněl příliš podobně jako vampýrské slovní hříčky. Najednou Lardise napadlo: Chtěl se pán v bitvě o zahradu jenom bránit Vampýrům, nebo usiloval o získání jejich moci? Jestliže je pravdivý ten druhý předpoklad, co to znamená pro Lardise Lidesciho a jeho lid? Jsou svobodní nebo nevolníci? Když teď Obyvatel získal vládu nad Hvězdnou stranou, jak toho hodlá využít? 

Konečně Lardis promluvil. „Týká se to i mne?“

„Ano, tebe a tvých lidí,“ odpověděl hostitel. „Szganyové bojovali za mne i za zahradu. Za jejich prolitou krev jsem jim předal svoje vědomosti. A pokud to bude někdy v budoucnu zapotřebí, tvoji lidé už budou vědět, jak se mají bránit. Ale dnes... co vás tu na Hvězdné straně drží? Vždyť pro vás byla vždycky jenom hrozbou. Dnes tady už žádná hrozba není. Takže: vraťte se zpět na Sluneční stranu, zanechte kočování, postavte si osady a žijte v míru - tak dlouho, jak jen to bude možné. Zvítězili jste a získali jste tak prostor a svobodu. Můžete se rozvíjet a sílit. Ale pamatujte si: pořád je tu nebezpečí upířích močálů. Jestliže se jednou Vampýři vrátí nebo kdyby vzešlo z bažin cokoliv jiného... nebo vlastně odkudkoliv, buďte připraveni.“

Lardis během jeho proslovu mimovolně zatajil dech a teprve teď prudce vydechl. Byl sice stále ještě zmatený, zároveň se mu však ulevilo. Nemusel se cítit vinen za své předchozí myšlenky. Jeho rozhodnutí k odchodu se shodovalo s návrhem pána. A pokud šlo o obavy z ostatních plánů Obyvatele - Lardis už pochopil, že se mýlil.

„Před příštím východem slunce,“ řekl Cikán konečně, „vyvedu své lidi ze zahrady. Do té doby se s vaší laskavou pomocí naučíme vše, co nám můžete předat. Pokud jde o boj s Vampýry, jsme stejného názoru. Vždy jsem s nimi bojoval. A jestli se vrátí, budu bojovat znovu.“

Hostitelovy rty se pod spodním okrajem masky, tam, kde přiléhala k lícním kostem, rozechvěly v úsměvu. Pokýval hlavou a řekl: „Ano, já vím. Ale dřív jsi bojoval fyzickou silou, proléval jsi krev. Příště budete bojovat ,vědou'. Aha, nejspíš si myslíš, že tomu slovu nerozumíš. Ale rozumíš! Viděli jste ji tady pracovat, ty i tvoji lidé. V osadách, které vystavíte, budete mít na podobné záležitosti dost času. Když je nyní vašemu putování konec, budete mít čas i na spoustu jiných věcí. ,Věda', to znamená učit se a porozumět... Všemu! Co? Že je toho příliš mnoho? Dobře, možná že máš pravdu. Ale vy Szganyové jste dobří řemeslníci, kováři i výrobci zbraní. Všechno jsou to dovednosti, které jste získali ještě před příchodem Vampýrů. Stačí jen trochu studovat, možná použít trochu té vědy... Na mé zahradě není nic, co byste nedokázali vyrobit. Všechna zařízení časem pochopíte a budete je umět vyrábět pro svou potřebu.“

Lardis pocítil vzrušení, ale pak se opět zamračil. Z Obyvatelových slov totiž vycítil i něco jiného, pochopil některá slova mezi řádky. Zaznívalo z nich vědomí konečnosti. Ale jestliže byli Kočovníci v počátcích svého vývoje, kdo tedy vymíral? Nikdo přece nemohl sám tušit, že se blíží jeho konec...

„To není všechno,“ řekl hostitel chraplavě a tak bolestným tónem, že jeho naléhavost opět ostře vnikla do Cikánových myšlenek. Znovu znejistěl přemítaje, jestli snad Obyvatel neumí číst myšlenky. Nahlas však řekl:

„Vy, pane?“

Obyvatel sebou trhl. Teď znejistěl pro změnu on. Ten Cikán je opravdu bystrý! Dokázal snad Lardis odhadnout jeho myšlenky, nebo jen pokládal otázky vířící mu hlavou? Postřehl také bolest v hostitelově trpící tváři a slyšel ji v jeho hlase? Uhádl i to, že Obyvatelovo sluncem zasažené maso odumíralo? Možná že ano, ale žádný sebevíc vychytralý muž nemohl uhodnout celou děsivou pravdu - že upír v jeho těle neustále přetvářel i zbylé nezraněné maso. V co asi?

„Já.“

Lardis přikývl. „Jestliže my, Kočovníci - vlastně spíš Szganyové, protože už dále kočovat nebudeme - jestliže odejdeme ze zahrady, co potom bude s vámi, vašimi trogy a s ostatními sluhy? A co budou dělat Kočovníci, kteří sem přišli před námi? Co vaše matka... a ano, co bude s vaším otcem? Co se stane s Harrym Pekelníkem? Je to už druhý západ slunce, co sebou hází a blouzní v podivné horečce. Kdoví, za jak dlouho se uzdraví! A konečně, co bude se zahradou?“

Hostitel přikývl. „Probereme všechno popořádku. Má matka... umírá. Pozoruji, jak stárne, přestože je vlastně ještě mladá. Ženy jejího věku jsou ve světě, odkud pochází, ve svých nejlepších letech. Jí to však nebylo souzeno...“ Najednou měl jeho chraplavý hlas nahořklý podtón. „Ode dne, kdy potkala mého otce, byl její osud zpečetěn. Nebyla naděje, že by mohl být lehký. Nebyla to slabá žena, to jistě ne, ale nebyla ani dost silná. Je v podstatě obyčejná. Jenže Harry je... byl mimořádný. Přesto neměla špatný život. Vlastně tady v zahradě bývala i šťastná. Poslední dobou příliš trpěla a nyní se nevědomky snaží uchránit svou mysl před vším strašným. Jenže zároveň přestává vnímat svoje okolí. Žije sama ve svém vlastním vnitřním světě.“

„Není sama, pane!“ ohradil se Lardis.

Obyvatel pozvedl štíhlou ruku. „Vím, vím, tví lidé se o ni dobře starají a zasluhují si plně její úsměvy. Jenže takové projevy jsou už jen mimovolné, instinktivní. Žije už jen sama se sebou - ale ne na dlouho. Brzy se přidá k davu lidí, kteří odešli před ní, odešli z tohoto světa jako divoké víno, plazící se pozdí. Ano, je pravda, že jsou ještě další světy a já bych neměl být sobecký. Musím ji nechat jít, nechat její jasný smích prozářit zase nějakou jinou zahradu. Do té doby zůstanu s ní a s několika svými lidmi, kteří ji neopustí...“

Odmlčel se.

„Co se tebe a tvých lidí týká, Lardisi, bude se vám na Sluneční straně dařit dobře, tím jsem si jistý. A já? Já jsem se o sebe, o svou matku a o zahradu staral dávno předtím, než se ke mně Szganyové přidali. A mám i jiné přátele než trogy a Kočovníky. A co je nejdůležitější - nemám už žádné nepřátele.“

Po vampýrském zvláštním způsobu vstal plavně ze židle a přešel k oknu, ze kterého byl výhled do zahrady. Lardis ho následoval a pozoroval, jak otevřel okno, vyklonil se a zvedl hlavu k zamlženým horským vrcholkům. Náznak vlčího vytí se s ozvěnou snesl k zemi, jemný a přízračný v paprscích měsíce. A pán se za svou zlatou maskou usmál.

„Nic se mně ani mým lidem nestane,“ pokračoval, když vytí ustalo. „Brzy mě opustí i moji nejvěrnější lidé - sám jim řeknu, aby odešli, až budou připraveni.“

„Ale... proč chcete být sám?“ Lardis se zoufale snažil pochopit jeho pohnutky. „Zůstanete tady, opuštěný?“

„Tady? Ale ne. Občas se sem ale vrátím, abych si s ní promluvil... svým způsobem.“

„S vaší matkou? Až bude...“

„Ano. Až bude mrtvá.“

Lardisovi se chvíli zdálo, že zahlédl na okrajích očních otvorů ve zlaté masce odlesky rudých plamenů. S obtížemi potlačil náhlý třes. Obyvatel byl Vampýr, to ano, a byl ještě něco víc. Po svém otci zdědil zvláštní schopnosti.

Obyvatel se na Lardíse zadíval, hubenýma bledýma rukama objal jeho široká ramena a pomyslel si: Tento muž je opravdu statečný. Statečný a oddaný. Měl by se mě bát, měl by přede mnou dokonce utíkat, ale on si stoji na svém. Ať už se stane cokoliv - ať už se ze mě stane cokoliv - nikdy neublížím ani jemu, ani jeho lidem. Nikdy. 

Jako by ho Lardis slyšel, všechen strach ho rázem opustil. Bál se, i když si to do této chvíle ani neuvědomoval. Nebo si to možná uvědomil, ale určitě by svůj strach nepřiznal ani sám sobe. Nakonec se narovnal a přikývl.

„Takže to znamená, že už nemáme o čem mluvit,“ řekl. „Snad jen... o vašem otci, samozřejmě.“'

Obyvatel zamyšleně, opatrně přikývl. „Jak se mu daří?“

Lardis si povzdechl a ustaraně pokrčil rameny. „Staráme se o něho, dáváme mu jídlo, snažíme se mu ulevit v horečce,“ odpověděl. „Jak jste si přál. Bohužel o jeho nemoci nic nevíme. Řekl jste, že jste byli oba popáleni svými vlastními zbraněmi. Těmi skvělými světelnými paprsky, kterými jste zničil Vampýry. Jenže vaše popáleniny, pane, jsou zřetelně viditelné, zranění měla okamžitý účinek - je vlastně zázrak, že jste přežil! Harry Pekelník se však nespálil, tedy alespoň já jsem to neviděl.“

Obyvatel se nad svou odpovědí dlouho nerozmýšlel. „Já jsem si spálil pouze kůži,“ řekl. „Spálil jsem si tělo slunečními paprsky. Můj otec má však nemocnou krev. Jako by v ní měl pomalý jed, který působí asi tak jako stříbro nebo česnek na Vampýry. Proto má horečku. Až ta klesne, otec se uzdraví. Potom ho vezmu zpět do jeho světa. A konečně tu budu sám.“

„A to je to, co chcete?“

„Tak to musí být.“

Obyvatelův hlas se nyní ztišil do hlubokého chrapotu, Otočil hlavu na stranu, pak si náhle znovu stoupl tváří v tvář Cikánovi. Naléhavě, téměř prosebně promluvil: „Lardisi, teď mě dobře poslouchej. Jsem Vampýr. Při bojích o tuto zahradu se ve mně něco probudilo, něco v mé krvi. Vím, že mi důvěřuješ. Stejně jako mi věří tví lidé a jako mi věří ti moji. Já však nevím, jak dlouho budu moci věřit sám sobě! Rozumíš mi?“

Lardis měl dojem, že porozuměl. Strach, který se mu před chvílí podařilo zahnat, se začal opět vracet.

„Ale jak... z čeho budete žít?“

 Bezděčně zdůraznil budoucí čas své otázky.

Předtím než jeho společník stačil odpovědět, od hor se s ozvěnou odrazil chorál vlčího vytí. Obyvatel přešel dlouhými kroky zpátky k oknu a znovu pohlédl k nebi. Poté promluvil k Lardisovi, „Jak tihle šediví bratři přežívají?“

„Jsou to šelmy, lovci,“ tiše odpověděl Cikán. „Vy budete také... lovit?“

„Tuším, co si asi myslíš,“ řekl Obyvatel. „Vím, že to není tvá vina. S Vampýry sis prožil svoje. Přísahám ale, že lidem nikdy neublížím!“

Lardis se znovu otřásl. Přesto však Obyvateli věřil. „Vím, že jste podvrženec,“ řekl. „Nepředstírám, že vám úplně rozumím.“

„Ano, jsem podvrženec, v tom máš pravdu,“ souhlasil Obyvatel. „Měl jsem dva otce a jen jeden z nich je člověk. Má lidská tělesná schránka nyní odumírá. Cítím, jak v mém nitru pracuje upírská podstata. Ta si pamatuje, v kom předtím působila, a snaží se podle něj přizpůsobit mé tělo.“

Na Obyvatelově hlase bylo něco zvláštního. I když Lardis neměl strach, cítil, že ve vzduchu visí něco divného. Měsíční světlo zbarvilo zahradu do žluta, kolem dokola se černala hradba hor, přerušená pouze temnou modří sedla.

„Měl bych už jít,“ řekl Cikán, jehož jindy hřmotný hlas zněl nyní skoro jako šepot.

„Podívej se na mé ruce,“ řekl Obyvatel. „Vidíš, jak jsou štíhlé? Skoro jako zvířecí tlapy.“ Natáhl paže, tak, aby obě ruce i zápěstí osvobodil z širokých rukávů. „Lidské ruce si chci zachovat, jak nejdéle budu schopen. Aby mi neustále připomínaly, čím jsem býval.“ S hlavou zvědavě nakloněnou ke straně se zadíval na Lardise. „A také mě podle nich ty i tví lidé poznáte, až budu... jiný.“

Lardis se na něho podíval. Pánovy ruce byly bledé a útlé jako ruce nějaké dívky. Obě zápěstí i předloktí, tedy alespoň to, co bylo vidět, byla pokryta šedivou srstí! Couvaje ke dveřím, Cikán zasyčel, „Vy, Obyvateli, a vlk?“

„Když na mě volají z hor za měsíčné noci, jako je ta dnešní,“ povzdychl si jeho pán, „ano. Dobře je slyším. A vím také, proč mě volají.“

Otevřel Lardisovi dveře a ten vykročil s roztřesenými koleny do noci.

„Já... samozřejmě jsem věděl, že to jsou vaši přátelé,“ řekl Obyvateli, který nyní stál opřený ve dveřích. „Jenže...“

„Mí přátelé?“ Pán znovu naklonil hlavu ke straně. Oči mu v měsíčním svitu zářily v otvorech masky už ne červeně, ale jakoby žlutě. „To také. Ale zároveň jsou mi něčím víc. Jsou mou rodinou!“

Naklonil se do zahrady a zakřičel za Cikánem: „Lardisi, pamatuj si, že my vás nikdy nebudeme lovit! Postarej se o to, abyste ani vy nikdy nelovili nás...“

*    *    *

Harry Keogh sebou házel a zmítal v mučivých snech. Skutečně ho něco mučilo. To, co mu jeho syn, Obyvatel, udělal, nemohlo být horší: nekroskopova metafyzická mysl byla vyrabována jako nějaký dům uprostřed noci, její nejtajnější hlubiny prohledány a její majitel zbaven veškerých svých pokladů. Zlodějem nebyl nikdo jiný než sám Harry mladší, přezdívaný Obyvatel, který se měl brzy stát Harrym Wolfsonem. Ve skutečnosti vlastně nic neukradl. Pozměnil jenom kombinace jistých zámků a nastražil pasti v chodbách otcovy mysli. Během této činnosti se samozřejmě vyskytly nějaké konstrukční vady, a i když se je snažil minimalizovat, byly pravou příčinou horečky. Ve skutečnosti tedy nebylo pravda, že by byla krev Harryho Keogha otrávená. Spíš se dalo říci, že byl vyčerpaný psychicky.

Harrymu se zdálo o zapovězeném Möbiově kontinuu. Byl uvězněn v jeho proměnlivosti a unášen jako nějaká loď bez plachty a kormidla, jako polozatopený vrak pohupující se apomalu otáčející s matematickou pravidelností v algebraických vírech, skrz úžiny Prvočísla. Cítil, že ztratil schopnost počítat. V tomto místě počáteční temnoty, za hranicí nebo někde mezi možnosti lidského poznání, vnímal kolem sebe tisíce zamčených dveří přitahujících jeho pohled. Kroužily kolem něj, snad i skrz jeho tělo, a každé z nich představovaly navždy uzamčené tajemství. Už neměl vědomosti nutné k vyřešení Möbiových rovnic. Ty byly klíči k zamčeným dveřím.

Vedly do jiných světů, dokonce i do jiných časů. Jenže bez klíčů se mohla nesmírnost Möbiova kontinua klidně smrsknout na stísněnou kobku... nebo třeba na tu nejhlubší komoru v nějaké zapomenuté hrobce faraónů, ztracené navždy v Údolí králů. Neměla už větší hodnotu.

Tyto asociace, vytvářené blouznivou představivostí, se neustále opakovaly a byly stejně tak pokroucené, jako obvykle sny bývají. Myšlenky v Harryho hlavě začaly opět evokovat nové představy a jeho sny se začaly točit kolem nového, egyptského tématu. Proto se po chvíli podivil: Dveře? Jestli ty obrysy, které v nesčíselném množství plují snově kolem, mají být dveře, proč připomínají spíš sarkofágy? 

Ať už to byly sarkofágy, hrobky nebo rakve, nyní byly vyrobeny ze skla, takže skrz ně mohl vidět. A stejně tak zevnitř bylo vidět ven. Ty tisíce pohybujících se mrtvých, nazývaných Velká většina, se dívaly ven na Harryho! Mohly vidět, jak je bezmocně unášen kolem, a brzy na něj začaly pokřikovat. Viděl, jak se ve tvářích mrtvol pohybují rty, jak otevírají čelisti v úšklebcích a nadávkách, jak kůže praská pod tím nezvyklým tlakem na jejich jinak nehybných, kdysi snad živých, mumiflkovaných hlavách. Jak plul kolem, začali svými bledými klouby bušit na skleněná víka, zírali na něho skrz prázdné důlky, gestikulovali průsvitnýma rukama.

Byli to jeho nesčetní mrtví přátelé: nyní na něj mluvili jako kdysi, za života, kladli mu otázky, dožadovali se novinek a informací a různých laskavostí. Jenomže bývalý nekroskop je neslyšel, a stejně by seje neodvážil poslouchat. Věděl, že se už nikdy, nikdy nesmí pokoušet odpovědět na jejich otázky. Nebál se mrtvých, to nikdy, bál se však, vlastně přímo se děsil jejich pokusů o navázání rozhovoru! Protože také jeho schopnost mluvit se zemřelými mu byla odebrána. Ani ta nejjednodušší čísla mu už nic neříkala. Nejhorší však bylo, že by za rozhovor byl potrestán. Takovou bolestí, že by mohl rovnou pomýšlet na vlastní rakev!

Mohl na nejen odmítavě zavrtět hlavou (a i to považoval za určité riziko) při svém nešikovném pohybu místy, kterými kdysi lehce proplouval. Už totiž nebyl pánem, ale zajatcem Möbiova kontinua. Vlastně bych tu ani neměl být, řekl si. Jak jsem se sem dostal? A jak se dostanu pryč? 

A jako by Někdo odpovídal na jeho dotazy, viděl, jak se rakve opět staly dveřmi. Jedny z nich se přímo před ním otevřely. Bez odporu (na žádný by se stejně nezmohl) se nechal skrz ně vtáhnout do jiného světa, do jiného času. Do času, který plynul pozpátku! Harry tak začal proplouvat svou vlastní minulostí.

Zároveň nabíral rychlost a byl vtažen do své minulosti jako nějaká nit namotávající se na cívku. Doopravdy, po chvíli zahlédl své modravé vlákno života - bylo to vlastně celé trvání i budoucnost jeho čtyřrozměrné existence, od narození do smrti. Jak plul pozpátku už prožitým časem, vinulo se proti němu. Napadlo ho: Vracím se ke svému zrození. Budu to tedy muset všechno prožít - prožít a protrpět - znovu? 

To už bylo příliš. Ta představa byla někde na hranici mezi snem a noční můrou. Harry Keogh se tedy probudil -

Probudil se zbrocený potem a s přerývaným: „Nééé!“

„Přestaňte!“ okamžitě ho napomenula skoro stejně vyděšeným hlasem, jako byl ten jeho, jen ne tak hrubým. „Ubližujete mi.“

„Brendo!“ Harry chraptivě, téměř vzlykaje vyslovil její jméno a ve stejném okamžiku zapochyboval, jestli to opravdu je její jméno. Přinejmenším v to alespoň doufal. Modlil se, aby to celé byl jen sen - nejen tato část, ale všechno, od začátku. Vzápětí si uvědomil, že se to skutečně stalo. Ne, ta pevná prsa, na která impulzivně přivinula jeho hlavu, nebyla Brendina. Ani nevoněla jako ona a Harry si vzpomněl, že Brenda žila před mnoha lety v docela jiném světě.

„Brenda?“ zopakovala po něm s ostrým, pro Szganye typickým přízvukem. Povolil stisk na Cikánčiných pažích a padl zpět do postele zbrocené potem. „Něco se vám zdálo, Harry Pekelníku?“ Naklonila se nad ním, hlavu mu podepřela chladivou dlaní a uhladila zježené obočí

„Zdálo?“

Vzhlédl a snažil se na ni zaostřit pohled. Nebylo to vůbec snadné, cítil se vyčerpaný, slabý jako kotě. Její otázka - a jméno, jímž jej oslovila - v něm znovu probudily mnoho vzpomínek. Ne, nebyl vyčerpaný, byl jen unavený. Okradený. Svým vlastním synem, Obyvatelem. A nic se mu nezdálo, snad jen ta poslední část. A i to bylo tak reálné, že ani nezáleželo na tom, jestli se jednalo o sen nebo o skutečnost.

Pootočil hlavu a rozhlédl se po malém, kamenném, bíle omítnutém pokoji, osvětleném elektrickou lampou. Bylo to prosté obydlí, jen o trochu lepší než jeskyně. Pro někoho však i to představovalo luxus. Určitě třeba pro Kočovníky, kteří pevný dům nepoznali do příchodu Obyvatele a vybudování zahrady. Když Harry mumlavě promluvil, hlas mu zněl stejně hořce jako propocené chlupy na dece, dotýkající se jeho rtů: „Hvězdná strana?“

Přikývla. „Ano, jsme na Hvězdné straně, v zahradě. Právě jste se probral z horečky.“ Usmála se na něj. „Brzy budete zase v pořádku.“

„Má... horečka?“ Znovu otočil pohled najejí tvář, krásnou v tom měkkém, slabém, žlutém světle lampy - většinu elektřiny z generátorů Obyvatel potřeboval pro své skleníky. „O ano, má ,horečka',“ zopakoval Harry, trpce přikyvuje. Samozřejmě věděl, že to žádná horečka nebyla. Byla to jen snaha vyčerpané mysli dát se dohromady. „Jak dlouho jsem byl nemocný?“

„Dnes tomu jsou dva západy slunce,“ odpověděla. Odtáhla ruku, kterou mu držela hlavu, a podepřela jej místo toho kusem poskládané kožešiny. Potom se zvedla ze stoličky a řekla: „Udělám vám polévku. Až se najíte, měla bych říci Obyvateli, že -“

„Ne!“ přerušil ji ostře, se zřetelným napětím v hlase. „Ne... ještě ne, až za nějakou dobu. Není potřeba, aby se to dozvěděl hned teď. Potřebuju nějaký čas na uspořádání myšlenek.“

Podivila se: Bojí se svého vlastního syna? Pak bychom se ho možná měli bát všichni. 

Harry se zadíval na Cikánčinu vzpřímenou postavu, na hezkou, i když teď zamračenou a ustaranou tvář. Byla drobná, s pěknou postavou a temnýma, mírně šikmýma očima. Na Cikánku měla malý nos a lesklé, černé vlasy, splývající až na ramena. Něco na ní, na postavě oděné dojemné, vláčné kůže, prozrazovalo vášnivost, vlastní celé její rase. I z nyní nehybné postavy vyzařovala jistá živočišná pružnost a smyslnost.

Stále se mračíc přešla žena k ohništi. Bylo vytesané do skály v zadní stěně místnosti. Nad ním stála trojnožka se zavěšeným kotlíkem. Žena prohrábla dohasínající uhlíky a na ohništi brzy zazářily plamínky. Vědoma si pohledu, kterým pozorně sledoval každý její pohyb, nakonec promluvila: „Jenomže Obyvatel nám dal velmi přesné instrukce: Lardisovi lidé se o vás mají co nejlépe starat, dokud se neuzdravíte. A až se uzdravíte, mám ho neprodleně informovat.“

„Nejlépe se o mě postaráte, když zařídíte, abych nebyl vyrušován.“ Harry začal pomalu nabývat své někdejší duchaplnosti. „A ničím rozrušován. Takže se nesmíte... nesmíte se se mnou přít!“

Všechna ta slova i přemýšlení od něj vyžadovaly velké úsilí. Vyčerpaně se opřel o polštáře a uvažoval, proč se cítí duchem někde jinde a daleko. Ano, vlastně věděl proč. Cítil se tak proto, protože skutečně nebyl úplně ve svém těle. Přišel, nebo lépe řečeno byl připraven, o mnoho svých dřívějších duševních schopností - bylo to, jako by přišel o hmat nebo chuť. Proto se cítil tak otupělý, jako by jeho život ztratil všechny barvy.

Cikánka se usmála a pomalu přikývla, jako by naléhavost Harryho slov potvrdila nějakou její nevyslovenou domněnku. „Jste paličatý.“ Prohlásila otevřeně. „Vy pekelníci si jste všichni podobní, jste divocí a paličatí. Zekintha, nazývaná Zek, a Jazz Simmons byli také takoví. Škoda, že už tu nejsou. Potomci jejích horké krve by byli mezi námi, Kočovníky, vítáni. Všichni by byli rádi.“ Tohle byl typický způsob Szganyů, jak někomu složit poklonu.

„Krev Szganyů je horká až až,“ to byla zase Harryho poklona. „Takže, půjdeš ohlásit, že jsem se probral? Jak se vlastně jmenuješ?“

„Nana Kikluová,“ odpověděla a znovu si k němu přisedla. „Ne, neohlásím to. Nějakou dobu ne.“

„Do rána? Do dalšího východu slunce?“

Uklonila mírně hlavu na stranu. „To je příliš dlouhá doba. Uplynula sotva polovina noci. Do rána mě vystřídají jiní opatrovníci a ti si určitě všimnou, že jste vzhůru.“

„Nevšimnou, pokud budu spát,“ odpověděl jí Harry. „Možná, že ne...“ Teď teprve si všimla, jak je to pro něho důležité. Okamžitě se rozhodla. „Já budu mít poslední směnu,“ řekla opatrně. „Pokud na to, že jste se probral, do té doby nikdo nepřijde, můžu počkat do rozednění.“

Harry zadržel úlevný povzdech. Opřel se do polštářů o poznání bezstarostněji. Nechtěl být přenesen do svého světa, dokud bude v tomto stavu... nebo spíš v šoku? Proto řekl: „To bude stačit.“ A s neskrývaným obdivem dodal: „Tvůj manžel musí být velice šťastný muž, Nano Kikluová. Jeho žena je totiž nejen hodná, ale také velmi okouzlující!“

„Děkuji vám,“ odtušila okamžitě, „ovšem pokud jde o mého manžela, bohužel, nikdo takový neexistuje.“ Do jejího hlasu se vloudil jakýsi stesk, prázdnota, a zároveň posmutněla i její tvář. Stejně jako Harry, i Nana o něco v minulosti přišla. „Můj manžel neměl štěstí,“ vysvětlovala. „Při bitvě o zahradu ho vládce Belath zranil jedem napuštěnou bojovou rukavicí. Roztrhl Hzakovo rameno na kost. Modlila jsem se o jeho život. Zůstal naživu - ale jen šest východů slunce.“

Harry Keogh si povzdychl. Byl to spíš sten než povzdech a hned odvrátil pohled. Ale i tak si všimla jeho účastného, lítostivého obličeje. Kdysi - a už nikdy více - míval schopnosti potřebné ke kontaktování Hzaka. Mohl mu poskytnout útěchu sdělením, že Vampýři byli poraženi. Ale dnes byl mrtvý mimo dosah Harryho, bývalého nekroskopa.

„Všechno je pomíjivé,“ řekla statečně. „A teď - můžete se posadit? Udělala jsem vám polévku plnou kousků měkoučkého masíčka. Po těch prolezených hodinách musíte mít krev řídkou jako vodu. Tohle vás posílí.“ Donesla misku polévky a chléb. Harry najednou cítil strašnou únavu, ale stejně tak i hlad. Nana Kikluová souhlasně přihlížela, jak jí. Líbilo se jí, jak hltá jídlo, které mu připravila. A stejně tak se jí líbil... on sám.

Pod Harryho pokrývkami se totiž rýsovalo tělo lovce a bojovníka. Měl stejně vypracované svaly, jako míval Hzak, i když byl bledý, jiný. Vlastně musel být jiný, přišel přece z pekelných krajů, známých z legend a pověstí! I když... nebyl zase úplně jiný. Když spal, celého ho umývala a věděla, že zase tak jiný než ostatní muži nebyl. Ale přitažlivý byl, to ano! Vysoký, se štíhlými bedry. Musel být před svou nemocí velmi silný a brzy zase svou sílu nabude. Nana sice neznala výraz ,atletický', dovedla si ale Harryho představit, jak vrhá oštěp při honu na divočáka - viděla před sebou jeho napjaté svaly a zvláštní, medově hnědé oči, zúžené soustředěním. Dovedla si ho představit... ještě v mnoha jiných situacích.

Říkala si, že bílé prameny v mužových jinak červenohnědých, vlnitých vlasech nemohou být způsobeny věkem. Harry Pekelník totiž vypadal tak nějak - nesmrtelný? Když předtím naslouchala jeho horečnatému blouznění, připadalo jí, jako by slyšela mumlání nevinného chlapce. Jeho tělo se jí zdálo starší než duše. Nana to sice nemohla tušit, nevědomky však měla ve svých úvahách úplnou pravdu.

Proč tedy jeho vlasy šediví? Bylo to následkem přílišného studia a moudrosti, váhou hlubokých vědomostí? Jak podivné věci to musely být, že j ej ich znalost mohla mít takový účinek? Opět byla ve svém přemítání nevědomky blízko pravdy. Nemohla se s ním však o své pocity podělit. Proto jen mimovolně pokrčila rameny, aniž by chtěla, aby si Harry jejího gesta všiml. Proč by se vlastně měla pokoušet porozumět tomuto muži? Koneckonců, byl pekelník. Proto ho stejně nemohla nikdy pochopit a stejně tak mu nemohla porozumět.

Harry usnul skoro ještě dřív, než spolkl poslední sousto. Nana Kikluová byla po půl hodině vystřídána další, mnohem starší ženou. Dodržela slovo a pomlčela o částečném uzdravení svého pacienta...

Harry se probral téměř na konci další šestihodinové směny a zpozoroval starou Cikánku dřímající na stoličce. Zavřel tedy oči a začal sténat, dokud se s úlekem neprobudila. Aby vypadal jako blouznící v horečce, malátně rozhazoval rukama a kopal kolem sebe nohama. Když se uklidnil, nakrmila ho polévkou a pobrukovala mu nějakou písničku, dokud znovu neusnul. Dalších šest hodin pak praktikoval stejný trik na třetí cikánské ženě, i když jeho rychle se zlepšující zdravotní stav nemohl zůstat nepovšimnut. Jako na zavolanou však přišla Nana Kikluová a odvrátila tak nebezpečí.

„Už vypadá dobře,“ řekla ta neznámá cikánská ošetřovatelka Naně. Ta se právě vynořila z dlouhé noci Hvězdné strany a sundávala si z ramen těžký kožich. „Jeho horečka ustupuje, už není vůbec zpocený a snědl polévky za dva! Myslím, že se brzy probere. Měly bychom to říct pánovi.“ Předstíraje hluboký spánek, Harry zaslechl Naninu odpověď: „Radši bychom neměly jednat ukvapeně. Pán nejspíš právě odpočívá. Slunce vyjde za pět hodin, máme tedy dost času oznámit to pak. Neměj strach, vezmu si to na starost.“

„Dobře, vyřiď to tedy ty,“ odpověděla druhá Cikánka a odešla. Harry během osvěžujícího, dlouhého spánku hodně přemýšlel. Přemítal i během snů, které už ovšem tak osvěžující nebyly. Dobře věděl, že ho syn brzy přenese do jeho vlastního světa a zanechá jej tam, opět svobodného. Jenomže jako obyčejného člověka, už nebude nekroskopem s dřívějšími schopnostmi. Ještě se s tím vnitřně nevyrovnal, ale neměl na výběr. Zrovna teď se mu totiž zdálo, že jeho pocit znechucení ze života je pryč... i když se obával, že se znovu vrátí. Ano, dokud bude mít v mysli ty tisíce zamčených dveří - dokud si bude pamatovat Möbiovo kontinuum a všechny mrtvé přátele, kteří pro něj byli navždy ztraceni - bude se mu ten pocit vždycky vracet.

Díval se zpod přivřených víček na přicházející Nanu Kikluovou. Stále ještě předstíral spánek, hlavou mu však začaly vířit jiné, mnohem světštější myšlenky. Byly úplně pozemské a rozhodně neměly co dělat se sarkofágy nebo hroby. Nana Kikluová totiž byla podobným představám na hony vzdálená. Naopak, překypovala životem. Myslí mu projela vzpomínka na to, jak ho objala a opřela jeho hlavu o svá prsa.

Náhle si uvědomil, proč vlastně předstírá spánek: aby se mohl dívat, jak ho žena sleduje. Chtěl si dobře prohlédnout výraz její tváře a pokusit se odhadnout, co cítí. Jak ženy uvažují, totiž pochopil už dávno. Nana si sedla vedle něj na postel. Na Harryho padl stín jejího těla a cítil, jak ho přitahuje. Horní knoflíky měkké kožené blůzy měla rozepnuté, a když se nad ním nakláněla ve snaze urovnat polštář, částečně poodhalila svá pružná prsa. Stačilo jen trochu natáhnut ruku a mohl je polaskat. Musel se překonat, aby tomuto impulzu nepodlehl. A aby ovládl svůj dech.

Žena mírně naklonila hlavu ke straně, také přivřela oči a zamračila se na něj. Nejen myšlenky, ale i oči měla hluboké. Všimla si, jak se mu při dýchání zvedá hrudník... že by přerývaně? Oba dva, Harry i Cikánka, přemýšleli o pocitech toho druhého.

Pohnula se, zrovna když si říkal, že se jí prostě musí dotknout. Vstala, šla ke dveřím - a zavřela je na petlici. Harry v té chvíli věděl, co se stane, stejně jako by to věděl kterýkoliv muž na světě. A sám si to tak přál.

Vrátila se k němu, za chůze omamně pohupujíc boky, a znovu usedla vedle něj. Urovnávala mu pokrývku a ruka jí zabloudila na nahé stehno. Harry nad tím dotykem strnul údivem a zadržel dech, čímž okamžitě potvrdil její předpoklady. Hluboce, chraplavě se zasmála. „Myslela jsem si, že tvá teplota ustoupila. Ale podívejme se, jak jsi najednou horký - a dokonce vzrušený...“

I když už vzrušený byl, jeho mužství v její pevné, slastně se pohybující ruce ještě narostlo a pulzovalo jí v dlani jako nějaké srdce. Zasténal: „Ne! Počkej chvíli! Nano, nezneužívej mě takhle!“ Chvějícíma se rukama našel knoflíky její blůzky a osvobodil prsa. Zatímco laskal a líbal jejich jemnou kůži a doteky probouzel hnědé bradavky k životu, snažila se vyprostit z oblečení a dostat se za ním do postele.

„Naplň mě, Harry Pekelníku,“ sténala, „oba jsme byli už dlouho sami a bolestně prázdní. Nejsem si sice jistá, proč trpíš, ale tohle by tě mohlo částečně vyléčit.“

Neodpověděl, ale nalezl její rozpálené pohlaví a vnikl do ní. Na chvíli, kratičkou chvíli se ještě zadržel a vydechl: „Nemůžu... neodvažuju se... sakra, vždyť otěhotníš!“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, dostala se nahoru a pomalu, těžce se na něj spustila. Měla jeho tělo ve své moci někde hluboko uvnitř a i tvář mu uvěznila v hedvábných pramenech svých vlasů. Pomalu se pohybovala s prsy před jeho očima a přerývaně vydechla, „Jsem... jsem neplodná.“ Byla to lež, věděla, že neplodný byl Hzak. Jenže ona chtěla dítě, tak proč ne zrovna s Harrym?

Harry cítil, jak se v něm něco vzdouvá, a divoce potřásl hlavou. „Nano, už se neudržím!“

„Nesnaž se,“ řekla mu a vzápětí uvnitř cítila, jak sebou začal škubat a vystříkl. Jeho dlouhé záchvěvy se jí zdály nekonečné, tišící její horečnaté ženství.

„Moc brzo,“ zasténal, nazlobený sám na sebe. „Zatraceně brzo!“

„Ano,“ zamumlala, přivinula si ho na prsa a zahrnula polibky. „Bylo to moc rychlé. To bylo pro tebe. Teď jsem na řadě já a bude to hezky pomalé.“

A taky bylo. A stejně tak další...

Těsně před východem slunce se Nana vyplížila z Harryho postele, oblékla se a v šedivém rozbřesku šla povědět Obyvateli, že horečka jeho otce ustoupila. Muž, který se stal na pár rychlých hodin jejím milencem, byl zrovna pohroužen do vyčerpaného, bezesného spánku. Snad už tehdy tušila, že ho vidí naposledy.

Uvnitř se ale cítila dobře. Věděla, že jejich setkání nezůstane bez následků.

II

O čtyři roky později:

Dům Lardise Lidesciho byl postaven na mírném návrší kousek nad Osadou. Tedy v místech, kde travnaté, mírné úbočí hor Slunečné strany přerůstalo ve skalnaté výčnělky a strmé, zalesněné hory. Rád sedával v posledních paprscích zapadajícího slunce na zápraží a stejně tak měl rád pohled na vycházející slunce při rozbřesku. Před kratičkými čtyřmi lety (a i dnes běhal mráz po zádech při takových vzpomínkách) - před dvěma sty ,dny' (tedy cykly od východu do západu slunce) by něco takového nebylo možné. Člověk nemohl být na nohou, bez obav a v bezpečí, když ještě ta životodárná hvězda nevystoupila na oblohu. Stejně tak zvláštní bylo žít na jednom místě, mít pevný dům. Mnoho Szganyů na Sluneční straně jej dnes již mělo - určitě většina Lardisova prosperujícího a rozrůstajícího se kmene.

Lidesciho Szganyové, jeho lidé.

Pořád však existovalo pár rodin, které dávaly přednost vozům pokrytým kůží. Cestovaly a zastavovaly se jen občas na kraji údolních stezek. Bylo mnoho těch, kteří nechtěli odpočívat, oddychnout si a užívat si faktu, že vampýrská hrozba je jen minulostí. I dnes převáželi svůj ubohý majetek na vozech z místa na místo. Většina Szganyů už však žila usedle, nebo se zrovna usazovali. I jiné kmeny, klany a skupiny Kočovníků následovaly příkladu Lardisových lidí. Na okraji lesa si začínali stavět vlastní sídla, od východu k západu podél mohutného pohoří.

Vzorem pro stavbu Lardisova obydlí byl Obyvatelův dům na Hvězdné straně. Náčelník v něm bydlel se svou mladou ženou Lissou a synkem Jasonem. Ten dostal jméno po člověku, kterého Lardis velmi obdivoval. Dům stál asi kilometr východně od Ochranné skály. Lardis sám vybral právě toto místo, postavil zde dům, oženil se a usadil. To vše během těch dvaceti čtyř slunečních cyklů, od okamžiku, kdy je Obyvatel (kterého teď většina lidí nazývala Podvrženec nebo také Harry Wolfson) poslal ze zahrady pryč. A když už se sám Lardis namáhal vystavět si zde, na nízkém úpatí hor dům, ostatní brzy následovali jeho příkladu. Začali kácet stromy a vystavěli Osadu.

Protože to bylo první společné místo Kočovníků po více než dvou tisících let putování, Lardis se rozhodl ponechat mu původní prostý název - Osada. Stejně tak se zasadil o zachování vysokého, důkladného opevnění, které Cikáni kolem tábora vystavěli. Se všemi těmi obrannými věžemi, cimbuřím a jinou obrannou architekturou by možná byl pro usedlost vhodnější název Pevnost... Na těžké časy se totiž těžko zapomíná a děs Szganyů z upířího teroru byl instinktivní a neustávající.

Ano, Vampýři!

Lardis seděl v mdlém, chabém světle rozbřesku Sluneční strany a shlížel na Osadu - na malé zahrádky a políčka, modrý dým stoupající ve spirálách z kamenných komínů, hemžení prvních lidí v natěsnaných uličkách - a přemítal. Vrátí se ještě někdy Vampýři? Možné to je. Byli něco jako stále se opakující noční můra, která časem vymizí z paměti. Může se však kdykoliv, i v tu nejméně očekávanou dobu vrátit a znovu ožít uprostřed noci. Ne za mého života, modlil se. Ať se nevrátí ani během mého, ani během Jasonova života.

Kdyby to jakkoli záleželo na jeho vůli, Vampýři by už byli pouhou vzpomínkou!

Zatím se však šířily zvěsti, že upírské močály znovu ožívají. Občas do těch končin zabloudili osamělí, nic netušící lidé. To, co se místo nich vrátilo, bylo více zvířetem než lidskou bytostí. Z jiného úhlu pohledu se také dalo říci, že se vrátili jako něco víc než obyčejní lidé. Bylo nemožné a tudíž zbytečné pokoušet se hlídat a sledovat tyto rozsáhlé, podmáčené plochy ležící západně od hraničních hor, bublající jako odpudivé hnisající ložisko zla. Nikdo nevěděl, jaké území už upíři zamořili. Stejně tak nikdo plně nechápal proces mutace, kterým upíři vznikali.

Bylo vůbec možné udržet tuto hrozbu v dostatečném odstupu? Lidesciho Szganyové dělali v této záležitosti, co mohli. Lardis vypracoval jednoduchý, zatím poměrně úspěšný plán:

Rozeklané pohoří se směrem k západu snižovalo. Skály přecházely v horská úpatí a v kopce s hromadami suti. Ty nakonec spadaly v podmáčené pustiny. Právě na tomto rozhraní začínalo území upírských bažin. Ústilo do něj mnoho horských potůčků a ty za dlouhých, mlhavých rozbřesků přiživovaly stvůry, které v mokřinách vegetovaly a vylétaly z klokotajících, lepkavých bažin do noci. Alespoň jeden kmen trogů věděl dost dobře, jaké nebezpečí tyto kraje skrývají. Byli to trogové z Hvězdné strany, žijící ve změti jeskynních chodeb ještě západněji, než kdysi ležela Obyvatelova zahrada. Bedlivě sledovali, co z mokřin přichází. A protože skoro všechna stvoření pocházející odtamtud byla podezřelá, většinou je okamžitě hubili. Ať už to byl vlk, koza nebo člověk, jestliže doklopýtal z té smradlavé, vlhké temnoty na území trogů, jeho osud byl zpečetěn.

Lardis svůj plán převzal vlastně od trogů. Dvě stě dvacet kilometrů západně od Osady byly hory méně skalnaté a zalesněná nížina pod nimi měla tvar jakéhosi trychtýře. Právě tento kraj považovali Szganyové odjakživa za pomyslnou hranici svého území. Ještě za dob kočování Lardis nikdy svůj lid nevyvedl za tuto hranici a ani nevěděl o žádném jiném vůdci, který by tak učinil. Teritorium za touto pomyslnou linií nikdo neznal, snad kromě několika nomádských rodin a těch několika samotářů - poutníků, kteří se drželi stranou od lidí, nejspíš aby si zachovali své psychické i fyzické zdraví. Sama hranice však už teď byla nepřetržitě osídlena lidmi.

Západním směrem od Osady byly dvě zavedené cikánské komunity: obec Mirlu, vzdálená jen třicet kilometrů, a Tirenský Sráz, třikrát dál než Mirlu. Dobrovolníci ze všech tří cikánských osad se střídali na stráži ponuré vampýrské hranice. I dnes byly dva tucty Lidesciho mužů pryč, celý jeden západ slunce trvající pochod na západ od domova. Zůstanou tam čtyři dlouhé dny - a také čtyři děsuplné, přízračné západy slunce. Poté budou vystřídáni Szganyi z Mirlu. Nakonec bude na řadě skupina z Tirenského Srázu a tak pořád dokola. Tak tedy Szganyové chránili Sluneční stranu, stejně jako na nezvané návštěvníky dohlíželi trogové na Hvězdné straně.

Nic víc se nedalo dělat. Lardis vše projednal s Antonem Mirluem i Jannim Tirenim. Lidesciho lidé sídlili od hranice nejdál a museli kvůli plnění svých povinností ujít pěkný kus cesty. Zdálo se, že jejich úkol je nejtěžší. Zároveň však měli výhodu, která spočívala v tom, že žili opravdu nejdál... i když pořád ne dost daleko. Lardis musel stále udržovat svou síť pozorovatelů a být připraven, kdykoliv by se nějací upíři objevili...

Lardis takto přemítal usazen na židli v malé zahradě nad Osadou, vzpomínal na minulost a snažil se odhadnout budoucnost. Náhle pocítil závan chladu a zvedl si límec kabátu. Ani to ho však nemohlo zahřát. Ten ledový pocit pramenil spíš někde uvnitř, v duši. Povzdechl si a rozčileně pokrčil rameny. Občas se proklínal za své věštecké schopnosti - sice se díky nim dozvěděl mnoho věcí a mnohokrát byl včas varován před nebezpečím, nikdy však nezjistil všechno, co potřeboval vědět, a stávalo se, že varování přišlo pozdě.

Nad zemí pomalu stoupala lehká mlha; z potoků a řek se rozlévala hvozdy a houstla nad pustými nížinami. Hradby Osady se již začínaly ztrácet v šedivém oparu. Lardise mlha příliš nezajímala - už jich za svůj život ostatně viděl dost, mnohé z nich nepřirozeného původu. Vzpomínal si dobře na lepkavě vlhký pocit, který zanechávaly na kůži. I na stvoření, jež je vypouštěla. Ale tato mlha... Přimhouřil temné, cikánské oči a téměř se na bílé chuchvalce zamračil. Mohl tak v klidu učinit. Věděl, že jejich příčinou je obyčejný rozbřesk. Za chviličku ukáže tc úžasné, pilně zářící slunce svůj zlatavý okraj nad rozpálenou pouští v dáli a rozlije jas na travnaté pláně, savany i lesy. Nakonec zlaté paprsky zasáhnou i Osadu a samotné mohutné pohoří.

Co nevidět se začne rozednívat. Země jako by to věděla, ožívala, vydechovala vlhký, mlžný vzduch, který probouzel k životu ptáky i zvířata a zahalila jím třpytivá těla pstruhů v průzračných řekách.

Ano, rozbřesk... Při té představě Lardis rázem zapomněl najakékoliv neblahé předtuchy a představy. Byť jen na krátkou chvíli...

„Dobré ráno!“ Výkřik prolomil Lardisovu samotu a Cikán byl rázem na nohou.

Popošel k okraji zahrady a shlédl z kroutícího se, z kamenů vytvořeného schodiště, které sám postavil v nejpříkřejším místě. Uviděl dvě vzdálené postavy. Vystupovaly z přízemní mlhy a šplhaly k němu nahoru. První z návštěvníků byla Nana Kikluová a právě ona ho před chvílí pozdravila. Ten druhý - šlachovitý a jakoby neustále přikrčený muž - byl Jasef Karis, který uměl číst myšlenky. Lidé ho za jeho zády nazývali ,zloděj myšlenek'. Tento starý Cikán opravdu mohl vniknout komukoli do mysli a ukradnout mu myšlenky, kdykoliv by se mu zachtělo. On však takový nebyl. Většinou svých schopností nevyužíval vůbec nebo jen pro dobro celého kmene.

Nana Kikluová byla vdova. Její manžel zemřel brzy po bitvě o Obyvatelovu zahradu, která se rozhořela těsně po pekelné, krvavé řeži u Ochranné skály. Na tu se Lardis pamatoval až moc dobře.

Po těchto událostech na Sluneční stranu přišel vládce Vampýrů Šejtis. Pátral po Zek Föenerové a pekelníkovi Jazzu Simmonsovi. Zek byla vlastně také pekelnice, ale Lardis na ni vzpomínal s mnohem větším citem než na Jazze, i když je oba obdivoval stejnou měrou. Sice rozhodně nevypadala jako Cikánka (barvy v jejím obličeji byly jakoby prozářené slunečními paprsky), něco cikánského v ní však bylo. I když nikdy nic nedala najevo, Lardis si dělal jisté naděje. Všechno mohlo být jinak... ale nebylo. Zek byla pryč, vrátila se do svého světa. A Lardis měl přece Lissu a Jasona, které oba vroucně miloval.

Znovu se ponořil do vzpomínek:

Po masakru u Ochranné skály a pobytu v Obyvatelově zahradě se jeho kmen vrátil na Sluneční stranu a vystavěl Osadu. Nana dostala za úkol pečovat o starého Jasefa - žádný Szgany totiž nesměl zahálet. Za starých časů by si Nana vlastně musela najít nového manžela. A stařičký Jasef by už nejspíš býval dávno mrtvý - jeho potemnělý mozek, vysušené kosti a spletené šlachy už mu řádně nesloužily, takže by během některého z těch děsuplných nájezdů z Hvězdné strany nejspíš skončil svůj život jako potrava v břiše nějakého hybridního vampýrského bojovníka. Neměl by dost rozumu, aby se ukryl, ani dost síly k útěku. Ale co bylo, bylo. Od té doby se mnohé změnilo.

Lardis sledoval, jak k němu obě postavy šplhají nahoru. Upřímně se zamyslel nad starým telepatem, bez nějakých postranních myšlenek nebo krutosti.

Starý Jasef uměl číst myšlenky a měl ještě mnoho jiných schopností, moc toho nesnědl a nebyly s ním potíže. Dožíval své dny v relativním pohodlí přístěnku nalepeného na Nanin domek a byl vděčný za jakoukoliv péči. Dobře věděl, že v jistých kočovnických kmenech by si nežil tak dobře - možná by byl dokonce usmrcen, stejně jako byl kdysi zabit jeho otec. V žilách mu totiž kolovala trocha vampýrské krve. Sice jenom trošička, která se projevovala jen schopností číst myšlenky, a z Lardisova pohledu byla právě proto důležitá. Zvlášť nyní, kdy se znovu začínaly dít věci, bez nichž by se Szganyové rádi obešli.

Lardis se snažil rozpomenout, kdy k němu Nana přivedla Jasefa Karise naposledy a co z té návštěvy vzešlo. Stalo se tak před třinácti rozbřesky.

„Karen je ve svém hradu a má starosti!“ Ruce starého muže se třásly jako hnědě skvrnití ptáci. „Stejně tak má starosti Harry Wolfson. Toulá se se smečkou vlků po horských úbočích Hvězdné strany a vyje pod letícím měsíčním kotoučem. Jejich myšlenky jsou hrozivé a nevěstí nic dobrého. Skrz jejich oči jsem zahlédl polární záři, jak se kroutí a pulzuje na obloze nad Ledovými pustinami. Jejich nozdrami jsem cítil zvláštní vítr, který vane z té mrazivé oblasti.“

Lardis pokýval hlavou a zeptal se: „Na co tedy myslí?“

„Karen je rozrušená - velmi rozrušená! Vyrábí nová monstra!“

„Z lidí?“ Lardis nevěřícně zatajil dech. Po čtyřech letech bylo těžké si vůbec představit, že ještě žila. Karen, a živá? I když si byl Harry Pekelník tak jistý její smrtí? Ale když Obyvatel dopravil svého otce zpět do jeho světa a vrátil se na Hvězdnou stranu, pravda o jejím přežití se potvrdila - paní Karen ho totiž přišla osobně navštívit! Ona a Obyvatel (poslední dva svého druhu) se spolu procházeli a povídali si na postříbřených stráních zvedajících se nad kamenitými planinami Hvězdné strany. A proč také ne? Nebyla snad jeho spojencem proti vampýrským vládcům? Dokonce to byla ona, kdo je první varoval.

A teď tahle zpráva! Začala využívat svých vampýrských schopností a vytvářet monstra! Ale z čeho je dělala? Možná bylo nakonec dobře, že se z Obyvatele stal Podvrženec a jeho schopností ubývalo, stejně jako ubývalo jeho lidského masa. Ano, dnes z něho byl vůdce smečky šedých bratří, vlk s bledýma, štíhlýma rukama lidského chlapce. Proboha, jaké nepředstavitelné noční můry teď mohl společně s Karen křížit? Příšerné, krvelačné potomstvo, které bude z Hvězdné strany vyrážet na lov?

Jasef však potřásl hlavou na ztuhlém krku. „Ne, Karen nikdy nedělala své zrůdy z lidí. Nepoužila ani maso Kočovníků, ani trogů, ale... živou hmotu, kterou našla v dílnách vládců Menora Drtiče a Leska Nenasytného, pohřbenou v troskách rozvalených hnízd.“ A s pokrčením ramen dodal: „Ale vlastně... co jiného ta hmota kdysi byla, když ne lidé?“

I když zprávy o Karenině prapodivném počínání a Harryho zlověstném putování s vlky byly samy o sobě dost špatné, Lardis chtěl vědět, co je k těmto extrémům vede. Dozvěděl se Jasef jejich důvod? Ztratil snad Obyvatel po své přeměně duševní zdraví? Čeho se Karen obává, že se začala obklopovat prapodivnými bytostmi? Vždyť ona sama byla poslední z Vampýrů! Šířily se neuvěřitelné fámy. Prý pojímala za milence lidské muže, nikdy však žádnému z nich neublížila. Co tedy Jasef vyvodí z těchto faktů? Dokáže z nich vyvodit vůbec něco, nebo jen tápe v temnotách?

„Odporný vichr vane z Ledových pustin,“ bědoval stařec, těkaje očima. „Podvrženec a Karen spolu pozorovali pulzování polárních září a poslouchali hlasy, které k nim mluví z živoucího ledovce!“

Lardis přimhouřil oči. Už podruhé se starý muž zmínil o Ledových pustinách, o temné oblasti daleko na severu za hranicí Hvězdné strany. Tam Vampýři od nepaměti vyháněli své vlastní zločince. Bylo známo, že po bitvě v zahradě tam prchla hrstka přeživších vampýrských vládců: gigantický, zrůdný Ferenc, nevýslovně odporný Volse Pinescu, zavalitý a pomstychtivý Arkis Leperson a dokonce sám vládce Šejtis s blíže neurčeným počtem pobočníků a otroků. A ti byli jen poslední z dlouhé řady, která tam odešla před nimi. Žádný z nich se však ještě nikdy nevrátil. Zatím ne...

Lardis se otřásl a zachroptěl: „Chceš mi snad říci, že se obávají návratu -“

„Počkat! Počkat!“ Starý Jasef zalomil rukama. „V poslední hodince před rozbřeskem se mi zdálo o Obyvateli, Podvrženci, vlkovi s lidskýma rukama. Nebyl to však obyčejný sen. Ptal se po tobě, Lardisi. Jestliže se chceš dozvědět víc, jdi a promluv si s tím, kdo běhá s vlčí smečkou.“

„Opravdu?“ zamumlal Lardis a svým typicky trhavým způsobem pokrčil rameny, čímž dal najevo podráždění. „Mám ho jednoduše navštívit? A nemám taky náhodou začít běhat s vlky? A budou mě respektovat stejně jako ochočení vlci z Osady? Řekni mi: kdybych chtěl opravdu navštívit Podvržence, jak ho poznám a kde jej mám vůbec hledat?“ Sám však znal odpověď, ještě než svou otázku vyslovil.

„Kde asi?“ řekl Jasef s hlavou nakloněnou na stranu.

U hrobu jeho matky, kde jinde...

Nana s Jasefem dorazili k poslednímu ohybu schodiště. Starý muž vzdychal a oddechoval v místech, kde byl výstup příkrý. Těžce se opíral o Nanu. Důvod jejich návštěvy musí být vážný. Lardis na ně shora křikl: „Měli jste pro mě poslat posla. Zašel bych za vámi.“

,Posel' - pouhé toto prosté slovo v člověku vyvolávalo představy nebezpečí.

Představy měsíce, letícího nad Sluneční stranou. Štíhlá šedá stvoření, míhající se jako rtuť. Jejich siluety jako by srůstaly s temnotou noci. Nikdy je nemůžete vidět zřetelně, jsou jako šedivá šmouha na okraji vidění. Splývají se skalami, útesy, se stíny černých, nehybných stromů. Jejich trojúhelníkovité oči tenkrát světélkovaly v nepřirozené pochmurnosti zahrady.

Lardis znal své povinnosti. Navzdory strachu se po poslední Jasefově návštěvě do zahrady skutečně vypravil. Vystoupil až k horskému sedlu a skrz ně se dostal do míst, kde se měl u hrobu Vznešené setkat s Harrym Wolfsonem. Samozřejmě nešel sám a neozbrojen. Provázelo jej pět jeho nejlepších mužů a měl pušku a krabici stříbrných nábojů z Podvržencovy dílny. Nebylo to proto, že by Harrymu nevěřil. Věříval mu, vlastně ho kdysi téměř zbožňoval. I dnes k němu cítil totéž - tedy skoro totéž. Šířily se o něm totiž všelijaké zvěsti. Lovci, kteří se pozdě navečer vracívali z potemnělých strání Slunečné strany domů do Osady, Mirlu nebo Tirenského Srázu, ho vídávali běhat s vlčí smečkou. A vyl prý jako ti nejsilnější z nich!

Měli ale dohodu a žádný muž ze sídlišť Szganyů na západě by na horského vlka za žádných okolností nevystřelil. Aby si byl Lardis úplně jist, že některý z jeho mužů nepodlehne pokušení, zanechal je na okraji zahrady, na úpatí skalního sedla. Na setkání u hrobu Obyvatelovy matky se vydal sám. Nebyl to však Podvrženec, koho Lardis potkal ve zpustlé zahradě. Byl to jeho otec, nekroskop Harry Keogh, který se nakonec přece jen vrátil ze svého světa.

Lardis si dokázal vybavit první momenty tohoto setkání do všech podrobností: nejprve se zahrada zdála být prázdná. Náhle se však objevila vysoká postava pekelníka, osamoceně stojícího u zdi se zoufale svěšenými rameny. Na místě, kde předtím zel prázdný prostor. A Lardisovi bylo hned jasné, o koho jde. Nikdo jiný nedokázal takhle přicházet a odcházet. Podivil se: Tak tohle mi tedy chtěl Podvrženec sdělit? Že je jeho otec zpět v hraničních horách? 

Když se k němu Lardis přiblížil, Harry ztuhl, otočil se a v tu chvíli jej spatřil. A v ten okamžik Lardis věděl, že Obyvatel není jediným proměněncem na Hvězdné straně. Harry byl šedivý a vychrtlý, s šarlatovýma očima. Úplně jako nějaký Vampýr!

Pokud jde o zbytek jejich setkání, Lardis zapomněl skoro všechno, co se dělo a o čem spolu mluvili. Celou dobu si nepřál nic jiného než být někde daleko. Nejspíš se zmínil o osudu Podvržence, o svých obavách z neustálé hrozby skrývající se v Ledových pustinách. Možná také mluvili o paní Brendě a o náhrobku, pod nímž ležela pohřbená. Snad měl tehdy nekroskop v očích i něco jiného než krev. Ale jednu věc si Lardis pamatoval dobře - fakt, za který se bude už navždy stydět. Bezdůvodně totiž zpočátku odjistil svou zbraň a pekelník ho v tom okamžiku mohl jednoduše zabít... ale neudělal to.

Později spolu mlčky stáli u Brendina hrobu. Když se však Harry zeptal na Kočovníky, Lardis byl najednou silně podezíravý. S obavami ze záměrů svého společníka se zeptal: „Harry, budeš za temných nocí také lovit na Sluneční straně, lovit muže, ženy a děti?“

„Loví můj syn Kočovníky?“ odpověděl Harry otázkou. „Udělal to někdy?“

Atmosféra rozhovoru od té chvíle zhořkla, stejně jako Lardisova nálada. Když odcházel směrem k průsmyku, kde byli ukryti jeho muži, místo rozloučení vybafl: „Však ty začneš brzy lovit. Slídit po našich ženách, aby ti zahřály postel, a po sladkém mase dětí Kočovníků, až ti dojde králičina!“

Vytí vlků Lardise a jeho muže provázelo celou cestu dolů na Sluneční stranu...

* * *

Nana a Jasef dorazili nahoru. Lardis se ujal klopýtajícího starého muže, zavedl ho ke své židli a posadil ho. Nana řekla:

„Mohla jsem sice přijít sama, ale Jasef řekl ne, musím s ním mluvit osobně. Máš tady soukromí. O věcech, které ti chce Jasef sdělit, se lépe mluví mezi čtyřma očima. Nechce, aby to lidé zaslechli a propadli panice.“

„A co ty?“ podíval se na ni Lardis a poskytl tak starému esperovi čas vydechnout si a soustředit myšlenky. „Pověděl to i tobě?“

Pokrčila rameny. „Starám se o něj. Někdy mluví ze spaní, takže sem tam něco zaslechnu.“

„Tak já mluvím ze spaní, co?“ ozval se stařec a odkryl bezzubé dásně v hořkém úšklebku. „Ale co všechno ve svých snech vidím!“

„Tak se na to podívejme.“ Pokýval Lardis vážně hlavou. „Co pro mě máš dnes, starče?“

Jasef ho nijak nešetřil: „Vampýři se vrátili na Hvězdnou stranu!“

Přestože se Lardis právě něčeho takového obával, stejně ho zpráva šokovala. Zakroutil hlavou, sevřel Jasefovu paži. „Ale jak je to možné? Je to pravda? Vždyt jsme Vampýry vyhubili!“

„Ne všechny,“ odtušil Jasef. „Á teď se Šejtis a ještě jeden vrátili z Ledových pustin. Spikli se proti Harrymu Pekelníkovi, vládkyni Karen a dokonce i proti Podvrženci. Jejich hlasy nese vítr přes hory a já je mohu ve spánku slyšet.“

„O čem mluví?“

„O sladkém mase Kočovníků, o životodárné krvi, o mozcích opékaných místo selat a o ženách, které roztrhají při ukájení svých vášní. O všech těch věcech, které ve vyhnanství v Ledových pustinách postrádali. Právě teď okupují Karenino hnízdo. Vylétají odtamtud s válečníky, posedlými touhou lovit mezi kmeny na východě.“

„Jsou jenom dva?“

„Cože?“ Jasef vytřeštil uslzené oči překvapením. „Řekl jsi jenom dva? ,Jenom' dva vampýrští vládci?“

Lardis samozřejmě věděl, že má stařec pravdu. Bylo to stejné, jako by jich byla celá armáda. I když... ani celá armáda nebyla neporazitelná.

Jasef mu četl myšlenky. „Hmm,“ přikývl, „tvoji Szganyové jsou chráněni. Máme Podvržencovy zbraně. Tedy alespoň ty zbraně, které nás naučil používat. Ale co ostatní kmeny a vesnice? ,Jenom' dva - zatím! Myslíš si, že si Vampýři nevyrobí pobočníky? Myslíš, že se nebudou rozmnožovat, plodit další stvůry? Lardisi, já jsem jenom obyčejný starý muž, jehož dny jsou sečteny a jehož názor nemá velkou váhu. Řeknu ti však, čeho se obávám nejvíce: že toto je začátek konce pro všechny Szganye.“

Lardis náhle pocítil beznaděj. O to silněji stiskl Jasefovu paži. „Jak můžeme vědět, že tvé sny nelžou? Vždycky si přece nejsi jistý. Dokonce i tvé sny jsou někdy... pouhé sny.“

„Tentokrát ne, Lardisi,“ potřásl starý muž hlavou. „Ne, tentokrát určitě ne. Myslíš si snad, že mě těší být poslem špatných zpráv? Připadám si jako člověk, jehož dech přenáší mor. Věř mi, nejsem rád. Znám ale Vampýry a zvláště Šejtise! Ten byl vždycky jedním z nejchytřejších...“ Na chvíli přerušil tok svých slov a bezděčně se otřásl. „Ano, tento vampýr má silné myšlenky. Vítr je nese jako výkřiky éterem nad údolími, znějícími ozvěnou. Má mysl je jako stěna těch údolí. Zachytí je a já je mohu číst.“

Lardis se několikrát rozhlédl, jako by snad hledal nějakou neviditelnou pomoc. V následující minutě v jeho hlase zaznívala naděje. „A co Karen?“ naléhal. „Co Harry Pekelník? Ovládá přece síly, kterých využil při bitvě o Obyvatelovu zahradu! A oba dva - odpusťte, že to říkám, že na to vůbec myslím - oba jsou také vampýři. Neumím si představit, že by nečinně přihlíželi, jak Šejtis nabývá svého starého vlivu a znovu zabírá svá dřívější území! To je přece nemožné. Bývali jsme spojenci, a budeme jimi zase!“

Jasef přikývl, i když poněkud váhavě. „Lepší oni než nikdo, co, Lardisi? Ale poslouchal jsi mě dobře? Karen uprchlá ze svého hnízda! Právě teď je s Pekelníkem v zahradě jeho syn. A co se Podvržence týká, téměř určitě se znovu postaví na jejich stranu proti Šejtisovi a ostatním. Řekni mi ale: Co může takový vlk dělat? Už není tím, koho jsme znávali kdysi!“

Lardis rázoval sem a tam po místnosti. „Dobře. Alespoň už vím, co teď musím udělat!“ prohlásil nakonec. Otočil se k Naně: „Utíkej zpět do Osady a vyřiď Pederovi Szekarlymu, Kirkovi Liseskovi, Andreovi Romanimu a jeho bratrům, ať se ke mně dostaví. Okamžitě a ve zbroji! Jdeme znovu do zahrady na Hvězdnou stranu. Pokud Harry Pekelník a Karen potřebují bojovníky... Já tady na své muže počkám a připravím se zatím na cestu. Půjdeme vyjednávat s těmi, kteří dnes brání zahradu, stejně jako to činili kdysi. Půjdeme nabídnout spojenectví a projednat válečné plány!“

Nana přikývla. Přestože až dosud mlčela, teď sejí začala slova hrnout z úst v bezdechém proudu. „Lardisi, myslíš, že bych...? Mohl bys mě...? Chci říct... ráda bych šla s vámi!“

Překvapeně se na ni podíval a zamračil se. „Ty? Na Hvězdnou stranu hor? Přišla jsi snad o rozum, Nano? Ty, která máš na starosti dva malé synky? Vždyť jsou jenom o rok starší než můj Jason! Jak bych ti mohl něco takového dovolit? A proč to vlastně chceš? Víš, jak je to nebezpečné?“

„Já... samozřejmě že vím.“ Vyhnula se jeho pohledu. „Byl to jen... šlo jen o takový vrtoch.“ Vtom však znovu vybuchla: „Já jsem se tenkrát starala o Harryho Pekelníka a zajímalo by mě, jak se mu vede, když je teď...“

„Změněný!“ Dokončil Lardis za ni. „Tehdy byl, Nano, jenom člověkem - i když zvláštním. Teď je z něj něco jiného než lidská bytost! Zakazuju ti jít s námi. Co je to za nápad? Samozřejmě že s námi nesmíš! Zůstaneš pěkně v Osadě a budeš se dál starat o děti Hzaka Kiklua. Tak vrtoch říkáš? Podle mě zatraceně bláznivý! Měl bych snad dovolit nějakému vampýrskému vládci, i kdyby šlo jen o Harryho Pekelníka, aby jeho šarlatový zrak padl na některou ze szganských žen? To bys chtěla? Nepřál bych takový osud ani prašivému psu!“

Ale! pomyslela si. Ty nevíš nic, zhola nic! 

Pro Lardise byla tato debata skončena a Nana už mohla jen v duchu proklínat svůj jazyk, který ji málem zradil...

Vrátit se dolů do Osady už bylo pro Nanu s Jasefem snazší. Když se přiblížili k poslednímu ohybu schodiště, starý muž vydechl: „Nano, to jsi udělala chybu.“ Chtěl si s ní promluvit dříve, než poběží napřed vyřídit vzkaz Lardisovým mužům.

Přestože se ani jí nedostávalo dechu, na okamžik jej zadržela. „Jakou chybu?“

„Ženy nosí dítě v břiše přibližně čtyřicet dnů,“ začal rozvláčně telepat. „Ale před čtyřmi lety,“ (nepoužíval naše pozemské slovo ,léta', ale výraz, který používali Szganyové na Sluneční straně), „se toho dělo tolik, že dny nikdo pořádně nepočítal.“

„Co tím chceš říct?“ Věděla však moc dobře, kam stařec míří, dříve než stačil odpovědět.

„Hzak Kiklu zemřel krátce po bitvě o zahradu,“ protahoval slova Jasef, i když jeho připomínka byla stejně zbytečná. Jen potvrdila Nanino přesvědčení, že Jasef není tím starým bláznem, za kterého jej ostatní považovali. „Ale i těsně před smrtí to musel být pořádný chlap. Určitě, protože ti udělal dva syny! Ale že to tvé těhotenství bylo pořádně dlouhé, Nano,“ pokračoval, „trvalo... je to vůbec možné? Skoro deset měsíců?“

„Deset a půl,“ zamumlala potichu. „Ale jak sis sám všiml, nikdo je nepočítal. A teď už přejdi k věci, Jasefe.“

„Byl jsem ti svěřen do péče,“ řekl. „Po celou tu dobu jsi na mě byla hodná. Našlo by se mnoho lidí, kteří by se o mne nestarali tak dobře jako ty. Jsem přece jen starý zloděj myšlenek, Jasef Karis. Klidně by mi třeba zapomněli dát najíst, nechali mě ležet na pryčně a pomalu umírat. Když jsem ale s tebou, nechybí mi nic... vlastně, potřeboval bych mít ve starých prsou nové plíce, nějaké pořádné zuby, neopotřebovaná kolena. Jinak mám veškeré pohodlí, jaké si můžu přát. No... je tu mnoho osobních důvodů, proč tě mám, Nano, rád.“

„Tohle bude oboustranné,“ odpověděla. „Nejsi zase tak úplně špatný. Takže?“

Chvilku se odmlčel a mezitím zdolali posledních pár schodů. Nakonec pronesl: „Všiml jsem si, jak jsi sebou trhla, když jsem povídal Lardisovi, že jsou Harry a Karen spolu v zahradě. Černé oči ti rázem zazářily jako dva uhlíky, Nano.“

„Ale jenom na chvíli.“ Odvrátila tvář. „Na chviličku. Koneckonců, moje děti v sobě nosí jeho krev.“

Přikývl, na chvíli se zamyslel nad svými dalšími slovy a pokračoval: „Co tě přimělo uchovat to v tajnosti?“

„Zdravý rozum,“ odpověděla, „a možná i něco víc. Znám tady v Osadě hodně žen, které by z toho udělaly kdovíco. Ale tehdy, když Harry ležel v horečkách v zahradě, nepřemýšlela jsem o něm jako o pekelníkovi. Pro mě byl jen osamělým mužem v neznámé zemi. I já sama jsem se cítila velmi opuštěná. Máš pravdu - stalo se toho tehdy strašně moc. V době, kdy na mně začalo být těhotenství vidět, nabraly události spád. Čas tak začal v myslích lidí splývat.“

Sestoupili z posledního schodu. Nana uvolnila ruku, kterou ho podpírala, a podala mu hůl. „Teď bych to už stejně nemohla přiznat, i kdybych nakrásně chtěla. Harry Pekelník je přece jedním z Vampýrů! Co bych prozrazením pravdy získala? Nejlepší, co by z toho mohlo vzejít, by byl neustálý dohled nade mnou a mými chlapci - neustálý a velmi, velmi pozorný - a to i za lepších časů. A teď, když jsou Vampýři zpět na Sluneční straně?“ Zakroutila hlavou. „Když se objeví nějaké nebezpečí, lidé mají tendenci propadat panice, Jasefe. A pak bývají nevinní strženi davem a ušlapáni.“

Přikývl a viděl, že Nana se chystá k odchodu. „Nevinní, to ano,“ souhlasil. A kvůli prodlužující se vzdálenosti mezi nimi dodal o něco hlasitěji: „Můj otec za to pořádně zaplatil! Narazili ho na kůl, usekli mu hlavu a nakonec jeho tělo spálili. Tehdy už však nevinný nebyl. Když se v něm začal probouzet upír, vlastně už ani nebyl člověk.“

Zarazila se a otočila se. „Ale moje děti jsou lidé,“ řekla pomalým, nebezpečným tónem. „A jenom lidé.“

„Ale jistě, jistě.“ Mávl Jasef rukou. „Běž už, Nano! Běž vyřídit Lardisův vzkaz. A udržíme v tajnosti to, co nikdo jiný neví... Ani oni dva se nikdy... Jsou to jen obyčejné děti, ti tví chlapci, jen děti...“ V duchu ale dodal: Opravdu jen obyčejné děti, Nano? Potomstvo nekroskopa, pekelníka Harryho Keogha, a obyčejní lidé? To bych se divil. Moc divil... 

* * *

Bratři Romaniové byli pryč na lovu v lese, Lisescu rybařil. Nikdo z nich se do Osady nevrátil do pozdního dopoledne. Tou dobou se život v komunitě vždycky zpomalil a zlenivěl. Lardis začal být brzy netrpělivý a sám sešel dolů zjistit důvod jejich zdržení. Dorazil do Osady současně se skupinou vyčerpaných a vyděšených Cikánů z východních kopců. Právě přežili útok Vampýrů!

Chvíli trvalo, než všichni pochopili, co se to vlastně přihodilo. Když se tak ale stalo...

...Všichni jako by byli naráz omráčeni. I sám Lardis byl šokován, a to byl alespoň varován, že se něco chystá. A jestliže snad někdy pochyboval o důvěryhodnosti telepatických schopností Jasefa Karise - nyní už jeho slovům věřil bezvýhradně.

Lardis chvíli mluvil s jedním z těch sedmi přeživších, s mužem přibližně svého věku. Dříve musel být určitě statný a rozhodný, teď z něj však zůstala jen pomatená a mumlající troska.

„Kdy zaútočili? Kdy!“ zatřásl jím Lardis zlehka.

„Dvě, možná tři hodiny po západu slunce,“ odpověděl muž a jeho strhaná tvář postrádala jakýkoliv výraz. „Předtím se několik dětí vracelo za soumraku domů, sháněly v horách ovce. Viděly v Karenině hnízdě mnoho světel. To nás mělo varovat. Ale říkalo se, že vládkyně Karen je mrtvá. A viděly to jenom ty děti. Mohly se mýlit.“

„Kde jste v té době byli? Kde!“ Zatřásl jím Lardis znovu.

„Za tou velkou skalní soutěskou,“ odpověděl muž a oči mu vystrašeně těkaly. „Na planině zrovna pod prvními horskými vrcholky...“ Jeho pohled se zastavil na Lardisově tváři a na okamžik jako by mu nahlížel do duše. V další minutě však opět pozbyl výrazu. Jen stěží se mu podařilo pokračovat ve svém vyprávění.

„Přede dvěma lety jsme se vypravili do hor a objevili tam jezero. Dobře se tam rybařilo, po horách pobíhaly kozy a lesnaté stráně byly plné lovné zvěře. Jsme - tedy vlastně byli jsme - Scorpiovi Szganyové. Vedl nás Emil Scorpi, můj otec. Bývalo nás třicet... Teď nás zbylo sedm. Vystavěli jsme si domovy v lesích kolem jezera. Na hladině se pohupovaly naše lodě. Za nocí jsme sedávali ve svitu prvních hvězd na břehu kolem ohně, opékali ryby si a všichni společně jedli. Proč ne? Nebylo sé čeho bát. Všechna upírská hnízda na Hvězdné straně ležela v troskách: Belathovo, Menorovo i Leskovo - všechny byly strženy a zničeny. Zbylo jen Karenino a lidé říkali, že vládkyně je mrtvá. A kdyby nebyla, co z toho? Ona nás nenapadla...“

Lardis vzdychl a pokýval hlavou. „Šejtis, co?“

Uprchlík sevřel Lardisovu paži. „Ano, Šejtis... a ten druhý! Sám jsem ho viděl! Není to člověk!“

„Není to člověk, povídáš?“ Zamračil se Lardis. „Ne, samozřejmě že to není člověk. Žádný z nich není. Jsou to Vampýři!“

„Ale i Vampýři byli kdysi lidmi,“ trval na svém jeho společník. „Jsou skoro jako lidé. Ale on... nebyl.“

Lardis se rozpomněl, že si ani starý Jasef nebyl v tomto bodě příliš jistý. „Jak vypadal?“

Muž si odkašlal, zakroutil hlavou ve snaze najít správná slova. „Byl jako... jako nějaký slimák,“ vypravil ze sebe konečně. „Nebo jako pijavice, na dvou nohách, velká jako dospělý muž. S kůží svraštělou jako had. Byl zahalený pláštěm a jeho oči zpod kápě žhnuly jako řeřavé uhlí. Děsivý červ, snad had, nebo slimák...“

„Jak se jmenuje?“ Lardis cítil, jak mu vstávají vlasy vzadu na krku.

Uprchlík pokýval hlavou. „Zaslechl jsem... zaslechl jsem, jak na něj Šejtis volá. Jmenuje se Šejtán!“

Šejtán! Lardisovi se nepodařilo zadržet výkřik. Šejtán - první ze všech Vampýrů! Ale jak je to možné? Šejtán byl jen legendou! Tou nejtemnější ze všech szganských legend.

„Vím, co si myslíš,“ řekl jeho společník. „Ale co jsem viděl, to jsem viděl. Byl tam jeden vládce, ale taky tam byl ten slimák. Slyšel jsem je spolu mluvit. Šejtis vypadal jako člověk a oslovoval toho druhého - nebo to druhé, nevím - tím děsuplným jménem Šejtán. Neptej se mě na všechny ty ostatní hrůzy, kterých jsem byl svědkem, než jsem jako zbabělec prchl s ostatními. Ale řeknu ti tohle: jejich bojovníci byli vychrtlí a hladoví, nešlo jim však jen o potravu. Bylo to jako děsivá noční můra! Má matka! Moje sestry! Vampýři křížili svá monstra s kusy lidských těl!“

Lardis se už těch lidských trosek, které zbyly ze Scorpiových Szganyů, na další podrobnosti nevyptával. Raději šel zkontrolovat obranná zařízení Osady. Ode dneška budou všechna cimbuří i věže střeženy bojovníky. A žádní muži už nebudou vysíláni do pohraničí. Ne, protože hrozba se přiblížila nebezpečně blízko k domovu. Lardis také děkoval štastné hvězdě, která kdysi zapříčinila, že byl přehlasován a podle návrhu jiných členů shromáždění byly do hradeb Osady vestavěny masivní zbraně.

Řady katapultů obtěžkaných balvany se táhly jako nějaké ostnaté řetězy, kam až oko dohlédlo, stejně jako obrovské samostříly na vrhání kůlů, vytesaných z celých kmenů z vymýceného lesa kolem Osady. Další zbraní pak byly příkopy zakryté hrubou kůží, pomalovanou imitacemi ozbrojenců a zdola podepřenou ostrými kůly. Nepřátelský bojovník podlehne klamu, bude chtít zaútočit na namalované muže a bezpochyby se napíchne na kůly. Zespodu příkopu pak vyskočí Cikáni, vylijí připravený olej na řvoucí a svíjející se nestvůru a zapálí ji.

Přestože byla všechna tato zařízení ponechána i v dobách míru na svém místě, budou je teď muset překontrolovat. Roztřepená lana bude zapotřebí vyměnit, obrovské samostříly musejí být zásobeny střelivem a naolejovány. Děti občas šplhaly na figuríny vojáků a na několika místech je poškodily. I toto všechno musí být opraveno. Jakmile se Osada vzpamatuje z prvního šoku, na každého čeká plno práce.

Bylo to jako probudit se z poklidného snu do reality děsivé jako noční můry. Ta stará známá hrůza se vrátila po kratičké chvíli oddechu. Vampýři jsou zpátky! Z Lidesciho Szganyů rázem spadla lenost, jako když had svlékne starou kůži. Byli vyděšení, ale připravení na všechno. A měli veliký strach.

Lardis svolal sněm, znovu se prohlásil vůdcem jako za starých časů a obnovil někdejší funkce ostatních členů. Sněmy byly dobré v dobách míru, ale ve válce potřebuje kmen opravdového náčelníka. Nikdo neměl lepší předpoklady pro vůdcovství než Lardis. Nikdy se vlastně své funkce nevzdal a teď jednoduše a rychle nabyl své dřívější autority. Nikdo proti tomu nic neměl.

Vydal následující pokyny:

Dvě třetiny všech schopných mužů zůstanou v Osadě. Ostatní se všemi ženami a dětmi se rozptýlí v lesích na západě, daleko za Ochrannou skálou směrem k Mirlu. Rychlí poslové zatím poběží tuto osadu varovat. Lidé z Mirlu jej pak pošlou dál na Tirenský Sráz. Lardise doprovodí skupina bojovníků do zahrady nad Hvězdnou stranou, kde doufal uzavřít spojenectví s Karen a Harrym Pekelníkem.

Zařídit všechno potřebné zabralo Lardisovi téměř celé ,ráno', tedy dvacet pět hodin. Celý ,den', který na Sluneční straně trvá sedmdesát pět hodin, a,večer', znovu o dvaceti pěti hodinách, bude trvat výstup do hor včetně přestávek k odpočinku. Cesta horskými pěšinami a průsmyky bude náročná a dlouhá... a snad je to tak dobře.

Je totiž málo pravděpodobné, že ti tři v zahradě budou vzhůru během východu slunce...

Ještě než vyrazil na cestu, Lardis zaskočil domů povědět Lisse všechny novinky a políbit Jasona na rozloučenou. Poté je poslal dolů do Osady, kde se sejdou s Nanou Kikluovou, jejími chlapci, Jasefem ajedním mladým, schopným mužem. Spolu se uchýlí do relativního bezpečí lesa.

Lardis chvíli sledoval, jak jeho žena se synkem scházejí dolů po schodech, pak se zadíval na mravenčí hemžení v Osadě. Nakonec se obrátil ke svým pěti společníkům.

„Dobře,“ řekl. „Tak už je to tady. Ale už jsme to všichni jednou zažili, že? Není to tedy pro Lidesciho Szganye nic nového pod sluncem. Pokud však chce kdokoliv z vás zůstat raději se svou rodinou, ať to řekne hned teď. Dobře víte, že vám to nikdo nebude zazlívat. Naše práce je čistě dobrovolná.“

Jenom se na něho podívali v očekávání dalších rozkazů.

Lardis potěšené pokýval hlavou. „Dobře tedy. Vyrazíme.“

Zrovna když oněch šest mužů vyráželo na cestu, veliký zlatý kotouč slunce pomalu, kousíček po kousíčku vystoupal na nejvyšší bod své denní pouti...

Šest hodin se lopotili vzhůru skrz úpatí hor a první srázy, než klesli únavou ve stínu několika stromů, rostoucích na útesech. Ty jim poskytly úkryt před nemilosrdně pražícím sluncem. Zde se také vyspali a později i najedli. Slunce se po celou dobu vznášelo na nebi nad nimi, jen se mírně pohnulo směrem k východu. Zbývalo jim ještě dobrých šedesát hodin do ,večera', do setmění. Lardis byl s dosavadním tempem naprosto spokojen.

Během druhé fáze pochodu museli překonat množství strmých, do mlhy ponořených srázů a bystřin, které jim ztěžovaly chůzi. Poté na ně čekaly bažinaté mokřiny porostlé ostřicí, rákosem a popínavými rostlinami, než se konečně začala cesta zvedat a vysychat. Pochod byl značně namáhavý a fakt, že teď ušli za delší dobu kratší vzdálenost, byl pro muže velmi skličující. Nakonec rozbili tábor, připravili si ze skromných zásob jídlo a uložili se ke spánku na úpatí příkrých kopců, v místě, odkud jejich cesta k vrcholu měla pokračovat neschůdnou skalní trhlinou. Než se probrali, slunce začalo zapadat.

Když pak šplhali trhlinou, ocitli se mezi opravdovými horskými velikány. Nížiny Sluneční strany zanechali daleko a hluboko pod sebou, zahalené v nafialovělém oparu. V šedavě zelené monotónnosti lesa byly rozeznatelné jenom lesknoucí se stuhy řek. Dál na jih, blízko převislého konce tohoto světa, tvořila poušť na dalekém horizontu oslnivě žlutý pruh. Horské vrcholy nad hlavami mužů byly skryté za masou nižších hřebenů a skalních výstupků.

Už teď se jim zdál pochod nekonečný, a to překonali teprve polovinu vzdálenosti. Jen Lardise nic nepřekvapovalo. Jeho smysl pro orientaci mu říkal, že se ubírá správnou cestou. Znal tyto hory velmi dobře. Jestli bude vše probíhat podle plánu, přemítal, zdolají poslední vrcholky ještě dříve, než se šero promění v temnotu noci.

A zrovna v tu chvíli se jejich plán začal hatit...

Když lezli na mírný skalnatý hřeben na úpatí dalšího horského vrcholu byl Ion Romani poslední v řadě. V místě, které ostatní překonali bez potíží, uvolnil botou kámen, pod nímž se skrýval drobný had. Ten vyrušen ze spánku zasyčel, vyrazil z úkrytu a uštkl Iona. Muž chtěl uskočit, minul však oporu pro nohy a teď se řítil dolů ze srázu, strhávaje s sebou drobné ostré kameny. Neštastně dopadl do malé kamenité rokle a zlomil si ruku. V dalším výstupu nemohl pokračovat.

Ošetřili naříkajícího Iona, jak nejlépe byli schopni, upevnili mu zraněnou ruku do dlahy a rozdělili potraviny. Franci Romani zůstane s mladším bratrem a postará se o něj, až dostane horečku z hadího jedu. Potom se pokusí nalézt méně obtížnou, povlovnější cestu zpět do Osady. Nehoda však zabrala tři hodiny cenného času a zanechala pouze čtyři muže schopné další cesty...

Později:

Jižní stranu vrcholků zastínily spirály jemných obláčků, které se vytvářely nad termálními zřídly na vzdálené poušti. Unavení poutníci si tak mohli na chvíli oddechnout od slunečních paprsků. Vyrazili po nadějně vyhlížející kozí stezce. Ta se však k jejich zklamání po chvíli změnila v obvyklá neschůdná skaliska. Zase jiní nezbylo než hledat jinou cestu. Pro lopotící se muže se teď čas proměnil v neměnnou šmouhu do sebe slitých hodin namáhavé, upocené dřiny. Nakonec, když už je bolel každičký sval v těle, dal Lardis povel k odpočinku. Tehdy se nacházeli nějakých sto metrů pod hranicí lesa.

Převedeno na časové jednotky našeho světa, od začátku jejich pochodu uběhlo dva a půl dne. Měli poslední možnost ulehnout ke krátkému spánku. Museli se snažit, aby urazili co nejdelší vzdálenost do západu slunce, které se začalo sklánět k horizontu.

Zapomněli si nařídit hodiny a zaspali. Lardis se probudil se špatnou náladou, navíc mu loupalo v každém kloubu. Obával se, že čtyři roky blahobytného života z něj vysály veškerou energii, a zlobilo ho, že se jeho slabost projevila zrovna teď, ve chvíli, kdy fyzickou kondici potřeboval ze všeho nejvíc. Namísto slunce zbyl na vzdáleném okraji světa pouze oranžový pruh a ve vzduchu visel odvěký šelest snášejícího se soumraku. Lardis proto popohnal své muže k většímu úsilí při pochodu mezi posledními stromy a při šplhání mezi horskými vrcholy. Zpěv ptáků zanikl v houkání sov, na oblohu vystoupala luna a chvěla se ve výšinách. Daleko na západě se ozval první vlk, který osamělým vytím pozdravil svou prchavou, po nebi letící milenku.

Konečně čtyři putující muži narazili na pěšinu, kterou znali z dřívějška. Lardis mohl s větší či menší jistotou prohlásit, že odteď už bude jejich cesta snazší. Za šest hodin by měli dorazit k poslednímu stoupání a projít soutěskou ústící na místa, která kdysi bývala Obyvatelovou zahradou na Hvězdné straně hor. Tam pak uvidí, co je jim určeno vidět.

Už teď však tušili, že to, co spatří, bude to nejhorší z možného...

* * *

Byli v polovině cesty mezi vrcholky, když soumrak potemněl v noční čerň. Všichni čtyři postupovali opatrně vyschlým korytem prastarého řečiště, když Lardis náhle ucítil olověnou tíhu v nohách a lepkavý mráz u srdce. Ten pocit dobře znal - bylo to dědictví po nadaných cikánských předcích. V tom okamžiku, jako by to mělo být nějaké varování, přešlo vzdálené vytí vlků v nejisté kňučení a nakonec zaniklo úplně. Stejně tak umlkly drobné horské sovy, které na sebe dosud houkaly ve strmé rokli.

Sotva dýchajíce, všichni čtyři muži se přikrčili ve stínu osaměle čnějící skály a pozorně sledovali okolí. Na jižní obloze, za jejich zády, pomalu dohasínaly bledé žluté a růžové odlesky světla. Nadchází západ slunce... ne však obvyklý západ. Lardis se skrčil ještě níž a přitáhl dolů i ostatní. V temnotě, která ho obklopovala, přitiskl ukazováček ke rtům a nevysloveným psst je přiměl k naprostému tichu. Všichni tři vyčkávali...

Poslední žluté světlo ozařující okolní horská úbočí se mezitím změnilo v pastelově šedé a na krajinu se snesla nafialovělá ponurost. Vtom zaslechli vysoké, ječivé pištění, následované údery kožnatých křídel - netopýři! Existuje však mnoho druhů netopýrů...

Lardisovi ztuhla divoká cikánská krev v žilách. V jeho světě žije několik druhů netopýrů, všechny vlastně drobné hmyzožravé okřídlené myši.. Tato tři stvoření, která se zčistajasna vynořila z noční temnoty a přeletěla ve svitu hvězd v sevřené formaci temně modrých siluet, však nepatřila mezi malé a neškodné jedince. Byli to dospělí upíři, ne nepodobí druhu Desmodus, žijícímu ve světě, který Szganyové znali jen pod názvem Pekelná zem. Jejich křídla měla téměř metrové rozpětí.

Navzdory nesmírnému vzrůstu letících stvoření a přes všechny historky, které se u ohně vyprávěly o všelijakých útocích, Lardis věděl, že sama o sobě nejsou nijak zvlášť nebezpečná. To, čemu se podobala, však zmrazilo Lardise v sochu. Více než čtyři roky už uběhly od doby, kdy viděl naposledy takové odhodlané a zuřivé rojení. A stejně jako tehdy, i teď okamžitě věděl, co to znamená.

Na nočním nebi byli zase příbuzní Vampýrů, letící napřed vysláni svými pány s děsivým posláním... pátrat.

Po čem asi mají pátrat dnes?

III

Na nebi se objevily čtyři letky upírů, každá po třech jedincích, tvořících na nebi formaci šípu. Přeletěly s tlukotem křídel nad hlavami mužů a bez zastavení zmizely směrem k Hvězdné straně a zahradě. Minuty se pomalu vlekly a Cikánům byly jedinou společností hvězdy na ametystovém, mezi vrcholky hor indigovém nebi. Lardis i nadále nehybně seděl, ale nejmladší z jeho mužů, Peder Szekarly, se už už chystal vyskočit. Neměl žádné zkušenosti a chyběla mu Lardisova předvídavost.

Lardis ucítil, jak se Peder vedle něj netrpělivě ošívá a protahuje si nohy. Vůdcova ruka bleskově vyletěla a prsty se nemilosrdně zabořily do mladíkova ramene a strhly jej zpět k zemi. A jako by ostatní viděli, jak se Lardis schoulil sám do sebe, všichni se přikrčili a splynuli se siluetami okolních balvanů.

„Co to...?“ začal Peder opatrným šepotem, Lardis ho však okamžitě umlčel sotva slyšitelným, hrubým a překotným hlasem:

„Nic neříkej! Nic nedělej! Neopovažuj se ani pohnout, dýchat nebo myslet. Jestli přesto musíš, tak přemýšlej o tichu, spánku, o tom, jaké to kdysi muselo být v matčině lůně. Když ses nemusel ničeho bát, snad jen toho, že je jednou opustíš. Jestli ti je život milý, dělej, co ti říkám!“

Nebylo to poprvé, co Peder slyšel podobná slova - přesně tyto pokyny mu dávali v dětství. Stejně jako všechny děti Kočovníků před ním, i on byl vyučován umění ticha: jak nebýt slyšen, nebýt viděn... jak přestat existovat. Pamatoval si, jak mu za jedné děsivé noci otec šeptal tato slova do ucha. A za východu slunce už neměl ani otce, ani matku. Bylo to tak dávno a zároveň tak strašné, že to téměř vytěsnil z paměti.

Peder Szekarly cítil, jak moc se mu chce žít. Stejně jako to cítili jeho druhové. Všichni znehybněli jako sochy. Vteřiny se pomalu měnily v minuty...

Pak se náhle čas zastavil a zůstal jen jeden přítomný okamžik. Noční vzduch zhoustl a ztěžkl nepopsatelnou hrozbou v olovo. Všichni čtyři muži měli pocit, že tlukot jejich srdcí je hlasitý jako zvuk bubnů a zeje musí slyšet i ostatní. Modlili se, aby je neslyšelo už nic jiného. Pomalu otočili hlavy po směru, odkud přišli. Odtud také přiletěli ti obrovští netopýři. A jestli je následují jejich páni...

Ano, opravdu letěli za nimi. V další vteřině je Lardis a jeho muži spatřili.

Zpod pláště noci se výhružně vynořily příšerné obrysy. Připomínaly obrovské draky nebo snad listy, jejichž roztřepené okraje za nimi vlály ve vánku Hvězdné strany. Vylétly z lesa a vznesly se nad vrcholky skal k noční obloze, kde svými děsivými, zlovolnými těly zastínily i samotný svit hvězd.

Hejno nočních ptáků letících k východu je zahlédlo a okamžitě se s křikem rozletělo na všechny strany. Páry sov se vznesly ze skalnatých útesů ve snaze skrýt se v okolních strouhách. I když byli všichni Lardisovi druzi stateční, teď zavřeli oči a doslova přestali dýchat. Nechali na Lardisovi, aby odhadl směr letu těch strašlivých objektů na hvězdném nebi

Byli to létavci, jejichž kdysi lidské maso se přeměnilo v metamorfní pórovitou hmotu a v rozsáhlou změť blan na houbovitých, obloukovitých kostech křídel. Jejich ploché hlavy čněly na dlouhých krcích, kývaly se ze strany na stranu a nasávaly vánek Hvězdné strany, který pak se sykotem vypouštěly přeměněný v páru. Byli to dva vzdušní průzkumníci svých tvůrců a pánů. A nejen to. Zároveň byli i jejich dopravními prostředky!

Lardis na okamžik zahlédl dvě menší siluety, usazené v sedlech na krcích létavců. Jeden z nich byl humanoidní a ten druhý... Lardis to nedokázal určit. Vybavil si však, co mu pověděl muž z rodu zdecimovaných Scorpiových Szganyů o slimákovitém tvoru jménem Šejtán...

Létavci jim přeletěli těsně nad hlavami a zmizeli mezi vrcholky, stále nabírajíce výšku. Lardis zůstal ve svém zkamenělém postoji, v bezdeché nehybnosti. Vampýrští páni přeletěli téměř neslyšně. Ti, co je následovali však rozhodně tiší nebyli. Přihnali se na dohled a trubice jejich hnacích systémů hučely a duněly do nočního ticha. Lardis musel vynaložit veškerou svou železnou vůli, aby nezavřel oči v absolutní hrůze.

Bylo to šest válečníků.

Válečníci! Toto slovo má ve všech jazycích mnoho významů. Kdykoli ale některý Szgany tento výraz použil pro tato groteskní vampýrská stvoření, znamenalo to jediné - ječící šílenství. Pokud však šlo o tyto konkrétní válečníky... nejméně pro jednoho z nich byl i tento popis slabý. Při pohledu na tu letící příšeru se Lardis nekontrolovatelně roztřásl a rty se mu mimovolně pootevřely do výrazu naprostého děsu.

Pět - menších? - stvoření letělo v sevřené, šípovité formaci. Jejich nejhrůznější druh byl v jejich středu, mírně pozadu. Svou pulzující siluetou na hvězdném nebi Lardise doslova fascinoval. Pohled na něj mu utkvěl v mysli tak, že si ostatních válečníků téměř ani nevšiml. Byl delší, objemnější a více ozbrojený než jeho společníci. Zdálo se téměř nemožné, že se taková obrovská hmota vůbec odlepí od země, natož aby vzlétla! Přesto však se hnal inkoustovou, hvězdnou oblohou jako nějaká obří chobotnice.

Detaily nestvůrného těla se Lardisovi doslova vryly do mozku.

Šedě skvrnité maso, místy porostlé namodralými šupinami, Ty ve svitu hvězd připomínaly pláty zvláštního, ohebného kovu. Z obrovského těla vyrůstaly shluky plynových měchýřů, které sice musely překážet při manévrování, byly ale nezbytné k nadlehčení těžkého brnění a všech zbraní. Háky, vidlice a klešťovité končetiny ve tvaru krabích klepet. Z mnoha očí na trupu netvora, z nichž některé zíraly vpřed a jiné zároveň zkoumaly okolí, čišela zlovolná inteligence. Přitom se ale ani jeden detail těla stvůry nezdál být přebytečný, všechny se vzájemně doplňovaly. Jako by to byla obranná ústrojí kteréhokoliv živého tvora. Matka příroda by však nic takového nikdy nestvořila ani ve svých nejdivočejších snech.

Stejně jako létavci s pasažéry, i tito přeletěli Lardisovi ajeho druhům těsně nad hlavami. Jako poslední zmizela ta nejzrůdnější z vampýrských konstrukcí. Zanechala za sebou všemi svými kožovitými výrůstky, vlajícími jako chapadla obrovské sépie a plynovými měchýři, které burácivě nasávaly a vypouštěly vzduch, dlouhotrvající dojem velikosti a síly. Těžký, žaludek obracející puch se snesl na ukryté muže. Konečně i poslední netvor odletěl k obzoru.

Lardisovi společníci slyšeli, jak řev a prskání nestvůr slábne. Otevřeli oči a zahlédli jejich rychle mizející obrysy. Za nimi se po nebi táhla stopa odporných plynů, která se pomalu snášela níž a zahalila skály jako vazká mlha. Horká vlhkost padla na celé okolí a jediné, co se dalo dělat, bylo zadržet dech.

Peder Szekarly měl smůlu. Nadechl se ve špatný okamžik - a stal se nešťastnou obětí své nezkušenosti. Přidal se totiž k Lidesciho Szganyům až šest měsíců po bitvě o zahradu a jeho povědomí o upírských válečnících sestávalo pouze z několika neúplných, nezařaditelných vzpomínek z dětství a z letmých pohledů na vzdálené vampýrské nálety, když jako mladík prchal s ostatními do bezpečí.

Na jeho obranu musí být řečeno, že chtěl o svém incidentu pomlčet. Nakonec ale vyprázdnil obsah žaludku i střev a musel hodinu odpočívat, než byl schopen dalšího pochodu...

Andrei Romani nebyl založením žádný rebel a v tuto chvíli byl prostě jenom zvědavý.

„Nechápu,“ protestoval, „proč teď máme chodit dál do zahrady. Jestli se tam má semlít nějaká rvačka, už se tak nejspíš děje a my jsme z toho vyvázli. A jak bychom také mohli bojovat proti něčemu takovému, co zkřížilo naši cestu před necelými dvěma hodinami? Nedává to žádný smysl.“

Měsíc už opět letěl po obloze a z východních hor bylo slyšet tlumené vytí šedého bratrstva, těch obrovských vlků, kteří vzhlíželi ke stříbrnému měsíci a Harryho Keogha juniora měli za vůdce. Jejich hlasy však tentokrát zněly zvláštně a zarmouceně.

Lardis v tom spatřoval špatné znamení. Odpověděl Andreiovi: „Slyšel jsi to, příteli? Víš, co to znamená? Jsou to Podvržencovi psi, řekl bych. Ale nevíme, jestli byli poraženi nebo ne.“ Vedl svou skupinku dlouhým, kamenitým sedlem a nyní zvolnil tempo, aby s ním jeho nevrlý společník srovnal krok. Stiskl mu paži. „Teď mě dobře poslouchej, Andrei Romani - a i vy, Pedere Szekarly a Kirku Lisescu - povím vám znovu, proč jsme tady a proč pokračujeme dál. Jde o tohle:

Staří Vampýři, Šejtis a ještě nejméně jeden, jsou zpátky na Hvězdné straně. Byli to právě oni a jejich stvůry, kdo nad námi letěl tam v té strouze. Žijí v Karenině hradě a podnikají nálety na Szganye jako dříve. S tím rozdílem, že dnes je to pro ně mnohem jednodušší. Kočovníci už necestují, mají domy a starají se o zahrady. To z nich činí snadný cíl. Sami jste viděli důkazy toho, co vám tady teď povídám...

Kdysi však Szganyové proti Vampýrům povstali. Bojovali s nimi a zvítězili, i když nepřátelé byli na vrcholu moci! Byli to Szganyové, kdo se postavil vládcům Belathovi, Volsemu Pineskovi, Leskoví Nenasytnému a Menorovi Drtiči. A teď se lstivý Šejtis vrátil zpět z Ledových pustin.

Vzpomeň si... ty i tví bratři jste byli tehdy přímo v zahradě, Andrei! Opravdu musím někomu z rodu Romani znovu popisovat, jak tehdy Szganyové bojovali Obyvatelovými zbraněmi - puškami, které teď máme s sebou - zbraněmi z pekla? A on sám rozmetal nepřátele pomocí samotného slunce na smradlavé kusy? Jistěže nemusím!

Dobře. Vím, že teď Obyvatel žije s vlky, a my máme na svou ochranu jen jeho čestné slovo...

Ale i jeho otec, Harry Pekelník, se vrátil na Hvězdnou stranu hor! Sám jsem ho viděl, dokonce jsem s ním mluvil - i když musím připustit, že jsem nebyl zrovna moc příjemný. Tentokrát ale budu milejší. Dovedete si vůbec představit, jaké nové zbraně s sebou mohl přinést? Je přece Harry Pekelník! Jak říkám, musíme jít do zahrady, byť jenom kvůli navázání dalšího spojenectví!“ Odmlčel se, povolil stisk Andreiovy paže a pokračoval už mírnějším tónem. „Nebo tomu mám snad rozumět tak, že byste někdy v budoucnu chtěli bojovat proti Karen, Podvrženci a jeho otci?“

„Cože?“ Andrei Romani, mrštný a vytáhlý muž, se okamžitě zamračil a odtáhl se od Lardise. „Víš přece, že bych to nikdy neudělal! Ať už se má stát cokoliv, vím, komu dlužím věrnost. Bojovali jsme bok po boku, přesně jak jsi řekl - Szganyové, trogové a ti tři - proti společnému nepříteli. To se nikdy nezmění. A já to už vůbec nezměním.“

„Ano, s tím souhlasím,“ odpověděl Lardis s odměřeným kývnutím. „Naše počínání to nezmění. Nebudeš ale proklínat sám sebe, jestliže to tvé počínání znamená... nicnedělání? I kdyby se z těch tří nakrásně vyklubaly příšery, nikdy nám nijak neublížili, naopak nám jen a jen pomáhali. Řekni mi ale, máme je nechat znovu bojovat - a možná i zemřít - samotné? Přesto, že v tomto boji jde spíš o naše zájmy? A co pak, ehm, až budou mrtví? Prostě se vrátíme na Sluneční stranu a budeme čekat na západ slunce a na další a další... jakkoli málo by nám jich ještě zbývalo? A jestliže ti tři vyhrají a po boji se zastaví a zamyslí se... Co si pak proboha pomyslí? Kde byli ti Szganyové, když jsme je potřebovali, co?“

Po dlouhé době Andrei pokrčil rameny nebo se možná jen otřásl v chladnoucím vzduchu. „Tak tedy pojďme,“ pronesl stroze, povytáhl si límec a zadíval se k severu. „Máme před sebou devět nebo deset kilometrů k poslednímu průsmyku. Pak nás čeká jen snadný sestup do zahrady. Je možné, že Vampýři byli jen na průzkumném letu - obhlédnout svoje území. Jestli chtěli víc, možná svou kořist minuli. Všichni víme, že poblíž je spousta míst vhodných k úkrytu. Stejně jako my teď, ti tři mohou být zrovna na cestě do zahrady...“

Po chvíli jej Lardis dohonil a stranou s ním promluvil důvěrným hlasem. „Na okamžik jsem se o tebe bál, starý kamaráde. Po všech těch letech, co se známe, jsem si pomyslel, že tě přece jen asi neznám pořádně!“

Dorazili k horskému sedlu, které představovalo nejzazší hranici zahrady. Tady nalezli stopy zběsilého souboje: ve vzduchu se ještě vznášel puch vztekle vypuštěných plynů a na zemi ležely pláty brnění utrženého ze zbroje nějaké obrovské stvůry. Koberce horského vřesu byly nasáklé temně rudým slizem. Jediný pohled na tu spoušť stačil a jejich nervy se napjaly jako tětiva luku.

Jako stíny se potichu plížili mezi opuštěnými budovami zahrady a brzy dorazili na přední pozemky, do míst, kde Lardis před třemi měsíci mluvil s Harrym Pekelníkem. Tam objevili první oběť bitvy, která se tu podle všeho odehrála: na zemi ležel válečník, jako bažant vykuchaný liškou. Plochý krk měl prokousnutý skrz naskrz, v rozedraném brnění byla vidět tuhá kůže, maso, chrupavky a přeražená páteř. Stvoření mělo téměř utrženou hlavu a leželo v kaluži vlastních ještě kouřících tělesných tekutin. Těch patnáct tun primitivní brutality bylo před chvílí samo brutálně zavražděno. Muži ani neměli chuť zjišťovat, jaká živoucí továrna na smrt ho mohla zneškodnit tak odporným způsobem.

Lardis Lidesci ochromený hrůzou opatrně obhlížel obrovské tělo. Ukázal prstem na oči, vyloupnuté z šarlatových, prázdných důlků groteskní lebky. „Podívejte se!“ zašeptal. „Tohle nebyl boj, ale masakr! Ten řezník vrazil stvoření drápy do očí, aby mu skrz oční důlky vyškrábl mozek a spolehlivě ho tak vyřídil. A ty kaluže tělesných štáv, ještě horké a zapáchající... Pro boha živého, tohle Karenino stvoření muselo být naživu ještě před nějakými patnácti minutami!“

„Lardisi!“ Chraplavý hlas Kirka Liseska přicházel zpoza skal na západní straně zahradní zdi. „Rychle se pojď na něco podívat!“

Lardis a jeho muži se k němu přikrčeně rozběhli. Vyskočili na úpatí skal a rychle vyšplhali na místo, kde se Kirk krčil za hromadou spadlých balvanů. „Vidíte?“ zašeptal ten drobný, šlachovitý muž. „Slyšíte to taky?“

Jeho napřažený prst mířil někam na Hvězdnou stranu. Ostatní však viděli až moc dobře, i když zpočátku nic neslyšeli.

V dálce nad kamenitou planinou bylo vidět černé skvrny, které vypadaly jako mračno komárů. Plachtily, snášely se k zemi a opět vystřelovaly ke klenbě oblohy. I když zdálky připomínaly komáry, ve skutečnosti to byli netvoři. Podobné skvrny bylo vidět i ve stínu hraničních hor na západě. Byli to Vampýři, jejich spojenci i nepřátelé, přestože z této dálky nebylo možné rozeznat jedny od druhých.

„Kdo je kdo?“ vydechl Peder ztuhlými ústy, očima těkaje na všechny strany.

Lardis potřásl hlavou, přimhouřil oči před modravým svitem hvězd a pokusil se spočítat útočící body. „Kolik bojujících netvorů vidíte?“ zamumlal. „Víme, že Šejtis jich má alespoň šest.“

„Karen a Harry Pekelník měli nejméně dva,“ s hořkostí v hlase poznamenal Andrei. „Našli jsme stopy po jednom a zbytky těla druhého.“

„Modleme se, aby jich měli víc,“ povzdechl si Lardis. „Nebo lépe, aby jich měli o hodně víc!“

Vítr změnil směr a ve vlnách k nim přinášel zvuky vzdušného souboje. Bylo slyšet syčení a řev válečníků, temné hučení jejich hnacích systémů, řinčení do sebe narážejících plátů brnění při střetech obrovských těl. Jak zvuky bitky pomalu doznívaly v dáli, Kirk Lisescu dokončil počítání.

„Nad planinou jsou dva létavci a šest válečníků,“ podal hlášení. „Směřují k západu, k Bráně a ke zničeným vampýrským hradům. Další dva létavci se nacházejí na závětrné straně hor a jsou pronásledováni jedním válečníkem.“

Lardis suše přikývl. „A ten největší je v hlavní skupině,“ dodal. „Dohromady sedm válečníků. Šejtis přitom neutrpěl žádné ztráty - tedy pokud se nemýlím a ta obrovská mrtvola v zahradě nebyla jeho. Ale i kdyby ano, je to stále dva na pět...“

Andrei Romani pokýval zklamaně hlavou a prostě poznamenal: „Mají to spočítané. Je s nimi konec.“

Lardis se na něj zamračil. „Jestli je to pravda, tak se vsaď, že tu nebudeme o moc déle ani my.“

Znovu se zadíval na Hvězdnou stranu a očima pročesával obzor od západních kamenitých planin po úpatí hor. Větší skupinka upírů se právě začala jako nerovná čára snášet k zemi. Dva létavci pronásledující osamělého válečníka začali ztrácet výšku a letěli těsně nad horskými vrcholky. Lardis pozoroval, jak mizí za vzdálenými trčícími útesy.

Rychle se rozběhl dál do zahrady. „Dělejte!“ zavrčel na ostatní.

Ti sice vycítili naléhavost jeho příkazu, nedovedli však pochopit jeho pohnutky. Přesto ho následovali. „Kam jdeme?“ vyzvídal Peder Szekarly.

Už se vzpamatoval po otravě plyny, ale pořád měl pocit, že by klidně prospal celý západ slunce.

Na úpatí skal se k němu Lardis otočil.

„Na západ, k těm horským hřebenům. Kam jinam? Musíme zjistit, kdo vyhrál. Pouhé dohady nestačí - musíme vědět, co přesně se stalo! Na výsledku toho souboje možná závisí budoucnost všech Szganyů, všech našich mužů, žen i dětí!“

Otočil se na podpatku a vykročil směrem k západním stráním zahrady... když najednou okolní stíny ožily pomalým, plíživým pohybem. Lardis a jeho tři druhové strnuli na místě. Aniž by cokoli slyšeli, najednou se ocitli v obklíčení. Kým ale? Nechal snad za sebou Šejtis a jeho slimákovitý kumpán nějaké hlídky? Jestli ano, kolik jich bylo?

„Můj otec bude... by byl rád,“ přicházel k nim ze tmy přerývaný, zastřený a ochraptělý hlas, který jen stěží mohl patřit lidské bytosti. „Byl by rád... věděl, že pořád má... má přátele mezi Szganyi.“

Legendy říkají, že před mnoha a mnoha lety Kočovníci uctívali dobrosrdečného boha. V nedávné minulosti však věřili pouze v démony... démony jménem Vampýři. Nikdo se k nim sice nemodlil ani neužíval jejich jména jako kletby... byli totiž kletbou sami o sobě! Co se víry týká, Szganyové většinou uctívali slunce - sice nějako opravdové božstvo, ale spíš jako symbol šťastného osudu. Kdo se narodil v noci, modlil se často k té hvězdě, která byla na obloze v hodině jeho zrození. Lardis Lidesci nebyl ani trochu pověrčivý, a když zaslechl ten hlas přicházející ze tmy, ani nevěděl, jestli je jeho šťastná hvězda už na obloze nebo ne - jen se modlil, aby tam byla!

Peder Szekarly se postavil Lardisovi po boku a napjal luk, po pravici mu stanul Andrei Romani s odjištěnou puškou a oba zamířili na okolní stíny. V pozadí také Kirk Lisescu o překot ládoval svou zbraň.

„Ne!“ Varoval je Lardis. „Šediví bratři jsou všude kolem nás a před chvílí k nám mluvil jejich vůdce.“

Ostatní mu museli věřit - pokud existoval někdo, kdo mohl rozeznat ten strašlivý hlas, byl to právě on. A stejně tak stvoření, které kdysi bývalo Obyvatelem, muselo Lardise rozpoznat. Vyplížil se směrem k nim ze stínů - veliký šedivý vlk!

Se šikmýma, žlutýma lesknoucíma se očima - podlitýma krví - se Harry Wolfson zastavil, napůl zahalený stíny. Ale jeho ruce byly ve svitu hvězd dobře viditelné...

Zadíval se na Lardise a zkoumavě naklonil hlavu ke straně. Výraz, který se mu zračil na tváři, rozhodně nepatřil obyčejnému psu. Napůl promluvil, napůl zavrčel: „Znám... znám tě. Pojď si se mnou promluvit tam, kde má vznešená matka odpočívá pod kameny.“ Otočil se, pak se zarazil a pohlédl na Lardise. „Ale jen ty. Tvoji muži... počkají zde.“

„Lardisi!“ Kirk Lisescu odjistil zbraň a poklekl.

„Řekl jsem ne!“ zařval Lardis a padesát párů žlutých očí zatím nervózně zamrkalo v temnotě. „Jestli jediný z vás některého z nich postřelí, přísahám, že ho zabiju holýma rukama!“

„Ne,“ zachroptěl okamžitě Harry Wolfson, „to bys nemusel. Šedivé bratrstvo by svého druha pomstilo. Takže odlož své... své zbraně... a pojď si promluvit.“

Když se ocitli na palouku před mohylou, vlk dlouhou dobu mlčel. Očichal postupně všechny větší náhrobky, označkoval je, sotva slyšitelně zavyl a planoucíma očima se zadíval na Lardise. Nakonec řekl: „A také ona si tě pamatuje. I když je tomu už dávno. Po bitvě ses k nám přidal tady v zahradě. Byl jsi k nám laskavý. I přes své vlastní starosti, přes starosti o svůj lid... jsi byl laskavý. Ke mně, k mé matce, i k otci. A my dva jsme spolu mluvívali, když jsem býval... člověkem. Pamatuju se na to.“

„To všechno je pravda,“ přitakal Lardis a pocítil, že se mu třese hlas. Ale nebylo to strachem. „Mluvili jsme spolu několikrát. Naposledy jsi už nejspíš věděl, co se s tebou bude dít.“

Jeho společník se na něho zadíval svým typickým, zvědavým a ostražitým pohledem a Lardisovi v tu chvíli připadlo zvláštní, že mu nějaký vlk rozumí, kývá na souhlas a nakonec vyštěkne vlastní odpověď: „A teď... teď je to tady. Jak je to zvláštní a svým způsobem smutné. Někdy si říkám, kolik jsem toho svou proměnou ztratil. Jindy cítím radost z toho, co nového jsem tak získal. Až na to... má lidská pamět se vytrácí, a to čím dál tím rychleji. Zapomínám na doby, kdy jsem býval člověk. V paměti mám jen svou vlčí existenci. To ze mě dělá... zrádce. Protože jsem přísahal, že tady budu... že tu budu, až Vampýři přijdou za Karen a mým otcem. Jenže jsem... zapomněl a přišel jsem pozdě.“

„Stejně bys jim nemohl pomoci,“ potřásl hlavou Lardis. „Tentokrát Vampýři stvořili neporazitelné válečníky, monstra neuvěřitelně zuřivá a silná! Co bys byl mohl dělat, i se všemi svými šedivými bratry?“

Vlk přecházel sem a tam. „Přesto jsem měl být u toho.“

„Nijak jsi nemohl pomoci,“ trval na svém Lardis.

Harry Wolfson k němu přistoupil a strnul. „Viděl jsi to?“

„Viděli jsme je odlétat k západu,“ odpověděl Lardis. „Pořád ještě bojovali. Myslím, že Harry a Karen... myslím, že nedopadli dobře.“

Obrovský vlk mrkal svýma šikmýma očima. Na okrajích byly šarlatovější než kdy jindy. „Ne, ještě ne... ale brzy to přijde. Nejhorší je to, co pro ně Šejtis chystá.“

A zničeho nic, tak náhle, až to Lardise vyděsilo, vlk, který kdysi býval člověkem, pozvedl tlamu k hvězdnému nebi a zavyl. Ze stínů opuštěné zahrady se ozvala odpověď jeho bratří. Pak vyskočil na náhrobní kámen, znovu se zadíval na Lardise a zavrčel: „Odcházím.“

Otočil se k odchodu a Lardis za ním zavolal: „Kam jdeš? A co chceš dělat? Možná bychom se měli spojit.“

„K Bráně,“ zastavil se na chvíli vlk a nozdrami nasál noční vzduch. „Cítím, že jsou tam. Nevím, co Šedí bratři zmůžou, ale vy byste nás jen zdržovali.“

Znovu se odvrátil a ocitl se tváři v tvář vlčici, která mrštně vběhla na mýtinu zpoza stínů. Měla husté obočí, stejně bílé jako sníh na nejvyšších vrcholcích hor. Chvíli se na sebe dívali a vypadalo to, že spolu neslyšně hovoří. Jemně zakňučela a Harry Wolfson se po ní ohnal, schválně cvakl zuby těsně u jejího čenichu. Bylo jasné, že fenka patří k němu. Obrátil se k Lardisovi: „Zůstane v zahradě, protože tady už nehrozí žádné nebezpečí.“

Lardis jej zkusil znovu přemluvit. „Já a moji muži půjdeme s vámi. Potřebujeme to vidět na vlastní oči. Musím se všechno dozvědět.“

Podvrženec se na zlomek vteřiny zamyslel a pak zavrčel hrdelním hlasem: „V tom případě ti poskytnu průvodce. Držte se těsně za ním. Dobře zná ty nejrychlejší stezky...“

Lardis se vrátil ke svým mužům a nalezl je už samotné. Vlčí smečka se mezitím rozplynula mezi stíny a zanechala za sebou jenom jednoho ze svých bratří. Lardis si ho všiml, nervózního a netrpčlivého stínu se svítícíma očima na východním úbočí zahrady. Kirk Lisescu pokýval hlavou a utrousil: „Tenhle tu zůstal. Zjevně na nás má dohlédnout!“

Lardis zakroutil hlavou. „Ne,“ opravil svého druha, „je naším průvodcem. Povede nás k Bráně do pekel. Pokusíme se k ní co nejvíce přiblížit, abychom viděli, co se tam děje.“

Při výstupu po příkrém východním svahu zahrady se jim naskytl pohled na Hvězdnou stranu, ponořenou do zvláštního, černobílého světla. Kamenitá planina pod nimi přecházela do chvějící se křivky horizontu, osvícené polární září. Po jejich pravici se tyčily rozeklané vrcholy hor, táhnoucích se k východu - nekonečné kilometry skal, které budou muset zdolat, než dorazí k cíli, ke zjizvenému kráteru Brány.

Lardis u ní byl jen jednou, tenkrát byl ještě mladý (a samozřejmě to bylo za východu slunce, když všichni Vampýři spí a sní své šarlatové sny za zatemněnými okny svých hnízd), ale i tehdy mu to místo připadalo zlé, nebezpečné a nepochopitelné. Byla to velká koule bílého světla, zírající ze země jako oko z důlku nějakého pohřbeného obra. Nehybně, zlověstně, osvětlovala celé okolí našedle bílým světlem, takže skály vypadaly jako malomocné, hnijící maso. Povrch kamenného kráteru na okraji Brány připomínal tlející dřevo prolezlé červotoči - skálu proděravěli jacísi nepozemští červi...

Tenkrát u Brány Lardis pozoroval hejno malých netopýrů, lovících komáry, můry a jiný hmyz právě vylíhlý nebo probuzený paprsky skutečného slunečního světla, prodírajícího se průsmykem. Jeden drobný netopýr, nejspíš oslněn světlem, se dostal příliš blízko k Bráně. Jeho blanitá křídla se dotkla povrchu bílého světla a tvoreček v mžiku beze stopy zmizel, jako by ho nasála ta záře. Lardis chvíli vyčkával, netopýr se však už neobjevil.

Byla to lekce opatrnosti - nikdy nechoď k Bráně příliš blízko! Jenže tehdy byl východ slunce. Dnes tam jdou na počátku noci. Lardis rozhodně neměl v úmyslu příliš se k Bráně přibližovat. Určitě ne teď, když jsou tam Vampýři. To by bylo šílenství! Měl ale plán a jako všechny jeho plány byl i tento prostý.

„Vidíte, kam náš šedivý průvodce směřuje?“ zeptal se. „Nejspíš dolů k hranici lesa. Určitě tam zná každý strom i stezky mezi nimi. Půjdeme-li za ním, ušetříme mnoho času.“

„Lardisi,“ začal Andrei Romani konverzačním tónem, „řekl bych, že jsi blázen. Vlastně my všichni jsme blázni, jako že se Andrei jmenuju! Zbláznili jsme se z toho modravého svitu hvězd!“

„Vážně?“ Lardis si dál klestil cestu sutinami a sotva se na něj podíval. „A co ještě?“

„Na Hvězdné straně hor nadchází západ slunce,“ pokračoval Andrei, „a všichni rozumní lidé jsou už někde v úkrytech. A my? My jdeme za nějakým horským psem podívat se, co mají Vampýři za lubem! Měli bychom být zalezlí v nějaké díře na Sluneční straně, čekat na východ slunce a modlit se, abychom ho ještě zažili!“

„Jenomže my se neradi schováváme v dírách na Sluneční straně, a proto jsme teď tady!“ připomněl mu Lardis. „Věř mi, já mám také raději pohodlí svého domova na kopci. Jenže vím, že už tam nenaleznu klid, dokud budou Vampýři po nocích na lovu! A právě teď... právě teď máme možnost se na vlastni oči přesvědčit, kolik jich je a jaké máme vyhlídky. Až se vrátíme zpět na Sluneční stranu, budeme si už vědět rady: jestli máme vzkázat Szganyům z Osady a jiných vesnic, aby činili bezpečností opatření, anebo zda jim můžeme s konečnou platností sdělit, že Vampýři už neexistují! A řeknu ti ještě něco, Andrei...“ Vtom se zarazil.

Lardis si totiž uvědomil svoje zvláštní, vášnivé zapálení. Cítil v krvi i ve způsobu, kterým vyrážel slova, že se málem zavázal přísahou. Byl pyšným Szganyem a navíc byl náčelníkem svého lidu. Kdyby se zapřísahal, nikdy by své slovo nemohl vzít zpět. To by raději zemřel hanbou.

„Hm?“ popoháněl jej Andrei. „Chtěl jsi mi něco říct...?“

Lardis se kousl do jazyka a změnil téma: „Máte někdo představu, jak daleko to je k Bráně?“

„Hodně daleko,“ odpověděl Kirk Lisescu, drápající se za ním. „I v horách Sluneční strany by nám trvalo celý den dostat se z Osady k průsmyku. A tady, se všemi těmi trhlinami a vrcholy...“

Schválně větu nedořekl, ale Peder Szekarly na něho hned navázal:

„K průsmyku to je z Osady sto třicet kilometrů. Ale pachtění přes tyhle útesy... bude to nejméně jako sto padesát. A bude to těžká cesta...“

„Do východu slunce zbývá nějakých čtyřicet hodin,“ přemítal Lardis. „V té době bychom tam už měli být. Protože jestli budou Vampýři stále ještě naživu, nejspíš budou zrovna mířit ke Karenině hnízdu - schovat se před sluncem, než se jeho paprsky proderou mezi vrcholky!“ V duchu chvíli počítal a pak pokračoval: „Když budeme počítat velkorysých deset hodin na spaní, zůstává nám skoro třicet na pochod. Při tempu pěti kilometrů za hodinu budeme mít dost a dost času!“

„Ale na co?“ chmurně odtušil Andrei. „Co tam uvidíme... co zjistíme? Nejspíš to nejhorší!“

Lardis si povzdechl a dlouhou chvíli mlčel.

V temnotě pod nimi se přízračně tyčily kmeny vysokých borovic. Vedle pěšiny postříbřené svitem hvězd zářily pozorné oči - šedivý bratr trpělivě, bez pohnutí a emocí čekal, až ho ti tři dojdou. Pak se obrátil a vyrazil k východu. Putovali co nejtěsněji v jeho stopách mezi košatými stromy, kde si vybíral tu nejpřímější cestu.

V naprostém protikladu k vlkově nedostatku emocí Lardis v nitru celý hořel. Myslel na Lissu a Jasona na Sluneční straně, na všechny Lidesciho Szganye, na kmeny Kočovníků v různých táborech a osadách rozesetých pod předělovým pohořím. A pak pomyslel na příšerné Vampýry, které nedávno považoval zajednou provždy vyřízené.

Ne, nebudou vyřízení...

Dokud nebudou mrtví...

Mrtví všichni do jednoho!

„Ať mě to má stát cokoliv,“ procedil szganskou přísahu mezi sevřenými rty: „Uvidím je všechny mrtvé! S uťatými hlavami, na pranýřích, přibité k zemi v jasném denním světle - a v mračnech smradu a kouře vypařené na věčnost!“

Zakřičel ta slova ve slepé zuřivosti, žhavě jako peklo: byl to výkřik plný nenávisti, slib i výhrůžka. Jeho muži okamžitě pochopili, že právě pronesl přísahu. Ještě ze sebe nedostal všechno, co měl na srdci.

„Pokud vím, zatím jsou jen dva,“ pokračoval. „Dva, o kterých s jistotou víme. Určitě si však brzy nachytají pobočníky. Jsou to přece Vampýři!

Kam ale zalezou za východu slunce? Kam jinam než do Karenina hnízda, posledního nezničeného hradu! Dobře si teď zapamatujte moje slova: Pokud to mají Harry a Karen za sebou a my musíme bojovat sami, a jestliže si Šejtis a jeho sebranka vybrali za útočiště tohle poslední proklaté orlí hnízdo... pak je to právě to místo, kde to všechno skoncujeme. Asi to nestihneme do příštího východu slunce, to ne, a ani během následujícího - ale snad to dokážeme při třetím!“¨

„Bud opatrný, Lardisi. Je to přísaha?“ varoval jej Andrei.

„Je,“ odpověděl pevně Lardis, přikyvuje hlavou v lesní temnotě.,,Moje přísaha, vaše - je to přísaha všech Szganyů Lidesci! Teď mě poslouchejte:

To, co teď musejí udělat, ty jejich děsivé vampýrské transformace, jim zabere hodně času. Pochytat lidi a udělat z nich pobočníky trvá dlouho a stejně dlouho bude trvat, než nadělají zrůdy z masa Kočovníků a trogů. Dva nebo tři východy slunce jim stačit nebudou, tak rychle to nemohou stihnout. V Karenině hnízdě se cítí bezpeční. Kdo by se také odvážil napadnout je na vlastním území? Budeme to my, kdo se o to pokusí!“

Peder Szekarly neskrýval údiv. „Chceš jít proti Vampýrům, a na Hvězdné straně?“ zašeptal.

„Během východu slunce, ano,“ odtušil Lardis. „Se samostříly a nabroušenými šipkami, s kladivy a kůly! S česnekem, stříbrem a Obyvatelovými zbraněmi!“

„Cože?“ zeptal se zastřeným hlasem Kirk Lisescu. „Chceš jít s hračkami proti Vampýrům? A co jejich válečníci?“

„Jejich válečníci jsou přece stejní upíři jako oni sami!“ opáčil Lardis a vzrušeně stiskl Kirkovu paži. „Vypravíme se tam se zrcadly od Obyvatele. Zapálíme závěsy ve dveřích a oknech doupěte a pustíme odrazy očistných slunečních paprsků rovnou do té odporné temnoty! Tak to uděláme! Kdo jiný by měl vědět, jak na to, když ne my? Obyvatel a jeho otec nám přece ukázali, co musíme dělat! Ano, teď je řada na nás!“

„Ať se hory propadnou!“ zaklel Andrei Romani nahlas a podtrhl tak účinek Lardisových slov. Pak řekl (ale už méně zaníceně): „Doufejme, že k tomu nedojde. Koneckonců se můžeme mýlit... možná to nebyla úplně ztracená bitva... Karen a Pekelník přece mají - nebo alespoň měli - nesmírnou moc.“

Andrei mohl jen stěží tušit, že to jeho ,měli' nebylo daleko od pravdy. Protože v době, kdy čtyři muži vyrazili po lesní cestě směrem na východ, k zářící Bráně do pekel, Harry Keogh a vládkyně Karen už byli v Šejtisově zajetí.

A to bylo, jako by už mrtví byli...

*    *    *

Události pokračovaly v rychlém sledu a na první pohled bez návaznosti jedné na druhou. Když je však po čase Lardis probíral v paměti, pochopil, že všechny měly svůj význam.

Po šesti hodinách pochodu po okraji lesa byli všichni čtyři tak unavení, že museli zastavit, najíst se, vyspat a nechat odpočinout všechny bolavé svaly. Probudili se, zrovna když vycházel měsíc, a v jeho svitu pak pokračovali mnohem rychleji.

Když později měsíc opět zapadl, poněkud zvolnili a nasadili svoje typické, kočovnické tempo. Snažili se šetřit dechem a skoro nemluvili. Občas museli zdolat zlomy a nerovnosti okraje lesa, většinou však pochodovali po vrstevnici. Museli dát Podvrženci za pravdu - bylo jasné, že se tady jejich průvodce buď dokonale vyzná - nebo má neomylné instinkty. Rychle postupovali k východu.

Další odpočinek, další jídlo...

Cesta pokračovala dlouhým, plochým sedlem mezi vrcholy a hřebeny a pochod jim znovu připadal nekonečný. A terén se kilometr po kilometru stával náročnějším...

Pachtili se po hromadách sypké suti, která se zachytila o kmeny stromů jako nebezpečná barikáda. Při každém kroku mohli šlápnout na volný kámen a všechno - stromy, suť i muži by se s uvolněnou lavinou zřítili dolů na Hvězdnou stranu. Jako varování jim sloužily jazyky odhalených skal v místech, kde dříve nejspíš stávaly stromy...

Znovu se zastavili ke spánku...

Když usedli, jejich šedý průvodce si také sedl. Když ulehli ke spánku, ulehl i on. Při probuzení zjistili, že i on je vzhůru a čeká na ně. Házeli mu kusy sušeného masa, které se samozřejmostí přijímal. Neměl teď na lovení čas.

Potom se přihodila zvláštní věc.

Po dvaceti pěti hodinách pochodu nebo jinými slovy ve dvou třetinách jejich cesty je najednou předběhla fenka, kterou předtím Lardis viděl s Podvržencem. Poznal ji podle bělostného, zvláštně ježatého obočí. Nesla cosi v uslintané tlamě, a když se k ní přiblížil jejich průvodce, položila to před něj na zem. Pak následoval opatrný poznávací rituál, po němž si na chvíli sedli bok po boku. Peder Szekarly jí hodil kus masa, které s povděkem zhltla.

Lardis se však zajímal spíše o to, co přinesla v tlamě: granát z Podvržencova skladiště zbraní v zahradě. Lardis je dobře znal - po bitvě před čtyřmi lety jich ještě mnoho zbylo. Ničicí prostředky, se kterými Lardis nechtěl mít nic společného. Protože jsou zbraně a zbraně. Pušku člověk může alespoň do zmáčknutí spouště ovládat, ale s něčím takovým nikdy nevíš...

Jakmile se ozbrojíš granátem, jsi ztracený. Ztrácíš nad sebou kontrolu. Podle Lardise bylo nejlepší zbavit se takových zbraní co nejdřív! Co mohla Podvržencova fenka s granátem dělat, pro něj bylo záhadou. Po chvíli jej znovu uchopila do tlamy a vyrazila k východu.

Pak -

- dalších šest hodin pochodu, následovaných krátkou přestávkou. Potom došlo k dalšímu incidentu: drobné, nerovné při. Dlouho předtím několikrát zahlédli zvláštní záři, kterou na východě vydávala Brána. Nejprve vypadala jako pouhá drobná světluška. Se zmenšující se vzdáleností viděli, že Brána vydává zvláštní, chladné světlo, zářící ve stínu hraničních hor.

Pokud jde o roztržku, stalo se toto:

Lardis chtěl sejít z lesní stezky a vystoupat napříč k průsmyku mezi vysokými vrcholy - byla to jeho tajná úniková cesta pro případ, že by musel narychlo prchat na Sluneční stranu. Jejich vlčí průvodce měl na věc jiný názor. Dostal za úkol držet se hranice lesa a dostat se k tomu zvláštnímu kuželu bílého světla blízko velkého průsmyku. Držel se toho, co mu bylo uloženo, a ze své trasy zkrátka odmítl sejít... a tím vlastně bezeslovnou hádku ukončil. V každém případě (jak se Lardis utěšoval) cesta k průsmyku vypadala opravdu dost nebezpečně. A tak všichni čtyři muži následovali dál vlčího průvodce, i když se neustále rozhlíželi po snadnější cestě vzhůru.

Nalezli ji asi po hodině další cesty, zrovna když už bylo naprosto nutné odloučit se od průvodce. Jestliže jsou totiž Vampýři pořád vzhůru a létají v blízkosti Brány, bylo by bláznovstvím zdržovat se v nízko položených oblastech Hvězdné strany.

Vyšplhali po příčném zlomu vstříc skupinám útesů, průsmyku a náhorních planin a odtud zamávali vlkovi na rozloučenou. Ten chvíli sledoval, jak mizí v dáli, tiše zavyl hrdelním hlasem a nakonec je pustil z hlavy a vyrazil dál k východu...

Lardis a jeho druhové hodinu stoupali ke zploštělému vrcholku hory, kde si důkladně odpočinuli po těžké dřině, než znovu vyrazili směrem k velkému průsmyku. Cestu sice přesně neznali, terén však nebyl obtížný. Několikrát zahlédli mezi vrcholky jižní horizont. Ametystové nebe se začalo pomalu barvit do stříbrná. Ještě tři hodiny, a stříbro se změní ve zlaté sluneční paprsky.

S přibližujícím se východem slunce by se měl Lardis začít cítit lépe. To se však nestalo. Krev neznámého jasnozřivého otce, která mu kolovala v žilách, ho teď varovala před nadcházejícími zlověstnými časy...

Po třech hodinách se spustil déšt a cesta se stala kluzkou a nebezpečnou. Podle Lardise příliš nebezpečnou na to, aby pokračovali v pochodu. Ocitli se nějakých osm, deset kilometrů jihozápadně od Brány a z návrší už ji mohli vidět. Opačným směrem byl mezi vrcholky vidět lákavě vyhlížející průsmyk, který zjevně vedl na Sluneční stranu. Obloha na jihu se minutu po minutě, pomaličku rozjasňovala.

Lardis a jeho tři přátelé se schoulili pod zkroucené větve větrem ošlehaného, groteskně rostlého stromu, dokud nepřestalo pršet. Poté se jim naskytl dokonalý výhled na Hvězdnou stranu a Bránu do pekel. Několik kilometrů na východ bylo vidět trosky a ruiny zničených vampýrských hradů - Wenstův hrad, který později patřil Volsemu Pineskovi. Hrad šíleného Leska Nenasytného. Rozsáhlé, do dáli rozmetané trosky Šejtisova hradu. Výbuchem zničené obydlí obřího Fesse Ference, menší hnízda vládců Grigise a Lasculy Dlouhozubého a několik dalších. Všechna útočiště Vampýrů ležela na planině tam, kam v troskách popadala.

Všechny až najedno. Až na Karenin hrad.

V kilometr vysokých oknech Karenina orlího hnízda však už nebylo vidět žádné světlo, z vysokých komínů nestoupal dým. Na cimbuřích a přistávacích plošinách nezahlédli žádný zlovolný pohyb. Na okamžik bylo všechno... nehybné. Ne však opuštěné.

Při tom pohledu Lardisovi přeběhl mráz po zádech a cítil, jak se v něm krev po otci rozproudila. Jako v nějaké vizi budoucnosti viděl, jak vysoká okna ožívají pohybem, nad komíny se vznáší kouř, létavci krouží kolem přistávacích plošin a čekají na povel k přistání.

Vidina skončila stejně rychle, jako začala, a zanechala Lardisovi mráz na zádech. Když si vydechl, znovu si připomněl svou přísahu...

„Co teď?“ vzdychl Andrei Romani nespokojeně. Jeho pohled byl doslova přikován k Bráně.

„Hm?“ vytrhl se Lardis ze zasnění.

„Ohně!“ vydechl Peder Szekarly. Měl mladý, ostrý zrak. „A tam dole u Brány vidím nějaký pohyb. Vidíte, plameny vrhají stíny. Takhle obrovské... to můžou být jedině válečníci!“

„Tak tam mají Vampýři tábor.“ Lardis přimhouřil oči pod zamračeným obočím. „Vládci, jejich létavci i válečníci. Proč ale vyrážejí tak pozdě? Vždyť se rozednívá. Měli by spěchat do Karenina hnízda, než se první paprsky proderou průsmykem. A co pohledávají tady, tak blízko Brány?“ Marně namáhal oči ve snaze zjistit odpovědi na své otázky. Marně, ale možná to bylo i dobře.

„Podívejte se!“ Hlas Kirka Liseska byl skoro neslyšný. Podívali se směrem, kterým ukazoval: nějakých padesát metrů od jejich stanoviště na okraj lesa, který náhle ožil tichým pohybem. Celá Podvržencova smečka neslyšně běžela mezi stromy. Prchali směrem k horám, na východ, kamkoliv, jen aby byli z dosahu Brány, Vampýrů a jejich ohňů.

„Co teď...?“ Začal Andrei, ale Lardis mu sevřel paži a umlčel ho.

„K zemi!“ Vydechl Lardis a sám spěchal ze stínu řídkých větví stromu do úkrytu mezi skalami. Jasnozřivý předek se v něm opět probudil. Věděl, že ať už se blíží cokoliv... je to blízko!

Jediný, jasný a zářící blesk osvítil vrcholky a Andrei s Kirkem se vrhli za Lardisem do úkrytu, tisknouce se spolu k holé skále. Burácení hromu se s ozvěnou a třeskotem přehnal po obloze a oni zaslechli, jak se Peder Szekarly přiškrceně otázal: „Co to bylo?“ Peder byl poslední, kdo opustil úkryt pod stromem, a ani se neběžel schovat mezi skály. Stál a roztřeseně pozoroval otvorem mezi skalisky Hvězdnou stranu.

Ze svého místa Lardis nemohl Pedera vidět, a tak nevěděl, že jeho mladý přítel stojí nechráněn. „Nevím, co to bylo,“ řekl nakonec, „ale viděl jsem to - cítil jsem to - jako proud zářícího světla. Zasvítil mi do očí, do duše!“

„Blesk?“ Nepochopil Peder.

Konečně Lardis vzhlédl a uviděl, kde stojí. Uvědomil si, že ta oslepující věc z jeho vidiny už je skoro u nich! „Pedere, k zemi!“ vykřikl.

Bylo pozdě.

Dole na pláni Hvězdné strany zmizela Brána v proudu SVĚTLA, které ji okamžitě pohltilo, světla, jež bylo schopno sežehnout lidem oči i duši, jak poznamenal Lardis trefně. Bylo však ještě silnější, strašnější, než si myslel. Ve zlomku vteřiny světlo překonalo vzdálenost od Brány a osvítilo Pedera. Na jediný okamžik, to však stačilo. Z těla mu vyšel dým. Zařval, chytil se za obličej a uskočil z otevřeného místa mezi skalami. Přitom klopýtal, jako by ho nějaká obrovská ruka neustále srážela k zemi.

V příští minutě se okolí naplnilo hlukem pukající země, praskáním trhaných skal a burácením divokých větrů... bylo to jako kvílení, ryčení a řev všech válečníků, které kdy Vampýři stvořili. Obloha nad Hvězdnou stranou plála rudě jako v ohni, oblaka se rychle vypařovala a mizela. Lardis vyhlédl ze svého úkrytu - musel to vidět, musel vědět, co se děje.

A viděl...!

Vypadalo to, jako by se něco ze samého pekla dralo skrz Bránu. Což bylo blíž pravdě než kdy mohl Lardis nebo kdokoli jiný tušit, snad až na pár jedinců někde daleko ve vesmíru, kteří znají veškerou pravdu.

hřibu se nakláněla směrem k Ledovým pustinám, jako by klesala pod tou tíhou.

Lardisovi spadla čelist. Křičel do horkého větru Hvězdné strany neslyšná, nezapamatovatelná slova, do toho prokletého, démonického větru, který mu odfoukl černé vlasy z čela a metal mu do tváře horký prach. Když ten divoký poryv ustal, zaclonil si oči při pohledu na hru blesků tančících mezi tím zvláštním hřibem a vařící se zemí.

Pak zaslechl, jak ho Andrei a Kirk volají, vzpamatoval se a šel za nimi. Oba klečeli u Pedera. Jako zázrakem zavřel mladík v okamžiku srážky se světelným kuželem oči. Kůži na obličeji, krku a rukou měl zle popálenou, ale zrak se mu vracel s každou vteřinou. Šeptal svíraje vůdcovu ruku: „Lardisi, Lardisi! To bylo... to bylo...!“

„Já vím,“ přikývl Lardis. „Bylo to peklo.“

Později Pederovi vypadaly vlasy a dásně a nehty mu začaly krvácet. Narostla mu sice nová kůže, ale vždycky už byla bílá. Nakonec se přece jen zdálo, že se uzdraví a bude zase takový, jako dříve. Za šest let však zemřel a vzhledem už připomínal starce. Ani dědice po sobě nezanechal...

V divokých lesích západně od Osady, v tichu svítání se starému Jasefovi Karisovi zdál jeho poslední sen. Pokusil se probrat a vstát z postele. Něco ale nebylo tak, jak by mělo být. Ruce se mu třásly v křeči a cítil svíravou bolest na prsou. Jediné, co měl sílu udělat, bylo otevřít oči.

Nad sebou Jasef zahlédl olejem napuštěnou kůži, kterou Nana pověsila na větve nad jeho lůžkem, aby ho ochránila před ranními přeháňkami. Ve spánku se však otočil na stranu a ležel teď nechráněný, promočený a celý se třásl. Podle toho, jak se cítil - uvnitř sálající horkem a přitom roztřesený zimou, zalitý potem z bolesti v prsou - tušil, že nazelenalé světlo pronikající k němu skrz kůži bude jeho poslední. Nejspíš se blíží jeho konec, ano, protože takhle zle se ještě nikdy předtím necítil. A ani to už znovu zažít nechtěl.

Nejdříve ale musí někomu říct o svém snu. Musí to povědět... Naně, komu jinému!

Jeho sen. Sen o...

O doutnajícím těle, s očazenýma, doširoka rozpaženýma rukama a kouřící hlavou spadlou nazad jakoby v poslední smrtící agónii. Otáčelo se sem a tam ve vzduchoprázdnu, protkaném neonovými paprsky modrého, zeleného a červeného světla, které se shlukovalo v různobarevné proudy. Zmučený člověk už byl po smrti, daleko od svých mučitelů a utrpení. Přesto Jasefovi připadal až morbidně známý a zatoužil dostat se k němu blíž, vidět detailně tu nekonečně rotující, němě křičící, zmučenou a popálenou tvář.

Po chvíli ho sen přivedl blíž - a Jasef prohlédl a pochopil. Už věděl, kdo to byl a myslel si, že také pochopil proč.

Krouživý let těla na věčnost - skrz to zvláštní nekonečno zelených, modrých a rudých paprsků - se zrychlil a Jasef zůstal pozadu. Ale ještě předtím, než zmizel v dáli -

- uviděl ve vzdáleném oparu explozi zlatého světla, v místě, kde se ještě před chvílí vznášelo tělo! K Jasefovi se jako živoucí šipky rozletělo množství zlatavých střepin, minuly ho a s pulzováním dál spěchaly z tohoto neznámého místa do jiných, reálnějších časů a světů!

V tom okamžiku se prostředí snu změnilo.

Viděl Nanina čtyřletá dvojčata, choulící se k sobě pod přikrývkou. Stejně jako Jasefa, i je chránila před deštěm naolejováná kůže, zavěšená na větvích stromu. Náhle se jakoby odnikud objevil jeden z těch zlatých šípů a chvíli se nerozhodně vznášel nad oběma dvojčaty. V tu chvíli se obě děti zavrtěly ze spaní a to zřejmě rozhodlo. Jasef hrůzou vydechl - jeden ze šípů se spustil dolů a proklál čelo jednoho z chlapců! Jasef si však nevšiml žádné krve ani jizvy. Zato se nevinná tvář spícího dítěte rozzářila úsměvem.

„Nevinná?“ Přemítal Jasef a vybavovala se mu vzpomínka na nějaký jiný, předchozí sen. „Pořád nevinná?“

V tom okamžiku se probudil, nebo se spíš snažil probudit. Zjistil, že je bolestmi na prsou a v nohách spoután jako pevnými řemeny. Alespoň že s určitostí věděl, že je vzhůru, a uvědomil si, že musí předat poselství o svém snu, dokud ještě může.

Pokusil se zavolat Nanu, ale pro bolest se mu to nepovedlo. Místo hlasu ze sebe vydal pouhý sten. Dobrá tedy, musí prostě zůstat ležet, naslouchat zpěvu prvních ptáků a čekat, až za ním Nana přijde.

Jen doufal, že jej nenechá čekat příliš dlouho...

Nana Kikluová se probudila jen chvíli před tím. Bohužel ležela o kus dál a Jasefovo sténání neslyšela. Přehlušil je jiný zvuk - snad tlumené, vzdálené burácení hromu? - a o chvíli později se přibatolilo jedno z dvojčat, a protíralo si oči na pokraji slz. Musela ho trápit noční můra, protože jinak by si nepřišlo lehnout do matčiny postele. I přesto, že byla ještě malá, obě dvojčata ráda spala sama.

Nana synka přitáhla k sobě pod přikrývku, podělila se s ním o své teplo a těšila jej: „Ale drahoušku. Už je dobře. Všechno je v pořádku,“ a hladila mu vlásky. Napůl spící Nana automaticky nahmatala kožený náramek, který měla obě dvojčata. Podle něj je od sebe rozeznávala za temných nocí. Nestor měl prostý kožený proužek spojený několika stehy. Nathanův řemínek měl na sobě poloviční smyčku. Rozeznala ho, a jak se k ní přitulil blíž, ucítila tlukot malého srdíčka. Zeptala se: „Co se stalo?“ Objala jej pevněji. „Něco se ti zdálo? Zlý sen?“

Les se probouzel, ptáci zaplnili okolí ranním zpěvem, světlo se dralo skrz větvoví mlžnými paprsky. Byl tu východ slunce a vše je, jak má být. Ale přece... něco nebylo v pořádku. Nana to cítila v kostech: jako hryzavou bolest, jako nepřestávající starost. Ale starost o co?

„Mami?“ Dítě v jejím náručí už zase skoro spalo.

„Ano?“

„Můj... můj táta...“ řekl něco, co nikdy předtím nevyslovil.

„Ššš!“ tišila ho. „Ššš!“ A trochu hořce si pomyslela:

Tvůj otec je na Hvězdné straně a spí v náručí Karen, ukryt před světlem nového dne.

„Mrtvý,“ zamumlalo dítě a přitisklo se jí na prsa. Jediné slovo, ale jak děsivé! Krev v Naniných žilách ztuhla na led.

„Cože?“ Zpozorněla. „Mrtvý? Někdo umřel?“

„Je mrtvý?“ Odpovědělo otázkou napůl spící dítě. Krev v žilách jí znovu ztuhla. „Je... otec... je mrtvý?“

Nana věděla, že už znovu neusne, a tak vstala a ve svitu rozbřesku našla Jasefa Karise nataženého na zádech, se skelným zrakem, s rosou stékající po studeném nose. Věřila, že už chápe, co jí chtěl synek říct. Určitě nemluvil o pravém otci, kterého neznal (a ani znát nemohl), nýbrž o starém jasnovidci, zloději myšlenek Jasefu Karisovi.

Daleko na východě, nad vrcholky hor se objevovala zlá znamení!

Hořící obloha nad Hvězdnou stranou byla náhle černá a oblaka na ní plála rudým odleskem obrovských ohňů...

Část druhá

Vzpomínky

a záblesky budoucnosti

I

Takto se pravilo v pověstech:

Šejtán, první z Vampýrů, si nepamatoval ani matku, ani otce a stejně tak neznal svůj rodokmen. Připadalo mu, jako by zkrátka najednou začal existovat. Od počátku byl dospělý, obdařen obrovskou silou vůle, ale žádnými vlastními vzpomínkami. Nejprve spadl, nebo spíš byl vržen na zem (ne na tuto Zemi). Prostě najednou zjistil, že se nachází na povrchu jednoho z mnoha světů ve vesmíru. Matně si pamatoval (ale rychle mu to mizelo z paměti) na něco jako vyhnání...

Svět, ve kterém se ocitl, byl světem starým, ale v určitém smyslu byl i něčím nový. Nedávno totiž prošel katastrofou: někde ve vesmíru pozbyla černá díra většinu své hmoty a přeměnila se na díru šedou. Vymkla se ze svého prostoru a času, aby skončila zde a změnila povrch planety k nepoznání. Byla to však přírodní, pochopitelná katastrofa. Šejtán byl oproti šedé díře katastrofou naprosto nepředvídatelnou.

Vzejdou z něj bytosti, které budou děsit nejeden, ale hned dva světy a zaplní jejich mýty a pověsti nepopsatelnou, absolutní hrůzou. Šejtán byl totiž upír.

Přesto však v době svého pádu (nebo vyvržení) na zem ještě upírem nebyl. To mělo teprve přijít -jako důsledek jeho přání, svobodné vůle a lidské zvědavosti. Došlo k tomu takhle...

Šejtán se s trhnutím probral a vykřikl...!

Zažil šok z pocitu vlastní, do té doby potlačené inteligence, ze síly vůle v dosud naprosto prázdné mysli. Ozvěna jeho výkřiku pomalu zanikala a on zjistil, že klečí na břehu nějaké páchnoucí, stojaté vody a jeho nahé tělové odráží v temných hlubinách jako v zrcadle. Viděl, že je krásný, a byl na sebe rázem pyšný.

Napřímil se a zjistil, že umí chodit. V šeru kalného, mlhavého rána se pomalu procházel podél slizké, smrduté vody, která byla ve skutečnosti bažinou. Když viděl, jak neutěšený a smutný je tento svět, do kterého spadl nebo byl vržen, řekl si, že nejspíš spáchal nějaký hřích a toto je jeho trest.

Tento výklad nejen jasně charakterizoval Šejtánovu inteligenci, ale i jeho povahu: instinktivně rozumněl pojmům, jako je hřích a trest. Říkal si také, že jeho hříchem nejspíš byla krása. Což bylo zase typické pro jeho obrovskou pýchu... která vlastně jeho hříchem skutečně byla! Chápal krásu jako moc. A kdo byl podle něj obdařen mocí, ten byl v právu. A to byl on.

A svou vůli nakonec doopravdy prosadil.

S touto myšlenkou opustil Šejtán páchnoucí vody a odešel do světa prosazovat svou vůli. Za zády mu však začala bažina prskat a vřít. Zastavil se a zadíval do míst, kde se z bahna draly na povrch černé bubliny. Rozhrnul keře a rákos a uviděl po vodě plout jakési tělo.

Celé bylo pokryté puchýři a popáleninami, jeho tvář však byla téměř nedotčená. A na ní se zračila nevinnost nad veškeré chápání. Šejtán tušil, že to je nějaké osudové znamení a varování. Jenže před čím? Cítil obrovskou sílu vůle. Věděl, že může počkat a zjistit, co se bude dít dál, nebo může prostě odejít. Měl podezření, že to tělo uprostřed bažin ukrývá zlo. Proč by jinak byla taková nečistá, spálená věc k vidění v tomto novém světě za rozednívajícího se dne? Znovu se tady projevil Šejtánův instinkt - tušil, že všechno na světě je v rovnováze, a jestliže existuje dobro, musí ho stejnou měrou doplňovat i zlo.

Na chvíli se nerozhodně zastavil, jako poutník na rozcestí. Pak... se obrátil a znovu poklekl na břehu tůně. Rozhodl se poznat zlo.

Pohlédl do tváře, kterou neznal a kterou si po dlouhá léta nevybaví. Cítil, že pokouší osud, a zároveň byl na sebe pyšný, že se k tomu odhodlal. Nad novým světem zatím začalo svítat a divoká zvěř se přišla napít k vodě. Nad bažinou se pomalu zvedala mlha a Šejtán Padlý neboli Nenarozený hleděl na svou vlastní budoucnost vyplavenou v rákosí a nánosu bahna.

Po chvíli se zranění na nafouklém těle a končetinách umučeného otevřela a z hnijícího masa začaly vyrůstat trsy malých, černých hub. Rychle dozrávaly a otvíraly klobouky. Do šera před úsvitem vydechly výtrusy, unášené do dáli teplým puchem bažiny. Šejtán oblaka výtrusů uviděl a schválně je vdechl hluboko do plic, chtěl je cítit... A to byl jeho poslední čin ve stavu nevinnosti -

Poslední přinejmenším v této reinkarnaci.

O tom všem vypravují pověsti. Co následovalo, to není nikomu přesně známo: je to příběh Šejtánova věčného putování a návratů, jeho úspěchů i proher...

Šejtán se vydal k východu přes úpatí pozvolna se zvyšujících hor. Hledal cokoliv, na čem by mohl prosadit sílu vůle. V bažinách se mu nelíbilo, ani v podmáčené oblasti, která je dělila od hor. Stvoření v těchto končinách byla sice tupá, ale ostražitá a vyhýbala se jakémukoliv kontaktu.

Slunce od jihu nejprve jemně zářilo. Když se jeho zlatý kotouč pomalu vyšplhal na oblohu a započal svou pomalou pouť k východu, začalo nemilosrdně žhnout. Paprsky vysušily okolní zemi a vytáhly z ní těžká oblaka páry. Kolem dokola nebyl skoro žádný stín a Šejtána zlaté paprsky nesmírně dráždily. Jeho kůže pod nimi červenala a hrubla.

Od té doby - navždy a výlučně - se bude pohybovat jenom ve stínu. A stejně jako si za útočiště vybral levou, stinnou stranu hor, i v životě si bude vždy vybírat temné a zlovolné stezky. Nemohl tušit, že takový osud si zvolil už kdysi velmi dávno, ještě před příchodem do tohoto světa.

Když Šejtán dostal žízeň, pil. Sladká voda sice na chvíli žízeň uhasila, nenacházel v ní ale žádné uspokojení. Když dostal hlad, jedl trávu, byliny a ovoce. Zaplnily mu břicho, hlad ale zůstával. Někde uvnitř těla mu vzklíčil rudý výtrus, který vytvoří věčně hladové pokolení.

Neměl žádné oblečení, ale pocit studu neznal. Věděl, že je krásný, a proto se rád ukazoval. Byl by býval raději, kdyby ho znalo víc stvoření podobných jemu. Obyvatelé bažin a úpatí hor byli jiní, nevinní a před Šejtánem prchali. Díky té nevinnosti je nemohl ovládat.

Stále putoval k východu. Obloha na severu hrála tmavomodrými a černými odstíny, posetá pulzováním hvězd a chladným chvěním polární záře. Z jihu na něj však vždy znovu a znovu z blankytné oblohy nebezpečně žhnul zlatý sluneční kotouč. Věděl, že se musí držet ve stínu, jinak by se spálil. Oblasti, která se rozprostírala na jih od úpatí hor, začal říkat ,Sluneční strana' a nezakrytě si ji ošklivil. Severně se nacházela ,Hvězdná strana', kterou považoval za své panství. Po jeho pravici se zvedaly hory jako nějaká vysoká zeď, která zastiňovala škodlivé sluneční záření. Tam Šejtán objevil stvoření, která před ním neprchala, ale chtěla ho poznat - alespoň ze začátku.

I samotný Šejtán byl zvědavý a ohromený. Svoření sice nebyla lidmi, ale působila skoro lidským dojmem a měla ohromnou inteligenci. Dokázala mezi sebou komunikovat, i když velmi hloupým způsobem. Byl jím pro Šejtána téměř nesnesitelný hluk, který spíš cítil než slyšel. (Věc, pocházející z výtrusů hub, v něm rostla a způsobovala zvláštní bystření všech pěti smyslů). Stvoření byla drobná, malého vzrůstu a slabá, přesto však dokázala létat: dovednost, díky které Šejtána daleko předčila. Schopnost létat se v něm tehdy ještě neprobudila.

Když je uviděl létat, zamračil se a začal žárlit. Míval pocit, že kdysi také uměl létat - a to s takovou jistotou, že by tím tato směšná stvoření naprosto zostudil. Kdyby to bylo jen trochu možné, okamžitě by vzlétl a ukázal jim, jak se to dělá!

Bohužel však měl fyzické nedostatky, které ani svou vůlí nedovedl překonat. Tehdy ještě ne...

Přestože jim Šejtán záviděl, něco v něm je také obdivovalo: ty děti stmívání, noci, sametové temnoty. Brzy je pojal za svou rodinu. Když na ně v duchu volal, přilétaly k němu a rojily se mu za zády. Věděly, že jsou jeho. Byli to však jen drobní příbuzní větších stvoření, která také ,slyšela' Šejtánovo volání a přilétala ze stínů Hvězdné strany, třepotala se kolem něho a volala svými tenkými hlasy. Byl na sebe velmi pyšný. Věděl, že dokáže ovládat všechny netopýry světa.

Byli prvními stvořeními, které si podmanil, a i když to bylo malé vítězství, přinášelo mu velké uspokojení. A další vítězství budou následovat v rychlém sledu.

Šejtán i nadále mířil k východu a po cestě se občas živil bobulemi, které rostly na rozhraní bažin a kopců. Pil z horských potoků, i když mu ta nasládlá voda nikdy nezachutnala. Před usnutím si zvykl shromáždit kolem sebe netopýří poddané, malé i velké, aby ho zahřívali. Brzy tak poznal všechny jejich zvyky.

Menší netopýři se živili hmyzem. Jejich větší příbuzní... pili krev! Což připadalo Šejtánovi naprosto v pořádku: malá stvoření se musí udržovat při životě parazitováním na větších a ta větší... vždyť krev je život! Pochopil, proč jej neuspokojovala běžná strava divokých zvířat. Bobule, ovoce a tráva? To není nic pro někoho, jako je on. Obyčejná voda? To má být k pití?

„Ne!“ Slíbil si Šejtán. „Už je nikdy jíst nebudu. Je to krmivo pro zvířata. Moje strava... je životodárná krev!“ A uvnitř Šejtánova těla se embryo výtrusovitého stvoření zaradovalo. Přesně tak to mělo být.

Slunce zapadlo za hory, poslední žluté záblesky zmizely i z těch nejvyšších vrcholů. Hvězdy se rozzářily o to jasněji a jako rozsypané drahokamy pokryly severní nebeskou klenbu. Spěchající měsíc se vyhoupl do výšin a vyčkával na obdivné pozdravy šedivých bratří v horách. Přízračné hlasy vlků se s ozvěnou nesly nocí nad Hvězdnou stranou a Šejtán byl unesen jejich voláním.

Znovu se v něm probudila upírská podstata a nutila ho seznámit se s nimi a vnutit jim svou vůli stejně, jako to předtím udělal s netopýry. Tato zvířata se však veškerým kontaktům vyhýbala. I když byli divocí, přesto byli společensky organizovaní a sdíleli společnou inteligenci - mnohem vyšší než netopýři - a podezíravost. Měli vlastní vůdce, kteří si hlídali naprostou svrchovanost.

„Psi!“ Volal na ně urážlivě Šejtán a schválně je rozčiloval telepatickým voláním. Proto si také upíři vlky nikdy nepodrobili (alespoň v tomto světě ne). V dalších upířích generacích, vzešlých ze Šejtána, se občas vyskytl Vampýr, který se stal pánem nebo přítelem nějakého vlka samotáře. Většina vlčích smeček si však zachovala svou nezávislost...

Po čtyřech stech kilometrech pochodu severozápadním směrem podél hraničních hor Šejtán narazil na první kmen lidí. Nebo alespoň stvoření, která se lidem podobala. Byli to původní obyvatelé tohoto světa ještě z dob před objevením se šedé díry - obyvatelé jeskyní s našedlou, hrubou kůží, s těžkopádnými pohyby a myšlením - trogové. V sedmém století po něm byli vskutku velmi primitivní. Díky strachu ze světla se za východu slunce uchylovali do jeskynních obydlí a za soumraku vyráželi na lov. Jejich hlavní obživou byly larvy jeskynního druhu můr, jejichž rozpětí křídel dosahovalo velikosti mužské dlaně, houby a malí netopýři, které chytali do sítí a opékali. Přesto však byli lidmi. Byli rozumní, uměli vy užívat oheň a měli vlastní jazyk. A jako takoví představovali dokonalé kandidáty na podrobení.  

Došlo k tomu takto:

Šejtán uviděl několik z nich snášet po stráni žlutohnědou kočku, která sem zabloudila z hor. Chytili ji do sítě, utloukli kyji do bezvědomí a dokončili dílo kostěnými noži. Když seji chystali stáhnout z kůže, Šejtán z ničeho nic vyšel ze stínů balvanu, kde se až do té chvíle skrýval. Uviděli ho a zírali s otevřenými ústy. Sice si nebyli vědomi své vlastní ošklivosti, Šejtánova krása na ně však mocně zapůsobila.

Stál před nimi ve svitu hvězd nahý a pyšný a jeho zjev - přicházející jakoby odnikud - působil téměř magickým dojmem. Byl vysoký a vzpřímený, zatímco trogové se před ním krčili a hrbili hřbety. Měl na tváři svůj typicky temný, sardonický úsměv, zatímco oni jen tupě hleděli. Byl zkrátka něco jako paprsek světla mezi stíny. Nakonec to však bylo úplně obráceně. Právě totiž přišel mezi nevinné sám Velký Pokušitel.

Přišli se na něho podívat zblízka a Šejtán i nadále nehybně stál a snášel jejich nesmělé doteky a tlumené výkřiky překvapení. Soustředěně naslouchal jejich jazyku. Měl pocit, že i jeho vlastní, dosud téměř nevyzkoušená řeč se skládá z podobně jednoduchých zvuků, používaných... kdy? A kým? Nedokázal na své otázky odpovědět. Zdálo se mu však, že jeho jazyk představuje doznívající ozvěny mnoha jiných řečí. Pochopil, zeje schopen naučit se veškerým jazykům světa. Dokázal obstojně číst myšlenky lidí i zvířat a odtud byl už jen malý krok k pochopení jejich jazyka.

„Není to člověk!“ upozornil jeden z trogů své druhy. „Jeho kůže je jemná, světlá a křehká.“

„A má to modré oči, ne žluté,“ poukázal jiný. „Ale vidí ve tmě jako my.“

„Jo, modré,“ zabručel třetí z nich. „Ale v jejich středu...hoří mu v nich snad oheň? Čas od času mu v nich jakoby žhne!“

„Je to... nějaký člověk!“ řekl první trog. „Je podobný lidem, kteří žijí na druhé straně hor, na slunci. Není ale úplně jako oni.“

Jiný, zřejmě moudřejší trog chtěl vědět: „Je to náš přítel?“

Šejtán v tom okamžiku pojal lstivý plán. Nejdřív se stane jejich přítelem, později pánem a vládcem. „Jsem, kdo jsem,“ sdělil jim. „A přišel jsem vám ukázat, co máte dělat.“

Když zaslechli svůj vlastní jazyk, v hrůze se od něj odtáhli. Splýval mu tak lehce ze rtů! Po chvíli ten moudrý trog řekl: „Sami víme, co máme dělat. Rodíme se, rosteme, sháníme potravu, množíme se. Když zemřeme, zanecháme za sebou potomky, v kterých náš život pokračuje dál. To je to, co na tomto světě musíme dělat.“

Šejtán se usmál a pokýval hlavou. „Můžete však dělat i mnoho jiného,“ řekl. A poprvé v sobě zaslechl cizí hlas, který mu říkal: Musíš si je podrobit! Byl to hlas jeho svědomí (nebo snad pravého opaku svědomí?), nebo něčeho úplně jiného? Ať už to bylo cokoli, Šejtán si s tím nedělal starosti. Znepokojoval ho však pohled na horskou kočku, která tam stažená z kůže ležela v kaluži krve. Znovu, jakoby odněkud z vlastního nitra, zaslechl: Krev znamená život! 

Sebral jednomu z nich nůž, uřízl si kus stehna uloveného zvířete a usedl k jídlu. Trogové se kolem něho shromáždili a jeden poznamenal: „Podívejte se, jí syrové maso!“

A jiný: „Má překrásný úsměv!“

A ten, který si předtím všiml Šejtánových očí: „A kam se poděla modrá barva jeho očí? Je pryč. Jako by do nich natekla krev zabitého zvířete!“

A všechno to byla pravda...

Šejtán žil nějaký čas s trogy a naučil se jejich způsobu života. Ukázali mu, jaké jeskynní druhy hub jsou jedlé, nikdy je však nevzal do úst. Řekli mu také, které z nich jsou smrtelně jedovaté, a které tudíž nikdy nesmí pozřít. Později byl pozván na večeři kmenovým stařešinou (tím moudrým mužem z prvního setkání, který byl od začátku vůči jeho zvykům nedůvěřivý). Tehdy se Šejtán rozhodl vyzkoušet své nově nabyté znalosti. Mudrc zemřel v agónii a Šejtán nastoupil na jeho místo.

Byl to malý kmen, s trogy nehezkými jak ve tváři, tak postavou. Jeskyně, jež obýval, byly plné dýmu a odpadků. Šejtán byl brzy rozčarován. Chtěl je mnohému naučit, jenže jejich schopnost učit se byla značně omezená. Chtěl jim otevřít oči, zbavit je té dětské nevinnosti a nahradit ji... čím vlastně? Sám si tím nebyl jist. Věděl jen, že je chce ovládat. Jak dalece? Soužití s nimi pro něj bylo dost omezující.

Šejtán byl v podstatě semeništěm neřesti. Cítil stejné vášně, touhy a chtíče jako lidé, jenže ty jeho se násobily úměrně s růstem té věci v jeho těle. Ženy trogů mu sice připadaly odporné, ale i tak kolem sebe shromáždil harém těch nejplodnějších. Jeden mladý trog začal protestovat, když mu Šejtán odváděl snoubenku. Ten ho za takovou troufalost vykastroval a udělal z něj hlídače svého harému. Jindy proti němu povstala celá skupina mužů, kteří se ho rozhodli zabít. Šejtán se ukryl v jeskyni, kde se třásl a potil hrůzou... a pot se náhle začal měnit ve zvláštní mlhu, která všechny pronásledovatele vyděsila. Prchli k jiným kmenům a zvěsti o Šejtánovi se tak šířily do světa.

Šejtán instinktivně praktikoval své mnohé temné schopnosti. Sám už věděl, že je skrz naskrz zkažený. Schválně na sobě nechal parazitovat klíštata, a když se nacucala jeho krví, kontaminoval jimi potraviny ve špižírně kmene. Tak do nich zasel svou nakažlivou zlovolnost. Mnoho mužů stačilo prchnout dříve, než se mohli nakazit. Ti, kteří zůstali, však onemocněli na těle i na duši, nazývali Šejtána svým pánem a chodili za ním jako psi. Byli to první vampýrští otroci.

Šejtán zasel své sémě v trogských ženách a mnoho z nich otěhotnělo. Vzešlo z nich zrůdné potomstvo, vřeštící, s šarlatovýma očima... a neustále hladové. S mateřským mlékem sáli i krev a rostli příliš rychle. Vlastní matky je nakonec začaly postupně rdousit. Všechny až na jednoho, kterého samotný Šejtán snědl... Nakonec měl jeskynních lidí dost. Tušil, že na světě je mnohem kvalitnější maso než tohle trogské.

A zatím žil parazit stále v jeho krvi a řídil jeho kroky, stejně jako on sám žil z krve jiných. Byla to tak křehká symbióza, že o ní Šejtán neměl ani ponětí. Jen ve svých nejtemnějších snech a zřídka v okamžicích bdělého stavu tušil, že není jediným pánem své vůle a svého osudu. Nikdy si tím však nebyl úplně jistý. Od té chvíle se pro něj otázky svobodné vůle, sebeurčení a tak podobně staly nesmírně důležitými, někdy dokonce nabyly v jeho myšlení rozměrů obsese. Stejně jako u všech upírů, kteří přijdou po něm...

Šejtán si vzpomínal, že jej trogové při prvním setkání přirovnávali k nějakým lidem z druhé strany hor. Teď už skoro zapomněl na ten nepříjemný pocit ze zlatých slunečních paprsků a byl jen jediný způsob, jak zjistit, jestli jeho alergie ještě trvá. Rozhodl se, že si podmaní Sluneční stranu hor. Chtěl to udělat pozvolna a nenápadně, stejně jako vykonal všechny předchozí činy. Nejdříve se bude k tamním lidem stavět jako přítel, později se ustanoví jejich pánem. Použije stejnou strategii jako na trogy. Tak si to alespoň myslel...

Zanechal své trogské vazaly jejich osudu a zdolal hory, míříce jako vždy k východu. Putoval sice ve dne, ale od slunečních paprsků byl chráněn stínem skalních štítů. Jasná obloha mu však dělala starosti a denní světlo ho pálilo do upírských očí. Uvažoval, jestli jsou všechna stvoření na světě tak alergická na světlo, jako je on. Vysoko nad vrcholky lesa ale vídával kroužit mezi skalisky obrovské ptáky, kterým slunce zřejmě nedělalo problémy. Byli to dravci, kteří při západu slunce vylétali hledat potravu. Na skalách žily horské kozy, které se také světla nebály, stejně jako drobná zvířata v trávě a vřesu.

Šejtán se zamračil. Nejlepší by bylo ovládnout samotné slunce! (Při této myšlence se jeho upírský výtrusovitý parazit schoulil do sebe - Šejtán začínal být příliš sebevědomý a on nad ním ztrácel kontrolu. Sám ještě nebyl plně vyvinutý a musel svého hostitele respektovat.) Důsledkem parazitových starostí se ani Šejtán necítil dobře.

I stalo se, že první z Vampýrů překročil hory zrovna ve chvíli, kdy ze slunce zbyl pouze blednoucí růžovožlutý pruh na jižním horizontu. Cítil se proto naprosto bezpečně a stejně dobře se cítila i věc rostoucí uvnitř jeho těla. Cítila sílu svého hostitele a věděla, že jeho moc narůstá.

Soumrak dohasl a v noční temnotě Šejtán spatřil plápolání ohňů, které rozdělali lovci v táborech na úpatí hor. Níž, na pláních Sluneční strany, svítily ohně v osadách do noci, kam až jeho oko dohlédlo. Musely to být početné kmeny!

Šejtán se zaradoval. Věřil, že konečně našel vhodná stvoření, která bude moci ovládat.

Obyvatelé Sluneční strany byli lidskou rasou. Stále ještě se vzpamatovávali ze zkázy, kterou způsobila šedá díra. Jejich ,Země' byla změněna - vychýlila se z oběžné dráhy a změnily se i její geologické rysy. Lidé prošli vlnou zemětřesení, přílivových vln, ničivých lijáků a tornád černého, zmrzlého prachu (což by v jiném světě mohlo být také nazýváno ,radioaktivní zimou') a obdobími, v nichž se polovina planety změnila díky obrovskému žáru na pouště, zatímco druhá byla zmrzlá a naprosto neúrodná pod příkrovem ledových ker. Pomalu se ale vzpamatovávali a jejich populace začala opět dosahovat původních počtů.

Kdysi tato země mívala kontinenty, oceány, ostrovy, vítr, slunce, déšť a sníh. Obývalo ji mnoho a mnoho druhů zvěře a čtvrt miliardy lidí. Ti uměli používat oheň, kolo, lodě, experimentovali s primitivním léčitelstvím a chemií. Sice ještě neznali střelný prach, uměli však zpracovávat kovy. Používali železné náčiní a lovili s lukem a šípy. Na dřevěných lodích se vydávali přes oceány objevovat nové světadíly... Všechno naznačovalo, že tuto rasu čeká světlá budoucnost.

Takové to však bylo před objevením se šedé díry. Jací byli lidé teď, více než sedm set let po katastrofě, tedy v době příchodu Šejtána? Svět, který znalo těch zbylých třicet tisíc obyvatel Sluneční strany, vypadal takto:

Většina živočišných druhů a lidí na zemi vymřela, výjimku tvořila jen oblast mírného klimatu kolem hraničních hor mezi Sluneční a Hvězdnou stranou. Legendy byly zmatené a protiřečily si, protože psaná forma jazyka byla teprve v začátcích a zapomenutá v hrůzách katastrofy. Historie byla přenášena pouze od úst k ústům. Podle pověstí byla pohroma seslána, aby zničilajejich svět. Spojovali ji se zakázaným místem kdesi na Hvězdné straně, známým jen jako ,Brána do pekel'.

Říkalo se, že se jedné noci na jižním nebi objevilo divné ,bílé slunce'... původce strašných událostí, které měly přijít.

Nejdříve se pohybovalo pomalu, jako nějaká kometa. Postupně však zrychlovalo, až letělo oblohou jako obrovský bílý paprsek, který smetl z oblohy měsíc a sežehl planetu. Při pádu se světlo chvělo a zmenšovalo, jako žabka se několikrát odrazilo od pevniny a oceánů, až se konečně propadlo do země a zanechalo po sobě obrovský kráter. Nebyl to meteorit nebo kometa, mělo to mnohem děsivější sílu, která se v přírodě naštěstí vyskytuje jen zřídka: černá díra, která pozřela sama sebe, a zůstal z ní jen okraj. Přeměnila se na šedou díru... čili most mezi vesmíry.

V každém případě to bylo nad chápání a vědomosti zdejších obyvatel. Ta hrstka ohromených, zbídačených lidí prostě věřila, že z oblohy spadlo smrtící bílé světlo a zničilo celý jejich svět. Jim a jejich potomkům zanechalo více než dvě a půl století života v pekelných podmínkách. Nakonec se zemská osa znovu stabilizovala a také klima se po dramatických změnách ustálilo. Veškeré obyvatelstvo, které přežilo, sídlilo na úzkém pruhu lesů a plání jižně od předělového pohoří.

Když nějaký lovec prošel centrálním systémem hor a zdolal průsmyk vedoucí na pláně Hvězdné strany, mohl spatřit odporný pozůstatek převratných událostí, který potvrzoval legendy - kráter a v něm zářící slepé bílé oko. Jako by tam ležel paralyzovaný obrovský démon, nehybně dumající nad svým osudem. Pohled jeho mrtvého, studeného oka byl jako světlo majáku, varující živé duše v okolí.

Démon. Proč vlastně ne? Každopádně to něco pekelného bylo. Něco, co tuto zemi v peklo proměnilo.

Legendy se také zmiňují o toulavém dobrodruhovi, který po všech těch staletích proměn klimatu prošel jako první průsmykem a sešplhal dolů, aby se dotkl toho zvláštního pohřbeného světla... Nikdo ho už víckrát nespatřil. Brána se otevřela a pohltila svou oběť do pekel.

Proto tedy ten název, Brána do pekel, nebo prostě Brána. A proto také bylo toto místo přísně zapovězeno. Stejně jako všechna opuštěná území, která ležela severně od pohoří: kamenité pláně, dále na východ oblast vulkanických skal, jež matně vystupovaly z mlh, jako by se svou výškou snažily soupeřit s hraničním pohořím. Daleko za severním horizontem ležely opuštěné Ledové pustiny, chladně zářící pod diamantovými hvězdami a klikatými polárními zářemi.

Všechna tato místa byla zapovězena. Ale kdo by tam také chodil? Nic tam nežilo a nic tam ani žít nemohlo. Snad jen jeskynní netopýři, vlci v průsmycích nad Hvězdnou stranou a jiní drobní živočichové. Pro lidské bytosti však byla tato místa neobyvatelná.

Zatím...

Šejtán uviděl v záři táborového ohně první opravdové lidi. Byli tři, odění do zvířecích kůží. Zahlédli ho ve stejném okamžiku jako on je a hned si všimli, že je nahý. Měl vlastně štěstí, protože ti muži byli lovci, a kdyby byl oblečený do kožešiny, jistě by ho při jeho výšce považovali za medvěda. Muži vyskočili na nohy a obestoupili jej s nataženými luky.

„Člověk!“ zamumlal jeden z nich s úšklebkem.

„Blázen!“ dodal druhý. „Málem jsem na něho vystřelil!“

Šejtán pozoroval výrazy jejich tváří a rtů a částečně četl i jejich mysli. Jejich jazyk odrážel myšlenky, které se jim honily hlavou, a proto mu Šejtán od počátku rozuměl. Přistoupili k němu blíž a prohlíželi si ho ve světle ohně. Třetí z mužů se nervózně zeptal: „Myslíte, že to je blázen?“

Druhý odpověděl: „Co jiného? Producíruje se uprostřed noci po horách, nahý jako nemluvně...“ Chladně se obrátil k Šejtánovi: „Kdo jsi?“

Ten se sardonicky usmál a odpověděl: „Jsem, co jsem.“

„Jak se jmenuješ?“

„Šejtán!“ vzpomněl si konečně.

„Tak dobře, Šejtáne,“ uchechtl se první z mužů, i když docela laskavě, „promiň, že to tak musím říci, ale podle mě jsi praštěný.“

„Myslíte, že jsem... blázen?“ Podíval se na ně a pak dolů na své nahé tělo. „Jestliže jsem tedy blázen - neškodný idiot - proč na mě míříte zbraněmi?“

Druhý muž se opět ujal slova: „Protože ,idiot' nemusí být vždycky ,neškodný'. Dole na planině v tábořišti Heinara Hagiho máme jednoho takového ,idiota'. Tenhle Janni Nunov tahá na hřbetě balvany, které bych já ani nenadzvedl!“

Šejtán se opatrně pohnul, aby nevzbudil jejich podezření, přisedl si k ohni a hodil do plamenů klacek. Všichni tři muži se opět chopili zbraní a přistoupili k němu. Šejtán si dál ohříval ruce nad ohněm a předstíral nezájem. Vypadalo to, že si jsou rovni, že nemají žádného vůdce. První z nich byl malého vzrůstu, hranatý a vousatý. Druhý byl střední postavy, robustní a s výraznými lícními kostmi. Poslední byl mladý a štíhlý a Šejtánovi připadalo, že je ještě naprosto nevinný. Také oni si ho prohlíželi, proto radši přivřel oči a zíral do plamenů, aby jejich šarlatovou barvu považovali za odlesk ohně.

Nakonec první z nich, Dezmir Babeni, zauvažoval nahlas: „Ať už jsi, kdo jsi, máš bledou a jemnou kůži. I když jsi velký a silný, nikdy jsi těžce nepracoval. Z jakého jsi kmene?“

Šejtán jen zavrtěl hlavou.

Svalnatý Klaus Luncani se zeptal: „Proč jsi nahý? Byl jsi snad oloupen? Hmm, v dnešních dobách je tam nahoře v horách tolik divokých lidí, samotářů, kteří jsou schopni zavraždit člověka za dobrý kožený kabát!“

Šejtán znovu potřásl hlavou a pokrčil rameny.

Mladý, šlachovitý Vidra Gogosita otevřel brašnu a vytáhl dlouhou koženou kazajku, kterou přehodil Šejtánovi přes ramena. Byla už sice stará, ale pohodlná a teplá. Prohodil: „Noci bývají chladné. A žádný člověk - i kdyby byl blázen - by neměl chodit bez oblečení!“

Šejtán se usmál, přikývl a pomyslel si: Z těchto tří přežije jen on. Jako můj otrok. Je citlivý a v mých službách se stane ještě citlivějším. ,Blázen' si to tak přeje... a tak se také stane! Nahlas však řekl: „Děkuji ti. Pokud jde o mě... rád bych vám toho pověděl víc. Nic si ale nepamatuju.“ Víceméně to byla pravda.

„Byl přepaden, určitě.“ Zamumlal Klaus Luncani, jako by už o tom nemohlo být pochyb. „Lupiči v horách. Uhodili jej do hlavy a tak ztratil paměť. A ukradli mu všechno oblečení. Osamělí lovci to dnes nemají lehké!“

Dezmir Babeni se přiblížil a vztáhl ruku, aby nahmatal na Šejtánově hlavě nějaké zranění. Ten rychle ucukl. „Ne! Bolí to!“

Dezmir pokýval hlavou. To stačilo.

Věc pro ně byla jasná - Šejtán byl bezesporu obětí lupičů. Měl štěstí, že vyvázl životem.

„Dezmir má pravdu v jedné věci.“ Klaus Luncani podal Šejtánovi kus sýra a okoralého chleba. „Vypadá to, že máš síly až až. Jsem si jistý, že to přežiješ.“

Jenže ty ne, myslel si Šejtán. Podíval se na jídlo v natažené Klausově ruce a zakroutil hlavou. Pro něj bylo nepoživatelné. „Zabil jsem... zabil jsem nějaké zvíře,“ lhal. „Pro maso. Není to dlouho. Nemám hlad.“

„Zvíře?“ optal se mladý Vidra Gogosita.

„S rohy, které se stáčely dozadu. Takhle.“ A Šejtán naznačil svými dlouhými, štíhlými pažemi rohy. „Malé, ale se šťavnatým masem...“ I když vy budete ještě šťavnatější! 

„Nejspíš koza,“ uvažoval Dezmir Babeni nahlas. „Nebo spíš kůzle. Ha. Vypadá to, že měl víc štěstí než my všichni dohromady!“

„Koza... ano,“ opakoval pomalu Šejtán s rukou na čele, jako by se pracně rozpomínal.

„Všechno se to časem vrátí,“ řekl Klaus Luncani a začal si připravovat lůžko mezi trojúhelníkem kamenů, kousek dál od ohně. „Poslouchej, máme za sebou těžký den - i když jsme dostali jen pár divokých vepříků. Takže teď si musíme trochu odpočinout. Je to rozhodně bezpečnější činnost, než se v téhle tmě někde škrábat po kopcích! Trochu se prospíme, než znovu vyjde měsíc. Pak sestoupíme dolů do nížiny, do tábora našeho vůdce, Heinara Hagiho.“

Dezmir Babeni na něj navázal. „Uděláš nejlíp, Šejtáne, když půjdeš s námi. Nic jiného tě nejspíš ani nenapadá, ne? Je pravda, že jsi zvláštní: vysoký, bledý a v té hezké hlavě máš všechno popletené! Nezbyly ti žádné vzpomínky, vždyť si ani nepamatuješ, k jakému patříš kmeni! Hagiho Szganyové mezi sebe ale občas vezmou samotáře. Tak... co na to říkáš?“

Šejtán k němu vzhlédl a v tu chvíli se Babeni zděsil. Uviděl oheň, který se mu odrážel v očích. Vampýr se rychle odvrátil a pozoroval žhnoucí uhlíky. „Všichni se dobře vyspěte,“ řekl jim. „Taky si půjdu lehnout. A potom... uvidíme.“

Babeni pokrčil rameny a šel si opodál ustlat na suchém kapradí. Přetáhl přes sebe deku, několikrát si odfřkl a ztichl. Klaus Luncani už ve svém lůžku, chráněném balvany oddechoval. Nejmladší z nich, Vidra Gogosita, si prostě přisedl k ohni, blízko Šejtána.

„Já nebudu spát,“ řekl. „Je na mně řada s hlídkou. Ty by ses ale měl taky vyspat. Můžu ti půjčit deku.“

Šejtán přikývl a tichým hlasem odpověděl: „Za chviličku.“

Ano, za malou chvíli...

Vidra si následující minuty pamatoval jen velmi mlhavě. Celé okolí bylo najednou nejasné a rozmazané. To se jeho mysl postupně poddávala Šejtánovu kouzlu. Vzpomínal si, jak si s ním povídal, a na otupující pocit únavy a letargie, který mu postupně pronikal údy, myslí i vůlí.

Byla tam děsivá tvář (to přece nemohl být ten krasavec Šejtán!), která se před jeho zraky měnila v bestii z nočních můr, s rozeklaným jazykem a dlouhými hadími tesáky. Tvář se blížila... ucítil podivný zápach, snad síru...a bolest, jako by ho rozpáleným žihadlem píchla vosa. Přesně do místa, kde mu pulzovala krční tepna... Vlastně ne, píchly ho hned dvě vosy, kousek od sebe. Slyšel Šejtánův šepot a cítil, jak mu slíbává a saje vosí žihadla...

Vidra se s výkřikem probudil. Zdálo se mu, že svým křikem odpovídá na řev někoho jiného. Byl promrzlý, celý zdřevěněný a měl ztuhlý krk, jako by si ho přeležel. Nahmatal na něm velký strup... zaschlé krve! Bože, ten sen!

Nebo to nebyl sen?

Vydrápal se na nohy a zavrávoral v uhlících na kraji ohniště. Kam se poděla všechna jeho síla? Motala se mu hlava a nohy se mu podlamovaly - byl slabý jako moucha! V mysli mu plály nějaké oči, které se jako zlovolné šarlatové jizvy šklebily na jeho duši. Skoro jako by žhnuly na pozadí noční temnoty, kterou viděl svým vlastním zrakem. Něco se na něj skrz ta okna do duše potměšile dívalo a sardonicky se smálo.

Měsíc stál vysoko na obloze a ozařoval okolní vrcholky. Oheň už dohasl, zbylo z něj jen pár posledních uhlíků. Na rozeklaných kopcích kolem ležela přízemní mlha a houstla v proláklinách a na trsech horského vřesu. Žádná sova v tu noc nehoukala, i vlci byli zticha, nebyl zkrátka slyšet žádný zvířecí nebo lidský zvuk. Ve stínu opodál se ale něco pohnulo!

Bylo to v místech, kde si Dezmir ustlal na kapradí. Vidra napjal zrak a podíval se tam. Pak se zadíval napravo, tam, kde spal Klaus mezi ochrannými kameny. Vidra uviděl, že mu trčí nohy ven do mlhy. Sklonil se nad ním a chtěl mu zatřást kotníkem a probudit ho. Nohy se však najednou pohnuly, několikrát sebou divoce zaškubaly, až nakonec padly bez hnutí k zemi.

Vidrovi přeběhl mráz po zádech. Klopýtavě přešel těch několik kroků podél Klausova těla, kde měl spící přítel hlavu - a pochopil, že už nespí. Už ne.

Někdo nebo něco zvedlo obrovský kámen a z výšky jej pustilo na Klausův obličej. Ten teď nebyl pod balvanem vůbec vidět. Vidrovi ale připadalo, že vidí v měsíčním světle jakousi černou tekutinu, jak vytéká z toho, co bylo rozdrceno pod kamenem. Vidra Gogosita však věděl, že měsíční světlo lže: nebyla Černá, ale rudá!

Mladík se teď sotva držel na nohou. Nebyl ani schopen křičet, jen se zajíkal se sevřeným hrdlem. Potácel se tou jakoby oživlou mlhou k místu, kde si Dezmir Babeni ustlal na kapradí. „Dezmire!“ Vypravil ze sebe nakonec. „Dez...“

„...mir?“ Něco odhodilo Dezmirovu deku. Vidra zahlédl, že to má na sobě jeho vlastní kazajku, tu, kterou mu dala matka na cestu. Byla teď jakoby oživlá a něčím vyplněná, třepetající se jako obrovský netopýr padlý k zemi.

Vidra zavrávoral a vykřikl. Kazajka a to, co bylo v ní, se rázem vzpřímilo a stanulo mu tváří v tvář. Byl to Šejtán. Už však nebyl krásný, vlastně jen vzdáleně připomínal člověka. Měl totiž zrůdnou, zmutovanou tvář, celou pocákanou rudou krví, kterou před chvílí chlemtal! A z celého těla mu místo potu stoupala zvláštní, lepkavá pára a řinula se zpoza půjčené kožené kazajky!

Šejtán vztáhl pařát a stiskl mladíkovi ruku, aby ho vůbec udržel na nohou. Vidra pochopil, odkud se mu vzaly v mysli ty oči, a také pochopil strašlivou pravdivost svého snu. Co však mohl dělat jiného, než padnout na kolena před svým novým pánem? Stejně už neměl ani tolik síly, aby se udržel na nohou. Ne, protože jeho síla přijde později.

Šejtán na něj shlížel planoucím pohledem a jeho nezemský hlas zazněl jako tlumené bublání: „Mé zvyky se ti možná budou zpočátku zdát zvláštní, nakonec si je ale s vděkem osvojíš. Nejdřív mi ale prozraď: volal jsi snad Dezmira Babeniho? Jeho krev je ještě horká, živoucí... tedy pokud jsi... připraven?“

Vzápětí mu v hlase zaznělo zklamání: „Ach, jaká škoda. Vidím, že ještě připravený nejsi...“

Sestup dolů po kraji lesa na planiny Sluneční strany trval čtyři hodiny. V té době byla většina menších ohnišť v táboře Hagiho Szganyů vyhaslá a mnoho lidí už spalo v provizorních stanech ze zvířecích kůží. Cikáni na noční hlídce však udržovali oheň uprostřed tábořiště. Když zrovna nebyli na obhlídce hranic osady, sesedli se kolem něj a povídali si. Také některé větší stany měly u vchodu zavěšenou lampu.

Vnější hranice osady byly podle tradice tvořeny stany svobodných mužů, jako ochrana proti vetřelcům a lupičům. Přestože se časy zklidnily a žádné nebezpečí nehrozilo, Kočovníci tento zvyk dodržovali. Dovnitř tohoto vnějšího kruhu večer sehnali domácí zvířata, neboje nechali pást opodál, přivázaná ke stromům. Uprostřed stály větší, rodinné stany a mezi nimi plál hlavnťoheň.

V táboře bylo několik vozů potažených kůží. Největší z nich patřil Heinarovi Hagimu. Cesty na úpatí hor a v lesích kolem území kmene sice nebyly o nic lepší než kozí stezky, Heinarovi se však zdálo důstojnější, aby vůdce či ,král' tří stovek lidí putoval na voze taženém zvířaty.

Heinar musel neustále kontrolovat hranice svého území, aby se na ně nenastěhovala nějaká jiná skupina Szganyů. Doufal, že území předá svým potomkům a dětem kmene, a proto je neustále přeměřoval, hlídkoval na hranicích a každý kilometr po obvodu vztyčit svůj znak (stylizovaná tvář se zamračenými ústy a jedním okem přemalovaným černou páskou). Celý obvod jeho teritoria mohl mít nějakých padesát pět kilometrů a Heinar každý z nich žárlivě střežil. Takhle se chovala většina kmenů Kočovníků, neboli Szganyů, od nového počátku světa.

Ne všichni členové kmene Heinara Hagiho však byli nomádi. Na východě byly zvětralé útesy na úpatí hor provrtány jeskyněmi, které obývala téměř třetina kmene. Ukryli se tam na počátku přírodní katastrofy a od té doby tam už zůstali. Stejně tak na jihu, kde okraj lesa pomalu přecházel ve stepi a pouště, padesát členů Hagiho Szganyů vystavělo stálé domy a pěstovalo zemědělské plodiny. Obě dvě tato místa ležela přibližně na Heinarově pravidelné inspekční cestě a vždycky se těšil, že tam nějaký čas pobude.

Kmen se bude postupně rozrůstat a na okrajích území bude čím dál víc měst, které budou hranici chránit. Nakonec se možná bude moci i on usadit a dožít život v klidu, bez obav ze zlodějů půdy. Jestliže se toho sám Heinar nedožije, alespoň jeho synové a vnuci určitě a ocení to, co pro ně vybudoval.

Takové myšlenky se Heinarovi honily hlavou. A u stovek jiných ohnišť, velkých i malých, na východ i na západ podél předělových hor, stovky jiných vůdců myslelo na totéž. Sedl si k hlavnímu ohništi a zatímco na trojnožce bublal bylinkový čaj, rozprávěl s noční hlídkou.

A pak, někde blízko, na kraji tábořiště...

...bylo slyšet známé vlčí zastřené vytí. Musel to být jeden z ochočených vlků v táboře. Žádný z těch divokých by nikdy nešel takhle blízko k tak velké skupině lidí. Heinar zbystřil pozornost. Zdravé oko se mu lesklo v záři ohně zpod zamračeného obočí. Ostatní muži se chopili luků. Oheň praskal a všichni napínali uši do noci.

Brzy slyšeli další zvuky: cizí, vyzývavý hlas a druhý, který vydechl, vzlykl v odpověď.

Heinarovi připadalo, že druhý hlas odněkud zná. Rázem byl na nohou a zakřičel: „Kdo je ještě venku?“

„Asi se vrátili muži, které jsi poslal do lesa po proudu řeky,“ odpověděl jeden z jeho mužů. „Jestli jsou to naši lidé, můžou to být jen Klaus, Dezmir a Vidra.“

„Asi ano.“ Heinar váhavě přikývl. „Jsem si jist, že jsem zrovna slyšel Vidrův hlas. Co ale toho mladíka tak rozrušilo?“ Nikdo se mu nepokoušel odpovědět. Stejně se to brzy dozví.

Na mýtinu vstoupili tři muži: hlídka s ochočeným vlkem a dva další.

Ti se doslova připotáceli, zřejmě na pokraji sil. Heinar rozpoznal jen jednoho z nich - Vidru Gogositu.

„Heinare!“ vykřikl mladík. „Heinare!“

„Co se stalo?“ snažil se zjistil Heinar, když mu muž doslova spadl do náruče. „Co se stalo? Kde je Klaus a Dezmir? A kdo je tohle?“

„Klaus... Dezmir...“ Koktal beze studu Vidra. „Oba... oba jsou... mrtví! Tam nahoře v kopcích.“

„Cože?“ Vydechl Heinar. „Mrtví říkáš? Jak to?“

„My... byli jsme přepadeni!“ Vypadalo to, že se Vidra snaží vzchopit a opravdu začal mluvit jasněji. „Bandité! Náhle se vynořili ze tmy. Byli by mě taky zabili, kdyby nebylo... kdyby nepřišel... tento muž. On... všechny je přemohl, zachránil mi život. Jmenuje se... jmenuje se...“ Nedokázal však říct nic víc. Obrátil oči v sloup a zůstal ležet v Heinarových rukou.

Cizinec se začal potácet a ztrácet rovnováhu. Ochotné ruce jej zachytily a podepřely ve vzpřímené poloze. Pomalu mu klesala víčka a jim se zdálo, že v jeho očích zahlédli odlesky ohně. Když promluvil, hlas mu zněl jako vzdech, který se pomalu vytrácí do ticha.

„Jmenuji se... Šejtán.“

II

Nejdříve zachvátila tábor Heinara Hagiho panika.

Skoro hodinu dělali Heinar, jeho muži a pár žen, co mohli, aby se co nejlépe postarali o Vidru Gogositu a cizince, kterého s sebou přivedl do tábora. O muže jménem Šejtán.

První přišla Vidrova matka, štíhlá a výřečná vdova Gogositová. Byla totiž celou noc vzhůru. Ve svém malém stanu čekala, až se její jediný syn vrátí z hor. Zaslechla, že se něco děje, a vycítila napětí, hrůzu, která se plíží nocí. Přišla k ohni a uviděla svého chlapce, jak tam leží, vzlyká a naříká! Naštěstí byl naživu, jen vyčerpaný a ospalý. Donekonečna ho objímala a hladila, zatímco jí ostatní muži řekli to málo, co věděli. Tisíckrát pak děkovala tomu vysokému, bledému cizinci, který zachránil jejímu synáčkovi život. Šejtán zatím předstíral, že je v bezvědomí, pozoroval lidi kolem sebe a snažil se co nejrychleji pochopit jejich zvyky a způsob života.

Potom poslali pro dceru Dezmira Babeniho, krásnou Marii. Nejdřív nechtěla vůbec pochopit, že její otec je mrtev, a marně hledala jeho tvář mezi ostatními muži. Pak ji zachvátila hluboká bolest a sedla si stranou kde se žalem kolébala a naříkala. Přišla také žena a synové Klause Luncaniho, ohromení a omámení tou nečekanou, nepředstavitelnou novinou. Tradiční klid a ticho hlavního ohně bylo naráz vystřídáno atmosférou zármutku a tragédie.

Nikdo necítil ztráty v řadách Hagiho Szganyů tak bolestně jako sám Heinar. Nedokázal se dál dívat na plačící ženy. Vydal rozkazy, jak se mají postarat o ty dva, kteří z masakru vyvázli živí a odešel spát. Samozřejmě, že se během dlouhé, čtyřicetihodinové noci ještě několikrát vzbudí a vše sám prověří. Dlouho před úsvitem vyvede do kopců průzkumnou skupinu a pokusí se nalézt těla zabitých. A kdyby snad náhodou narazili na skupinu samotářů nebo vyvrženců... Heinar však věděl, že je to velmi nepravděpodobné.

Mezitím si nechala vdova Gogositová přinést syna do stanu a ošetřila jej. Chlapec měl krk samou ránu, modřinu a zanícený škrábanec. Byl rozpálený vysokou horečkou a ve spánku sebou házel a naříkal. Ale o čem to proboha mumlal! Byly to věci jako z té nejhorší noční můry! Nejspíš to byl následek otřesu z těch zážitků v kopcích.

I o Šejtána se mezitím u ohně postarali. Přikryli jej dekou a hlavu mu podložili kožešinami. Maria Babeniová si sedla vedle něj a v odlescích ohně si prohlížela jeho znavenou, krásnou tvář. Říkala si, že by si ho měl někdo vzít k sobě domů, postarat se o něj a chránit ho, dokud se neuzdraví. Neriskoval snad svůj život pro muže z Hagiho kmene? Sice zbytečně v případě jejího otce a Klause Luncaniho... alespoň však zachránil mladého Vidru Gogositu. Když se vrátila noční hlídka, nechala jej přenést do své malé maringotky (ano, teď už byla jen a jen její), kde se o něho mohla náležitě postarat.

A to také udělala.

Většina lidí v táboře celou noc spala, aniž by věděla o všech těch událostech. Teprve až vstanou k jídlu, aby se postarali o zvířata nebo vystřídali hlídku, zjistí všechny novinky. Pokud se ovšem nestane předtím něco, co naruší zavedenou rutinu.

Hvězdy na nebi se dál otáčely v nekonečném kole a ozařovaly mýtinu s postaveným táborem. Vysoko v horách osamělý vlk svým vytím vzýval měsíční kotouč, aby znovu vyšel a propůjčil mu své světlo k lovu...

Maria Babeniová si právě rozestýlala za závěsem, když se Šejtán pohnul a zasténal. Rychle na sebe natáhla košili a šla se na něj podívat. Ležel na druhém konci maringotky na úzké posteli, která kdysi patřívala jejímu otci. Ve světle knotu ponořeného v oleji viděla jeho více než kdy jindy bledou tvář, propocené vlasy barvy havraních křídel, teď sčesané dozadu a tak rudé rty, jako by patřily nějaké dívce. Bylo mu tak kolem čtyřiceti (alespoň vzhledem vypadal na čtyřicet). Měl dokonalé rysy v obličeji, s vysokým, inteligentním a vznešeným obočím. Šejtán byl bezchybně krásný muž.

Řekla si: Ať už přichází odkudkoliv, není Szgany. 

A on náhle otevřel oči.

Nemohlo být pochyb: byly rudé!

Maria se nad ním zrovna nakláněla a okamžitě vydechla údivem. Jeho pohyb byl rychlejší než myšlenky. Chytil ji za paži, napůl se zvedl na lokti... a stejně náhle zavřel oči, pustil ji a padl zpět do polštářů. Věděl, čeho se lekla, a proto zamumlal: „Mé... mé oči! Bolí mě. Mám v nich krev. Něco mě do nich uhodilo...“

„Jsou podlité krví?“ Pronesla svá slova jako očarovaná, což byla částečně pravda. Měl oči podlité krví? Opravdu?

Na kratičkou chvíli, opravdu jen na okamžik Maria před sebou zahlédla něco docela jiného než krásného muže. Uviděla, jak za jeho krásou číhá cosi odporného. Ale... asi to bude tou zvláštní situací - cizí muž v posteli jejího otce a ona s ním sama uprostřed noci. Ode dne matčiny smrti znala devatenáctiletá Maria jen společnost svého otce. Pomalu si začínala uvědomovat tu novou ztrátu. Po prvotním šoku v ní zbyla velká, bolestná prázdnota a samota. Nejspíš proto viděla stíny i tam, kde žádné nemohly být. To její zjitřelá fantazie obydlela místnost neexistujícími přízraky.

Znovu zasténal, pokusil se posadit a otevřít oči - nakonec je však nechal jen přivřené. Pomohla mu napřímit se a zeptala se: „Jak zemřel? Jak můj otec Dezmir Babeni zemřel? Byl to ten malý, s bradkou, usměvavý...“

Šejtán se vyhnul odpovědi. „Neviděl jsem to celé,“ lhal. „Jen jsem zaslechl jejich křik a běžel na pomoc. Ale... tvůj otec?“ Rozhlédl se po maringotce, jako by si teprve teď uvědomil, kde se nachází. „Kde to jsem?“ Jeho otázka byla nevinná, jako by ji proneslo nějaké dítě.

Sedla si k němu na kraj postele a pověděla mu všechno, co ho zajímalo. O Hagiho Szganyích, o všech kmenech Szganyů, o sobě a své situaci - zkrátka všechno. Když pomalu otevřel oči (velmi, velmi pomalu, postupně), Mariin pocit strachu zmizel. Nesmyslná podezřívavost byla ta tam a její vůle byla podmaněna.

Měl hluboký hlas, podobný tlumenému vrčení velké kočky, zrádně jemné, alé plné skryté síly. Mluvil plynule, i když na její jazyk ještě nebyl úplně zvyklý. A za každé slovo nastražil skrytou narážku, návrh, svod. Okouzloval ji, sváděl a lákal do svých osidel: byl to Velký svůdce. Přitahoval ji očima, jazykem, vábením celé magnetické osobnosti, tak i rozdílné od všeho, co Maria dosud poznala. I přes jeho zvláštnosti, i přes neblahé pocity, které se v ní před chvílí probudily... něco ji jako můru přitahovalo ke krvavě rudému ohni těch očí.

Cítila, jak jí obratnými prsty rozepíná košili a jak ji svléká. A jako by chtěl léčit každý dotek svých horkých prstů na její citlivé pokožce, zároveň ji zahrnul balzámem svých slov. Jeho žhavé teplo ji celou pohltilo a rozlévalo se jí do všech částí těla. Po chvíli byla celá rozpálená.

Maria cítila, jak její kůže horce vydechuje kapky, které jí stékají po krku, ramenou, poprsí a břichu. Slyšela Šejtánův medový hlas, který podtrhoval smyslnou tíhu noci a vysvětloval, jak dobré by v tomhle horku bylo zbavit se všech zábran, jako jsou šaty a peřiny.

Odhodil deky a pomohl jí z posledních kousků oblečení. Třel své tělo o její a jejich pot se smíchal. Maria měla pevná, hrdá prsa s temně hnědými bradavkami, které Šejtánovými doteky vystoupily a ztvrdly. Do té dobyznala jenom kočovnické chlapce, neohrabané nešiky, které plácala po příliš smělých rukou nebo tvářích. Ale teď, když viděla Šejtána, jak se napřímil a sundal si košili a kalhoty... přitiskla se k němu, líbala mu bradavky a hladila jeho cukající se penis.

„Vidíš?“ zeptal se. „Brzy tě poznám celým svým tělem! Zatím jsem jen pozoroval zralost tvého ovoce a rukama cítil jeho bezchybnou kůži, rty mého klacku za chvíli zkusí, jestli jsi tak šťavnatá i uvnitř. Bojím se, že se ti nějaký červ zakousl do mladého masa a kazí jeho chuť, takže chutnáš hořce a zkaženě. Necítíš, jak tě uvnitř lechtá?“

Dotkl se jí pomalu na břichu, projel černým houštím na podbřišku, až sama pod jeho doteky rozevřela stehna. „Ach, vidíš? Vidíš to?“ V Šejtánově obličeji se zračil pouze údiv, nic z jeho touhy. „Tady máme tu tmavou tajnou dírku! Určitě do tebe právě tudy vstoupil. Tak mě pusť dobrovolně dovnitř, ať toho červa utopím mokrým polibkem svého ptáka.“

Vstoupil do ní jedním dlouhým, pomalým pohybem bez sebemenšího přerušení a ucítil na svém kostnatém penisu její sladkou panenskou krev. Maria byla tak vzrušená, že by křičela o pokračování. Zmohla se však jenom na vzdechy a mumlání, zatímco do ní Šejtán přirážel sem a tam, dovnitř a ven mezi mokrými stehny.

Dlouho, dlouho si bral Šejtán Marii všemi způsoby, které ho napadly i jaké si vymyslel. Konečně byl jeho chtíč alespoň dočasně uspokojen. Pohodlně se natáhl, bezduchou a pohmožděnou dívku si nechal ležet mezi stehny, s jeho zpěněným spermatem po celém těle. Pomyslel si: Tito lidé jsou sice chytří, ale v mnoha ohledech stejně nevinní jako trogové. A stejně jako oni, i Hagiho Szganyové budou moji! 

Tady udělal Šejtán první velkou chybu. Pobýval s trogy dlouhé dva roky a za tu dobu se udalo jen málo toho, na čem by mohl vyzkoušet svoji nadřazenou mysl a schopnosti, co by je nějak stimulovalo. Proto trochu zlenivěl a nakazil se trogskou naivitou. Jak se měl brzy dozvědět, lidé ze Sluneční strany neměli s trogy nic společného.

Teď se cítil po všem tom zhýralstvi s Marií unavený. Také se trochu prospí, pomyslel si.

A to byla druhá chyba, které se dopustil...

Když byla noc ve své druhé třetině, byl povolán na hlídku Turgo Zolte. Byl to statný, nemluvný muž, s tvrdýma, ocelově šedýma očima a s vlasy stejné barvy po ramena. Nosil stříbrné náušnice, opasek mu zdobila stříbrná přezka, oděv spínal stříbrnými knoflíky. Jako všichni muži na Sluneční straně, i on při chůzi cinkal, i když o trochu hlasitěji. Zolte byl samotář, i když zdaleka ne outsider. Hagiho Szganyové jej mezi sebe přijali už dávno.

Přišel k nim teprve před rokem z jiného kmene, žijícího na západě. Byl vyhnán náčelníkem, kterému zabil syna. Podle Turga prý v čestném boji. Ten druhý ho vyzval ke rvačce kvůli nějaké ženě a Turgo mu přerazil vaz. Sílu tedy rozhodně měl, to se mu nedalo upřít. A protože se u Hagiho kmene vždycky našlo místo pro silného bojovníka - který zároveň uměl vzít za práci - Heinar rozhodl, že může zůstat. Od té doby se nikdo o Turga Zolteho příliš nezajímal a také on se staral hlavně sám o sebe. Ale když byl někdy ve správné náladě a po ruce měl láhev dobré slivovice, pověděl nějakou divokou historku ze svých mladých let na západě. Byly to typické příběhy hemžící se šílenci a nestvůrami, tradované kolem ohňů. Jeho posluchači sice občas nevěřícně odfrkli, nikdo ho však nepovažoval za lháře.

Když se dnes Turgo nahlásil hlídce u ohně, role se obrátily. Muž, který zrovna dosloužil, byl dnes tím, kdo měl novinky k vyprávění. Turgo si vše vyslechl, zamračil se, přimhouřil jiskrné oči a konečně se zeptal: „A tys to všechno viděl? Mladého Vidru s podrápaným krkem plným strupů? A ten cizinec - říkáš, že byl bledý? To není zrovna vyčerpávající popis!“

Jeho společník pokrčil rameny. „Co tu mám popisovat? Je to muž: vysoký, bledý, se štíhlýma dívčíma rukama. Nevypadá jako Szgany - kůži má příliš jemnou a neošlehanou větrem, jako by celý svůj život strávil v jeskyni. A jeho oči... vypadaly podlité krví!“

„Že měl oči podlité krví?“

„Přesně tak! Jako by ho do nich někdo píchl nebo hodil písek - nejspíš se mu to stalo během té rvačky.“

Oči Turga se naopak ještě více zúžily a jakoby sám pro sebe pokýval hlavou. Přisedl si k ohni a poručil: „Řekni mi víc, všechno co víš, a co nejpodrobněji. Snaž se nic nevynechat.“

Vyprávění nebylo dlouhé.

A pochvíli...

Heinar Hagi se naráz probudil a podíval se do dychtivé tváře muže, který jím ve spánku třásl. Zamručel a skrz otevřenou střechu maringotky vrhl pohled na noční oblohu. Okamžitě věděl, kolik je hodin podle postavení hvězd. Znovu zavrčel: „Stejně jsem už měl touhle dobou vstávat.“

Turgo Zolte rozhodně nebyl rozený diplomat. Pokrčil rameny a řekl: „Ať jsi měl nebo ne, už jsi vzhůru.“ A pak dodal: „Vypadá to, že se musíš o něco postarat, Heinare. O nekalou věc, obávám se.“

Heinar na sebe naházel oblečení a přes hlavu přetáhl pásku, která zakrývala důlek po oku. To mu ještě jako chlapci vyrval orel. Alespoň ho to naučilo loupit vejce z hnízd! „Nekalá věc?“ opakoval po druhém muži. „Mluvíš otěch vrazích z kopců, že? Ano, uděláme, co je v našich silách, ale po rozednění! Jestli chceš jít také, rádi tě mezi sebou uvidíme... Nemůžeš ale počkat?“

Turgo zakroutil hlavou, sestoupil po schodech vozu do noci a počkal na Heinara. „S tím, co ti chci říct, počkat nemůžu,“ odpověděl. „Pokud nechceš, aby se tvým táborem rozšířil mor a zachvátil všechny lidi do jednoho!“

Heinar se rázem probudil úplně. „Cože?“ Chytil druhého muže za ruku. „Mor?“

Turgo přikývl. „Buď ale potichu. Ať nevzbudíme celý tábor. Ještě ne. Teď mě poslouchej. Řeknu ti, co j sem se dozvěděl od noční hlídky. Vím, že to může být přehnané, ale sám jsi u toho byl, tak si to přeber.“

Zopakoval příběh strážného. Když skončil, Heinar zabručel: „Ano, tak se to stalo. Přesně tak.“

„Aha!“ odsekl Turgo. „Dobrá. Tak a teď tu mám pro tebe jiný příběh.“

Pomalu se oba vydali k ohni. Turgo chvíli rozvažoval a pak začal: „Jak víš, přišel jsem k vám ze západu. Z kmene a území Ygora Ference. Je to kus směrem nahoru do předělového pohoří, tam, kde se kopce mění v mlžná údolí, mokřiny a slatiny. Bažiny jsou životu nebezpečné: pohyblivý písek, komáři a pijavice. Hranice Ferencova území jsou od nich vzdáleny dobrých sto kilometrů - což je ale podle mě pořád moc blízko!“

Mezitím došli k ohni. Strážci byli pryč, na obhlídce táborové hranice. Turgo se usadil na stoličce a Heinar si vybral sezením ohlazený kmen stromu. Oba si nalili silný hořký čaj a Turgo pokračoval:

„Dobrá. Je to nějakých osmnáct měsíců, co se tam, na hranici pustiny, začaly dít divné věci. Jak si umíš představit, i tam najdeš v horách všelijaké lidi. Stejně jako tady: samotáři, kteří utekli do kopců, aby se starali jen o sebe a žili v divočině. A občas některý takový člověk přijde do tábora se zvěřinou, kterou skolil - příliš mnoho masa pro jednoho. Ostatní ho většinou mezi sebe přijmou. Oslaví to a pečeni spláchnou kořalkou, ženy tancují do svítání, vždycky ti stejní výrostci se poperou... a tak dále. Tak to chodí.

Jenže poslední dobou to na západě bylo nějak jinak, alespoň v posledních šesti měsících. Někteří samotáři z těch mlžných hor sešli do údolí a bažin, někdy i osamělý vlk... a najednou byli jiní, změnění. Stalo se jim něco divného.

Šířily se všelijaké zvěsti: o lidech s rudýma očima, o šílencích se zvířecím chtíčem a vlcích, kteří zadávili lidi přímo na kraji táboru! Vždycky v noci, nebo za svitu měsíce. Bylo to jako nějaká infekce, nemoc, jež se šířila z bažin. Lidé začali být ostražití ke všem cizincům, kteří přišli do tábora za soumraku nebo v noci. Ale ve Ferencově táboře, nebo na jeho hranicích... no, jak už jsem řekl, jsou to jenom řeči. Možná byly nakaženy jiné kmeny, jestli jsou všechny ty příběhy pravdivé, ale starý Ygor měl zkrátka štěstí. Ale jen na chvíli.

Potom, těsně před tím, než jsem sám začal mít problémy - Ygorův horkokrevný syn Ymir, ten kus blázna, mě donutil zabít ho kvůli ženskému rozmaru a tak dále - v té době štěstí Ferencovy Szganye opustilo. Stalo se to takhle:

Byl jsem zrovna venku s Ygorem a asi tuctem dalších mužů, na obhlídce hranic, přesně jako to děláte tady. Jednoho dne jsme za soumraku dorazili na mýtinu, kde jsme chtěli rozbit tábor. Ygor to místo dobře znal. Bylo to daleko na západě, dál už lidé nechodili, samozřejmě kromě samotářů, kteří se často toulají i tam, kam by normální smrtelníci nevkročili. Nebylo na tom místě nic podezřelého, jen se tam nedaří zemědělství - není tam dobrá voda a příliš často padají mlhy. Je to jako konec světa! Starý Ygor tam ale přesto hlídá hranici, aby se ujistil, že nikdo nepřijde z kopců a neusídlí se tam.

A na té mýtině jsme našli Oulia Ioneska - tedy alespoň něco, co jako Oulio vypadalo...“

Turgo se odmlčel a Heinar na něj vrhl tázavý pohled. „Cože? Něco, co vypadalo jako on?“

„Nech mě to vysvětlit,“ vztáhl k němu ruku jeho společník. Chvíli přemýšlel a poté pokračoval: „Oulio byl jedním z těch týpků, co občas přišli do tábora za večerní zábavou. Ze všeho nejradši měl sice společnost sebe sama, ale čas od času se mu zřejmě omrzela. Jeho rodiče byli také horalé - dokud je nezabila lavina - a Oulio měl někde tam nahoře jeskyni. Vědělo se o něm také, že chodí na západ a chytá v bažinách veliké ještěrky. Podívej se na můj pásek. Je to kus prvotřídní kůže od Oulia. Takže jsme ho dobře znali. Nebo jsme si alespoň mysleli, že ho známe. Ale tentokrát se mu stalo něco zlého.

Nejdřív jsme nevěděli, na co jsme to vlastně narazili. Ten Oulio, kterého jsme znali, byl velký a divoký, jak jemu podobní obvykle bývají: oblečení samá záplata, oči černé jako noc, vlasy jako vodopád. A jestli byl upovídaný? Tenhle Oulio měl vždycky v záloze příval všelijakých slov, které na nás chrlil, jak je ze sebe potřeboval po týdnech samoty dostat. Hrál na housle jako nikdo jiný, lil do sebe kořalku jako vodu a tancoval, dokud nepadl. Ale vždycky sám, vůči ženám byl ostražitý.

Ale teď? Nejspíš si už moc nezatancuje.

Jak dlouho asi tak bloudil v tom stavu? Kdo ví. Každopádně dost zhubl. Přišel o všechen tuk a o kusy kůže. Byl totiž černý! Spálený do černá od slunce, jak později vyšlo najevo. A také byl rudý. Na tváři a rukou, kde se mu kůže oloupala. A měl rudé i oči. Ano, barvy krve. A ležel tam uprostřed mýtiny, natažený jako mrtvola. Jenom občasné škubnutí nebo zasténání prozrazovalo, že v něm ještě zůstal nějaký život.

Začali jsme o něj pečovat. Nevěděli jsme, co se mu stalo, ale navzdory všem povídačkám jsme se o něho starali. Jako se dnes staráte o toho cizince...“

„Co?“ Lekl se Heinar. „Ten cizinec? Ale vždyť byl přece tady u ohně!“

„Dokud ho k sobě nevzala Maria Babeniová,“ chmurně přikývl Turgo. „Nechala ho přenést k sobě do vozu.“

Heinar si pomyslel, že už konečně chápe, o co tady jde. Věděl, že Turgo několikrát projevil o Marii zdvořilý zájem, i když zřejmě zůstal ze strany dívky nepovšimnut. Jenže Turgo jako by mu jeho myšlenky vyčetl z pohledu jediného oka,

„Raději mě nech domluvit,“ řekl, „než dojdeš k nějakému závěru.“

„Tak to tedy dopověz,“ odpověděl Heinar.

„Oulia si vzal k sobě do stanu jeden mladík, který tam bydlel i s manželkou. Byly tam takové páry čtyři. Odešli na jih, aby založili budoucí osadu, přesně jako ty jsi vybudoval stálou osadu na východě. On i jeho mladičká žena znali Oulia z dřívějška, a proto ho vzali dovnitř, umyli ho, uložili na čistou deku a vetřeli dobré máslo a sůl do všech zranění. Mezitím se snesla noc.

Když se úplně zešeřilo a vyšel měsíc, mladík byl povolán na hlídku. Nechal ženu, aby se zatím starala o zřízeného Oulia. Ale když se vrátil zpět po mnoha hodinách...

stvůra, o kterou se tak starali, si s ní pohrála těmi nejhoršími způsoby. Nejdřív jí zacpal pusu a přivázal za vlasy ke stanové podpěře. Také ji několikrát uhodil a zlomil nos a čelist. Pak si ji bral, jak jen ho napadlo.

Ten mladík tam stál ve dveřích vlastního domova a viděl svou ženu rozlámanou jako panenku a ten rudooký démon se na ní pořád ještě ukájel! Co bylo horší, Oulio teď měl místo zubů tesáky, které jí zaťal do krku a sál z ní krev! Když za sebou uslyšel mladíkův šokovaný výkřik, prokousl jí tepnu skrz naskrz!

Otočil se a zíral na muže, který ho vyrušil. Vrčel přitom jako vlk! I jeho tvář byla podobná vlčí, jenom oči neměl smutné, ale divoce šarlatové! Rudé jako krev, co se s každým slábnoucím zabušením srdce řinula z rozdrásaného krku ubohé ženy.“

Heinar vytřeštil oko a sevřel Turgovu paži. „Člověče, co je to za děsivý příběh!“ vykřikl hrubým hlasem. „Dopověz to!“

Jeho společník přikývl a pokračoval: „Protože se mladík zrovna vracel z hlídky, měl s sebou luk. Na chvíli sice zůstal stát jako zkamenělý, pak se však vzpamatoval, zařval a vystřelil šíp skoro přímo do černého srdce zrůdy. Každého jiného chlapa by to oddělalo, vždyť ho provrtal skrz naskrz pěkně tvrdým dřevem! Ne však Oulia, tedy tu stvůru, která se z Oulia stala. Šílenou silou odstrčil mladíka na stranu, kopl ho do tváře a vyběhl ze stanu do spícího tábora. Jeho syčení a vytí nás rázem všechny probudilo...

Všechno, co jsem do této chvíle vyprávěl, jsem slyšel od jiných. Ale od teď budu popisovat to, co jsem sám viděl. Nemám žádný postranní důvod, proč ti to, Heinare, všechno říkám. Už jsem dostal svou lekci, pokud jde o ženy, a jsem ten typ člověka, co se učí z vlastních chyb. Hagiho Szganyové mě vzali mezi sebe a já jim za to něco dlužím. Takže takhle to bylo dál:

Ještě než se tábor úplně probral, než jsme se stačili zeptat, co se děje, nebo stihli něco udělat, mladý muž - který teď byl stejně šílený jako sám Oulio - ho proklál dalším šípem, tentokrát do páteře. Oulio se zapotácel a spadl do ohniště. Mladík ho dohonil, chytil ho za nohu a řvoucího ho vytáhl z plamenů. Kolem krku mu přehodil smyčku a na místě ho pověsil na strom! Pak nás zavedl ke své ženě a my jsme konečně pochopili, co se stalo.

Nebo alespoň částečně...

Nikdo Oulia neodřízl, takže by se tam klidně mohl houpat do dneška, jenže... to ještě nebylo všechno. Ještě dlouho ne.

Při východu slunce nás znovu vzbudilo Ouliho kašlání a sténání! Ano, ještě byl naživu! Houpal se tam ve vzduchu na provaze, s tváří celoufialovou a jedním šípem trčícím z hrudi, druhým zabodlým hluboko v páteři. A nic z toho ho nezabilo! Ale blížilo se něco, co by ho zahubilo spolehlivě - bylo to slunce, které stoupalo nad stromy a zářilo na mýtinu. Když jeho paprsky dopadly na Oulia, začalo se z něj kouřit a stoupat pára!

Potom... začal se dusit a kopat, tancovat ve vzduchu - odporný, zběsilý tanec! Dokud se neuvolnil uzel na provaze a on nespadl dolů. Přitiskl se k zemi a zůstal ležet, zíral na nás svýma rudýma očima. Zavolali jsme mladíka, který právě pohřbil svou ženu, aby přišel dokončit to, co začal. Měl na to právo.

Přinesl mačetu a šel k ležícímu Ouliovi. Než mu ale stačil useknout hlavu... příšerak němu promluvila! Ne, nekřičel o milost, neprosil o život, nic takového. Jeho nateklý, odřený krk by mu to stejně nedovolil a ani neměl tolik síly. Hlasem, který nebyl víc než hrubým šepotem, řekl: „Odpusťte! Nebyl jsem to já!“

„Ten lhář! Mladík a samozřejmě i všichni ostatní věděli, že to nemohl být nikdo jiný! Zlostí napůl šílený manžel zařval a pozvedl mačetu. Než ale dopadla... Oulio se začal dusit a svíjet, takže jsme věděli, že se blíží jeho konec. Možná si mladík pomyslel: ,Proč bych mu to měl ulehčovat?' V každém případě ho ušetřil.

Oulio se zmítal ve smrtelné agónii. Ústa měl dokořán, krk mu otekl a purpurová tvář se mu nafoukla, jako by měla prasknout. Až nakonec... nakonec z něho něco vyšlo.“

Heinar vyskočil na nohy. „Něco? Jaké něco? Bylo mu špatně? Pozvracel se?“

Turgo zakroutil hlavou. „Nezvracel, ne. Všechno jsem to viděl a dobře si to pamatuju. Pomyslel jsem si tehdy, že ta věc se z něj chtěla dostat ven! Protože zatímco Oulio umíral, měla venku další šanci. Neptej se, jak jsem na to přišel, prostě mě to napadlo.“

„Co to ale bylo?“

Turgo pokrčil rameny a pak se otřásl. Něco takového u něj Heinar nikdy neviděl. „Jakoby obrovský slimák, pijavice, slepý červ - neptej se mě, protože to nevím. Bylo to černošedé, malomocné, svraštělé a zkroucené. Velké jako chlapecká ruka, divím se, že mu to neroztrhlo tvář! Vysoukalo se to z něho a plazilo někam do úkrytu. Stejně jako Oulio to asi nesnášelo sluneční paprsky. Mělo to plochou, hadí hlavu, ale bylo to slepé, bez oči. Nějak ale vycítilo mladíkovu stále ještě připravenou mačetu a odskočilo od ní. Jenomže pozdě. Byl velmi rychlý... usekl tomu hlavu!

O chvíli později se muži vzpamatovali, vyskočili a skopli svíjející se kusy té věci do ohně. Potom... všichni jsme se na sebe podívali – všichni do jednoho s tvářemi bílými jako křída - a pak jsme pohlédli na mladíka, který znovu použil svou mačetu. Tentokrát usekl Ouliovu hlavu: dva, tři rozmachy a bylo to. Znovu jsme hodili obě části těla do ohně a stáli tam, dokud neshořely na popel...“

Heinar se přísně díval na Turga a ten mu pohled oplácel, aniž by hnul brvou. V té chvíli bylo vůdci jasné, že každičké slovo jeho vyprávění je pravdivé. Stejně, kdo by byl schopen vymyslet si něco takového? Nakonec prohlásil: „Oči toho Šejtána jsou rudé. Myslel jsem si, že se mu v nich jen odrážejí plameny. No, možná to tak bylo, možná ne.“

„Za svítání si budeme moci být jisti,“ odpověděl jeho společník. „Chceš čekat tak dlouho? Právě teď je ten chlap, nebo co to je, s Marií, v jejím voze. Možná s ní dělá přesně to, co dělal Oulio s tamtou dívkou. A Heinare, můj příběh ještě není u konce.“

„Není to všechno? A co se proboha ještě stalo?“

„Už jsem řekl, že to je jako mor,“ připomenul mu Turgo. „Jako nějaká nákaza. V temnotě následující noci - a poté, co mladík pohřbil v lesích svou ubohou ženu - kdo jiný přišel strašit do tábora než ona sama?! Byla bledá s nehty polámanými od hrabání, zato velice hladová a vyzbrojená pořádnými tesáky!

Chlapi kolem ohně měli všichni trochu v hlavě a nejdřív ji nepoznali. Přišla mezi nějako nějaká děvka, sváděla je, hladila, kousala do krků. A najednou se zakousla doopravdy! Také její oči byly rudé! Teprve potom ji poznali.

Tentokrát jsme už dobře věděli, co máme dělat. Museli jsme však po celou tu dobu držet hodně pevně jejího ubohého manžela...“

Zmatený Heinar potřásl hlavou. „Nákaza tedy,“ přemítal. „O čem to tady vlastně mluvíš, Turgo? Stvoření, jež žije v mužích - nebo ženách - a mění je na šílence, kteří žijí z krve jiných?“

„Přesně tak,“ odtušil Turgo. „Je to upír, který svou oběť učiní silnou, chlípnou, úchylnou a téměř nezranitelnou. Starý Oulio Ionescu by nikdy nikoho neznásilnil a určitě to nebyl žádný vrah! A co ta dívka, která se vrátila z hrobu?“

„Není možné, že byla pohřbena zaživa?“

„Ne.“ Pevně zakroutil hlavou Turgo. „Byla určitě mrtvá. A najednou - nemrtvá!“

Heinar tomu nechtěl věřit. „Jak že jsi tomu říkal? Upír?“

Turgo přikývl. „V krajích na západě tak lidé říkají jistému druhu velkých netopýrů, kteří pijí kozí krev. Když za svitu měsíce objeví zraněnou nebo vyčerpanou kozu, vysají ji do poslední kapky.“

Heinar také cítil sucho v ústech. Nervózně se kolem sebe rozhlédl - po stínech mezi stany, vozy a maringotkami. Nakonec si olízl rty a přikývl. „Samozřejmě takové netopýry znám. My jim říkáme ,trapiči'. Když je nachytáme u koz, odtrhneme je a ubijeme nebo jim zpřerážíme křídla. Ale obří pijavice v lidech, o tom nic nevím.“ Neskrývaně se otřásl. „Musím přiznat, že na tohle jsi odborník ty, Turgo Zolte. Co bude dál? Co máme dělat?“

„Nesmíme jednat ukvapeně,“ prohlásil Turgo. .Jestli je ten Šejtán nevinný, nikdy bychom si to neodpustili - zvlášť jestli je opravdu hrdina.“

„Což by klidně mohl být.“ Heinar vstal z klády. „Koneckonců, mladý Vidra Gogosita tvrdí, že mu zachránil život.“

Turgův obličej zřetelně prozrazoval nejistotu a pochyby. „Máš svatou pravdu,“ přikývl. „Je možné, že je celý tenhle rozhovor k ničemu - alespoň doufám, že nemám pravdu - ale můžeme si dovolit riskovat?“

„Ne.“ Heinar divoce potřásl hlavou rozhodnut, že se radši sám o všem přesvědčí, a později nebude muset ničeho litovat. „Vidra už si nějakou dobu poležel. Možná bychom si s ním měli jít promluvit.“

Šli k jeho stanu. Vdova Gogositová je slyšela přicházet a přivítala je u vchodu do stanu s prstem na rtech. „Ššš! Chudák chlapec spí. Heinare,“ chytila ho za ruku,, je od tebe hezké, že se takhle staráš. Muselo to tam v kopcích být strašné! Takové děsivé noční můry! Vidra mluví jako v horečce... mluví o krvi, o vraždách!“

Všichni tři vešli dovnitř a chvíli tiše stáli nad zmítajícím se mladíkem. I když se během noci ochladilo, na čele se mu perlily kapky potu. Byl bledý jako duch, tváře propadlé a pod očima temné kruhy.

Turgo vrhl na Heinara rychlý pohled a zatřásl Vidrovým ramenem. Jeho matka se mezi ně postavila. „Co to má znamenat?“ zasyčela. „Nevidíš, že se potřebuje vyspat? Ať po něm chcete cokoliv, bude to muset počkat.“

„Ne Eleno. Tohle počkat nemůže.“ Heinar s ní jednal přátelsky, ale pevně. Jemněji odstrčil stranou, když...

...Vidra náhle jakoby ožil, celý bez dechu!

Sice pořád ještě spal, ale studený pot se z něj řinul v proudech a slova mu rychle plynula ze rtů jako proudy lijáku. „Ne, ne... nech mě... běž pryč!“ Svíral deku v roztřesených dlaních, až z ní zbyl vlhký hadr. „Ach ďáble... copak zabíjíš lidi kvůli jejich oblečení? Ne, ne, vidím, že ti jde o víc než o oblečení! Běž pryč! Umuč tamhle Dezmira... mě ne, mě ne.“ Zmítal se ze strany na stranu. „Ale už tě poznávám, démone!... Ty tvé svítící oči... Vidíš jimi i v noci! Ale mě ne. Běž vysát Dezmirův krk a mě nech na pokoji!“

S poslední větou sebou hodil na stranu, takže odkryl matkou omytý a ošetřený krk. Turgo a Heinar se k němu naklonili - a uviděli to

„Vpichy,“ zabručel Turgo. „Díry v kůži. A maso kolem je celé zanícené, otrávené!“

Heinar ponuře přikývl na souhlas.

Vdova si přitiskla ruce na ústa. „Co to Vidra říkal? O vraždění lidí kvůli... kvůli jejich oblečení? Teď mi to teprve dochází! Ten cizinec měl na sobě Vidrův dlouhý kabát. A také kalhoty Klause Luncaniho! Byly mu krátké... měly záplatu. Poznala bych je mezi tisíci jinými, protože jsem je sama spravovala. Jeho žena je k ničemu... tedy s jehlou a nití... a vůbec.“

Oči měla otevřené dokořán, jako šílená, prázdná okna.

Když se náhle Vidra probral, jeho oči měly právě takový výraz. Zpříma se posadil, hrůzou vydechl a vztáhl třesoucí se ruku ke své matce. „Mami! Mami! Mamííí!“ Jeho výkřik byl vlastně pouhým tichým zajíknutím, které však projelo Turgem, Heinarem i vdovou, jako by jim někdo vrazil do masa rozžhavené železo.

Přestože byl Vidrův výkřik tichý, jeho ozvěna se nesla daleko, daleko od stanu Gogositů...

V maringotce Marie Babeniové se Šejtán naráz probudil!

Co to bylo? Výkřik uprostřed noci? Odkud přicházel?

Noc se zdála tichá, klidná, Šejtánův upíří šestý smysl však klidný nebyl. Cítil nějaký pohyb. Věděl, že jsou v táboře vzhůru ještě jiní muži kromě hlídky a že jsou něčím zneklidněni.

Jsou u jeho otroka!

Soustředil mysl a svým vnitřním zrakem viděl noční scénu ve stanu vdovy Gogositové v živých, telepatických detailech. Nebyly to vize z Vidrových snů, byla to skutečnost. Mladík byl vzhůru a o překot mluvil!

Ne! Vyslal Šejtán rozkaz jako letící nůž. Och, ty zrádce! Už je pozdě na změnu stran, Vidro Gogosito... 

Poté, co se Vidra s šokovanýma očima probudil a sevřel matčinu ruku, vykoktal Turgovi a Heinarovi, jak to doopravdy bylo. Když pak sevřel Šejtán telepatickou pěst kolem jeho duše, proud slov náhle ustal a mladík padl s nářkem na podlahu. Už toho ale stejně slyšeli dost.

„Postarej se o něho!“ vyštěkl Heinar, když si zoufalá vdova klekla vedle syna.

Turgo si pomyslel: Dávej na něj dobrý, ale opravdu dobrý pozor! 

Oba muži vyšli ze stanu a Heinar zapískal na poplašnou píšťalku. Z celého tábora k nim dolehly výkřiky v odpověď, zvláštní štěkot ochočeného vlka a dupot mužů, spěchajících zjistit příčinu poplachu.

„Maringotka Marie je na druhé straně paseky,“ zaklel Heinar a ukazoval cestu. Prošli okolo hlavního ohně a Heinar znovu zapískal.

„Už bude asi ve střehu,“ varoval ho Turgo.

„Doufám, že je vyděšený!“ odpověděl Heinar.

Turgo vložil do svého malého samostřílu šipku a odjistil jej. „Jsme tu jen my dva.“

„Ha! Kolik nás je na něj potřeba?“

O Turgovi se vědělo, že zrovna neoplývá trpělivostí. Zaskřípal zuby a utrhl se na něj: „Buď si jistý, že víc než dva!“ Chytl Heinara za ruku, aby jej zadržel.

V té chvíli už byli téměř u malé maringotky Marie Babeniové. Heinar setřásl Turgovu ruku a zabručel: „Vím, že máš pravdu: to stvoření má určitě strašnou sílu. Chudák Maria je pouhé děvče - a já jsem Szgany!“

„To my oba,“ zařval Turgo. „A také jsme oba blázni.“

Došli k malému vozu potaženému kůží a Heinar naposledy zapískal na píšťalku. Lampa, prosvítající ven skrz proutěné dveře, naráz zhasla. Stíny klopýtajících mužů z hlídky se protáhly. Než se však stačili přiblížit, dveře vozu se naráz rozletěly!

Stál v nich Šejtán s tváří bledou jako maska, jinak ale naprosto klidný. Nijak se už nesnažil skrývat rudý plamen v očích. Prostě k nim promluvil: „Heinare, mé zvyky se ti možná budou zdát ze začátku zvláštní. Když mě ale budeš následovat, učiním tě nejmocnějším vůdcem, jakého kdy Szganyové měli, a Hagiho lidé budou na Sluneční straně nejobávanějším kmenem široko daleko.“

Heinar potřásl hlavou. „Nestal jsem se vůdcem kvůli lidskému strachu,“ odpověděl, „ale díky respektu. A také... spravedlivosti!“ A na muže po svém boku vykřikl, jako když práskne bičem: „Turgo!“ Ten okamžitě zmáčkl spoušť.

Z Turgovy zbraně vylétl šíp. Ve stejné vteřině však Šejtán zaprskal a práskl před nimi dveřmi. Těžký tvrzený šíp však přesto prorazil proutění a našel svůj cíl - Šejtán zařval jako raněné zvíře a peříčka šípu, která chvíli trčela ze dveří, zmizela vevnitř.

Mezitím přišli další muži: byli tři a jednoho doprovázel ochočený vlk. „Co se děje? Co se to stalo?“ vyptávali se.

Heinar neměl na vysvětlování čas. „Ten muž ve voze, ten cizinec Šejtán. Musíte ho dostat. Třeba i mrtvého. Tady Turgo ho postřelil - možná mu to bude stačit...“

Turgo vkládal do samostřílu nový šíp a pomyslel si, že to určitě stačit nemohlo. A měl pravdu. Než však stačil cokoliv říct...

Kolem nich se odněkud vynořila mlha - doslova je najednou obklopila!

V jednu chvíli všech pět mužů stálo ve dveřích Mariiny maringotky - v ostatních vozech a stanech se díky rozruchu začaly rozsvěcovat lampy a bylo slyšet ospalé tázavé hlasy - vzduch byl suchý a svěží. Náhle, jakoby les a země naráz mocně vydechly, kotníky mužů zahalila hustá pára a vzduch byl mokrý, téměř mazlaný.

Jeden z hlídačů stačil vydechnout: „Cože?“ a jiný: „Ehm?“ a pak mlha zhoustla, chvěla se mezi stromy a zahalila obrysy tábora k nepoznání.

Z vozu se náhle ozval výkřik Marie Babeniové!

Heinar se rázem probral, zapomněl na podezřelé úkazy, vyběhl po dřevěných schodech a ramenem vyrazil dveře. Ve stejném okamžiku zaslechli zvuk trhané kůže a celý vůz se otřásl.

Dveře se pod Heinarovou vahou rozletěly a uvnitř ho pohltila hustá stěna mlhy, valící se okamžitě vyraženými dveřmi ven jako voda z prasklé hráze. Hagi byl uvnitř, Turgo mu běžel v patách. Nahá a vzlykající Maria jim padla do náručí.

V zadní stěně zela díra. Skrz cáry kůže v ní na okamžik zahlédli Šetánovu vysokou postavu. Pak zmizel do noci. Turgův šíp mu trčel z ramene a z rány mu prýštila krev... ale nebyla to jenom krev. Šejtán totiž vydechoval proudy mlhy! Všechny póry měl jakoby rozevřené a stoupala mu z nich mléčná pára, jako když slimák vypouští sliz.

Turgo zaklel, setřásl Mariinu ruku a vystřelil další šíp někam do Šejtánovy mlhy, snad přímo do něj. Ale žádný výkřik bolesti nebylo slyšet. Vlhkým křovím se od nich neslyšně vzdaloval rudooký stín.

„Pusť psa!“ Zařval Heinar na muže venku.

Zvíře se se zavrčením pustilo po stopě a muž za ním.

„Běžte za ním!“ pobízel je Turgo, vykláněje se ze dveří. „Nesnažte se ho jenom chytit - rovnou ho zabijte!“ Jestli to dokážete... 

Heinar přehodil svůj kabát kolem dívčiných ramen. Položili ji na postel a prohlédli jí krk. Nenašli nic, jen modřiny; stejné měla i jinde po těle. Stačil však letmý pohled na její nahé tělo a všechno jim bylo jasné. Viděli znaky, které oba muži dobře znali. Vzápětí Maria roztřeseným hlasem potvrdila jejich nevyslovené podezření.

„Myslela jsem si... myslela jsem si, že se mi to jen zdá.“ Dívčin hlas se chvěl na pokraji pláče. „Když jsem se ale vzbudila... pochopila jsem, co mi udělal. Jenže já... nemohla jsem ho zastavit! Přísahám! On má tu moc. Je to v jeho očích...“

Heinar přivolal ženy a zanechal Marii v jejich péči. Po chvíli se u ohně zeptal Turga: „Tak a co teď?“

Mlha mezitím zřídla, vsákla do země a zmizela. Hvězdy znovu jasně zářily a právě vyšel měsíc. Odněkud z lesa přicházel vzdálený křik. „V této chvíli,“ odpověděl Turgo, když se výkřiky utišily, „můžeme jen čekat. Uvidíme, jestli ho dostali.“

Heinar si povzdechl, přikývl a řekl: „Dobrá, Turgo Zolte. Vypadá to, že ti Hagiho Szganyové hodně dluží. Já osobně ti to nikdy nezapomenu Hmm! Kdo by taky na takovou noc mohl zapomenout? Alespoň že jsou mladý Vidra a ta dívka v pořádku!“

Jeho společník neodpověděl. Zíral do plamenů a přemítal: Jsou v pořádku? Určitě? 

Před úsvitem se vrátili dva ze tří mužů. Oddělili se od třetího strážce a od té doby ho neviděli. Ani jeho vlka.

Při východu slunce našel Heinar Turga, jak si balí svůj malý stan a pár osobních věcí a vdechuje východní vítr. „Tíží tě něco?“ zeptal se ho.

„Přišel jsem k vám bez ničeho,“ odpověděl Turgo, „a ani si toho moc neodnáším. To málo, co mám, jsem si poctivě vydělal. Máš něco proti tomu?“

„Ne. Ale nejsem rád, že tě vidím odcházet. Znepokojila tě snad ta poslední noc? Jde o tu dívku? Nebyla to její vina. Ten Šejtán zná mnoho triků. Pořád by z ní byla dobrá žena... pro někoho.“

„Jen tak pro někoho ne,“ potřásl hlavou Turgo. V náhlém popudu Heinara pevně objal a řekl: „Heinare, poslouchej mě... Dávej si pozor!“

Překvapený Heinar se vyprostil z jeho objetí. „Vždycky bývám opatrný,“ odpověděl. „Před čím se mám mít na pozoru teď?“

Turgo pokrčil rameny a odvrátil se. „Nevinnost je pryč,“ odpověděl konečně. „Místo ní přišly temné síly a zlo. Stejně jako Ferencovi Szganyové, i tví jsou tím teď zasaženi.“ Obrátil se k Heinarovi a náhle popelavý ve tváři mu položil ruku na rameno. „Poslouchej, nemůžu se na to znovu dívat... až to přijde k tobě a ke tvým lidem... bezmocný, neschopný cokoliv udělat! Přišlo to ze západu, proto odcházím na východ.“

Heinar se zamračeně zeptal: „Kdyby tady to zlo skutečně přetrvalo, co mám proti němu dělat?“

„Měj oči otevřené. A kdykoli ho uvidíš, zahub ho! Jeden z tvých mužů se ještě nevrátil. Jestli jednou přijde, dávej si na něj pozor - a na jeho psa také! Pozorně sleduj ty dva, co se vrátili s nepořízenou, a samozřejmě i Marii Babeniovou. A zvlášť se měj na pozoru před Vidrou Gogositou.“

„Ano, Vidra! Jeho matka je zoufalá. Prý v noci odešel pryč. Nejspíš z té horečky...“

„Ano?“ Turgo se netvářil nijak překvapeně. „Tak se pomodli, aby se sem už nikdy nevrátil. A uděláš dobře, když si dáš pozor i na jeho matku.“ Hodil si vak na záda a obrátil se k odchodu.

Heinar ucítil na své větrem ošlehané tváři teplé sluneční paprsky a na chvíli podlehl příjemnému pocitu bezpečí. Zavolal za Turgem: „Myslím, že přeháníš! Ať už sem ten Šejtán přitáhl jakékoliv zlo, nákaza zmizela spolu s ním. Stejně ho to samého nakonec zahubí, i kdyby zmizel na kraj světa. Není tu nic, před čím bys musel utíkat.“

„Že utíkám?“ zavolal Turgo přes rameno. Slunce, které na něj dopadalo korunami stromů, mu po těle malovalo skvrny.,Ano, asi utíkám. Je to jediný způsob, jak být od něčeho pryč.“ Zastavil se a ohlédl se; rty měl pevně sevřené. „My dva jsme si v něčem podobní, Heinare,“ řekl. „Rozbil bys tábor u otráveného rybníka? Asi ne, na to jsi moc rozumný. Já mám taky svůj rozum. Podobné události už jsem jednou zažil a vím, že vedle toho nedokážu žít. Chci tě naposledy varovat a modlím se, aby sis má slova vzal k srdci: dávej pozor, Heinare - dávej pozor!“

Slunce však Heinara dál příjemně hřálo a jako by ho ujišťovalo, že je všechno v pořádku. Samozřejmě že bude ostražitý - alespoň nějaký čas.

„Tak ať se ti daří,“ zakřičel za Turgem, možná příliš drsně. „Buď zdráv. A pořiď si kopu dětí... jednou.“

Turgo odpověděl jediným kývnutím. Potom zmizel z dohledu...

Turgo Zolte měl pravdu. Heinarovi Hagimu bude trvat dlouhých osm let, než se mu podaří očistit svůj lid od Šejtánovy upírské nákazy. Kmen tak přijde skoro o polovinu z původního počtu lidí. Můžeme jeho boj označit jako první povstání lidí proti upírům (i když ještě ne proti opravdovým Vampýrům), ze kterého plynou pro příští generace cenné zkušenosti.

Ferencovi Szganyové, o nichž vyprávěl Turgův příběh, se nákazy nezbavili nikdy a do konce dní jim bude v žilách kolovat nakažená krev. Nejen na tomto světě, ale i v tom dalším.

To už je však jiný příběh....

III

Rozzuřený Šejtán prchal z tábora Heinara Hagiho. Utíkal nocí, svým živlem, a zakrýval se její temnotou. V patách mu však byl hlídací pes, vlastně to bylo ještě horší, ochočený vlk! Za ním šli lidé z Hvězdné strany, Szganyové! A ti neměli s trogy vůbec nic společného. Nebude snadné je ovládnout. Měli vlastní, silnou vůli! Spíš by asi pořídil s jejich ženami, které alespoň uměly ocenit jeho krásu. Musí tedy zůstat krásný. To znamená, že nejdřív musí přežít! To byla teď jeho hlavní starost.

Z pravého ramene mu trčel zkrvavený Turgův šíp. Rána ho nesmírně bolela. Vůlí sice mohl část bolesti potlačit, nemohl však odčarovat samotný šíp. Bude ho muset vytrhnout. A i přes šílenou rychlost, kterou se pohyboval lesem, vlk ho každým skokem doháněl. V temnotě se jeho oči vyrovnaly těm Šejtánovým.

Náhle se Šejtánovi po levici vynořily skalní útesy. Zrychlil tempo, proletěl křovinami a vyskočil na nízký převis. Ze skalní stěny nad jeho hlavou visely popínavé rostliny, zatím však nechtěl šplhat nahoru.

Vklínil letku šípu zabodnutého v rameni do pukliny ve skále a trhl tělem na stranu. Ozvalo se lupnutí a Šejtán vykřikl. Z rány začala prýštit krev a ten pach ho přiváděl k šílenství. Levou rukou si zkusil zraněné rameno ohmatat. Železný hrot šípu zůstal v ráně, Šejtán však neměl odvahu sám ho vyškubnout. Utrhl kus popínavé rostliny, omotal ho kolem zbytku šípu a konec přivázal na keř rostoucí ve skalní puklině.

Vlk zaslechl Šejtánův výkřik a ucítil pach krve. Se štěkotem se přihnal k převisu, snažil se vyskočit nahoru a oháněl se ostrými drápy. Když uviděl Šejtána, znovu vyskočil a zakousl se mu do ruky. Ten neudržel vlkovu tíhu, ztratil rovnováhu a oba spadli ze skály. Zbytek šípu zůstal viset na provizorním lanu.

Odněkud zblízka bylo slyšet hlas nejbližšího z pronásledovatelů: „Hledej!“ Vlk však už v té chvíli Šejtána měl. A ten byl zrovna na pokraji objevu nové a děsivé zbraně. Upír v něm konečně dospěl. Jeho maso se stalo Šejtánovým masem.

Vlk s medvědí silou zaťal zuby do kostí Šejtánova předloktí. Na chvíli na sebe upřeně zírali - žluté kruté oči šelmy a zlovolné šarlatové oči upíra - a Šejtán vnímal část vlkovy zvířecí zuřivosti. Vampýr v něm to musel také vycítit a rozhodl se, že svého hostitele učiní stejně divokým. Šejtán někde uvnitř ucítil zvláštní výzvu. Začaly ho pálit prsty, jako by je měl v jednom ohni, a cítil strašnou bolest ve tváři a čelistech. Přitom to utrpení nebylo jen nepříjemné... skoro mu přinášelo potěšení.

Měl podobný pocit, jako když vypouštěl upíří mlhu. Dělal to vlastně nevědomě, nemusel se sám snažit. Bylo to instinktivní chování po metamorfóze, důsledek upíří zavilosti a touhy po životě. Obrovský vlk najednou nebyl o nic nebezpečnější než hloupé štěně!

Šejtán vrazil do boku zvířete prsty přeměněné v drápy a roztrhl mu kůži. Nezvykle široce rozevřené čelisti daly vyniknout protaženým tesákům, děsivě trčícím z rudých dásní. Oči se mu leskly ve tmě jako sírová světla, podbarvená tu a tam šarlatovými odlesky. Z vlkova rozpáraného břicha visely vnitřnosti. Zvíře ve smrtelné agónii povolilo stisk čelistí, zatímco Šejtánovy se naopak zahryzly do šedivého krku. Jedním stiskem zubů ho protrhl a v krvavé změti odkryl páteř, šlachy a průdušnici.

V jediném okamžiku se ze statného vlka stala znetvořená mršina. Nestačil ani zavýt, bezhlesně a nevěřícně se nechal upírem zabít.

Uběhla vteřina... pak druhá... a třetí.

„Lupe?“ Ozval se odněkud zblízka hlas. „Kde jenom může...?“ Muž vystoupil zpoza stromů na hvězdami ozářenou mýtinu. Na úpatí skal zahlédl nějaký pohyb. „Lupe?“ zopakoval, tentokrát však sotva slyšitelným, překvapeným šepotem. Ze zad sňal samostříl.

Skrčil se a v podřepu doběhl ke skále. Najednou však temnota ožila a vztyčila se! Muž si s úděsem uvědomil, že ve světle hvězd zírá na Šejtána, celého zbroceného krví. Ten jako v nějakém děsivém snu vztáhl ruku a chytil ho pod krkem.

Hlídač chtěl vystřelit ze samostřílu, zapomněl ho však odjistit! Šejtán mu zbraň vyrazil z třesoucí se ruky a přitáhl si jej blíž.

„Lupe?“ tiše, téměř konverzačním tónem zavrčelo monstrum s hlavou skloněnou na stranu. „Nic takového. Já se jmenuju Šejtán!“ Sehnul se k mužovu pulzujícímu krku: „Odteď mi však budeš říkat pán...“

Šejtán mířil dál na východ, následován svým novým učedníkem nebo pobočníkem. Byl to úplně první lidský otrok prvního Vampýra. Nikdo už je nepronásledoval. Noc byla dlouhá a ušli mnoho kilometrů, než si je našly sluneční paprsky.

Šejtánův parazit a symbiont zároveň byl dvousečnou zbraní. Nebylo možné využívat jeho kladů bez jistých záporů. Sluneční paprsky Šejtánovi nedělaly dobře od samého počátku - téměř od chvíle, kdy vdechl rudé výtrusy hub na mrtvém těle. Teď jeho kůži i očím přinášely bolestivou agónii. Pálily ho, viditelně mu zaživa oddělovaly maso, jako kapky kyseliny mu pronikaly kůží a vysávaly z něj sílu. Mohl na přímém slunci vydržet několik vteřin, minuty by už pro něj byly děsivým utrpením a hodina mimo stín by mu způsobila smrt. Jeho otrok zatím nebyl na slunce tak citlivý, za nějakou dobu k němu ale určitě také získá odpor. Byla to cena, kterou musel zaplatit za nakažení upírstvím.

Stoupali příčně na východ, nad úpatím hor k linii lesa. Brzy nadešel východ slunce a přinesl do údolí a lesů Sluneční strany přízemní mlhy. Skrz ně pronikly první nesmělé sluneční paprsky; ty však brzy zesílily a spojily se v jednu ohnivou stěnu, která zastihla Šejtána naprosto nepřipraveného, zrovna když jako mravenec šplhal po úpatí hory.

Nejspíš dopředu vytušil hrozbu - on nebo jeho pijavice. Hodnou chvíli už cítil neklid a toužil po chladu Hvězdné strany. Ucítil ranní paprsky na nahém těle, s údivem sledoval stoupající páru a popálenou kůži. Teprve teď pochopil, proč mu instinkt (jeho vlastní nebo parazitův) velel schovat se do úkrytu. Šejtán se tedy se svým otrokem, Iljou Sulem, skryl do stínu hluboké jeskyně. Tam přečkali celý dlouhý den.

Jeskyně kdysi zřejmě bývala doupětem nějakého zvířete, ale dnes byla naštěstí prázdná. Všechny výklenky i slepé chodby byly chladné, vlhké a temné a Šejtán se tam cítil v naprostém bezpečí. Brzy ale dostal hlad. I za tu krátkou dobu na slunci přišel o mnoho energie. Doplnil ji z krve Ilji Sula, a i když to otroka ještě víc oslabilo, těsněji ho to připoutalo k Šejtánovi. Upíří nákaza v krvi zesílila a tělesné změny se urychlily. Později se vypravil zastřelit samostřílem nějakou potravu na stráních. Během hodiny byl zpět, vyčerpaný a s kůží pokrytou puchýři od slunce, ulovil však kůzle, na němž si Šejtán pochutnal a jemu hodil zbytky.

Oba se tedy najedli a usnuli, protože najednou začali doslova cítit tíhu slunce v nadhlavníku, jako nějaký nehybný balvan blokující vchod do jeskyně. Nějaký čas tady budou muset zůstat. Šejtán slyšel, jak země kolem praská smrtelným žárem, cítil rozpálené skály. Mráz mu přeběhl po zádech při představě, co by mu ta zlatá sluneční koule mohla udělat...

Šejtán se s úlekem probudil.

Zatřásl Sulem a poručil mu, aby byl zticha. „Slunce je ještě vysoko,“ zašeptal. „Cítím to. Cítím také nějaké lidi! Najdi si rychle temnou skrýš.“ Skrčili se ve výklenku na zadní stěně jeskyně.

Kolem jeskyně prošla skupinka vyčerpaných lovců s ochočeným vlkem. Šejtán ležel v úkrytu a bojoval s nutkáním vypustit mlhu a zaútočit na ně (ve slunečním jasu?). Raději zatoužil, aby už byli pryč. Používali vlka jako průvodce a Šejtán vstoupil svou upírskou telepatií do jeho mysli. Předvedl mu, co by ho potkalo, kdyby zavedl lovce do jeskyně.

Vlk očichal pohozené zbytky jídla u vchodu, dál však nešel. Muži z kmene Hagiho Szganyů uviděli kůži, chlupy a kosti a poznali, že to byla koza. Jeden z nich prohlásil: „Byl tu medvěd a nejspíš dost velký. Má tady asi brloh. Podívejte se, zbytky masa jsou ještě čerstvé. Proboha, může být klidně uvnitř!“ A rychle se vzdálili.

Šejtán chvíli vyčkával a potom se připlížil ke vchodu. Sledoval vzdalující se muže, obezřetně se vyhýbaje oslepujícím slunečním paprskům. Žasl, že se jinak bez obtíží pohybují na světle. Zaplavila ho hořká zášť. Žili tam, kde on nemohl. Lovili a živili se prostými dary země, což jemu nebylo dáno. Patřili sem, bylo tu jejich útočiště, pozemský ráj. On se tady nikdy necítil doma, snad jen... za noční temnoty.

Žijí tu a loví: vždyť pořádají lov na samotného Šejtána! Ale přijde zítřek a pozítří a další dny a s nimi dlouhé, tmavé noci. A to bude lovit zase on - políčí si na lidi! Promění to jejich útočiště v pravé peklo!

To si Šejtán slavnostně slíbil...

*   *   *

Den na Sluneční straně trvá dlouho a Šejtánovi se zdál nekonečný. Nakonec se však začaly stíny prodlužovat a slunce se proměnilo v horký, mlhavý a rudý puchýř na jihovýchodním horizontu. První bledé hvězdy zamrkaly ve výšinách nad hraničními horami. Snesl se soumrak a to znamenalo, že je čas pohnout se z místa.

Náhle se však stalo něco nepředvídatelného.

Šejtán vyšel z jeskyně do ponurého večera a vyděsil ho naříkavý, kvílivý zvuk. Uviděl dvě přibližující se postavy - okamžitě je poznal. Ten první, který vykřikl a začal si rvát vlasy, nebyl pro Šejtána žádným překvapením: byl to jeho zrádný otrok Vidra Gogosita a vypadal, že na tom není zrovna nejlépe. Ale na druhého muže byl šokující pohled. Pomalu se přibližoval s vpalými tvářemi a lesknoucíma se očima. Byl to totiž -

Byla to mrtvola muže! Byl to Dezmir Babeni!

Ale jak se změnil! Měl pořád bradku, krátké nohy i trup, hodně však zhubl a už nepůsobil přikrčeným dojmem. Byl sice štíhlejší, určitě se však jednalo o stejného Dezmira Babeniho. A vlastně už mrtvý nebyl.

Tohle byla novinka. Šejtán nikdy předtím žádného člověka nebo troga nevysál natolik, aby ho zabil. Ostatní otroci nebyli mrtví, žili však pouze pro Šejtána a jeho potřeby. Tento muž ale doopravdy zemřel! Dezmir Babeni byl mrtvý... nebo snad oživlý mrtvý... nemrtvý?

„Pane! Pane!“ Mladý Gogosita se rozběhl k Šejtánovi s třesoucíma se rukama. „Vezmi si mě k sobě zpět, zapřísahám tě! Nemám, kam jinam bych šel.“

Šejtán ho odstrčil stranou, aniž by mu věnoval jediný pohled. Místo toho zíral na Babeniho. A Babeni zíral na něj a z očí mu sršela nenávist!

Muž povstalý z mrtvých zavrčel a vyrazil vpřed. Bledýma, popelavýma rukama se sápal po Šejtánovi a sžíral ho sírově žlutým pohledem očí, v koutcích podbarvených barvou plamenů. „Ty!“ nařkl upíra hrubým, skřehotavým hlasem. „Ty, Šejtáne, to tys mi tohle udělal! A tady ten mladík mi povídal, co jsi ještě provedl mé dceři!“

Skočil po Šejtánovi, sevřel ho a chystal se mu zahryznout do krku. Upír viděl, jak se mu zuby proměnily v dlouhé tesáky! Do toho okamžiku byl jako ochromený, neschopný pohybu. Teď sebral všechnu svou vampýrskou sílu, odtrhl protivníka od sebe a skočil na něj, aby ho zadávil. Ničivou silou Šejtánových rukou Babeniho popelavá tvář zbrunátněla, stále však bojoval.

Překvapený Šejtán znovu a znovu tloukl Babeniho hlavou o kamenitou zem, dokud na temeni nezměkla. Teprve pak se konečně přestal bránit a zůstal ležet. Nebyl však mrtvý. Nohy se mu škubaly a žluté oči sledovaly každý Šejtánův pohyb.

Šejtán se na něho pozorně zadíval a pomyslel si: Silou se mi skoro vyrovnáš a zraněni se ti hojí stejně rychle jako mně. Zbavil jsem tě křehkého lidského života a daroval ti tenhle život po životě. Zdá se, že jsem ti tak nevědomky propůjčil i jistou sílu! Stejně ses ale nestal mým otrokem a nikdy mě za svého pána neuznáš. Proto tě musím zabít, než mi začneš konkurovat. Jak tě teď ale mám zabít, když už jsi jednou umřel? 

Babeni se právě chopil ostrohranného balvanu a s šíleným vytím vrávoral k Šejtánovi. Z koutku úst mu kapaly sliny a z hlavy a krku mu prýštila krev. Kvůli zraněním mozku se potácel jako idiot. Šejtán uhnul stranou, podrazil mu nohy a rozhlédl se po nějakém velkém kamenu, kterým by to ukončil.

„Jak tě mám zabít?“ zeptal se nahlas, když se ta vyjící věc znovu škrábala na nohy.

„Pane.“ Vidra Gogosita mu stiskl ruku. „Vím, jak ho zabít!“ Vidra totiž kdysi seděl u ohně, zrovna když Turgo Zolte vyprávěl jeden ze svých příběhů.

„Ano?“ Podíval se na něj Šejtán a zároveň uhýbal potácejícímu se mrzákovi. „Chceš se tak spasit? Dobrá, možná se nakonec budeš i hodit. Dořekni to: co ho zabije?“

„Kůl do srdce,“ vydechl Vidra. „Ten ho znehybní. Pak mu usekni hlavu. Nakonec - ho spal, obě části!“

„Všechno dohromady?“

Vidra přikývl. „Takhle se s tebou Hagiho Szganyové vypořádají, až tě chytí!“

Šejtán potřásl hlavou. „Opravdu? Tak to zkusíme. Rozdělej oheň.“ A zatímco od sebe odstrkoval věc, která kdysi bývala Dezmirem Babenim, poručil Iljovi Sulovi: „Prožeň mu srdce šípem!“

Ilja poslechl a Babeni byl sražen k zemi. Zůstal s rozhozenýma rukama ležet, jen letka šípu mu trčela z prsou. Krvácel jenom po kapkách, a to i když se Šejtán chopil nože a začal mu přetínat krk, žíly i páteř. Po celou tu dobu sebou nohy oživlého mrtvého škubaly a vzduch mu sípal mezi cvakajícími čelistmi, dokud mu Šejtán nepřeřezal průdušnici a neoddělil mu hlavu od trupu.

Pak ho upálili. I když hořel a maso se mu škvařilo, stále sebou zmítal...

Šejtán vše pozoroval a znovu přikývl. „A tohle chtějí udělat se mnou? Cha! Zdá se ti, že měl těžkou smrt? Nevíš ani polovinu pravdy. Hagiho kmen mě však nechytí, Vidro Gogosito. A jestli mě přece jenom dostihnou, nebudu to já, kdo to odnese.“

Ilja Sul mezitím přikládal na oheň, až planul vysokým plamenem. „Já... nějak se pořád nemůžu zahřát,“ stěžoval si a zkoumal své šedé ruce.

„Jsem na tom stejně,“ souhlasil Vidra. „Poznali jsme totiž polibek velkého upíra, našeho vládce Šejtána.“

To Šejtána znovu zajímalo. „Upír?“

Vidra mu vysvětlil vše, co slyšel od Turga Zolteho. Když skončil, Šejtán vykřikl: „Ale ne! Upír je jen druh obyčejného netopýra, jsou to mí hloupí příbuzní na Hvězdné straně hor. Já jsem přece naprosto neobvyklý! Proto mi říkejte... Vampýr! Ano, to zní dobře. Velký vládce Šejtán, první z rodu Vampýrů! Staniž se.“

V noci přešli hory a Šejtán cestou vyzvídal, jak ho Vidra našel. Mladík vysvětlil, že svého pána cítil někde v duši a věděl, že ho musí následovat. Když začal sluneční svit slábnout, potkal Dezmira Babeniho, schovaného v puklině ve skále. Protože to byl oživlý mrtvý, měl se Šejtánem mnoho společného, a slunce mu tedy bylo smrtelným nepřítelem.

Uplynula noc a všichni tři - Šejtán, Vidra a Ilja Sul, sestoupili na Hvězdnou stranu hor. Tam zjistili, že už je Šejtánovi trogové očekávají. Také oni věděli, jak svého pána najít. Takže teď měl Šejtán otroků dvanáct: dva Szganye, sedm trogských žen a tři muže. Šejtán je všechny svolal.

Náhle uviděli nocí zářit zvláštní světlo. Bylo bílé a přízračné, zcela nepodobné chladně se tetelícím se polárním zářím na severu. Podle Ilji Sula to muselo být to spadlé bílé slunce, některými nazývané Brána do pekel.

„Bílé slunce?“ otřásl se Šejtán.

„Slyšel jsem, že je to chladné světlo,“ odpověděl jeho společník. „Neublíží ti, pokud zachováš určitou vzdálenost. Nesmíš se toho ale nikdy dotknout.“

Šejtán začal být zvědavý a prohlásil, že tu Bránu musí vidět.

Sešplhali nízkou stěnu kráteru a stanuli na jeho okraji, shlížejíce dolů na kouli ze studeného bílého ohně. Trogové byli oslepeni a klopýtali kolem dokola. Jeden z nich zakopl a spadl na převis nedaleko bílé záře.

V hrůze vztáhl ruku, jako by to od sebe chtěl odehnat. Tak se dotkl povrchu oslepujícího světla, ponořil do něj ruku... Vykřikl trogským hrdelním hlasem. Pekelná brána ho do sebe vtáhla a celého jej spolkla!

Trog zmizel a ve vzduchu zůstala jen ozvěna jeho zvláštního, zpomaleného výkřiku. Šejtánovi se zdálo, že ho někde uvnitř vidí, malou vyděšenou mizející postavičku. Světlo jej však bolelo do očí a musel odvrátit zrak.

Oznámil: „Nechť je to trest pro ty, kteří se proti mně třikrát prohřeší. Ano, třikrát. Jak vidíte, jsem shovívavý.“

„Jak moudré!“ lísal se k němu Vidra.

„Doufám, že si to opravdu myslíš,“ odpověděl Šejtán. „A doufám také, že si dobře zapamatuješ má následující slova. Za prvé: řekl jsi o mně Hagiho mužům. Za druhé: pověděl jsi Dezmirovi Babenimu, jak jsem poctil jeho dceru. Nezklamej mě potřetí!“ Pomalu mluvil temným, hrůzu nahánějícím hlasem.

„A budu trestat i jinak,“ oznámil všem. „Jsem totiž Šejtán, který může měnit lidi v oživlé mrtvoly! Kdo by mi chtěl ublížit, ať pomyslí na tohle: Vysaju z nich všechnu krev a pohřbím je hluboko pod zemí. Když se proberou, budou tam muset ležet a úpět navždy, dokud neztvrdnou na kámen.

Země tam na severu je ledově studená, nezpůsobilá pro život takových, jako jsme my. Ať se má na pozoru ten, kdo by odmítl mé učení. V mém domě by už pro něj nebylo místo, žádná teplá postel a ženské maso, žádný vlídný pán, který by ho vedl a učil, už by nemohl být svědkem žádných divů a odhalených tajemství. Pošlu ho do vyhnanství na sever, aby tam v osamění zmrzl na led.

Ti však, kdo mě budou ve všem poslouchat a budou mí věrní sluhové a poddaní, pro ty budu mít navždy hojný rudý život! Ano, až do smrti - a po ní také! Staniž se...“

„Kde by měl stát tvůj dům, pane?“ odvážil se roztřeseně zeptat Ilja Sul. Bránu nechali za sebou a překročili široké sedlo průsmyku, kde světlo ze Sluneční strany dohasínalo v bledém nafialovělém oparu. „Tady to vypadá dost opuštěně - planina posetá balvany, žádné řeky... Daří se tu jenom lišejníkům a ostřici. V horách jsou sice vlci a na skalách netopýři, lidé tu ale žádní nežijí.“

„Jsou tu stvoření podobná lidem,“ odpověděl mu Šejtán. „Pod horami mají v jeskyních svá obydlí trogové. Zaopatří nám... vlastně nám sami budou - potravou. Alespoň dokud se nezařídíme. Na Sluneční straně je ale přece života dost! Zpočátku se budeme muset spokojit s prostší stravou. Pravá životodárná krev však leží tam za horami. Za nocí budeme vyrážet na lov. Pokud jde o můj dům, bude stát odsud na východ. Nějak mě to tam táhne.“ Pak se ostře zadíval na Sula: „Máš snad pochyby?“

„To nikdy, pane!“

Putovali ještě několik hodin. Náhle došli k oblasti, kde byla planina poseta kamennými sloupy zvětralé horniny. Působily dojmem zkamenělých noh obrovských hub. Vespod byly zpevněny hromadami suti, výše však bylo mnoho skalních říms a jeskyní. Některé z nich musely být uvnitř rozlehlé jako obrovské sály!

Šejtán skalní věže chvíli obdivoval. Byly tak impozantní a ponuré! „Jedna z nich bude mým sídlem,“ oznámil.

Sul odpověděl, „Vypadají jako hnízda horských orlů!“

„Ano,“ řekl Šejtán slavnostně. „Orlí hnízda Vampýrů!“

A tak Šejtán zahájil stavbu svého sídla. Byl to nekonečný úkol, pouze upír a jeho téměř nesmrtelní otroci jej mohli někdy splnit. A Šejtán nezůstane jen u stavby domu - vybuduje celou upírskou říši.

Naverboval jeskynní trogy ze závětrné strany vrcholků a za nocí vysílal své pobočníky na Sluneční stranu, kde lovili a rekrutovali Szganye. Vybral si pro sebe temné místnosti v základech obydlí a tam nyní experimentoval se svým vlastním zmutovaným masem a novými schopnostmi, aby vše dokázal v případě potřeby bezchybně využít.

Pěstoval trogy, kteří už vlastně ani trogy nebyli, pouhá chrupavkovitá stvoření s omezeným rozumem a pružnými těly. Vyráběl z nich kožené potahy venkovního schodiště a nábytek do svého pokoje. Všichni přitom stále žili, postupně však srůstali s domem, až nakonec sami zkameněli. Křížil lidské muže s trogskými ženami a vznikaly tak odporné stvůry. Byla to hnusná, oteklá stvoření, primitivní a bez ducha - ale ani ta nepřišla nazmar. V podzemí je vykrmoval na plynovce, příšery potřebné k vytápění hnízda. Neboje změnil na požírače do odpadních jam.

S nemyslícím upírským masem dělal nejrůznější pokusy! Snažil se napodobit letové schopnosti velkých netopýrů a zkonstruoval tak létavce. Ty pak nechával plachtit na vzdušných proudech kolem svého orlího hnízda. Zpočátku jeho pokusy nebyly příliš úspěšné, později však vybavil létavce zmutovanými lidskými mozky. Tak získali nějaký rozum, i když pro jistotu značně omezený. Všechna ta stvoření byla novými Šejtánovými otroky, ať už byla plně vyvinutá, nebo na nich teprve pracoval.

Brzy se o jeho počínání začaly šířit zvěsti po okolí, dokonce se donesly až na Sluneční stranu hor. Hvězdná strana tak získala ještě horší pověst prokleté země a všichni, zvláště lidé, se jí vyhýbali.

Szganyové na Sluneční straně zrovna řešili palčivější problém, než jaký představoval Šejtán a jeho noční lovci. Bažiny na západě totiž byly obrovskými pařeništi a živnou půdou pro nejrůznější monstra! Blázni a nic netušící zvířata k těm zahnívajícím vodám občas zabloudili pít a vrátili se jako něco naprosto jiného. V následujících dvaceti letech přicházelo ze Sluneční strany mnoho stvoření podobných Šejtánovi a po jeho vzoru budovala domy v kamenných sloupech. Byli jako jeho příbuzní, a tak nijak neprotestoval a nechal je stavět. Na planině bylo beztak mnoho hnízd a ani by je všechna nemohl využít. A za horami bylo potravy a zábavy dost a dost pro všechny. I stalo se, že Šejtánovi pobočníci vyrazili jednoho dne na lov a na Sluneční straně zajali muže, kterého jejich pán už odněkud znal. Když se procházel mezi řadami zajatců a postupně je prohlížel, okamžitě muže poznal. Vampýr měl přece ještě pořád na rameni jizvu po šípu, který vystřelil právě tento muž. Byla to památka na první noc na Sluneční straně! Muž nebyl nikdo jiný než Turgo Zolte, sice trochu starší, ale pořád stejně hrdý a nezávislý jako před lety.

Šejtán se rozesmál, pověsil ho v řetězech na zeď a začal ho všemožně mučit. Turgo však znal trik, jak od sebe odvrátit bolest a necítit ji, podobně jako Šejtán. Ten ho začal mít pro jeho pýchu a statečnost svým zvláštním způsobem rád; líbilo se mu, že Turgo raději omdlel bolestí, než aby ji dal najevo výkřikem. Po nějakém čase ho proto nechal sundat a ustanovil svým vrchním pobočníkem... což se ukázalo jako chyba.

Turgo byl silný mnoha způsoby a měl v sobě hrdost, která mu bránila přijímat něčí rozkazy. Ať si z něj klidně vládce Šejtán vysaje, co chce, třeba do poslední kapky krve. Dokud ale bude naživu, bude svým vlastním pánem. Nechával si své pocity pro sebe stejně jako skutečnost, že posledních dvacet let působil na Sluneční straně jako uznávaný lovec upírů, který zjistil mnoho zajímavých věcí o hrozbě zrozené v bažinách. Existoval například jistý bílý kov a kořen jedné rostliny, obojí na Sluneční straně velmi běžné, pro upíry však jedovaté. Možná dokonce pro samotného Šejtána...

A tak se Turgo sblížil s vampýrským vládcem Šejtánem a ten mu začal plně důvěřovat. Kdyby měl nějakého bratra, mohl jím klidně být Turgo, až na to, že... Turgo nebyl vůbec krvežíznivý. Nebo jestliže byl, pak nějakým zvláštním, pečlivě skrývaným způsobem...

Jednou si vzal Turgo Ilju Sula stranou a chvíli s ním rozmlouval. Měl neuvěřitelnou vnitřní sílu a Ilja ochotně naslouchal jeho zrádnému plánu - měli zabít Šejtána tradičním způsobem i s pomocí nových znalostí. „Vyrobil jsem dlouhý stříbrný nůž,“ vysvětloval, „a tím mu uřežeme hlavu! Dobrý je také šíp z tvrdého dřeva a s rozeklaným stříbrným hrotem. To ho udrží na místě, zatímco ho potřu olejem z česneku. Ten mu otráví maso. Nakonec jeho tělo spálíme.“

„A jeho orlí hnízdo připadne mně?“ zeptal se chamtivě Sul.

„Jak jinak,“ pokrčil rameny Turgo. „Zasloužíš si je.“

Nic takového však neměl v úmyslu. Sulova krev už byla nakažená a započaly v ní změny. Musel sejít stejným způsobem jako jeho pán.

Poté Turgo vyhledal Vidru a také jeho do plánu zasvětil. Mladík horlivě souhlasil. Když však Turgo nebyl na dohled, zrádce šel rovnou za Šejtánem. Ten všechno vyslechl, usmál se, zlověstně pokýval hlavou a neudělal vůbec nic... pouze vyčkával.

Dole v dílně, kam měli všichni zakázaný přístup, začal se zuřivým zápalem pracovat na mase lidí i trogů a vytvářel novou, neuvěřitelnou odpornost. Šejtánova chrupavkovitá stvoření sloužila k výrobě nejrůznějších věcí, létavci byli dopravními prostředky a průzkumníky okolí - všechny jeho výtvory nějak sloužily potřebám domu, dokonce i slizovití odpadožrouti a plynovci. Nové monstrum zmítající se v živném roztoku bylo ale úplně jiné. Nebylo ničím jiným než strojem na zabíjení.

A doopravdy to měl být nástroj smrti! Šejtán v obavách před zradou pobočníků stvořil prvního vampýrského válečníka! Zkonstruoval jej částečně ze svého vlastního metamorfního masa, a tak mu byla příšera podřízena každičkým coulem, duševně i fyzicky. Když pak po nějaké době přišel Turgo a ostatní vykonat svůj vražedný záměr, Šejtán už na něj měl připravenou tuto noční můru. Nikdo - ani tucet takových, jako je Turgo Zolte - se něčemu takovému nemohl rovnat. Nepůsobilo na to nic - žádný nůž, šíp ani česnekový olej.

V té chvíli začal Vidra Gogosita ječet a snažil se Šejtánovi připomenout své varování před blížící se hrozbou. Upír však na oplátku připomněl Vidrovi svou hrozbu a sdělil mu, že tohle byla jeho třetí a poslední velká zrada.

Vidra zkameněl údivem. Jak se tentokrát provinil?

Jeho vina nespočívala v tom, že by něco provedl. Spočívala ve faktu, že měl od přírody zrádnou povahu. Navíc varoval Šejtána před úkladnou vraždou plánovanou Turgem Zoltem - mužem, kterého si pán oblíbil - a to způsobilo hořkou pachuť na Šejtánově rozeklaném jazyku. A Vidra byl tím, kdo ji vyvolal.

Bez dalších průtahů byl odvlečen k Bráně a bez ohledu na křik o nevině svržen do oslňujícího jasu, kde zmizel navždy...

Co se Ilji Sula týče, Šejtán z něho vysál veškerou krev, až byl bledý a mrtvý. Poté jej nechal zanést na pláň, kde armáda trogů vykopala hluboký hrob v kamenité půdě. Po nějaké době se sluneční paprsky začaly drát skrz průsmyk dopadat na planinu. Sul vykřikl, probral se a chtěl nahý a nemrtvý odejít. Šejtán řekl:

„Udělal jsem z tebe upíra. Slunce je toho důkazem - pálí tě stejně jako mě. Nemusíš se ho ale obávat, protože jeho paprsky už nikdy neucítíš. Chystal ses mi moc ublížit, Iljo Sule. Jsem ale milosrdný pán a nijak tě nezraním. Jen tě odklidím, abys mi už nikdy nebyl na očích.“

Na Šejtánův povel pak byl přes zoufalý křik svržen do jámy. Trogové ji pak zasypali zeminou a kamením. „Nechť zde leží navždy,“ řekl Šejtán slavnostním tónem. Před vycházejícím sluncem ho chránil plášť lemovaný netopýří kožešinou. „Dokud se nepromění v kámen. Staniž se!“

Otočil se k Turgovi Zoltemu, který stál opodál v řetězech bledý a zamračený. „Ty jsi... zvláštní případ,“ řekl. „Byl jsi pouhým člověkem, ale měl jsem tě rád. Ano, ze začátku jsi v mé péči něco vytrpěl, nikdy jsem však nepil tvou krev. Jsem, co jsem, a tak jsem tě chtěl také nechat tím, čím jsi, a počkat, jestli se časem nepřidáš na mou stranu. Bylo zábavné mít mezi svými vazaly člověka - žádného upíra nebo otroka. Dobrá, zábava je u konce... Už se nebavím.“

Vrátili se do Šejtánova orlího hnízda a Turga uvrhli do žaláře, aby zde nějaký čas přemýšlel o svých činech. Jen na velice krátký čas.     

Potom k němu přišel pán domu a promluvil k němu: „Vidra Gogosita odešel do neznámých světů, které leží za Bránou. Můžeš je třeba nazývat peklem. Ilja Sul křičí pod temnou zemí a mně občas činí radost naslouchat tomu nářku. Kdysi jsem však oznámil tři způsoby potrestání, z nichž jeden zůstává stále nevyzkoušený. Jsi tvrdý muž, Turgo Zolte, ale pořád jsi jen člověk. Když tě vyženu na sever, zemřeš -jenže příliš rychle! Proto z tebe nejdřív učiním upíra.“

Turgo byl připoután ke stěně, s nohama visícíma několik centimetrů nad kamennou podlahou. Šejtán se natáhl a odřízl jej, takže Turgo padl v bolestech na zem, zbavený veškeré své síly. Upír si klekl vedle něj a vpíjel se mu do očí šarlatovým pohledem. Cítil přitom obrovský vztek. „Choval jsem se k tobě jako ke svému vlastnímu bratrovi, nebo dokonce jako ke svému synovi!“ začal. „A ty ses mi chtěl odvděčit vraždou! Podle práva bych tě měl prostě zabít. Jenže já chci, abys zamrzl do ledu a věčně tak mohl přemýšlet o své špatnosti.“

Turgo na něj pohlédl a rázem mu bylo jasné, že jeho dny lidství jsou sečteny. Dokud ale byl mužem, nikdy se Šejtánovi nepodřídí. „Já a tvůj syn?“ vyprskl. „Ty nikdy nemůžeš mít syna, stvůro z močálu! Vypadáš sice jako člověk, máš ale hadí jazyk a krev jako trogové, otroci a hlupáci. Tví příbuzní jsou zavšivení netopýři. Čisté sluneční paprsky pálí tvé maso jako pálí hlemýždě v ulitě! Ha! Já, Turgo Zolte, a Šejtánův syn? Nikdy. Jsem totiž syn člověka!“

Upír už dál nedokázal svůj vztek ovládnout a parazit jeho pocity zdesetinásobil. Prudce rozevřel čelisti. Pramínky krve vytryskly z roztržených dásní, tak rychle z nich tentokrát vyrostly upíří tesáky. V jednu chvíli byl krásný, i s krví podlitýma očima, a v příštím okamžiku byl ztělesněním veškerých hrůz. Jeho vztek zároveň rozzuřil to stvoření uvnitř jeho těla, které teď bylo jím samým.

Poklekl vedle své oběti, čerstvě vytvořenými pařáty mu roztrhl hruď a přiložil jako žiletky ostré drápy k tepnám u Turgova bijícího srdce. Nic z toho však už Szgany necítil. Upadl do milosrdného bezvědomí. Když ale Šejtán uviděl vnitřek jeho těla, krev, žíly tepající životem... stalo se něco nečekaného.

Šejtánův parazit dostal záchvat. Sevřel mu páteř, vypustil mu do celého těla výhonky, do žil i orgánů a oddával se svému vzteku. Šejtán zakašlal, začal se dusit, cítil něco v žaludku, něco se plazilo jeho dýchací trubicí. Vykašlal tu věc ze sebe: bledou kouli ne větší než oko, pokrytou zpěněným slizem.

Zachvělo se to a ožilo kmitajícími bičíky. V mžiku to skočilo do otevřené Turgovy hrudi, změnilo barvu na šarlatovou... a ponořilo se to, jako by zmizelo někde v něm!

Šejtán se vrávoravě postavil. Točila se mu hlava a byl velmi slabý. Instinktivně věděl, že ta věc - ať už to bylo cokoliv - byla nevratná, stejně jako vdechnutí houbových výtrusů v bažinách. Zanechal tedy Turga Zolteho v bezvědomí ležet, s otevřeným, zkrvaveným hrudníkem. A šarlatové upíří vejce se v něm zatím uhnízdilo a splynulo s jeho masem...

Turgo Zolte se uzdravil. Roztržené maso se mu zahojilo, a to velmi, velmi rychle. Byl z něj totiž Vampýr!

Nenáviděl Šejtána víc, než si kdo umí představit. Šejtán to věděl a často k němu promlouval: „Ty ale jsi můj syn - můj pravý syn - a proto ti teď říkám Šejtar Šejtánson. Nejsi jen nějaký odporný trogský kříženec, které jsem vyšlechtil a nakonec sám zabil. Ty jsi pravý Vampýr! Ano, měl jsi přede mnou už jednoho otce. Ten tě však zplodil smrtelného. A já jsem z tebe udělal nesmrtelného! Proč mě tedy tak nenávidíš?“

„Byl jsem, kým jsem byl,“ zavrčel na něj Turgo, přikovaný ke stěně stříbrnými řetězy. „A byl jsem s tím spokojen. Udělal jsi ze mě něco jiného -“

„Něco lepšího!“

„Něco, co se mi hnusí. Plivám na tvé jméno, které nikdy nepřijmu! Nikdy nebudu pít lidskou krev!“

„Však ty ji nakonec budeš pít, jinak zemřeš v bolestech. Protože krev pro nás znamená život.“

„Ne můj život.“

„Ty blázne!“

„Ty krvežíznivý netopýří parchante!“

Šejtán odcházel jako vždy rozzuřený na nejvyšší míru. Bohužel ho ale nemohl zabít. Turgo totiž opravdu byl jeho synem.

Nakonec ho sundal, pustil na svobodu a zakázal mu vrátit se do jeho hnízda. Na sever ho ale nevyhnal. Chtěl sledovat, jak si bude počínat. Zanechal ho uprostřed Hvězdné strany, aby se o sebe postaral sám.

Turgo zamířil na Sluneční stranu, dlouho tam ale zůstat nemohl. Pronásledovali ho Szganyové i sluneční paprsky. Upírské embryo jej začalo ovládat. Kdyby tam zůstal, musel by začít vraždit. Zatím zabíjel jen divoká zvířata a živil se jejich krví. Nakonec v bažinách vyhledal upírizované muže, naverboval je, vrátil se s nimi na Hvězdnou stranu a tam sestavil armádu trogských otroků. Během třiceti let vybudoval Šejtarsheim, dostatečně daleko od orlího hnízda takzvaného ,otce'. Nakonec Turgo přijal jméno svého úhlavního nepřítele a začal si říkat Šejtar Šejtánson... aby si tak svého ,otce' neustále pamatoval a o to víc ho nenáviděl.

V té době už byl Šejtánův dům dokončen a vybaven. Jeho vlajka - lebka s rohy - se třepetala vysoko nad cimbuřím orlího hnízda a na obou stranách hor byl znám jako vládce Šejtán z rodu Vampýrů. Dělalo mu to jenom radost.

Turgo byl méně vznešeným vládcem a začal trpět nočními můrami. Jedné noci se mu zdálo, že pije krev Szganyů. Po probuzení zjistil, že to nebyl pouhý sen. Napil se ze své milenky, dívky unesené z kmene na Sluneční straně. Nemohl už dál zapírat a skrývat sám před sebou skutečnosti, zeje doopravdy Vampýrem! Vinil z toho Šejtána a nenáviděl ho ještě víc. Vymyslel si vlastní znak: Šejtánovu lebku s rohy - rozťatou na dva kusy stříbrnou sekerou!

Šejtán viděl, jak ho Turgo nenávidí, a začal proto vyrábět víc a víc příšerných válečníků. Turgo je pro jistotu také pěstoval. A po celou tu dobu přicházeli noví a noví muži z bažin a usazovali se na pláni. Měli napilno a proto jim na nějaké konflikty nezbýval čas.

Uplynulo dvě stě let a Vampýři byli mocní a početní. Příliš početní...

Zatím se ze Szganyů na Sluneční straně hor stali Kočovníci, Cikáni putující z místa na místo ve dne a spící v lesních nebo jeskynních úkrytech v noci. Doba pro ně byla horší než katastrofy po dopadu bílého slunce. Vampýři je nikdy nenechali v klidu, létali noc co noc. Ztráty na životech byly obrovské!

Na Hvězdné straně zatím Šejtán pochopil svůj omyl. Nechal ostatní nerušené prosperovat a příliš se rozmnožit. Rozhodl se, že pro své pobočníky sežene děti, opravdové pokrevní syny, které zplodí s obyčejnými ženami. Tak bude jeho lidí víc než ostatních Vampýrů a udrží je pod kontrolou. Vybudoval si harém šesti szganských žen, které si vzal a oplodnil. Jeho potomstvo bylo brzy velmi početné. Když jeho dcery dospěly, začal spát i s nimi. Věděl, že jeho vlastní maso je nejsladší. A tak to také budou Vampýři po staletí praktikovat...

*    *    *

Šejtán zplodil Šejtose Dlouhorukého, Šejlara Zatracence (který byl napůl šílený a jeho nemoc byla prokletím, které se Vampýrům nikdy nepodařilo úplně vymýtit), Šejtaga Mučitele a mnoho jiných. Jeho syn, Šejtar Šejtánson, který po něm zdědil upíří vejce, zplodil Šílaru Děvku, Turga Lamače Zubů, Zola Zoltesona a Pedara Strupatého, který se ve třinácti letech nakazil za náletu na Sluneční stranu malomocenstvím. A proto Pedar (neboli ,Leprák') zabíjel Kočovnice na potkání a spal výhradně s trogskými ženami.

V ostatních hnízdech zatím plodili i ostatní Vampýři vaječné a pokrevní syny, shromažďovali otroky a válečníky a nakonec zaplnili svá sídla bestiemi všech možných druhů. Lagula Ferenczyová porodila Nonariho Primitiva, jehož levá ruka byla sevřenou pěstí s prsty znetvořenými do palice. Lagula také porodila Freydu Ferencovou, která pro své potěšení škrtila při styku muže. Freyda, známá jako Vampýři Matka, jednou naráz porodila sto vajíček. Vyčerpalo ji to k smrti. Vejce však byla nevyvinutá a prolezlá chorobami, takže nakonec také odumřela. Všechna až najedno, které se spojilo s kočovnickým sluhou, Belou Manculim. Ten také zdědil Freydino orlí hnízdo.

Pedar Leprák zplodil Toriho Trogsona, který chodil po čtyřech a stal se vládcem Doupěte trogů. Šílar, vládkyně Kurví věže, porodila Thadoru Ostnatou lebku. Poté vyrobila válečníka s penisem a zahynula při laškování s ním. Thadora se tak stala vládkyní Kurví věže. Od té doby měli Vampýři mezi sebou nepsanou dohodu, že nebudou vyrábět monstra s pohlavními orgány. Šílařina stvůra se totiž ukázala jako velmi těžko zvladatelná.

Jelikož se velký počet vampýřích vládců pářil jen s několika málo vampýřími vládkyněmi, jejich potomci brzy začali degenerovat. Dokonce i od přírody děsiví Vampýři tak propadali zlu víc a víc, do nenávratných pekelných hloubek...

Nakonec na každém z větších hnízd byl vládce nebo vládkyně a obydlena byla i menší doupata. Na vampýrské pláni nakonec nezbylo žádné místo pro další upíry, jejich syny, milenky, sluhy a válečníky. Někteří nově příchozí proto vystavěli hnízda na příkrých skalních útesech hraničních hor, odkud měli výhled na Hvězdnou stranu. Bylo tam často nebezpečí lavin, které někdy schválně způsobovali jejich nepřátelé. Často na ně bylo pohlíženo svrchu, jako na vládce méně urozené, kteří si nemohou dovolit opravdové hnízdo. Nakonec se o vysoké věže vampýřích pevností rozpoutaly boje. Vichřicemi Hvězdné strany plachtily tisíce létavců a sváděly bitvy na temném nebi pod modře blikajícími hvězdami. Cimbuří orlích hnízd byla přeplněna válčícími bojovníky.

Zbrusu noví válečníci byli taháni ze živných roztoků a s nedočkavým skučením vysíláni do bitev. Válečné bubny tloukly k pochodu, vlajky se znaky pánů vlály nad všemi hnízdy. Vampýři se vraždili navzájem, syn otce a bratr bratra, až byla planina a celé okolí hnízd nasáklé krví a poseto groteskními, roztříštěnými těly přemožených bestií.

Nakonec zaútočili i na samotného Šejtána. Ten však své orlí hnízdo chytře opevnil a k válce se nepřidal. Zato když byl oslaben některý z vládců přilehlého hradu, Šejtán se k němu vetřel a zavraždil ho. Takto získal celou skupinu orlích hnízd, které byly v jeho moci.

Když ostatní pochopili jeho taktiku, vyhlásili příměří a všichni dohromady jej napadli. Na to nebyl připraven a zůstal v obklíčení v nejvyšších patrech svého orlího hnízda. Zatímco létavci nepřátel dosedali na přistávací plošiny jeho hradu, on sám byl odříznut od svých válečníků. Nepřátelské stvůry se spouštěly na vrchol, aby vypátraly Šejtánův úkryt!

Vytlačili ho z okna na nejvyšší terasu. Kolem se slétli létavci a chtěli ho svrhnout z hradu. V té chvíli přeměnil metamorfní  maso na rukou v obrovské přísavky a pomocí nich šplhal po holé zdi hnízda. Snažil se nalézt nějaké útočiště, jakékoliv. Náhle se však jeden z nepřátelských válečníků vrhl z cimbuří a shodil Šejtána ze zdi. Ten, hnán obrovskou silou vůle - svou vlastní spojenou se zuřivostí parazita, který nemohl připustit, že by mohl být zabit při pádu - zploštil tělo do aerodynamického tvaru a snesl se k zemi. Nebylo to sice nejměkčí přistání, vážně se ale nezranil. Zatím se jeho válečníci soustředili pod pobočníkovým velením, a tak nepřátelé hrad nikdy nedobyli.

Šejtán se stal prvním z Vampýrů, kterému se podařilo vzlétnout. Měl z toho zvláštní pocit. Zdálo se mu, že kdysi, nevěděl kde a kdy, létání ovládal...

Boje o vampýrské pevnosti pokračovaly dalších sto let. Otroci a monstra se rodili, aby hned zase umírali v boji. Výroba kvalitních létavců a válečníků se stala uměním. Počet vampýrských vládců během té zběsilé válečné vřavy značně poklesl. Byla to také doba, kdy se Szganyové na Sluneční straně mohli nadechnout a dát dohromady to, co zbylo z jejich společnosti. Bohužel to ale nemělo mít dlouhého trvání.

Šejtán teď byl neoddiskutovatelným vládcem všech Vampýrů a zároveň nejvyšším soudcem, na kterého se obraceli ostatní vládci s prosbami o vyřešení sporů. Utichnutím válečné vřavy také skončilo milosrdné období nepříliš četných náletů na Sluneční stranu. Noční můra znovu ožila s nebývalou intenzitou. Vampýři měli v úmyslu doplnit sílu svých vyrabováných a vyhladovělých hnízd a potřebný materiál se toulal právě po Sluneční straně.

Tak tomu bylo šedesát let: tři tisíce nocí plných hrůz a útrap. Šejtán osobně vydával povolení k lovu a z každé třesoucí se kořisti vybíral daň. Za těchto šedesát let však také dorostlo upíří vejce v Šejtarovi Šejtánsonovi, který kdysi býval Turgou Zoltem. Učinilo z něj mimořádně vychytralého Vampýra. Šejtar byl silný, stejně jako jeho synové, Zol Zolteson a Turgo Lamač Zubů. A všichni dojednoho nade všechno nenáviděli Šejtána.

Vládce Vampýrů o tom dobře věděl. Měl zvědy ve všech orlích hnízdech. Když na něj potom zaútočili, byl už připraven a porazil je bez sebemenších ztrát. Předvolal potom Šejtara a všechny jeho syny a pobočníky, uspořádal soud a odsoudil je k vyhnanství do Ledových pustin - přesto, že byli dědici jeho vlastního vejce.

Mohli si s sebou vzít létavce a několik otrokyň, avšak žádné zásoby, sluhy a už vůbec ne válečníky. Vyrazili tedy na sever. Dříve než však přeletěli východní hřeben předělového pohoří do neznámých krajů, všichni Šejtána prokleli. Vládcovi příbuzní netopýři ho o všem informovali. Nebylo to pro něj překvapení - dávno to předvídal.

Řekl si: Ach Turgo, Turgo, jakým synem jsi mi mohl být! Mohli jsme přece plenit tento svět společně, ty i já! Už jednou jsem však projevil svou slabost pro tebe, když jsem tě tehdy vyhnal a nenechal rovnou zabít, jak jsi zasluhoval. Dnes vím, že tě zabít musím, nebo se jednoho dne vrátíš a udoláš mě svou zrádností. Dobrá tedy, staniž se... 

Zatímco takto přemítal, jeho válečníci už byli ve vzduchu a pod závojem noční oblohy stíhali své oběti, letící stále k východu. Šejtán jim nasadil telepatické ostruhy a vydal povel: Zničte je do jednoho! 

Cestou byl vyhnaný Šejtar znovu tím starým Turgem Zoltem. Ano, byl sice pořád Vampýrem, jeho zájmy však byly lidské alespoň do té míry, do jaké je mohl rozumově ovlivnit. Škoda, že pro lidskost nebylo na Hvězdné straně místo.

Měl prostý plán: chtěl pro svou skupinku najít nový domov na východě, někde daleko za Velkou rudou pustinou, která se údajně rozkládala v dáli. Možná ještě zachrání zbytky lidskosti, které v sobě měli. Třeba se jim podaří začít nový život.

Turgo neměl naspěch. Jeho létavci byli i tak přetíženi, nechtěl je zbytečně vyčerpat rychlým letem. Proč také? Aby se zhroutili někde nad Velkou rudou pustinou a oni pak museli jít po svých, dokud je paprsky ranního slunce nenajdou a nespálí na škvarek? Lepší bylo nevyčerpat je přespříliš, napojit je u všech dostupných termálních zřídel a nechat jim nějakou energii na později.

Šejtánovi válečníci se přiblížili na dohled. Zahlédli, jak malé hejno pronásledovaných létavců stoupá ke hvězdám, a museli se také vznést. Hnací jednotky se začaly otřásat, plynové měchýře plnit a těla získala aerodynamičtější tvar. Létavci však byli určeni k létání, válečníci k bojování. Neměli vytrvalost potřebnou pro dlouhé pronásledování. Šejtán je musel obětovat. Nevracejte se už, jen je úplně zlikvidujte, zněl jeho poslední telepatický rozkaz, přes tu vzdálenost takřka neslyšný. Ale i to stačilo.

Lidé Turga Zolteho pokračovali v letu, plachtili po větru... a spatřili za sebou nástroje Šejtánovy pomstychtivosti. Popohnali létavce k nejvyšší rychlosti a řítili se nad Velkou rudou pustinou. Válečníci jim byli v patách a postupně je doháněli. Na jihu se už však nerozkládaly vysoké hory, pouze nekonečné roviny rezavého písku. Na něj začaly svítit první sluneční paprsky, které zatím jen hladily ranní oblohu. Brzy tu bude východ slunce!

Vějíř paprsků postupně zasahoval přes okraj světa, takže byl Turgo nucen letět nízko, velmi nízko, aby se tak vyhnul smrtící záři. Létavci byli unavení, jejich síly vyčerpány. Šejtánovi válečníci také, měli však v myslích jediný cíl, jediný rozkaz. Nepotřebovali mít žádnou energii v záloze: bylo to jejich poslední poslání.

V dálce za Velkou rudou pustinou náhle Turgo zahlédl horské pásmo s hlubokými průrvami a roklemi obrácenými k severu, do kterých by sluneční paprsky nikdy nepronikly. Tam! telepatický zavolal na své lidi. Na úpatí těch hor. Postavte tam svá orlí hnízda. 

Z jeho mentálního hlasu vycítili, že s nimi nepůjde. Co bude s tebou? 

Můj létavec je vyčerpán, řekl jim. A už mě nebaví pořád někam utíkat. Leťte už! 

Šejtánovi válečníci je už téměř dohnali. Turgovi lidé vyrazili do stínu hor, zatímco on se otočil, tak tak proletěl mezi dvěma pronásledovateli, popustil uzdu a jeho létavec zakroužil nahoru k blednoucím hvězdám, avšak zároveň i k oslepujícímu slunci! Nepřátelští válečníci se okamžitě pustili za ním.

Upírství v nich bylo hluboce zakořeněno, byli Šejtánovými výtvory. To byla jejich nevýhoda. Sluneční paprsky se do nich zakously a vypalovaly jim do masa hluboké jizvy. Všichni kromě jediného padli a vybuchli, s popálenou kůží a popraskanými měchýři. Také Turgo měl kůži spálenou a samý puchýř. Už nedokázal dál vzdorovat. Střemhlav se spustil do stínu hor.

Pozdě. Sluneční světlo ho oslepilo. Leť, poručil svému létavci. Leť na východ, jak nejdál a jak nejrychleji dokážeš. Věděl, že jeden válečník stále letí za ním. Cítil, jak se jeho maličká, krutá mysl soustředila na jedinou myšlenku: zničení pronásledovaného. Rozhodl se, že ho odláká od svých lidí.

To se mu po dalších padesát kilometrů dařilo. Nalákal válečníka do místa, kde ze země v paprscích vycházejícího slunce stoupala hustá mlha a kde hory opět poklesly do močálů a slatin. Tam jej nakonec válečník dostihl a i s létavcem roztrhal. Turgo Zolte, jeho létající nestvůra i válečník, všichni tři se naráz vzdali toho, co v nich ještě zůstalo ze života, a zřítili se do bažiny.

Turgův let z Vampýrské planiny byl dlouhý, Šejtán s ním přesto zůstával v kontaktu díky parazitovi, který vzešel z jeho vejce. Takže když Turgo zemřel, Šejtán to věděl. Povzdechl si, jednou... a zapomněl na něj.

V šedivém loži východní bažiny Turgovo rozervané tělo shnilo, nafouklo se a vyplulo na hladinu. Ležel v naplaveninách a rákosí a z mrtvého masa vypučely černé houby. Až dorostou, vypustí do větru rudé výtrusy. Vampýr je totiž nesmrtelný...

Část třetí

Současnost

 I

„Tak tomu tedy bylo,“ řekl nevolnický Dějepravec Karz Biteri, šťastný, že se jeho učednická léta blíží ke konci a brzy povýší... nebo co pro něj chystají. „Takový byl skon Turga Zolteho, řečeného Šejtara. Byl to ale zároveň počátek Turgosheimu a nové éry vampýrské nadvlády. Daleko na západě si Šejtán možná nebyl smrtí Turgových lidí úplně jistý. Myšlenka, že i se svým vůdcem zahynuli, se mu však zamlouvala, a rozhodl se jí uvěřit. V každém případě měl dost vlastních problémů doma. Je to sice jen domněnka, svědčí pro ni však i spisy vládce Menduly Jasnovidného, takže ji všeobecně přijímáme.

Mendula Zolson, známý spíš pod přezdívkou Jasnovidný a později Mrzák, byl Vampýr žijící před více než dvěma tisíci lety. Byl to pokrevní vnuk samotného Turga Zolteho. Mendula měl silné věštecké schopnosti. Jeho matkou byla szganská čarodějnice a její talent se v synovi ztrojnásobil. Mendula uměl číst myšlenky na velké vzdálenosti a viděl scény, odehrávající se na druhém konci světa. Proto jeho spisy ještě nebyly odstraněny z hradu vládce Maglora, také velkého jasnovidce a telepata. Ale... neměl bych odbočovat od tématu.

V mládí se u Menduly začala projevovat choroba kostí, která ho postupně ohnula v kloubech, nahrbila a znemožnila mu lovit a bít se. Proto se jeho mysl odvrátila od tělesných radostí k zvelebování ducha. Mendulova touha poznat celou historii Vampýrů a zaznamenat ji byla tak veliká, že dokonce vynalezl měděné desky, do kterých své poznatky vyrýval. Bez jeho kronik by současní vládci Turgosheimu museli spoléhat pouze na svědectví legend, prastarých mýtů a ústní tradice, děděné po staletí z otce na syna. A nejspíš by poznali, že se člověk z takových pramenů mnoho nedozví. Ani luštění mědirytů není jaksi jejich silnou stránkou... Já jsem měl to štěstí získat v této oblasti jisté vědomosti...

I přes svou chytrost byl Mrzák Jasnovidný následkem nemoci neobratný a zranitelný. Před zlomyslností ostatních byl chráněn, protože dlel na sídle svého mladšího bratra, který si vážil Mendulových rad v leckteré záležitosti. Žil pro své kroniky a bratra, jemuž kradl myšlenky ostatních a jasnovidným zrakem sledoval přízračnou oblast na západě, kde měli svá orlí hnízda Staří Vampýři. Vlád Zolson byl nejen Mendulův bratr, ale i ochránce.

Tak se dostáváme téměř na konec známé prehistorie. Po Mendulově smrti neexistoval nikdo, kdo by vnitřním zrakem dohlédl k západním Vampýrům a sledoval jejich vývoj. Vždycky se však našli vládci, kteří se o Mendulovy tabulky zajímali, a tak se znalost písma dochovala dodnes. Řízením osudu jsem to já, kdo ovládá čtení znaků, a proto jsem dalším Dějepravcem.  

Co se historie Turgosheimu týče: můžu vám prozradit, že ji píšu Mrzákovými znaky na základě prastarých legend a několika fragmentů tapisérií a kůží, které přečkaly všechna ta léta. Mou povinností bude nadále vás informovat o historických událostech, všechny z vás, kteří... kteří mají to... velké štěstí být ve službách vládců.“

Karz Biteri se odmlčel, aby si na chvíli prohlédl tváře svých žáků. Viděl je jako rozmazanou skvrnu snědě opálené pokožky a temných cikánských očí. Vzápětí se snažil vymazat ten obrázek z paměti. Věděl, že některé tváře už vícekrát neuvidí. Z určitého úhlu pohledu se dá říci, že to jsou to ti šťastnější z nich...

Dějepravec si olízl náhle suché rty, rychle zamrkal a znovu Cikány přelétl pohledem. Byli všichni tak mladí, tak silní! Na nějakou dobu... Ale... lepší je takovým myšlenkám se vyhnout. Takže:  

„Nyní,“ pokračoval a zatím se mu dařilo potlačovat chvění hlasu, „nyní se musíme vrátit k Šejtánovi.

Nakonec se Šejtánovi jeho touha po moci, chamtivost, špatná vláda a - zejména - skutečnost, že sám sebe jmenoval Soudcem, staly osudnými. Všichni se spojili s cílem jednou provždy se ho zbavit a přemohli ho. Někteří navrhovali, aby byl vhozen do Brány, jiní ho chtěli zazdít pod předělovým pohořím nebo pohřbít na planině, dokud ,neztvrdne na kámen'. Se svou typickou úskočností se mu nějak podařilo přemluvit je k poslednímu ze způsobů potrestání, kterým bylo vyhnanství na severu.

Vyhnali také Šejtánova nohsleda, Kehrla Lugoze, který se ho stejně rozhodl následovat. Když byli pryč, jednota Vampýrů brzy vzala za své. Vrátili se k otroctví, válčení, incestům a nájezdům na jednotlivé hrady. Od té doby do dnešních dnů je vzájemné nepřátelství tak zaměstnává, že ani jeden z nich nerozšířil své území za původní hranice. Dokonce ani neví, že existujeme. Ale...

...my máme spoustu důvodů domnívat se, že ani oni neexistují! Během posledních osmdesáti let -“ (neužil přitom pozemský výraz roky, ale řekl ,čtyři tisíce západů slunce') „- od doby, kdy Maglore Věštec ovládl Runový hrad, sledoval a poslouchal vzdálené hlasy stejně jako kdysi Jasnovidec. Před osmnácti lety ohlásil velkou válku. Její důvody nejsou zcela známy, zdá se však, že v jejím důsledku došlo k téměř úplnému vyhubení Starých Vampýrů! Před čtrnácti lety jsme zahlédli daleko na západním nebi jasné bílé světlo, následované zvukem hromu. Ten s sebou přinesl teplé, černé deště. Někteří citlivější vládci z Turgosheimu dokonce tvrdili, že cítili otřesy půdy.

Pak, a od té doby až dodnes... nic! Vládce Maglore přišel s domněnkou: nejspíš byl mezi nimi mocný čaroděj, který na zbylé Vampýry uvrhl tak mocnou kletbu, že jí ani jeden neunikl. Možná má pravdu. Existuje však několik mladých vládců, kteří chtějí správnost jeho teorie ověřit v praxi. Tvrdí: ,Pokud se ještě zachránilo několik Starých Vampýrů, necháme je zaplatit za zločiny jejich předků!' A také: ,Kdysi jsme byli vyhnáni, nyní však máme všechna esa v ruce my! Jsme v přesile a oni nejspíš ani neví o naší existenci! Měli bychom je napadnout a zašlapat do prachu - navždy! Přišel náš čas! Musíme se vrátit domů na Hvězdnou stranu, do pyšných hradů Vampýrů!'

Turgosheim mladé vládce omezuje. Touží po dobrodružství a expanzi do honosnějších sídel a vlastních hnízd. Cítí v sobě rašící sílu. Každý den se cvičí v boji. Zatím však zůstává jen u slov. Kdo však zaručí, že když nebudou moci válčit za horami, nevyvolají brzy válku tady? Nebylo by to poprvé - vlastně ani ne podesáté - kdy by byl Turgosheim rozdělen bratrovražednými boji!“

Hlas Karze Biteriho se snížil do drsného šepotu. Nechal se unést a najednou už nebyl Dějepravcem, ale kritikem současného dění, což byla kratochvíle přinejmenším nebezpečná, zvláště když si jí užíval otrok. I tak však nemluvil za sebe, ale vyjadřoval hlavně obavy svého přemýšlivého vládce, Maglora z Runového hradu.

„Zrovna teď,“ pokračoval Biteri, „v tajných jeskyních jistých větších hradů...“ Odmlčel se a opatrně se rozhlédl kolem sebe. „Abyste rozuměli, jsou to jenom řeči, které je lépe nikde neopakovat - ožívají ve výrobních kádích létající válečníci! Zrůdy, na které jsme zapomněli od chvíle, kdy jeden takový podobný
zavraždil Turga Zolteho v bažinách, když sem se svými lidmi přiletěl ze západu... aby našli domov... v...“

Znovu se odmlčel a rozhlédl se kolem sebe vyděšeným pohledem. Přišel snad někdo nepozorovaně do místnosti? Najednou jako by jas plynových hořáků potemněl. Když byl některý z vládců poblíž, vždycky svítily tlumeněji.

Karz Biteri polkl a něco ve vyprahlém hrdle se mu sevřelo jako pěst. Nějak ze sebe ale dostal těch posledních pár slov: „Domov v... v temných stržích a na skalních útesech.“

Ozvěna jeho hlasu se pomalu vytrácela a neviditelný příchozí - vlastně neviditelná příchozí - o sobě dal vědět a vyplul ze stínů. Karz ji uviděl, poznal o koho jde, těžce polkl a padl na kolena. „Má... má paní!“

Byli ve veřejně přístupné místnosti v nižších poschodích hradu, kde se shromažďovali ctižádostiví pobočníci, zdravotníci, správci sídla, zásobovatelé potravinami, sládci a jiní vybraní otroci, jako byl Karz Biteri. Sídlo bylo vlastně rozsáhlým jeskynním systémem s mnoha místnostmi, odkud byl výhled na východní oblasti Hvězdné strany a temné, hrůzu nahánějící Ledové pustiny. V tuto denní dobu se tady obvykle žádní vládci ani vládkyně nezdržovali, alespoň si to Karl Biteri vždycky myslel. Chvíli před východem slunce (přestože tady hluboko v jeskyních Turgosheimu jim nemohlo ublížit) raději odcházeli do svých komnat. Nynější přítomnost paní Wrathy byla živým (nebo neživým?) důkazem vampýrské ne-vyzpytatelnosti.

Wratha Povýšená byla jako sluneční paprsek tančící po temném klenotu. Nebo takové bylo alespoň její přestrojení. Biteri věděl, že někdy vypadá spíš jako něco vzešlého z pekla. Tato bývalá szganská dívka se totiž opravdu vrátila z pekla, nebo alespoň z předpeklí, a vypracovala se na mocnou vampýrskou vládkyni.

Položila ruku na jeho skloněnou plešatějící hlavu. Udělalo se mu mdlo z jejího těžkého parfému. „Vstaň, Dějepravče,“ povzdechla si. „Co se děje? Jsme přece ve veřejné místnosti. Máš právo tady být, ty i tví posluchači. Šla jsem náhodou kolem cestou do své věže a zaslechla jsem něco z toho, o čem tady tyto... mladé lidi poučuješ.“ Smýkla jím na stranu, zatímco mával vyděšeně rukama:

„Poučuju, má paní? Nezamýšlel jsem tím ale nic špatného. Jen jsem osvětloval historii, tedy to málo, co je nám známo, v souladu s rozkazem mého pána Maglora. Je to součástí přijímání nových sluhů...“

„To vím.“ Přerušila jej ostrým pohledem. „Jako by se mi ale zdálo, že slyším víc o přítomnosti než o minulosti, a tak jsem si říkala, jestli se sluší, aby nějaký otrok spekuloval o záležitosech svých pánů.“

„Má paní!“ Biteri znovu padl na kolena. „Jestli jsem snad nějak... urazil...?“

„Vstaň!“ zasyčela a chytila ho za límec. „Možná jsi opravdu nikoho neurazil. Ale i kdyby ano... nejsi můj otrok, takže tě sama nebudu trestat a zatím nevidím důvod, proč někomu opakovat tvá slova.“ Probodávala ho pohledem a obrovské oči se jí ještě rozšířily. Jako by dnes sršely opravdovým fyzickým plamenem, obvykle skrytým za temně modrým vulkanickým sklem, vsazeným do vyřezávaných kostěných obrouček a připevněným na čele. Když však otevřela ty obrovské žhnoucí oči jako dnes...

Pozorovala studený pot perlící se Biterimu na čele a tepající žílu na jeho krku. Vyzvídala: „Bojíš se mě, Dějepravče?“

„Jsem jen pouhý otrok.“ Odpověděl naučenou, jedinou bezpečnou větou. „Tady v Turgosheimu vládnou vampýří páni. Když někdo myslí nebo jedná proti jejich vůli, může být zabit, nebo s ním je naloženo ještě hůře! Nebojím se proto nikoho jiného než sebe sama, protože mé jednání rozhoduje o mém osudu. Jak jsem řekl: v Turgosheimu vládnou páni, a samozřejmě také paní z rodu Vampýrů.“

„Jenom v Turgosheimu?“

„Tady a na celém širém světě,“ pospíšil si s odpovědí, „když je slunce za horami a stíny se dlouží. Pokud jde o mou osobu, přijímám skutečnost takovou, jaká je. Mým úkolem není bát se, ale poslouchat.“ „Tak mě tedy poslechni,“ zasyčela temným, pomalým a smrtelně nebezpečným tónem, „a přestaň s přednáškami o válečnících ve sklepeních. Vím, odkud tyhle řeči máš. Jsou to obavy vetchých starců, kterým přílišné vzdělání utlumilo přirozené lidské chutě. Radím ti, abys je co nejrychleji vypudil z hlavy. Tedy, dokud máš svůj vlastní rozum.“

„Samozřejmě, paní, samozřejmě!“ Mumlal horlivě.

Zastavila se a uchopila ho za ruku, jako by byli celoživotními přáteli. „Víš, Dějepravče, stejně jako má Maglore tebe, i já jsem kdysi mívala důvěrníka mezi otroky, kterému jsem velmi věřila. Samozřejmě jsem takových měla víc, ale tento byl... tento byl jedinečný. Nebyl to žádný tvrdý a hrubý důstojník, byl to jemný zpěvák ze Sluneční strany. Ano, říkám ti pravdu: koupal mě a přitom mi zpíval! A všechny ty důvěrnosti, které jsem mu vůči sobě dovolovala nebyly dost - mohl se stát mým manželem a vládcem věže jako nám rovný! Byl to silný, pohledný mladík a já jsem koneckonců jen slabá žena!“

Pustila Dějepravcovu ruku a její hlas byl najednou studený jako kus ledu. „Dnes už toho moc nenazpívá, i když je pravda, že občas chroptí. Když se chystám na lože, stojí ta dnes už odporná bradavičnatá zrůda ve dveřích na stráži. To nepatrné množství rozumu, co mu ještě zbylo, se třese a krčí před biči mých myšlenek!“

Karze v hloubi duše zamrazilo při vzpomínce na to, co se říkalo o strážci Wrathiny ložnice: prý to kdysi býval krásný szganský otrok, ale měl ambice větší než svůj penis. Na vlastní kůži poznal pravdivost starého pravidla otroků: ,Nikdy neusiluj o svedení svého pána, slovy ani činy. Pamatuj si, ve svádění je on ze všech nejlepší.'

Wratha však vzápětí poručila obvyklým bezstarostným tónem: „A teď mi musíš předvést své nové nadějné žáky, čerstvé zboží ze Sluneční strany.“

Dějepravec nemohl popřít Vampýrčino kouzlo. Její varování sice bylo proti obvyklým pravidlům, přistihla ho však, jak přednáší nepovolené věci, což jí propůjčovalo jistou svrchovanost. Teď si chtěla prohlédnout nové otroky, také proti pravidlům. Co ale mohl dělat? Nic, jenom ustoupit stranou a sledovat, jak s dívčím úsměvem prochází řadami Cikánů. Ona, vládkyně Wratha, která zemřela a byla pohřbena před devadesáti pěti lety, než znovu povstala z mrtvých.

Když od něho odtrhla zrak, Karz se jí začal v duchu obdivovat. Bylo mu čtyřicet pět let a vypadal na sedmdesát. Jí bylo více než sto, a člověk by jí hádal dvacet - alespoň v této chvíli. Věděl, že to dělá její upír, přetváří její metamorfní maso do tvarů, jaké si přeje, a činí ji tak mladou a čerstvou jako samo jaro. Ale bože na nebi, stačí, aby ji někdo rozzuřila a ta věc v ní začne hned reagovat strašlivou transformací, které se za každou cenu snaží vyhnout i ti nejmocnější z vampýrských vládců! Wratha rozhodně nebyla žádnou obyčejnou szganskou dívkou a Dějepravce neustále udivovalo, že jí vůbec kdy byla - pokud jí tedy opravdu někdy byla!

Vzpomínal, co mu o ní Maglore Věštec pověděl.

Wratha byla z malého kmene na Sluneční straně a žila jen se svým otcem. Náčelníkův syn o ni měl zájem, avšak její otec, silný a vlivný muž, prohlásil, že si zvolí muže podle svého výběru. Kromě toho, že byla krásná, byla také velmi tvrdohlavá a vysmála se všem mladým mužům kmene. Když však její otec zemřel, náčelník dal jasně najevo, že si svou šanci nechala utéct: buď se stane ženou jeho syna, nebo se přidá k těm, jež pravidelně odevzdávali Vampýrům. Nebylo nic jednoduššího.  

Věc se však nakonec ukázala složitější, protože Wratha utekla. Náčelník se rozzuřil do nepříčetnosti a přes prosby syna její jméno zapsal na seznam odvedených. Když nechce žít s jeho synem, ať si táhne k Vampýrům.

Nějakou dobu žila jako divoké zvíře v lesích a podařilo se jí vyhnout se prvnímu odvodu vampýrských otroků. Stejně, jako před ní její otec, i ona byla zásadně proti jejich nadvládě a věřila, že by s nimi měli bojovat, zničit je, vystopovat i mimo Sluneční stranu a pozabíjet ty zbylé v jejich hradech. To bylo šílenství! I za dne nechávali své válečníky hlídat strže a svahy kolem Turgosheimu, aby byli vládci v bezpečí v hodinách své největší zranitelnosti. A stejně, jak by bylo možné zabít ty, kteří už jednou zemřeli? Ano, existovalo několik možností, ale vždycky, když je někdo vyzkoušel - když za noci přišli pobočníci a méně urození z vládců, aby vybrali další lidskou daň, a byli napadeni ze zálohy a zlikvidováni -pomsta Vampýrů bývala rychlá a nemilosrdná. O posledním z těchto ,povstání' se ještě povídalo u ohně. Udalo se před nějakými čtyřiceti lety, ale hrdinní rebelové a celé jejich kmeny už neexistovali. Ten příběh byl sám o sobě mocným varováním.

Tak či tak, Wrathu nakonec chytili a uvěznili, týrali ji a zastrašovali (ovšem nikdy ji fyzicky nezranili a neposkvrnili, protože taková by už nebyla vhodná jako daň Vampýrům). V době odevzdávání desátkuji předali výběrčímu pobočníkovi na jeho pravidelné objížďce vampýrských teritorií. Nějak se jí však během věznění podařilo získat a ukrýt na těle trochu česnekového oleje a balíček stříbrného prachu...

Zvykem výběrčích daní bylo a je hnát většinu nových otroků do Turgosheimu po vlastních. Jen výjimečné případy mohly letět na hřbetech létavců (krásné dívky, urostlí mladíci, nadaní muzikanti a muži znalí výroby kovů). Byli tak chráněni před případnými zraněními po cestě a byl zaručen jejich perfektní stav v době přijetí. Pobočník svázal nepříliš pevně Wrathiny ruce a posadil ji za sebe do dlouhého sedla létavce. Přišel náčelníkův syn, aby jí věnoval jízlivý pohled a vak s osobními věcmi.

Cestou k Turgosheimu se jí podařilo uvolnit si ruce a začala pomalu hladit záda svého únosce a mnohoznačně mu šeptat do ucha. Byl sice snaživý, v žádném případě však ne Vampýr. Kdysi také býval Szgany, a neměl nic proti tomu, aby se ho tak krásná dívka pokoušela svést. Nijak se jejím dotykům a vemlouvání nebránil... zatímco mu celou dobu pomalu vtírala česnek do širokých zad a občas pohladila nůž, který našla ve vaku od odmítnutého muže.

Krev pobočníka byla samozřejmě nakažená upírstvím. Byl poddaným všech Vampýrů, i když zároveň patřil jednomu vládci. To se mu stalo osudným a Wratha pomalu trávila jeho organismus. Vetřela mu česnek hluboko do páteře, zad a ramenou. Brzy se cítil unavený, po chvíli se mu udělalo špatně a začal ztrácet rovnováhu. Už pod sebou měli les a v dáli na něho lákavě kývaly hory, otěže se mu však v jeho rukou třásly a po celém těle mu vyrazil horečnatý pot.

, Ale vždyť jsi nemocen!“ vykřikla Wratha s předstíranou starostlivostí. „Raději přistaň, než se zřítíme a já se o tebe postarám, dokud ti nebude zase lépe.“

S tělem těžkým děsivou letargií udělal, co mu Wratha navrhla, a navedl létavce dolů mezi stromy. Něco uvnitř mu však říkalo, že právě ona je původcem jeho slabosti. Místo aby hned přistál, snažil se z ramenou setřást zdroj svého utrpení. Vhodná doba, aby Wratha použila nůž a zabodla mu jej do zad až po střenku. Náčelníkův syn jí ho dal z milosti, aby si jím sama mohla vzít život. Bylo zřejmé, že Wrathu neznal! Nikdy dřív nepociťovala takovou touhu po životě jako právě teď.

Tak dlouho cloumala nožem v pobočníkových zádech na všechny strany, dokud nevykřikl a páteř se mu neprohnula ve smrtelné agónii. Zavrávoral v sedle a Wratha shodila jeho bezvládné tělo mezi borovice. Létavec nedostal žádné příkazy, a proto rychle odumíral a brzy také spadl do lesa. Wrathe se podařilo těsně nad zemí seskočit a bez nejmenšího škrábnutí se vydala směrem, kam viděla spadnout svou oběť. Našla ho polámaného a sténajícího pod klenbou vysokých stromů. Vmetla mu záplavu stříbrného prachu do tváře, a když začal kašlat a dusit se, znovu a znovu do něj vrážela nůž. Nejdříve do očí, aby ho oslepila, a konečně do srdce, aby ukončila jeho život. Pak začala tělo pomalu rozřezávat na kusy.

V šeru rozbřesku uviděla poslední hlídka z Turgosheimu Wrathin oheň. Pojali podezření a snesli se k zemi - a objevili ji, jak pohřbívá pobočníkovy kusy!

Znovu ji zajali, tentokrát zbitou do bezvědomí, takže byla nakonec předvedena spolu s ostatními otroky. Ti však byli nevinní, zatímco ona spáchala tak ohavný zločin proti vládcům Hvězdné strany, že byl její další osud předem zpečetěn. Bylo také jasné, kdo vykoná popravu - zavražděný muž měl bratra, také pobočníka...

Noví otroci byli rozdělováni pro všelijaké úkoly, jen Wrathu předali Raduovi ze Skalní věže. Mohl si s ní dělat, co uznal za vhodné, pokud ji nakonec zabije. Radu byl bratr pobočníka Latora, kterého zavraždila. Byl však také otrokem a velícím pobočníkem Karla ze Skalní věže. Karl byl kus chlapa, Vampýr skrz naskrz, ale co mu hravá matka příroda nadělila na síle, to mu ubrala rozumu. Karl byl zkrátka hlupák.

Radu předvedl nahou a stále hrdou Wrathu před svého pána a vyjmenoval všechny hrůzy, které jí provede před konečným trestem. Byl to dlouhý, detailní popis. Karl zpočátku svého pobočníka chválil za tolik představivosti, zachytil však dívčin mnohomluvný pohled a viděl, že ji hrozby Radua vůbec nezastrašily. Wratha byla úchvatně krásná, s vlasy černějšími než půlnoc a stejně temnýma očima, štíhlýma nohama delšíma než západ slunce, kulatými prsy a pevným zadečkem. Pohled na její ústa poskytoval zvláštní požitek. Měla tvar jako kuše, trochu našpulená, a v jejich středu měkký šíp jazyka, jehož bodnutí... by se Karlovi mohlo docela zamlouvat. Ta temná cikánská perla k němu svůdně vypjala bujná
ňadra, aby tak spolehlivě vyvolala jeho touhu.  

Radu pochopil její záměr, přestal jmenovat zamýšlené způsoby mučení a srazil ji na kolena. Zavzlykala, padla Karlovi k nohám a zoufale se k němu tiskla prsy. S pláčem ho prosila o ochranu. Radu se k ní vrhl, jenže vládce Karl ze Skalní věže vztáhl ruku… jediný pohyb, který byl víc než účinný. V tu chvíli udělal šokovaný Radu něco, co bylo málem jeho osudovou chybou. „Je moje!“ vyštěkl. „Byla určena mně!“

„Ale!“ Pokýval Karl svou velkou hlavou. „Stejně jako ty jsi můj, určen kdysi mně. Svým vzrušujícím vyprávěním, co všechno jí provedeš, jsi mě navnadil, takže ji chci vyzkoušet první. Řekni mi: máš proti tomu snad nějaké námitky?“

A po celou tu dobu mu Wratha objímala kolena a prosila: „Zachraň mě, pane! Zachraň mě! Zabila jsem jeho bratra, protože se mě chystal znásilnit, a proto s létavcem přistál v lesích. Copak by mě měli vydat obyčejným otrokům, když by i ti nejvznešenější z Vampýrských vládcůměli zájem?“  

Radu se uklidnil. Zahlédl, jak se oči jeho pána podlily krví a v koutku úst mu visí slina. Byla pravda, že Karl byl úplný hlupák a bylo jednoduché s ním manipulovat, jenže musel být v mírumilovné náladě. Když se však rozzuřil... pak v něm převážila jeho upírská podstata. Nebylo by příliš rozumné zrovna teď ho vydráždit. Proto řekl: „Jestli mám námitky? Ale ne, samozřejmě že ne, pane - jenom se mi zdálo, že vás není hodná! Jestli vás to ale pobaví, dělejte si s ní, co chcete, a hezky ji ve všem poučte. Koneckonců, kde by našla lepšího učitele?“

„Přesně tak,“ zabručel Karl a záležitost byla vyřízena.

Později... si dal pán Karl se zaučováním Wrathy na čas a mezitím se do ní zamiloval. A ona nakonec souhlasila, aby ji nakazil upírstvím. Bylo to stejně nevyhnutelné, protože do ní přecházely jeho látky z polibků a objetí a z toho, co s ním dělala pro jeho obveselení a čím ho lapila do svých osidel. V každém případě ze sebe nechala udělat Karlovu otrokyni jenom proto, že by bez něho byla ztracena. Měla nepředstavitelně silnou vůli a o to slabší byla jejím působením ta Karlova. Jako Karlova milenka si alespoň mohla být jista životem - na nějaký čas. Během tohoto odkladu nesměla zahálet.

Karlovi bylo jasné, že nakonec bude muset Wrathu vydat Raduovi. Nebo i když nemusí, podle práva by měl. Byla spravedlivě odsouzena k smrti jeho rukou a Karl by protahováním celé záležitosti jenom ztratil vážnost. Byl svému pobočníkovi svým způsobem zavázán. Mezitím ho ale Wratha zapřísahala, že udělá cokoliv, cokoliv aby odvrátila svůj osud. Nechtěla zemřít, ale žít navždy... samozřejmě s Karlem ve Skalní věži.

dál dělat starosti.“ Svým nepříliš bystrým zrakem nezahlédl záblesk v Raduových očích, ani si nevšiml, jak mu zlostí zaskočilo.

Radu nebyl žádný hlupák. Sám viděl, jak silnou má Wratha vůli, touhu po životě a jak je zavilá. Na nějakou dobu je mrtvá, ale až - jestli někdy - ožije, bude ještě silnější. A ve Skalní věži pro ně oba nebude místo...

Když byl Karl pryč, Radu snesl Wrathu dolů, daleko od hradů a hnízd, kde pro ni připravil místnost. Nebylo to nic jiného než výklenek v zadní stěně hluboké a temné jeskyně, kterou uzavřel mnoha tunami balvanů. Dokonce i vchod jeskyně ze vzteku strhl k zemi. Konečně byl rozsudek doopravdy vykonán a Radu spokojen.

Když se později Karl vrátil do Skalní věže, našel její pokoj prázdný a začal zuřit. Radu pouze krčil rameny a tvářil se překvapeně. Zmizel jeden létavec - Wratha se nejspíš probrala, ukradla ho a uletěla. Třeba by ji ještě mohli dohnat. Radu, Karl a dva nižší pobočníci se o to pokusili, ovšem bez úspěchu. Blížil se východ slunce a museli se vrátit do hradu. Možná že se Wratha chtěla vrátit na Sluneční stranu. Škoda. V tuhle chvíli už ji asi rozleptávají sluneční paprsky.

Ve skutečnosti však rozleptávaly jenom ubodého létavce, kterému Radu poručel letět co nejdál na jih. Život ve Skalní věži se brzy vrátil do vyjetých kolejí. A zatím v zazděném výklenku v opuštěné rokli smrt se změnila v nesmrtelnost...

Wratha se probrala!

Probudila se s výkřikem do hrobové tmy... a viděla zřetelně jako za bílého dne! Uviděla, že to ve skutečnosti byl hrob - její vlastní! Hned jí bylo jasné, co se stalo, a uhodla, jak k tomu došlo a čí to byla práce. Začala vzlykat, rvát si vlasy a bít se do prsou, protože sejí zdálo, že se už mění v kámen.

Brzy žal vystřídala zuřivost. Řvala a vrhala se na masu balvanů, která se kymácela a hrozila, že ji zasype. Se vzlykotem se opět posadila, objala se pažemi a přemítala, jak dlouho jí vydrží vzduch. Jeskyně byla nejspíš vzduchotěsná a Wratha v ní bude uchována jako zazátkované drahé víno.

Stejně... proč by měl být vzduch důležitý? I když ho vydýchá, bude žít dál, protože už je upírka. Nemohla zemřít podruhé, leda smrtí upírů: kůlem, mečem a očistným plamenem. Znamená to, že za nějakých sto let - nebo dvě stě, tři sta - tu doslova ztuhne na osamělou zkamenělinu. Avšak dlouhé dny a týdny předtím, než se tak stane, bude slabá natolik, že pro ni bude jakýkoliv pohyb nemožný a bude tu prostě jen tak ležet, vzpomínat donekonečna na svůj nešťastný život a nenávidět všechna ta stvoření, která zapříčinila její děsivý konec. Znovu se rozzuřila! Začala křičet, výkřik za výkřikem. Náhle se jí zdálo, že zaslechla odkudsi z hloubi skalní stěny... slabou ozvěnu vlastního hlasu.

Ozvěna? Ve vzduchotěsném hrobě?

Wratha vyskočila a prohledala jeskyni odshora dolů, zleva doprava, každičký centimetr. Konečně našla díru ne širší, než byla její ramena nebo vzdálenost od brady k vlasům. Odtud proudil čerstvý vzduch!

Vrhla se po hlavě do skuliny a s děsivou hrůzou z udušení nebo zavalení se pomalu posouvala kupředu a po chvílích odpočinku s tělem zkrouceným v nějakém nemožném úhlu znovu pokračovala ve svém úsilí. (Věděla, že uzoučká chodbička může kdykoliv skončit a pak už by odtamtud nebylo návratu. Jako had se plazila sevřenou skálou, zatímco se nad ní rozprostíraly tuny horské masy.

Konečně narazila na jeskyni, ze které vedly další chodby. Lezouc po kolenou, s ulámanými krvavými nehty, Wratha zkoumala každičkou prasklinu a výklenek. Při zemi nenalezla nic - všechny vedlejší jeskyně se ukázaly jako slepé. Jenže tady ve tmě a uprostřed skal byly její upírské smysly rozjitřeny na nejvyšší možnou míru.

Nebyla sice Vampýrka, nepřijala žádné vejce ani výtrusnici, byla však upírkou a otrokyní Karla ze Skalní věže. Jeho otrokyní - ha! To se ještě uvidí! Užíval si všech jejích tělesných otvorů, dokonce i jejího krku, pro své obveselení, zatímco se jí jeho šťávy vpíjely do těla jako do suché kožešiny. Tohle jí teď bylo odměnou. Věděla, koho by kromě Karla měla vinit ze své situace. Však on její hněv ještě pozná, jen když se jí podaří dostat se odsud...

Na chvíli si odpočinula a znovu ucítila na svém špinavém, podřeném těle, poškrábaných rukou, pohmožděných ňadrech a hýždích pokrytých studeným potem, závan čerstvého vzduchu. S každou minutou přestávala cítit bolest a její strach se zmenšoval. Sice v sobě nenosila vampýrské vejce, tělo však měla vampýrismem infikované. Vytrvalost nemrtvé se v ní spojila s její vlastní touhou po životě a zbystřila jí smysly jako Vampýrovi. Zranění na rukou se začínala rychle hojit a nová kůže byla bledá a silná jako nikdy předtím. V nohách cítila novou sílu, jako by získaly větší ohebnost. Při chůzi vypadala, jako by se vznášela, a pohybovala se s nepřirozeným půvabem. Určitě bude ještě krásnější - pokud se z ní ovšem dříve nestane mumie!

Vzchopila se s novou energií a pohledem začala pátrat po stropě jeskyně po pomyslných plicích tohoto místa. A opravdu tam byla díra, táhnoucí se nahoru jako komín. Bože, zdolat skalní stěnu však mohl jen zdatný horolezec! Vyšvihla se na skálu a brzy zjistila, že právě ona takovým horolezcem je. Rukama i nohama hledala bezpečné opery v trhlinách, svaly měla pevné jako větve mladého stromu. Jako by nic nevážila! Jako pijavice šplhala kousek po kousku po stěně.a stropu jeskyně.  

A tak Wratha pomalu, pomaloučku postupovala...

Zazdili ji během první třetiny noci a při následujícím západu slunce byla opět volná... ale tak vyčerpaná hladem, že se jí v srdci znovu rozhořel zuřivý oheň. Vyšla z podzemí na suché a prašné planiny Hvězdné strany ve stínu horského hřebenu a její první myšlenkou - vlastně její jedinou myšlenkou - bylo, jak si opatřit potravu.  

Objevila trogskou jeskyni, ze které právě vylézali první svraštělí obyvatelé do pochmurného soumraku. Jednoho z nich se zmocnila před zraky ostatních. Byl to sice jenom trog, ale krev je krev. Od chvíle, kdy její čerstvě vysunuté, pilovité tesáky pronikly do krku oběti a ucítily chvějící se tepnu, Wratha pochopila smysl prastarého vampýrského rčení ,krev znamená život!'  

Trogové se jí nijak nesnažili překážet, když jim vysávala druha. Byla upírkou, otrokyní a služkou Vampýrů. Co mohli dělat? Kdyby dali jakkoli najevo nesouhlas, zbytek příšer by se na ně vrhl s děsivou silou jako lavina z horských vrcholů. Stejně se jim podobná neštěstí nestávala příliš často, protože lidské pijavice z Turgosheimu dávaly přednost sladkému masíčku na Sluneční straně. Mohou jen doufat, že dnešní útok byl výjimkou z pravidla. Jakmile Wratha odešla, vtáhli vysátou oběť do jeskyně a spálili ji, protože i trogové už pochopili podstatu upírství...

Posilněná Wratha se vydala směrem k Turgosheimu, k průsmykům na Sluneční stranu hor. Panovala hluboká noc a Vampýři byli vzhůru, ve svých hnízdech nebo na výpravách po okolí na hřbetech létavců. Odvahu jí dodávalo vědomí, že by v tuto dobu měli být válečníci uvázáni ve svých kotcích. Držíc se neustále v nejhlubších stínech, Wratha konečně dosáhla průsmyku.

Z rokle, ve které se rozkládal Turgosheim, se půda k ústí průsmyku prudce zvedala a o nějakém úkrytu nemohla být ani řeč. Další postup se neodvažovala riskovat. Vysoko nad hlavou jí každou chvíli prolétl rudooranžový pátrající světelný kužel, všechna vampýrská sídla byla osvětlená a plná života a skrz průsmyk létali sem a tam létavci se vzdušnými hlídkami. Nejlepší bude odpočinout si a na další cestu se vydat těsně před východem slunce. Což také udělala - našla si úkryt pod skalní stěnou nedaleko stezky vedoucí průsmykem...  

Probral ji sykot a řev hladových válečníků. Byli už vypuštěni z ohrad a právě se náhodně potloukali po roklině. Když se navzájem potkali, provokovali se a řvali na sebe, nikdy však nezaútočili. Vampýrští vládci jejich malé mozky naprogramovali tak, aby proti sobě nikdy nebojovali. Byli jako nějací strážní psi, kteří nehlídají sobě podobné.

Když byl před staletími zaveden systém odvádění otroků, přes hory přišla za bílého dne skupina Cikánů. Chtěli v hnízdech a hradech vyhledat Vampýry a pozabíjet je. Skutečně dosáhli nějakých úspěchů - zabili několik pobočníků a otroků, podařilo se jim zmocnit se jedné věže, jejíhož vládce zavraždili - pak se ale překvapení obyvatelé Turgosheimu vzpamatovali a pobili je. Od té doby se každodenní vypouštění příšer do okolí stalo zvykem, který přetrval dodnes.

Wratha vylezla z úkrytu a zahlédla odpudivou šedomodrou masu válečníka v nedaleké temnotě. Rozběhla se k průsmyku, co jí síly stačily. Netvor ji ucítil, zařval a pustil se za ní. Možná by Wratha doběhla včas, jenomže v ústí průsmyku čekal další válečník!

Wratha se ocitla v pasti. S mručením se k ní blížili a vražedně blýskali rudýma, i ve tmě vidoucíma očima. Neměla kam uprchnout, a tak prostě stála a čekala. Alespoň to bude mít rychle za sebou. Se supěním a frkáním vypustili válečníci své otravné plyny, k Wrathe se však nepřiblížili. Teď, když ji očichali, poznali, že v sobě má upírství stejně jako oni sami. Wratha mezi nimi po chvíli prošla a vkročila do průsmyku.

Vyšlo slunce a Wratha se vydala k jihu. Průsmyk pokračoval hlubokou strží, kde necítila sluneční hrozbu, jenom viděla jeho bledé paprsky postupovat po obloze nad hlavou. Celý den se držela trasy, po které vodili zástupy lidských daní. Nechávala své pučící upírské smysly ve střehu před jakýmkoliv nebezpečím. Došla na svažující se stráně Sluneční strany, a protože se jí nechtělo pouštět se do křížku se sálajícím sluncem, uložila se až do setmění k odpočinku. Za šera se vykoupala v zurčícím horském prameni a pod rouškou noci se vydala do osady, kterou její kmen vybudoval při stezce vampýrských výběrčí daní.

Vyhnula se hlídkám a jako přízrak se vkradla do domu z košatiny a kůží. Kmenový náčelník byl doma a spal. Jeho žena zemřela před mnoha lety a od té doby žil neuspořádaným, osamělým životem. Jeho hlasité chrápání vyvolalo na Wrathině tváři úsměv. Věděla, že je to jeho poslední spánek. Ten úsměv z temnoty noci však byl hrůzostrašný, bez kapky citu nebo lidství. Nahá stála ve stínech jeho domu a potichu na něj zavolala.

Zabručel a s úlekem se probudil. „Kdo to je?“ Chtěl vědět.

„Wratha!“ odpověděla a vystoupila do měsíčního svitu dopadajícího skrz okno, své vlčí oči však ještě pro jistotu přivřela.

„Ty!“ Vydechl s pohledem na její nahou siluetu. A když se víc probral, podivil se: „Ale... ty přece...“

„Utekla jsem!“ sdělila mu tichým šepotem. „Vampýři si myslí, že jsem mrtvá. Dnes si chci odpočinout, před východem slunce však musím odejit do lesů, kde se budu až do smrti skrývat jako divoké zvíře.“ Nic takového však neměla v úmyslu.

Zpříma se na posteli posadil. „Ty... ty ses opovážila vrátit se sem? Proboha, vždyť je na nás poštveš jako...“

„Jenom na tuhle jedinou noc, jak jsem řekla,“ utnula jeho řeč odpovědí. „Stejně ani neví, že jsem naživu... ty hloupý slepý blázne!“

„Cože?“ Zůstal s údivem sedět, zatímco se Wratha blížila kjeho posteli. „Já že jsem slepý? Co to vůbec povídáš?“

„Ty, který jsi mě chtěl dát svému synovi, když jediný, koho jsem kdy chtěla... jsi byl ty sám!“ Byla to lež, která ho měla ochromit a zabránit mu, aby mluvil příliš hlasitě. Nadzvedla deku, vkradla se k němu a přitulila se. Byla upírka, zvláštní a smyslná. Cítil podivné teplo jejího těla, sálající a ledové zároveň, a zatočila se mu hlava z její krásy.

„Ale... byl jsem přece starý,“ zakoktal. „A ty...“

„Jsi ale náčelník!“ odpověděla a svými doteky v něm zažehla oheň vášně. Chvěl se pod jejíma rukama jako ryba na udici.

„Nech mě... nech mě, ať se s tebou polaskám,“ zachraptěl a hrubýma rukama se dotýkal její nahoty. Dovolila mu to - dokud se nesklonil, aby ji políbil na prsa. Uviděla pulzující krk, ve kterém proudila jako rozbouřená řeka krev, vzrušená jejím laskáním. Uslyšel Wrathin syčivý dech a její ruku, která mu sjela z penisu na semenem naběhlé zdroje chtíče. Pokusil se vyškubnout, ale příliš pozdě... s vampýrskou silou sevřela dlaň a zaťala nehty.

Uviděl její oči, zářící do temnoty noci jako roztavené zlato, viděl měsíční paprsky bíle tančit po ústech plných ostrých tesáků, kterými se pak zakousla do jeho dýchací trubice a přeťala ji. Možná v okamžiku jejího útoku vydal sotva slyšitelný výkřik, který byl vzápětí zdušen. Vyprchal z něho vzduch a pomalu i život...

V nedalekém menším domku možná jeho syn Javez zaslechl nebo nějak vycítil otcův výkřik. V každém případě se probudil, chvíli naslouchal tichu a pak se vyplížil na výzvědy.

Wratha, dítě noci, viděla Javeze do nejmenšího detailu. On viděl pouze změť stínů a měsíčních paprsků v otcově pokoji. Pak zahlédl nějaký obrys pohybující se pod pokrývkou na posteli. A zaslechl zvuk Wrathina hladového sání. Znělo to jako jiný zvuk, jako by jeho otec byl s nějakou ženou! Což opravdu byl, ne však tak, jak si Javez představoval. Mladíkovi klesla čelist a začal couvat z pokoje.

Wratha vystrčila hlavu, odhodila vlasy z tváře a ,šokovaným' hlasem vydechla: „Och! - Javezi!“ Mělo to přesně takový účinek, jaký zamýšlela. Okamžitě její hlas poznal a oči mu málem vypadly z důlků, když zašeptal: „Wratho?“ A s cvakajícími zuby vydechl: „Otče!“ S krví ztuhlou v žilách přiskočil k posteli a odhodil přikrývku. Leželo pod ní to, co bývalo jeho otcem.

Javez v šoku ustoupil, klopýtl a málem upadl. Wratha ale už stála vedle něho se svým typickým úsměvem na rtech. Přidržela si ho, pohled upřený do jeho obličeje; Javes křečovitě pohyboval ústy a hrdlo se mu chvělo, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Snažil se navlhčit vyprahlá ústa k výkřiku a ohryzek mu přitom skákal nahoru a dolů jako nějakému hloupému kohoutovi. Než se však k tomu dostal...

Ukázala mu kus tvrdého dřeva, který předtím ulomila ze spadlého stromu v průsmyku. „Pamatuješ si?“ zeptala se a za vlasy jej táhla na postel k otci; „Kdysi jsi mi dal podobný nůž - abych se mohla zabít, předpokládám. Ale ne, použila jsem ho k jinému účelu. Dnes ti ho chci vrátit.“

„Wrath-ó-ó-ó!“ zachrčel. Vrazila mu třísku do genitálií a pomalu vytáhla, do třesoucího se břicha, a zase vytáhla, pak do srdce, kde dřevem viklala tak dlouho, dokud se jí nezlomilo v ruce... Když bylo po všem a rozhostilo se ticho, jemně je oba políbila na zpocená čela a opustila je, natažené ve vlastní krvi...

Když je ráno objevili, kmen založil velký oheň, spálil těla a zvolil nového náčelníka. Bezvýsledně prohledali okolí. A po mnoho a mnoho nocí nikdo nemohl spát. Mysleli si, že mezi ně přišel upír z bažin. Mýlili se - přišla z Hvězdné strany.

A nyní se tam zase vracela.

V noci si Wratha počíhala na osamělého lovce, zabila ho a vysála živiny z rudě pulzující žíly. Pokaždé, když takhle utišila hlad, změny v metabolismu se urychlily a její oživená vitalita získávala na síle. Upírské smysly sejí zostřily, cítila nepokojné, hrůzné chutě a obnovenou touhu po životě - spolu s touhou po životech ostatních. Věděla, že způsob, jakým se jí zmocnily tyto vášně, není běžný pro obyčejného upíra - bylo to, jako by byla narozeným Vampýrem. Možná to mohla přičíst na vrub Karlovi ze Skalní věže. Míchal svoje tělesné šťávy s jejími a přitom nosil v těle pijavici vyvinutou z pravého vejce.

Při dalším východu slunce sešla dolů do kamenné rokle Turgosheimu, rozkládající se pod ponurými výčnělky a rozeklanými skalami. Prošla pod masivními vampýrskými věžemi s hromadami kamení na jejich úpatích. Žádný válečník ji cestou neobtěžoval, a tak se jako stín mihla ke Skalní věži. Stráže sice stály na cimbuřích a v branách - byli to však pouzí otroci! Wratha teď už byla víc než kterýkoliv jiný otrok, vyvíjela se svým vlastním způsobem.

Po přední straně hradu se vyšplhala do nehlídaného přízemí a pokračovala po chrupavčitém venkovním schodišti. Schody strmě stoupaly až do nejvyšších poschodí a cestou se nenašel nikdo, kdo by se Wrathe postavil do cesty nebo ji dokonce zastavil. Výše bylo v hradu mnoho místností nepoužívaných a bez nábytku, a proto Wratha vešla dovnitř a postupovala čím dál rychleji, sál po sále, schodiště za schodištěm.

Věděla, ve kterých místnostech Karlovi pobočníci drží své szganské odalisky, a věděla také, kde tyto ženy mají oblečení. Vzala si na sebe závoj, který toho víc odhaloval než zakrýval, a konečně se vydala do komnat vládce Skalní věže. Celý hrad byl zatím ponořen do nejhlubšího spánku, kromě služebníků, kterým se Wratha umně vyhnula.

Vládcovy komnaty se nacházely v předposledním patře, pod samotným cimbuřím hradu. Ve dveřích měl na řetězech přikovány zmutované stráže. Když Wratha viděla, že jeden takový hlídá i třetí dveře, došla jí trpělivost a otevřeně k monstróznímu válečníkovi přistoupila. Zamrkal mnohočetnýma očima, ošil se a zamručel, nesnažil se k ní ale přiblížit. Nejspíš si Wrathu pamatoval: věděl, že sem přicházela a odcházela s hradním pánem. Ten také poručil, aby ji nechávali projít, a tento rozkaz nebyl nikdy odvolán. Z Wrathy byl stále cítit vládcův pach, byl dokonce zřetelný i v její krvi.

Prošla kolem té děsivé stvůry s klepety a bodci, které naprázdno zašermovaly ve vzduchu, a s obrovskou, tupě přežvykující tlamou.

Wratha vešla do Karlových místností a věděla, kde má svoje lože. Jenomže Karl nespal, jeho vampýrská podstata ho varovala před příchodem nějaké osoby. Vešla do jeho ložnice a zjistila, že tam na ni už čeká...

Jeho údiv byl nepředstavitelný! Přitáhl si ji k sobě, zvedl do výšky a prohlížel ze všech stran. V údivem pootevřených ústech nedokázal najít vhodná slova. A Wratha... vždycky byla krásná, i když ještě byla obyčejnou otrokyní (popravdě nikdy opravdu obyčejná nebyla). Ale nyní... byla přesně jako mužské nejtajnější, nejtemnější sny. Jenom při pouhém pohledu na ni Kafi věděl, že dokáže proměnit ty nejerotičtější sny v realitu. Uvědomoval si, co stvořil: tak úžasnou upírku!

A uvědomil si také, co mu poslední dobou tak chybělo...

Svlékla si pro něj své průsvitné šaty a posadila se mu na koleno. Jakmile se s ní začal mazlit, stal se z něj rázem mnohem závislejší otrok, než byla donedávna ona. Když si ji pak chtěl vzít, zadržela jej a pověděla mu všechno, co se jí přihodilo. Nevynechala jediný detail.

Karl ji vyslechl a rozhořel se v něm okamžitě hněv, stejně jako předtím touha. I vládce Skalní věže okamžitě uhodl pravého viníka. Oči se mu zlobně vypoulily, nos nakrčil jako velkému netopýrovi. Z čelistí vyjely tesáky velké jako nabroušené kosy. Vyskočil na nohy a zařval zkrvavenými rty: „Radu!“

„Ale podle mě,“ naléhala a tiskla se mu k ruce. „Udělej to podle mne.“

„Dnes zemře, nebo ještě teď, a to smrtí, kterou naplánoval pro tebe. Přeměněný v upíra a pohřbený navždy. Ne v jeskyni, to ne, ale v hrobě hlubokém nejméně padesát metrů. Osobně na stavbu dohlédnu, zvláště pak na dodání výplně!“

„Ale ne,“ namítala. „Sama nejlépe vím, že i ta nejlépe pohřbená mrtvola se může z hrobu vrátit. A Raduje zrádce, kterého se musíš zbavit jednou provždy! Uděláme to podle mě.“ A vysvětlila mu, jak to chce provést. Karl si ji poslechl a zasmál se svým obvyklým smíchem - který za těchto okolností snad už ani smíchem nebyl.

Nechal si předvolat Radua. Ten se oblékl a přispěchal neprodleně ke svému pánovi. Cestou dumal, co po něm v tuto denní dobu může chtít. Někde v Karlově pokoji se ukryla Wratha a pozorně sledovala celý rozhovor.

„Pane?“ Radu předstoupil před Karlův vysoký kostěný trůn.

Karlovo tělo se před ním rozvalovalo jako kus skály a vampýří oči se do něj zabodávaly šarlatovým pohledem, umocněným ještě nepravidelným mihotáním plynových hořáků na stěnách. Hrozivé ticho trvalo tak dlouho, až se Wratha začala obávat, že Karl zapomněl, co chtěl říct. Konečně promhivil: „Jde o... jde o jistou szganskou otrokyni, Wrathu,“ začal pomalu Karl těžce dýchaje, jak se v sobě snažil ovládnout vampýrský vztek. „Celé mi to nějak nejde z hlavy a nemůžu usnout. Sám víš, jak se mi příčí tajemství.“

Radu pokrčil rameny (určitě nedbale, říkala si Wratha) a bez Karlova svolení usedl na vyřezávanou stoličku. „Co je na tom tajemného, pane? Už za života měla silnou vůli a to se nezměnilo ani po tom, co vstala z mrtvých. Probrala se po tvém smrtícím polibku, ukradla létavce a opustila Skalní věž, Turgosheim a celý svět. Letěla k jihu na Sluneční stranu, rovnou do vycházejícího slunce. Už je po ní.“

Karl přikývl. „Tak jsme si to alespoň mysleli.“ Dech se mu už zklidnil. „Tak jsi to ty vysvětloval...“

Radu vycítil ve vládcově hlase ostří a vyskočil. Opět pokrčil rameny, i když už ne tak nedbale, a oči mu těkaly ze strany na stranu. „Ale důkazy tomu nasvědčovaly -“

„Jaké důkazy?“

„Cože? No, její zmizení... nezvěstný létavec!“

„Aha! Ty důkazy.“ Karl si mnul bradu a upřeně Radua sledoval.

Radu potřetí pokrčil rameny, tentokrát zcela opravdově a ohromeně. „Ale... jaké jiné důkazy jsme měli k dispozici?“

Karl znovu přikývl a těžce vzdychl. Náhle změnil téma a zeptal se: „Víš, že si o mně ostatní vládci myslí, že jsem hlupák?“

„Cože? Vy, pane?“ Raduův hraný údiv nebyl příliš přesvědčivý. „Tomu se mi ani nechce věřit.“

„Ale ano! Jsem si jistý, žes něco takového už slyšel.“

„To ne, pane! Kdybych někdy něco takového zaslechl...“

„A já si přitom myslím,“ uťal ho Karl, „že jeden z mých předků byl jasnovidec s mimořádným nadáním. Možná proto nemůžu spát - kvůli svým snům.“

„Jakým snům, pane?“

„O zradě!“

Radu neodpověděl a vyčkával. Sen o zradě je přece jen pouhým snem. Po chvíli Karl pokračoval: „Vidíš tamhle na stole tu kůži? Je to mapa Turgosheimu a okolí.“ Ukázal na stolek, stojící nedaleko. „Pozorně se na ni podívej. Něco jsem tam vyznačil.“

Radu přistoupil ke stolu, zadíval se do mapy a jeho pohled byl neodolatelně přitahován k jistému tajnému místu - to už zřejmě tajné nebylo! Karl je zakroužkoval temně černou barvou. Radu klopýtl o krok vzad, získal v rámci možnosti sebekontrolu a řekl: „Vidím... vidím tady vaši značku.“

„Pojď blíž.“ Karl ho přivolal gestem ruky. „Pojď blíž, ať se ti můžu podívat do tváře.“

Radu stanul před ním.

Karlův hlas byl najednou jemný: „Přiznej se mi, pohřbil jsi ji tam, jak jsem to viděl ve svých snech.“

Šokovaný Radu otvíral a zavíral ústa, nezmohl se však na jediné slovo. Karl jej proto varoval: „Radši mi to řekni vlastními ústy, dokud ti ještě slouží.“

Radu zůstal oněměle zírat.

Karl si povzdechl a rozložil rukama na znamení porážky. „Pak tedy musíme, Radu, můj téměř adoptovaný synu, oba dva jít a začít tam kopat. A všichni mí otroci a trogové budou pracovat na té zazděné jeskyni. Až nakonec vykopeme to, co jsi tam sám zakopal. A potom, jestli mé sny nelhaly... vystřídáš ji v té studené, ledové zemi navždy. Jestli však jsi statečný, povíš mi vlastními slovy, jak se to stalo, a ušetříš mě tak mnoha starostí.“

„Ale...“ Radu konečně ovládl hlas.

„Ano?“ Karl naklonil hlavu na stranu a zadíval se na něho, skrz něj. Radu se jen zadíval do země. Bylo to sice svým způsobem přiznání, ne však dostačující.

„Velmi dobře,“ řekl Karl ještě jemněji. „Jdi tedy k mé posteli a přines mi ten nejostřejší z mečů, které zdobí zeď. Vlastně žádný z nich není příliš ostrý, musí je používat silná ruka. Visí tam jeden železný a jeden stříbrný. Sice víš, jak stříbro nemám rád, je však nejostřejší. Ty ostatní jsou pokryté rzí. Přines tedy ten stříbrný.“

Radu vzhlédl a uviděl matný odlesk plamenů na prastarých szganských zbraních. „Meče...“ zamumlal bezbarvě.

„Udělej, co jsem ti řekl,“ pobídl ho Karl.

Radu přinášel meč a mezitím se mu hlavou honily tisíce myšlenek. Kdyby se na něho vrhl a zabil ho... ne! - to je šílenství, pokoušet se zabít válečníka. Mohl by spáchat sebevraždu, to bylo mnohem snáze proveditelné. Nebo... nejdřív by měl ještě vyzkoušet nějak si to vyžehlit. Karl zatím nejspíš nic určitého neví, a jde tady jen o souboj nervů. Kdyby se později vynořila nějaká fakta, Radu může vždycky utéct. Tedy jestli vůbec bude nějaké ,později'...

Zatím se vrátil před svého pána a čas k činu, nebo k přemýšlení, vypršel. Karl k němu natáhl ruku. „Polož meč na zem.“

Radu ho poslechl a Vampýr zbraň opatrně zvedl za kostěný jílec.

Potom se Karl postavil v celé své mohutnosti a Radu mimovolně couvl. „Jestli tě jenom napadne utéct,“ varoval ho Karl, „vytáhnu tě na nádvoří a nechám tě roztrhat válečníky. Poklekni u této stoličky.“ Byl to snadno splnitelný rozkaz, nohy stejně přestávaly Radua poslouchat. „Tak je to dobře!“ pochválil ho Karl. „Spoj ruce za zády. Polož hlavu na stoličku. Tak...“

„Pane, já...!“ Radu zíral na kamennou podlahu a oči mu vylézaly z důlků.

„Ano?“ zněla Karlova téměř bezstarostná otázka.

„Když budu mlčet, přijdu o hlavu,“ vykoktal ze sebe Radu. „A jestliže řeknu pravdu - i když jsem všechno dělal jen kvůli vám - přijdu o ni stejně! To není spravedlivé.“

„Řekni, jak to bylo, a já ti přísahám, že ti v nejmenším neublížím. Ani já, ani žádný jiný muž nebo netvor v Turgosheimu.“

Radu věděl, že by mu teď, s hlavou na špalku, nějaké smlouvání příliš nepomohlo. Jako by se mu najednou protrhla stavidla výmluvnosti, začal ze sebe chrlit slova. „Bylo to... tak, jak se vám zdálo ve snu! Byla to szganská coura! Nebyla pro vás dost dobrá! Pošpinila vaše lože!“

,, Ale!“ byla jediná Karlova odpověď.

Radu zaslechl svist zvedaného meče a zařval,, ,Pane! Dal jste mi slovo, že mi neublížíte, ani vy ani jiný muž!“

„Zajisté!“ odpověděl Karl.

Jako by ucítil přítomnost ještě někoho jiného, Radu pozvedl zrak - a ve stejném okamžiku Wrathin meč prořízl vzduch. Ani ve chvíli smrti Radu nemohl uvěřit, kdo to tam nad ním stál...

Trest byl vykonán tak, jak si Wratha přála, a Karl dodržel své sliby až na jeden jediný. Ani on, ani žádný jiný muž v Turgosheimu Radua, otroka ze Skalní věže, nezabil.

Ale netvor...?

II

Několik hodin po rozhovoru s Wrathou se Karz Biteri, Dějepravec Vampýrů a služebník Maglora z Runového hradu, ohlásil vládci v jedné z jeho mnoha dílen a podal hlášení o denních událostech. Některé podrobnosti však vynechal.

Když Karz skončil, Maglore vzhlédl od právě prozkoumávaných kůží popsaných runami (většinou se jednalo o vybělené kůže trogů) a vyřezávaných kostí a prostě poručil: „Pokračuj.“ Byl to sečtělý muž a věděl, jak šetřit zbytečnými slovy. Naznačil tak Karzovi, že tuší něco nedořečeného.

Maglorovi bylo sto šedesát let. Podle vampýrských měřítek měl být ve svých nejlepších letech, působil však vetchým dojmem. Byl spolu s několika jinými vládci a vládkyněmi - nazývanými vyšší vampýrská šlechta - novodobým následovníkem Turga Zolteho a snažil se co nejpřísněji dodržovat Zolteho asketismus, založený na jednoduché myšlence: Potírat upírství jak u živých, tak u nemrtvých, i v poslední fázi nákazy - u Vampýrů. Odřeknout si - a tím pádem i svému parazitovi - všechno, co má za následek evokování zla: krev, tělesný chtíč, podezíravost, nevraživost k ostatním a pýchu, která předchází pád. Zkrátka být Šejtanovým naprostým protikladem. Nebo alespoň protikladem do té míry, do jaké je Vampýr schopen. Pro Turga Zolteho a všechny jeho následovníky to sice byla předem prohraná bitva, přesto se však i nadále nevzdávali. Toto sebezapírání mělo za následek Maglorův vrásčitý zevnějšek. I když to
popíral, sám moc dobře věděl, že krev znamená život.

Maglore sice vypadal starý, Karz ale věděl, že tak nevypadá vždycky. V těch nečetných chvílích, kdy si nechal zavolat nějakou ženu, byl znovu jako mladý a Karzovi bylo jasné, že požil lidskou krev.

„V čem mám pokračovat, pane?“ zatvářil se Karz neutrálně a přemítal, nač asi Maglore naráží. Už měl vědět, že by si něco takového neměl dovolit.

„Mé myšlenky patří jen mně!“ okamžitě zareagoval Věštec ostrým hlasem. „Na rozdíl od těch tvých, které můžu sledovat jako scény v křišťálové kouli. Nestojí mi to ale za tu námahu a chci je slyšet z tvých vlastních úst! Nebo snad chceš, abych se ti podíval trochu hlouběji do mozku? To mohu snadno zařídit, jen tě to bude trošku bolet. Musím připustit, že mě to docela láká. Kdo ví, kolik tajností tam přede mnou skrýváš, co? A teď ze sebe přestaň dělat hlupáka a pověz mi o Wrathe: coještě řekla a dělala?“

Karz nechtěl Maglora rozzlobit, a proto si nechal pro sebe některé části rozhovoru s Wrathou Povýšenou. Například tu část, která se týkala jistých aristokratů v Turgosheimu, jako byl například vládce Maglore a jeho přátelé, a které Wratha považovala za staré a usedlé. Na Věštcovu pobídku se mu však Wrathina slova hrnula do mozku:

„...teď mě poslouchej... přestaň s přednáškami o válečnících ve sklepeních...jsou to obavy vetchých starců, kterým přílišné vzdělání utlumilo přirozené lidské chutě...“

Maglore si ta slova přečetl v Karzově mysli a hořce se usmál. „Aha!“ A zavrčel: „Protože žijeme v odříkání, protože jsme, jestli to tak mohu říct, spíš laskaví než krutí, zvídaví, uzavření a neagresivní, jsme podle ní slabí? Pro mne to ostatně není nic nového. To je všechno? Výhrůžky na tvou adresu a urážky na mou? Jestli ano, pak mou citlivost přeceňuješ, Karzi. Vím, že Wratha prohlašovala ještě mnohem urážlivější věci. Řekni mi, co jiného ještě tahle takzvaná vládkyně říkala a dělala?“

Karz se na svého pána zadíval a cítil k němu náklonnost i odpor zároveň. Kdysi býval také člověkem. Dnes však měl Vampýr nepřirozeně vrásčitou, flekatou kůži, jako opotřebovaný prastarý pergamen, bílé obočí šplhající vzhůru na spánky a k linii ubývajících vlasů, které mu rostly jako lišejník na velké hlavě. Pod zapadlými víčky mu zasvítily šarlatové zřítelnice. S ubývající trpělivostí se mu oči zužovaly stále víc.

Karz vyhrkl: „Prohlížela si nové otroky, pane!“ A s koktáním pokračoval (věděl, že se nesluší kritizovat jakéhokoliv Vampýra): „Což je... což není... protiví se -“

„- což se prostě nesmi!''' dokončil za něho Maglore a připomenul mu: „Jsme zde sami, Dějepravče! Kdybys někoho urazil, komu bych to hlásil? Já jsem tvůj pán a já rozhoduju o tvém potrestání - jestli a kdy je zapotřebí.“

„Ano, pane.“

„Tak tedy pokračuj.“

Karz přikývl, olízl si suché rty a pokračoval:, Jeden z těch otroků byl urostlý, silný, hrdý, skoro až drzý. Provokoval držením těla a ohněm v očích. Nezačervenal se, ani když se na něho Wratha usmála a zkoušela svaly na jeho pažích, neuhnul pohledem, když stála blízko něj - velmi blízko.“  

„Pěkný hlupák!“ Zabručel Maglore. „Co bylo potom?“

„Když jsem je pak odváděl k rozdělování, řekla mi: ,Řekni rozdělovateli, že jsem... si zvlášť všimla tohoto muže.' Což jsem také udělal.“

„A?“

„Stala se divná věc,“ odpověděl Karz a svěsil přitom hlavu, jakoby zahanbený svou szganskou krví. „Rozděluje je Giorge Nanosi, řečený Osud, sluha všech a nikoho. Není to ničí oblíbenec a nemá žádného přímého pána. Vykonává pouze své povinnosti... nestranně.“

Maglore přikývl a lidská část jeho osobnosti přemítala: Tenhle Karz Biteri tu mrhá svými schopnostmi. Kdyby však byl mým opravdovým otrokem, byl by nedoceněný ještě víc. Mezi svými by byl jistě považován za chytrého muže, možná dokonce za mudrce. Proto jsem ho nijak neměnil a ponechal ho člověkem. Nechávám mu svobodu myšlenek, protože má široké vědomosti a je to myslitel! A také proto, protože mě pokládá za ,spravedlivého´ nebo ,rozumného´pána, je věrný a pokládá mé starosti za své vlastní. Být obyčejným člověkem v Turgosheimu je však složité, a dvojnásob složité je to tady pro přemýšlivého člověka! Proto se není co divit rozepři s Wrathou Povýšenou, i když z jeho úst zaslechla hlavně má vlastní slova... 

Jeho nelidská složka si však myslela: Na druhou stranu, až zestárne, jeho čestnost a otevřenost by mohla být nebezpečná. Takže za nějaký rok, dva - až přeloží všechny kroniky - by mohlo být v mém zájmu nahradit jeho staré kosti tvárnějším materiálem. S tím jeho hloubajícím mozkem... Z Karze Biteriho budu mít obratného létavce! 

Všechno tohle mu blesklo hlavou v jediném okamžiku, zatímco nahlas řekl: „Giorge Nanosi, kterému se z celkem pochopitelných důvodů říká Osud? Samozřejmě ho znám. Co ti ale připadalo divné?“

„Za prvé,“ pokračoval Karz, „Giorge prohlížel nové odvedence a vyřadil ty, které považoval za podřadné. Ti byli odvedeni ke zpracování. Pro potřeby Turgosheimu: zásobování a jiné požadavky věží a hradů.“

„Ano, ano.“ Mávl rukou Maglore a obešel tak hovor o věcech, které pro Karze představovaly naprostou hrůzu.  

„A potom,“ navázal Dějepravec, „nechal Osud otroky nastoupit v řadě a začal losovat erby ze svého koženého vaku, čemuž jsem podle zvyklostí asistoval. První na řadě byl onen mladík, kterého si Wratha... povšimla.

Giorge ho tam postavil. A první los, který vytáhl, měl na sobě erb Wrathy, klečícího muže se skloněnou hlavou!“

„Ano, ano,“ zabručel znovu Maglore. „Její erb dobře znám.“ A pokračoval sice stále ještě klidně, i když s mnohem větším důrazem: „Korupce, Karzi! Vždyť by se korupci mělo rovnou říkat ,Wratha'! Není to Wratha Povýšená, ale Wratha Pokleslá - zapletená do osidel vlastního úplatkářství! Víš o tom, a stejně tak jí je jasné, že jsi to viděl. Proto se jí v budoucnosti vyhýbej za každou cenu! Na to si tě moc považuju.“

„Vyhýbám se všem, pane.“ prohlásil Karz dříve, než se mu podařilo udržet jazyk za zuby.

Maglore však jen přikývl a konstatoval: „Ano, korupce. Mělo by mě to snad překvapovat? Ne, protože my všichni - celé Vampýrstvo - jsme zkorumpovaní! I když sami vládneme poddaným, nejsme svými vlastními pány. Kontrolu nad námi mají totiž pijavice. Jestliže my jsme zkorumpovaní, pak Wratha je stokrát víc!“

Karz už nic neřekl a pouze vyčkával. Maglore nakonec pokračoval: „Vyprávěl jsem ti někdy, jak to s ní bylo?“

Karz přikývl. „Ano, pane. Došel jste k okamžiku, kdy zabila Radua ze Skalní věže.“

„Tak já ti to teď dopovím.“ Maglore se pohodlně usadil na židli a sepnul ruce před obličejem. „Je dobré znát tuhle čarodějnici a její manýry, pokud ji však nepoznáš příliš detailně...“

„Wratha žila s Karlem ve Skalní věži celý jeden rok. Nebyla však paní hradu, pouze paní Karlova srdce... a domnívám se, že jí to muselo připadat poněkud mrzuté. Dalo se též předpokládat, že nakonec získá jeho vejce. Mohlo to však trvat velmi dlouhou dobu.

Skalní věž byla jedním z nejvyšších hradů. Při východu slunce prosvítaly sluneční paprsky skrz horské vrcholy a změnily tak horní cimbuří hradu ve smrtelnou výheň. Proto Karl stínil ložnici těžkými závěsy z dobré černé netopýří kožešiny. V době, kdy všichni Vampýři raději spí, stavěl na hlídku za dveře jen pár menších válečníků.

Nadešla roční doba, kdy slunce pálí nejvíc a úrody některých plodin ze Sluneční strany ubývá -ořechů, ovoce, obilí a vína. V té době uskutečnila Wratha svůj plán. Sexuálními hrátkami Karla naprosto vyčerpala a pak ho opila kvalitním vínem. Když tvrdě usnul, přivázala ho řetězy k posteli. Někteří dokonce tvrdí, že po pokoji rozlila zakázaný česnekový olej, mnohem nebezpečnější pro něho než pro ni, protože zatímco ona byla pouhým upírem, on byl Vampýr! Za tuhle domněnku bych sice ruku do ohně nedal, zbytek je však zaručeně pravdivý. Přesně tak to totiž Wratha vyprávěla ostatním vládkyním, když se později chlubila svým činem.

Obložila stěny bronzovými zrcadly, přetavenými z prastarých szganských štítů z dob, kdy se ještě zmohli na odpor. Všechna je nasměrovala na omámeného Karla. A potom... potom trhnutím otevřela závěsy v oknech! Karl se okamžitě s řevem probudil. Byl však vyčerpaný a opilý. Zmítal sebou v řetězech na posteli, kůže se z něj olupovala a krev mu bublala v žilách a jeho křik zněl jako zvuk obrovského puklého zvonu. Sluneční paprsky se soustředily na jeho oči a vypálily mu je na dva černé krátery. Z jeho vlasů se staly proužky dýmu a všechny končetiny se s praskáním rozevřely, vypouštějíce oblaka kouře a zápachu. Po celou dobu se Wratha smála jako šílená v zastíněné části pokoje, přešlapovala vzrušením z nohy na nohu a tahala za provaz, který přivázala k posteli, aby mohla Karla zatáhnout do největší výhně.

Karlovo tělo se celé scvrklo. Bylo jasné, že je po něm. Pijavice se v něm začala kroutit, až mu prasklo břicho, a dírou utekla. Když to Wratha viděla, zatáhla závěsy, přispěchala ke Karlově posteli a usekla jeho zuhelnatělou hlavu stejným mečem, kterým zavraždila Radua.

Pak se obrátila k jeho upírovi, také smrtelně raněnému a umírajícímu. Ve smrtelných křečích však stvoření porodilo vejce. Konečně měla Wratha to, po čem tak dlouho toužila! Dobrovolně do sebe nechala tu věc i vstoupit a zavrtat se do masa. Stalo se a Wratha byla nebo se měla už brzy stát Vampýrkou!

Karlovi válečníci řvali v klecích od okamžiku jeho prvních výkřiků. Teď se jeden z nich osvobodil a pádil zničit pánova mučitele. Wratha sice právě zakoušela extázi z agónie, která provází přijetí vejce, nicméně se hrdě ukázala válečníkovi. Během pobytu ve Skalní věži nemeškala a seznámila se se všemi výtvory Karlových laboratoří. Automaticky si zvykli na její specifické upírství a auru. Nakonec nad nimi získala moc a dále ji zvětšovala právě pro tento den.

Nadešel čas, kdy všechny tyto přípravy projdou konečným testem. Wratha se válečníkovi postavila a zakřičela na něj slovy i vůlí... a zrůda okamžitě ustoupila! Wratha věděla, že má vyhráno. Poslala válečníka na nové stanoviště v rohu Karlovy ložnice - i když to už byl vlastně její pokoj, stejně jako sám válečník. Byla to jen a jen její vůle, která od této chvíle ovládala Skalní věž (brzy přejmenovanou na Wrathinu věž), a ostatní Karlovi lidé si na nové pořádky také brzy zvykli.

Stvůry jsou stvůry, ale lidé jsou lidé. Několik takových v její věži pracovalo. Wrathin erb - podle mě dost nemístný - jasně ukazuje, jaký má na lidi názor. Předvolala si všechny Karlovy pobočníky, jednoho po druhém, ukázala jim své dílo a požadovala od nich slib věrnosti a poslušnosti.

Někteří byli obyčejní otroci, jiní už oživlí upíři, kteří si možná sami dělali zálusk na Karlovo místo. Žádný z nich teď ale neprotestoval. Kdyby se některý z nich snad opovážil zaváhat nebo se zatvářil nesouhlasně, Wrathin válečník by okamžitě začal vypouštět jedovaté plyny. Wratha na společenském žebříčku povýšila, jak jen mohla. Byla teď vládkyní Wrathou z Wrathiny věže a nemohla se dočkat, až se tato skutečnost zveřejní.

Při západu slunce odeslala pobočníka na létavci vyřídit pozvání určitým vampýrským vládkyním, jako je Zindevar Babí míza nebo Uršula Ze skal. Všechny samozřejmě přišly a v duchu se tetelily zvědavostí. Wrathiným speciálním hostem však byla Devetaki Lebka, takzvaná panenská babička, kterou Wratha velmi obdivovala. Když byla ještě Devetaki otrokyní, porvala se s upírskou služkou o vejce jejich společné paní. Vyhrála, přišla však o pravou půlku své krásné tváře. Byla jí odtržena rovnou od lícní kosti. Od té doby nosí olověnou poloviční masku vykládanou zlatem. Usměvavou, když má Devetaki dobrou náladu, zamračenou, když má náladu špatnou. Proto se obě části jejího obličeje, ta živá i olověná, vždycky shodnou. Devetaki však většinou nosí svou mračící se masku. Když se však doopravdy rozčílí, to si pak nevezme masku žádnou...

Ale abych neodbíhal: všechny vládkyně vzaly svou novou sestru mezi sebe (i když Zindevar měla zprvu námitky) a po nich i všichni vládci. Koneckonců, Wratha je teď opravdová Vampýrka a vždycky jí bude. Není důležité, jak ke svému postavení přišla, ale že ho dosáhla. Je třeba si uvědomit, že na každého z nás, Vampýrů narozených ve věžích a hradech, připadne jeden Vampýr zrozený z bažin na Sluneční straně.

Karl je mrtev, ať žije Wratha! V Turgosheimu může jen slepci nebo hlupákovi vrtat hlavou, proč se tak dlouhověká stvoření, jako jsou Vampýři, dožívají tak nízkého věku.

Jak to však můžeme změnit? Jak už jsem mnohokrát řekl, nejsme svými vlastními pány, ale otroky našich parazitů. A dokonce ne úplně jejich, ale také slepého osudu, který nás všechny vede po tenounké pěšině mezi životem a životem po smrti. Takoví jsou Vampýři a jejich způsobem života je žárlivost, chamtivost, nenávist, chlípnost - a krev. Dobrá. Možná je to tak nakonec i dobře...“

Maglore se odmlčel a po chvíli řekl: „Nuže, Dějepravče Karzi Biteri. Nyní znáš osudy Wrathy Povýšené.“ Povzdechl si a utichl.

Po chvíli Karz odpověděl, „Jsem vám za to vděčný, pane. Jestli ale můžu být tak smělý - všechno, co jste mi právě řekl, se stalo dávno, možná před sto lety. Dnes víme, že si Wratha pěstuje válečníky pro vzdušné bitvy. Proti komu však? Koho dnes nenávidí a na jaké nové, vysoké místo pomýšlí?“

Maglore se na Karze zadíval. „Hmm?“ zabručel, dobře ho však slyšel. Pomyslel si: Ano, je to chytrý muž s mozkem na pravém místě. Možná má ale příliš nebezpečný jazyk. Dám ti rok, můj příteli Karzi, nebo nejdéle dva. I pak ti nechám něco z tvé inteligence, i když létavci zrovna nejsou vyhledávanými společníky pro konverzaci. 

Nahlas však řekl: „Zapamatuj si dobře: ať už se neopakují žádné nebezpečné přednášky o věcech, které občas zaslechneš na mém hradě. A dej si pozor, aby už se náměty mé konverzace nikdy nestaly předmětem tvých hovorů, ať jsou tvé úmysly sebelepší. Rozuměl jsi?“

„Samozřejmě, pane. Ode dneška jsem hluchý, němý a slepý.“

Maglore se ponuře usmál a zakroutil hlavou. „Němý bude stačit,“ prohlásil. „Což mohu velmi rychle zařídit, pokud ti to nepůjde samo od sebe!

Pokud jde o Wrathu a jistá létající stvoření, o nichž se důvodně domnívám, že se množí v jejích laboratořích, velmi brzy to bude muset sama vysvětlit. Nejen ona, ale také mnoho jiných. Prozatím se tím však nechci zabývat.

Musím si teď odpočinout. Je den a jsem unavený!“ Vstal a Karz s poklonou couvl.

„Ukliď mé věci,“ poručil mu Maglore, rozhlížeje se po své dílně. „Až tu uděláš pořádek, vrať se ke studiu nebo jiným povinnostem. Nezapomeň přichystat můj slavnostní oděv se všemi řetězy a erby. A mou bojovou rukavici. Pokus se ji zbavit rzi, jestli to ještě vůbec jde. Nejspíš se občas během dlouhého dne vzbudím, postarej se však, abych byl určitě vzhůru při západu slunce!“

„Jak si přejete, pane!“ odpověděl Karz. Věděl, proč musí večer vládce probudit, s ohledem na jejich předchozí rozhovor si to však nedovolil jakkoli komentovat nebo na to vůbec pomyslet. Přemýšlel až mnohem později, až když Maglore spal.

Karz se zamyslel a z okna vyhlédl na vysoké věže a skalní vrcholky ponořené do zlatého slunečního svitu, přes širokou proláklinu Turgosheimu, jehož provrtané skály v sobě skrývaly vampýrské hrady. Ve Vormulakově sídle stále ještě plála melancholická světla, přestože už byl den. Karz se zamyslel, co by to mohlo znamenat. Ve skutečnosti to bylo takhle:

Vládce Vormulak Nespavý býval ve svých nejlepších letech nejmocnějším z Vampýrů a své prvenství si zachoval až do dnešních časů. Na dnešek svolal do svého sídla shromáždění, a to dvě hodiny po soumraku. A nebylo to obyčejné setkání, protože svolal všechny turgosheimské Vampýry, vládce i vládkyně. Kdo by nepřišel, tomu by za trest odebrali určitý počet otroků.

V Turgosheimu se chystají změny - Karz to cítil v kostech. Brzy se najde spousta událostí hodných zaznamenání do kronik, některé možná psané krví...

Vládce Vormulak, zvaný kvůli sedmdesátileté insomnii Nespavý, se usadil v čele dlouhého stolu. Měl k tomu plné právo, protože byl hostitelem i pořadatelem v jedné osobě. Jako pán mnoha otroků, soudce a asketa (stejně jako třeba Maglore) byl Vormulak všeobecně respektován... téměř všeobecně.

Nebyl sice žádným přísným následovníkem zoltaismu, nebyl však ani hamižný. Nikdy se k ostatním vládcům nezachoval špatně, dokonce ani v dobách své největší moci. Jeho armáda nikdy nezaútočila, pouze bránila hrad. Když na to však přišlo, dovedl být nesmiřitelný. Před osmdesáti lety změnil Vormulak Gonarův a Trogský hrad v trosky a jejich vládce pověsil ve stříbrných řetězech z cimbuří, aby tam vyčkali východu slunce. Od té doby se Turgosheimu války vyhýbaly.

Vormulak nosil po sto třicet let, od dob svého otroctví, stále tentýž účes - oholenou hlavu se dvěma prameny vlasů po stranách. Co bylo kdysi dobré pro jeho pána Engora, to bylo dobré také pro Vormulaka. Jeho vlastní otroci měli stejný účes, včetně žen. Vormulakovy vlasy ztratily během dlouhé nespavosti původní havraní lesk a byly ocelově šedé. Měl je spletené do copů a ozdobené střapci, sahající až na prsa. Blízko posazené oči neměl typicky šarlatové, ale podbarvené zvláštními žlutými skvrnami a zapadlé v okrových důlcích.

Vormulak měl dlouhý a úzký, výrazně orlí nos. Nejspíš to byla památka na nějaké dřívější zranění. Nosní dírky měl méně výrazné, než bylo u Vampýrů běžné, zato délka jeho nosu byla tak abnormální, že se špičkou téměř dotýkal horního rtu a propůjčoval Vormulakovým úšklebkům jestřábí, krutost. Měl ocelově šedý dlouhý knír, spojující se na konci s kozí bradkou, a široká ústa se rty úzkými jako nějaká sečná rána. Od levého oka ke koutku úst se mu táhla bílá jizva, která byla nejspíš příčinou toho věčně křivého úsměšku. Z plochých uší, přitisknutých pevně na hlavě, vyrůstaly trsy hrubých bílých chlupů.

Vormulak byl velmi urostlý muž, měřil něco přes dva metry. Historikové se shodovali v tom, že mezi Starými Vampýry byl běžný gigantismus. Někteří z nich měřili dva a půl metru a víc! Vormulakovi bohatě stačily dva metry a patřičně jich využíval, například v situacích, jako byla ta dnešní. A protože i jeho křeslo bylo o několik centimetrů vyšší než židle ostatních, vyhlížel vskutku majestátně.

Přesto však Vormulakova tvář i postava vyzařovaly něco melancholického. Stejně působilo i jeho sídlo, všechny pokoje, nábytek a goblény navzdory bohaté zdobenosti, jemnosti a kráse. Nepůsobily sice přímo ponuře, ale byly jako by naplněné nostalgií a evokovaly představy ztraceného mládí, nenapravitelných chyb a palčivého žalu.

Maglore jako Vormulakův vrstevník velmi dobře znal důvody této melancholie. Určitě by si na ně vzpomnělo i několik dalších Vampýrů. Avšak ve světě bez písemných záznamů je čas velmi účinným požíračem paměti.

Mladý Vormulak kdysi přijal vejce od umírajícího Engora a převzal nástupnictví na hradě. Dokud mu ještě zbývalo něco z dřívějšího szganského lidství, vrátil se na Sluneční stranu pro svou milou, kterou jako odvedenec Vampýrů ztratil. Odešla s ním a jejich vášeň byla tak silná, že Vormulakův ještě nedospělý upír vyprodukoval vejce a přenesl ho na ni při sexuálním styku.

Bývalý vládce Engor však Vormulakovi neřekl, že je malomocný!

Vampýrskému metamorfnímu masu se dařilo odolávat většině obvyklých szganských nemocí k malomocenství však byli velmi náchylní. Projevovalo se různými způsoby a příčiny jeho vzniku nebyly nikdy plně pochopeny. Podle jedné teorie bylo geneticky přenosné přes upíří vejce. Někdy přeskočilo celé generace, ale dříve či později se někde projevilo. U vládce Vormulakova sídla vynechala nákaza jen jednu generaci: jeho samého.

Po několika letech se začalo maso jeho lásky rozkládat a odpadávat a teprve pak si Vormulak vzpomněl na rychlý a hrozný konec svého pána. Proto otevřel Engorovu hrobku a pátral tam po nějakém vysvětlení. Nalezl jeho tělo v mnoha hnijících kusech, což bylo důkazem, že rozkladný proces nemoci pokračoval i po smrti - z jeho pijavice!

Aby to jednou provždy ukončil, Vormulak svou vyčerpanou, znetvořenou lásku otrávil česnekem a stříbrem, pohřbil vedle Engora a nakonec celou hrobku zapálil jako obrovskou pec. Když vychladla, navěky ji zazdil. Od té doby se Vormulakovi zdálo jenom o tom, jak jeho láska hoří, a modlil se, aby jednou usnul bezesným spánkem. Sice od určité doby opravdu nespal, Maglore však věřil, že i přesto míval sny...

Tento příběh byl důvodem, proč byl Vormulak a celý jeho hrad tak pochmurný.

Maglorovi tohle proběhlo hlavou, když usedal po Vormulakově pravici v čele stolu. A zatímco hostitel formálně představoval ostatní hosty (nebylo to sice nutné, protože se všichni přítomní znali, jednalo se však o zavedenou formalitu a ceremoniální zahájení jednání), Maglore přemítal také o nich.

„Vládkyně Zindevar,“ ohlásil Vormulak hlasem skřípajícím jako štěrk. Se sebezapřením učinil pokus o lichotku: „Nádherná jako nikdy.“

,,Ale!“ utrhla se a zlostně po něm blýskla očima. „Nikdy?“

Vormulak pokrčil rameny. „Skoro nikdy, paní,“ pokusil se suše o nápravu. „Vždyť jste téměř ještě dívka!“

K Maglorovu zklamání byla Zindevar usazena hned vedle něj, a nebyla to rozhodně žádná dívka, nýbrž jeho vrstevnice. Když sám kdysi přišel z bažin (byl tedy ,nízkého původu', někdejší szganský mystik meditující na zakázaných místech, který vdechl výtrusnice hub a z bažin vyšel už jako Vampýr), Zindevar už na svém hradě vládla. Tehdy mladá sice byla, nikdy však nebyla krásná!

Byla hranatá, chlupatá, lesbicky zaměřená a vždycky se kolem ní šířil mužský pach, který neutlumila ani silnými parfémy. I přes svůj věk - byla asi tak Vormulakova věku a o trochu starší než Maglore -vypadala mladě, což hodně vypovídalo o jejím životním stylu. Zindevar rozhodně nebyla žádnou asketkou.

Příšerně zmalovaná se teď jedním loktem opírala o stůl a škrábala se na bradě, zatímco drápy druhé ruky zatínala do dubové desky. Působila jako ztělesnění agresivity, netrpělivosti a pohrdání - nejspíš muži, předpokládal Maglore. Musel bojovat s touhou zacpat si nos a odplížit se z její blízkosti, dokonce i z dosahu vlastních myšlenek na tu sádelnatou babiznu. Snažil se vyhnout nutkání číst jí myšlenky. Udělal to a ten jediný pohled mu odhalil představy plné rozmanitých ženských ňader a pozadí, rudých, pulzujících otvorů a samozřejmě vidiny krve. Nejhorší pro něho však bylo vědomí, že odsuzuje lascivní obsah Zindevařiných myšlenek ne pro jejich odpornost, ale protože mu vlastně připadaly vzrušující! Ať už ze sebe dělal cokoliv, Maglore byl Vampýrem stejně jako vládkyně Zindevar.

Co se její posměšné přezdívky ,Babí míza' týkalo, byla Vampýry často používána, vždy však za jejími zády, pokud ji tedy někdo nechtěl schválně urazit. Proto ji také Vormulak vynechal. Přezdívka narážela na způsob, jakým se Zindevar dostala k moci: pomalým usrkáváním krve a energie z prastaré Vampýrky a Zindevařiny předchůdkyně na hradě. Vůbec se od těch dob nezměnila, což by jistě dosvědčily houfy jejích otrokyň. Mužských pobočníků v pravém slova smyslu měla jenom pár (kde byli zapotřebí k obraně, údržbě a administrativě), ale pro zachování rovnováhy si držela stejný počet důstojnic. Nekvalifikovaní pracovníci náhradě byli do jednoho eunuši.

Tolik tedy k Zindevar. Maglore díky svým úvahám přeslechl uvedení několika méně vznešených hostů a znovu se zaposlouchal do Vormulakova monologu:

„Nyní bych prosil vaši pozornost pro vládce Grigora Haksona z Ponurého hradu, se kterým hluboce cítíme. Z posledního odvodu mu bylo určeno tak málo otroků, že potřebám jeho sídla budou jen stěží postačovat.“ Grigor, vysoký štíhlý muž s vyhýbavým pohledem, pokýval hořce hlavou a jal se znovu zkoumat nehty na rukou. „Kdyby se zde snad našly osoby se zájmem o obchod,“ pokračoval Vormulak, „pan Grigor bude po skončení jednání ochoten uzavřít několik pro obě strany výhodných transakcí.“

Maglore se poněkud předklonil, aby si mohl pozorně prohlédnout Grigora z Ponurého hradu, známého spíš pod přezdívkou Grigor Chlípný. Byl to jeden z nejmladších vládců a vždycky při chuti. Nedávno byl jeho podíl otroků ze Sluneční strany nepočetný na ženy. Téměř bez výjimky obdržel muže a těch už měl přehršel. Maglore mohl číst v Grigorově mysli, že by byl dnes večer ochoten nabídnout třeba čtyři silné mladíky i za alespoň trochu ucházející děvče. Dnes bude mít někdo z pekla štěstí! Za jiných okolností by se také mohla nabídnout sama vládkyně Wratha. Maglore však věděl, že dnes bude mít jiné starosti.

Představování pokračovalo a dalším hostem byl Noma Canison z Prašivé věže. Při pohledu na něj bylo hned jasné, že někdo z jeho předků byl sporami nakažený pes nebo liška. Byl pojmenován podle nemoci ucha, které dohnalo jeho otce k šílenství. Zmocnil se létavce a navedl jej k jihu, rovnou do vycházejícího slunce. Noma po léta formoval laloky a zákruty svých nakažených uší do složitých a zvláštních vzorů, včetně svého vlastního erbu, měsíčního srpku. Měl rudé vlasy, obrovské čelisti, pohyboval se spíš plavnými skoky, než lidskou chůzí a když se smál, zvrátil hlavu a neovladatelně se roztřásl.

Lom Zakrslý z Trolího hradu byl vampýrským trpaslíkem. Nohy neměl o nic delší než normální lidé stehna. Měl však širokou hruď, obrovské pěsti a ruce skoro tak dlouhé, jako byl on sám. Kdokoliv se mu chtěl za jeho vzrůst posmívat, musel si udržovat dostatečnou vzdálenost. Byl známý svou hbitostí a zneužíváním zranitelnosti určitých částí mužského těla…

Vasagi Sosák byl také tělesně postižený.

U něho propukla dědičná vada kostí. Většina vampýrských nemocí totiž opravdu byla dědičná. Byly to zejména různé atavismy, několik forem duševních poruch, agresivní autismus, gigantismus a různé druhy nemocí kostí. S výjimkou malomocenství většinou nebyly smrtelné. Vasagiho zuby a dásně však narostly do takových rozměrů, že mu hrozily roztrhat metamorfní maso na obličeji. Proto se jich musel zkrátka zbavit. Nechal si tedy vytrhat všechny zuby z horní dásně a vylomit spodní čelist, kterou odtrhl od masa, a zbavil se tak rychle rostoucí kosti. Neměl bradu a jeho ústa byla jako špičatý růžový chobot, zakončený pružným sosákem jako má hmyz. Dokázal jím s neobyčejnou dovedností vysát jakkoli tenkou žílu. Není ani potřeba dodávat, že nežil příliš asketickým životem.

Seznam hostů pokračoval:

Uršula Ze skal ze Skalní věže nosila oblečení jako lidé na Sluneční straně, se všemi těmi koženými střapci a cinkajícími rolničkami (na rozdíl od těch cikánských nebyly plechové, ale stříbrné). Zároveň však používala rozpuštěný tuk szganských žen jako krém proti vráskám a ochablosti po více než století zhýralého života. Po celá dlouhá léta uchovávala ve sklenicích na památku různé části těl svých milenců. Na její obranu však musí být řečeno, že od nich tyto suvenýry nikdy nebrala ještě za životy. Protože i když znala vysokou daň za tlumení potřeb svého vampýrského masa, byla do určité míry zoltaistkou a od přírody nebyla krutá ani krvežíznivá.

Vládce Eran Zjizvený, vládkyně Valerie z Valeriiny věže, vládce Tangiru, Zun ze Zunovy věže, Gorvi Křivák, vládkyně Devetaki Lebka (která dnes měla z nějakého nevysvětlitelného důvodu smějící se masku), Wran Zuřivý se svým bratrem Spirem Smrtookým z Šíleného hradu... a mnoho dalších. Dohromady třicet šest vládců a sedm vládkyň. Představování zabralo skoro celou hodinu. Maglore si byl po celou tu dobu dobře vědom Zindevařiny rostoucí netrpělivosti a cítil její horké stehno opřené o svoje. Zároveň cítil myšlenky ostatních Vampýrů. Jako by čtením myšlenek rozmotával jejich skryté obavy, odpornosti, vášně a kolektivní nenávist. Snažili se samozřejmě své myšlenky ovládat, protože Maglore nebyl se svými telepatickými schopnostmi žádnou výjimkou. Do určité míry byly dány do vínku všem Vampýrům. Když některý neuměl přímo číst cizí myšlenky, dovedl alespoň odhadnout jejich směr.

Vládkyně Zindevar si byla například moc dobře vědoma Maglorovy blízkosti, stejně jako si byl on vědom té její. To bylo možná důvodem její rostoucí netrpělivosti a oplzlých scén, kterými zahltila svou mysl. Pravděpodobně si říkala - a správně - že si ho tak udrží od těla.

Ta myšlenka ho zaujala a vrhl na ni pátravý, postranní pohled. A zjistil, že na něj také zírá! Pohled jí hořel vztekem a chřípí se jí zachvívalo podezřením. Co před ním asi ukrývala?

Vormulak právě došel na konec a zbývalo představit posledního hosta: Wrathu Povýšenou. Maglore všechno ostatní pustil z hlavy a soustředil se na následující hostitelova slova.

„Vládkyně Wratha,“ pronesl slavnostně Vormulak s přimhouřenýma očima, „z Wrathiny věže...“ Ostatním se zdálo, že v jeho skřípavém hlase zaslechli nebezpečné ostří. Tlumený hovor a šoupání židlí okamžitě ustalo a všechny tváře se obrátily k Wrathe.

Maglore se na ni také podíval. Byla usazená na samém konci stolu a klidně pozorovala majestátní Vormulakovu postavu. Říkal si, že ještě nikdy dřív neviděl Wrathu tak... nádhernou, vskutku rozkošnou! Ve stejné chvíli se mu mysl naplnila dvěma protichůdnými pocity, chtíčem a žárlivým odporem. Ani nepotřeboval pátrat po důvodech tak pronikavých emocí. Obě se však nakonec spojily v něco jako úctu, nebo dokonce obdiv! Wratha Povýšená totiž opravdu měla styl.

Neseděla způsobně v křesle, ale doslova se v něm stočila a lokty uvolněně položila na opěradla, zatímco si rukama podpírala bradu. Černé i copy jí padaly až na hrdlo, které měla obtočené zlatým, umně tepaným náhrdelníkem. Z něj visely pruhy černé netopýří kožešiny, tvořící jakýsi mlhavý závoj. Skrz něj probleskovala Wrathina bledá ramena, paže, bradavky dmoucích se ňader, dokonalé stehno a ohnuté koleno. Celá ta oblá, bledá nahota byla k vidění skrz černé pruhy kožešiny.

Wrathiny oči byly tradičně skryty za vyřezávanou kostí upevněnou na čele a jejich oheň pohlcen ornamentálním modrým sklem. V dokonalých uších se jí pohupovaly náušnice. Avšak až na typicky vampýrské prodloužené ušní lalůčky a jakoby zploštělý nos - a samozřejmě rudě kmitající rozeklaný jazyk - by klidně mohla být obyčejnou szganskou dívkou, urostlou nevinnou Cikánkou, zrovna jak ji poprvé uviděl Karl před téměř sto lety.

Kde je mu teď konec?

Maglore spíš vycítil než zaslechl slabý kašel Grigora Chlípného, sedícího o několik křesel dál. Zaměřil na něho svou pozornost a četl mu v myšlenkách jako v otevřené knize. Kdybych ji jen mohl mít! Jaká má ústa! Jak bych je naplnil! Peleší se se szganskými cucáky, kterým údivem nad jejími křivkami kapou sliny z huby! Kdybych ji ale dostal já... mé horké šťávy by ji celou zalily jako pára, pronikly by až do jejího nitra! 

Maglore už dál nevyzvídal - všichni beztak mysleli víceméně na totéž. Alespoň muži. Ženy přemýšlely o jiných věcech. Devetaki byla pobavená, což se hodilo k její dnešní masce. Několik dalších cítilo závist a vrhalo zamračené pohledy. Zindevar Babí míza si myslela: Taková bledá a vychrtlá děvka! Szganská štětka! Kroutí se před muži, oddává se mužům! Když si jen pomyslím, že jsem ji kdysi chtěla pro sebe! Ať ji malomocenství celou rozežere a ať se jí ve všech otvorech hemží červi! 

„Ano, Wratha Povýšená,“ zopakoval Vormulak s tvrdým pohledem. „O které by mnozí řekli, že povýšila příliš vysoko!“ Položil obrovské ruce na stůl, jako by chtěl vstát. Rovněž Wratha se napřímila a položila nohy na podlahu. „Jestli tvůj tón a slova mají něco znamenat, vládce Vormulaku,“ zasyčela, „pak bys je měl ihned vysvětlit!“

„Ihned?“ V koutku úst mu zaškubalo. „Ihned!“

„Přišla jsem na pozvání šlechtice!“ Také ona zvýšila hlas. „Ne na zakývání prstu nějakého namyšleného pobočníka jako vystrašená služka. Jsem vládkyně Wratha! Ne žádná cikánská nána, které můžete vyhrožovat, týrat ji a... urážet! Ano, povýšila jsem dost vysoko!“

Vždycky, když se Wrathe začala vařit krev, okamžitě se celá proměnila. Upír reagoval na emoce a vztek a vylučoval jí do krve jisté látky, podobně jako nižší bytosti vylučují adrenalin. Vycítila, že dnes bude ve středu pozornosti, a tohle byla její mimovolná reakce: připravit se na cokoli.

Bez jediného mrknutí oka začala růst, kosti se jí prodloužily a byla teď mnohem vyšší. Díky tomu jí vpadly tváře a vypadala jako stařena. Nos získal ostré kontury s tmavě zvlhlou špičkou a rozšklebenými dírkami. Její dosud krásná dívčí ňadra klesla ve vytahaných vráskách pod netopýřími pruhy róby. A její oči...

Není divu, že je skrývá! pomyslel si Maglore. Pod vyřezávaným kostěným štítem se totiž Wrathiny oční důlky proměnily ve dvě ložiska pekelného, šarlatového ohně.

Vždycky se mezi Vampýry našel někdo hybridního původu. Existovalo nespočet mutací, protože vampýrské metamorfní  maso umožňovalo nekonečně možností. Jen málokterý projev mutace byl však tak děsivý jako oči paní Wrathy.

Bylo to děsivé hlavně proto, protože to sama nedokázala ovládat. Kdykoliv se rozzlobila nebo cítila v nebezpečí, tohle bylo důsledkem. Nedokázala to ovládat vůlí, spíš se dalo říci, že by si to určitě ráda odpustila. Tuhle bleskurychlou transformaci z dívenky na démonickou příšeru považovali i ti nejotrlejší Vampýři za zrůdnou, a dokonce za nepřirozenou. A opravdu nevznikla přirozenou cestou, jak Maglore dobře věděl.

Pomocí své schopnosti číst myšlenky už před dlouhou dobou zjistil, že Wrathina mutace vznikla před necelými sty lety v době jejího předčasného pohřbu. Když se tehdy v jeskynním hrobě probrala ze smrti do nového života, byly její oči poprvé takhle ohnivé. Nebyla to totiž Wratha, kdo trpěl klaustrofobií, ale její pijavice, která na hrozbu a stres zareagovala jako všichni upíři - bojem a snahou co nejdříve uniknout nebezpečí. Tato však reagovala přehnaněji a násilněji. Když totiž Wratha zjistila, že je zazděná, částečně zešílela a její šílenství později přešlo na parazita. Takže se teď nálady a záchvaty zuřivosti obou, hostitelky i pijavice, neoddělitelně doplňovaly.

Je vinna jako sám hřích! pomyslel si Vormulak, třesa se vztekem a rozhořčením v čele stolu. Reakce její pijavice i vlastního masa je zřejmá! Přede všemi se vlastně prozradila! Všichni žalobci, včetně mne samého, mají naprostou pravdu. Šel jsem na ni ale moc rychle. Neprobíhá to tak, jak jsme s Maglorem a Devetaki plánovali. Měl bych na chvíli ustoupit. Jenže jak? 

Vládkyně Devetaki přispěchala Vormulakovi na pomoc, i když Maglore nedokázal říct, jestli náhodou, nebo plánovaně. Povšiml si, že vyměnila smějící se masku za zamračenou. Překvapeně se rozhlížejíc zašvitořila: „Ale Wratho, drahoušku, proč máš dnes tak špatnou náladu? Jsem přesvědčena, že tě vládce Vormulak nechtěl ani v nejmenším urazit, řekl to jen jako konstatování známé skutečnosti. Jak si asi sama dobře uvědomuješ, i dnes mezi námi jsou tací, kteří ti skutečně závidí tvoje úspěchy, přesně jak Vormulak naznačil. Víš to stejně dobře jako všichni ti, kteří proti tvému postavení protestují při každé vhodné příležitosti. No a co? Vždyť protestují i proti mně nebo třeba Vormulakovi! Tak to prostě na světě chodí! Všichni někomu něco závidíme! Je určitě příjemnější, když ti lidi závidějí, než kdyby tě ignorovali.“

Jak chytré! pomyslel si Maglore. Pochopil, že Devetaki schválně zchladila Wrathe hlavu, dala Vormulakovi prostor vše napravit a získala čas, začít uskutečňovat jejich plán, najednání i po něm. Nebylo by dobré nechat Wrathu rozzuřeně odejít - rozhodně ne zrovna v tomto okamžiku - aby sama zjistila, odkud vítr vane. Ano, bylo to velmi chytré! Maglore věděl, že Devetaki Lebka byla jedním z Wrathiných hlavních žalobců.

Devetaki se nedávno sešla zrovna tady, na Vormulakově hradě, s Maglorem a Vormulakem, svými současníky a partnery tajného vampýrského triumvirátu. Na tajném jednání rozhodli o svolání tohoto shromáždění. Tady, v soukromí Vormulakových nejvyšších pater a v nepříjemné, ale bezpečné době po východu slunce, kdy je venkovní zdivo hradu rozpáleno zničujícími paprsky, se všichni tři sešli, aby mluvili o... Wrathe! Devetaki jim sdělila, že ji nejmenovaný počet zvědů varoval před Wrathinou utajovanou činností, se kterou musejí byt seznámeni i ostatní. Její přečiny se přesně shodovaly s Maglorovým vlastním podezřením a obavami, pramenícími zejména z jeho mentální špionáže.

Tak se i Devetaki nakonec stala jedním z Wrathiných žalobců. Od začátku však byla proti jakýmkoliv tvrdým trestům, které Vormulak navrhoval. Bude dostačující, vyjádřila se Devetaki, když budou Wrathini noví válečníci zlikvidováni a ona sama varována před jakýmikoliv dalšími podobnými experimenty.

Stejné postihy musejí být uvaleny na několik mladých vládců, které Wratha údajně také svedla k výrobě vlastních válečníků. Bylo jasné, že i když Devetaki svědčila proti Wrathe, stále ji ještě měla ráda.

Samozřejmě se také zabývali otázkou, k čemu Wrathe takoví vzdušní válečníci budou. K sebeobraně? Ale proti komu? Nebo... je možné, že plánuje rozpoutání války?

Wratha však nepůsobila zrovna ambiciózně, pokud šlo o územní nároky, na tom se Devetaki i Maglore shodli. Z Maglorovy špionáže a Devetakiných zdrojů však vyplývalo, že se Wratha připravuje zaútočit na západ - na Starou hvězdnou stranu! Hranice Turgosheimu jí připadaly příliš těsné, příliš omezující. Mladí vládci se chtěli odtrhnout, a Wratha by se stala jejich velitelkou.

Což by samo o sobě příliš nevadilo. Jenže co když byli Staří Vampýři na Hvězdné straně stále mocnými vládci? Wratha by je na Turgosheim zbytečně upozornila! Kdyby Wrathu a její nohsledy porazili, jak dlouho by se rozmýšleli jít hledat místo, odkud přišla? Na druhou stranu, pokud by Wratha našla hnízda na Staré hvězdné straně opuštěná a usadila se tam, jak dlouho by jí trvalo postavit si vlastní armádu a vrátit se pokořit Turgosheim jako nějaká královna bojovnice? To by jí bylo podobné, povstat a vrátit se zpět!

Proto bylo nemyslitelné nechat ji prostě táhnout k čertu. Wratha byla paličatá, snad i zlovolná... nemohli si ji dovolit nepotrestat a umožnit jí tak, aby jim to někdy v blízké budoucnosti vrátila. Vormulak, Devetaki a Maglore se společně dohodli na trestu. Nejdříve však musí odvést její pozornost. Rozhodli se pro toto shromáždění všech Vampýrů.

Takto tedy Maglore přemýšlel, hlavně (a možná příliš dlouho) o Devetaki Lebce. Po její konejšivé řeči zabředl do vzpomínek a nevědomky se jí telepaticky otíral o mysl.

To tady není žádné soukromí? zeptala se ho náhle Devetaki přímo, bez jakékoliv změny výrazu či pohledu jeho směrem.

Maglore sebou trhl a hned se omlouval: Odpusťte mi, drahá paní. Nechal jsem se unést okolnostmi. 

Devetaki byla také telepatka, a ne zrovna špatná. Proto věděla, že Maglorova omluva je upřímná. Byl také jejím starým kolegou. Přesto ho však varovala: Ruce pryč od mé mysli, Maglore! Ponoř se radši do ubohých, mělkých myšlenek jiných a zahákuj všechny podezřelé rybičky. Dej si však pozor na bouřlivé hlubiny, mohou se v nich skrývat nebezpečné ryby! 

Ano, samozřejmě, souhlasil a rychle přesunul svou mysl jinam. Celý jejich rozhovor byl mentálním procesem, rychlým doslova jako myšlenky.

„Takže?“ Wratha se zatím trochu uklidnila a volněji se usadila v křesle

Tvář jí začala mládnout, zúžené oči byly opět skryty za kostěným stínítkem a celé tělo začínalo nabývat původní zdravé barvy. Když přes stůl promluvila k Vormulakovi, její hlas už nebyl hadím sykotem, ale jemným cinkáním rolniček. „Pochopila to vládkyně Devetaki správně?“

Vormulak toužil odpovědět podle svého, věděl však, že ještě nemůže. Místo toho poněkud škrobeně přikývl a kreativně dodal: „Máš v sobě, Wratho, něco - snad ve způsobu držení těla nebo v obličeji - co nás všechny nepochybně velmi rozrušuje... Musíme ale projednat důležité záležitosti. Žádám, aby mi nyní všichni shromáždění vládci věnovali pozornost, kterou za chvíli předám Maglorovi. Velká dávka naší pozornosti, Wratho, však vždy náleží tvé kráse.“

Už nikdy! otřásl se v duchu Grigor Chlípný. Slyšel sice povídačky o Wrathiných pověstných transformacích, na vlastní oči však dosud žádnou nespatřil. To bylo varováním do budoucna. Vždyť je to čarodějnice!

Wratha se však zdála usmířená. Nasadila trucovitý výraz a schválně zaujala předchozí uvolněnou a vše odhalující pózu, na kterou Vormulak před chvílí narážel.

Maglorovi přelétl obličejem hořký úsměv a koutkem oka pohlédl na Zindevar. Ach! myslela si. Ti muži! Jsou všichni stejní. Jako psi, kteří se marně otírají o stehna trogů. Teď ale uviděli tu ,dámu´ v jejípravé podobě: odpudivá babizna! Ha! Já, Zindevar, jsem už s podobnými čarodějnicemi měla co do činěni. Tahle Wratha... by měla být předhozena jako krmení válečníkům, které pěstuje ve svých rádoby tajných laboratořích. Ach, kdyby se mi tak bývalo podařilo přemluvit Devetaki k takovému opatření... 

Maglore se tak dozvěděl mnoho nového a zároveň pochopil Zindevařinu netrpělivost, tajnůstkářství a proč si tak snaživě chránila mysl před návštěvníky. Bylo zřejmé, že právě ona byla jedním z Devetakiných informátorů o Wrathině nelegální činnosti. Protože se však o Zindevar vědělo, že řídí jednu ze dvou sítí špionů v Turgosheimu, nijak to Maglora nepřekvapilo.

Proč však chtěla Zindevar tak zběsile skrýt svou roli v celé záležitosti? Měla k tomu nejspíš hned dva důvody. Za prvé: Bála se Wrathiny pomsty, pokud by z toho vyšla vítězně. (Ano, Wratha měla k dispozici spoustu silných mužů, zatímco Zindevařina stráž sestávala hlavně ze žen.) Za druhé: I když byla Zindevar závistivá netýkavka, nijak se jí nelíbila pověst lesbičky a urážky celého ženského pohlaví. Nebo jestli se jí to líbilo, stejně se tento přístup snažila skrývat. A kde lidé pokládali Wrathu za zkaženou, tam by Zindevar označili za odpornou.

No dobře, pokrčil Maglore v duchu rameny, nikdo není dokonalý... 

Atmosféra v místnosti se mezitím uklidnila. Kolem stolu bylo Vampýrům podáváno víno a kousky syrového červeného masa - půlky srdcí vlčat, povšiml si Maglore - jako občerstvení. Pohledem těkal z jedné tváře na druhou a snažil se jim proniknout do myslí.

Wrathina duše kolem sebe měla ochranný štít. Měla zvyk vyčarovat si v hlavě husté chomáče mlhy a odvést tak nechtěnou telepatickou pozornost. Sama nebyla příliš nadanou telepatkou, ale věděla, jak se bránit. Kolem stolu bylo několik Vampýrů, kteří ovládali podobné triky.

Samozřejmě Zindevar Babí míza se svou nevkusnou lascivní přehlídkou. Co ale takový Vasagi Sosák, Noma Canison nebo bratři Wran a Spiro ze Šíleného hradu? A co Gorvi Křivák? Divní přátelé. Nebo ne?

Maglore v duchu souhlasně pokýval hlavou. Ale jistěže, ti všichni musí být velice opatrní! Byli v tom totiž do posledního namočeni stejně hluboko jako Wratha! Jsou to ti, které zmámila. Všichni měli mysl semknutou stejně pevně, jako když příroste lišejník ke skále.

Jenže... nemůže to být známkou toho, že věděli nebo alespoň tušili, že je něco ve vzduchu? I Wratha se příliš rychle rozčílila, když Vormulak málem všechno prozradil. Maglore však na podobné obavy neměl čas, protože po jeho levici povstal Vormulak a gestem ruky uklidnil tlumený hovor.

„Ještě než přejdu k věci, dovolte mi, abych trochu osvěžil vaši paměť historií. Ta předcházela tomu, o čem chci jednat. Znovu vaší pozornosti doporučuji pana Maglora z Runového hradu, jehož znalosti na půdě historického bádání jsou nepřekonatelné a který zná veškeré dějiny od skromných počátků Turgosheimu do dnešního lesku. Předávám tedy slovo Věštci Maglorovi.“

Vormulak se posadil a Maglore se rychle postavil, až mu zapraštěly kosti. Teď bylo na něm, aby pokračoval ve hře. Kdyby si tak mohl být jistý, že už není u konce!

III

„Před dvěma tisíci lety,“ začal Maglore bez přestávky nebo dalšího úvodu, „byl Turgosheim obrovskou soutěskou, místem, kde se od sebe odtrhly hory. Byl temný a kamenitý a jeho ústí se otevíralo daleko na sever k Ledovým pustinám. Nepravidelně roztínal hory jako obrovská rána a vedlo z něj mnoho vedlejších průsmyků na Sluneční stranu.

Uvnitř soutěsky stálo nespočet věží, vzniklých erozí nebo odlomením kusu skály. V okolních horách se nacházelo mnoho jeskyní, převisů a štol.

Průrva Turgosheimu měřila ze severu na jih nějakých šest kilometrů a více než čtyři z východu na západ. I když bylo slunce v nadhlavníku, stínily ji okolní vrcholy. Mocné sluneční paprsky dosáhnou jenom na nejvyšší věže.

Soutěska byla posetá spadlými balvany, sutí a naplaveninami prastarých řečišť. V hlubokých jeskyních na úpatí přežívali v nevědomosti trogové, stvoření na nižším vývojovém stupni. Zpočátku byli naši předci nuceni využívat tato hloupá stvoření, dokud neobjevili Sluneční stranu s bohatými lesy a jezery a také se szganskými usedlostmi.

Zkrátka průrva Turgosheimu se od těch dob příliš nezměnila, jenže zpočátku byla liduprázdná, až na hrstku lidí Turga Zolteho. Ti jako první obydleli věže a hrady. Turgosheim jim připadal obrovský, i když ve skutečnosti zaujímá jen malé území. Sice je menší než Stará hvězdná strana s tyčícími se skalisky a nekonečnou kamenitou plání, těm několika lidem však musel připadat gigantický. Měli zde vždy hojnost trogského masa a později i sladšího masa ze Sluneční strany. V prvních letech po jejich příchodu bylo všeho nadbytek.

Vystavěli si obrovské hrady a opatřili je zařízením z kostí a chrupavek. Schodiště vysokých věží byla potažena naolejovanými kůžemi, aby imitovala hrady na Hvězdné straně. Naši předci také zprůchodnili průsmyky na Sluneční stranu a při západu slunce tudy vyráželi na lov do okolních lesů. Před rozbřeskem se se svou kořistí zase vraceli. Život byl jednoduchý a Vampýři prosperovali... nějakou dobu.

Žilo se jim dobře a rychle se množili. Turgo se mrtvý zřítil do bažiny a z jeho těla vyrostly houby, takže se na Sluneční straně nakazilo mnoho zvířat i lidí. Někteří se k turgosheimským Vampýrům přidali a nikdo proti tomu nic nenamítal. Příchozí sice byli nízkého původu, nebyli nositeli pravého upírského vejce, s jejich pomocí však byli Vampýři silní. V soutěsce bylo stále dost místa, postupně jej však ubývalo!

Vládci zplodili potomky, stejně tak se množili příchozí z bažin, a za nějakých šest set let byl Turgosheim přelidněný. I ty nejmenší jeskyně a nejnižší věže byly obydleny a vampýrské vlajky vlály nad každým kopečkem. Získat nějaký hrad bylo velmi těžké a mladí vládci museli vzít zavděk obydlími, která byla ještě před několika lety odmítnuta jako obyčejné brlohy.

Mezitím zoltaistické hnutí ztrácelo své příznivce. Bylo těžké vzdát se světských potěšení, když bylo všude kolem tolik dobrot, dosažitelných jen kratičkým letem přes průsmyky. Naši předci se opájeli krví a spokojenost pijavic byla jejich jedinou starostí. K ukojení chutí bohatě postačovaly nájezdy na kmeny Szganyů. Jak to však mohlo skončit? Stále víc a víc Vampýrů a míň a míň místa...

Muži chodí do války ze dvou důvodů. Aby se uživili nebo rozšířili svá území. Ne, vlastně ze tří. I ten nejmírumilovnější člověk by zaútočil, kdyby se ho jeho soused snažil připravit o majetek, jídlo nebo prostor. Ani Vampýři v tomto směru nejsou výjimkou. Pořád bylo sice dostatek potravy, prostor však byl omezený. Méně vznešení vládci v přízemních domech záviděli ostatním vysoké věže, staří mládenci v těsných jeskyních si mohli nechat o vznešených vládkyních jen zdát. Nově zrození Vampýři se museli spokojit s kdejakou skulinou na dně rokliny.

A jestli se jim to líbilo...?

Byl to důvod k válce!  

Mladí a méně významní vládci se spojili a začali shromažďovat otroky, pobočníky a válečníky v nepovolených počtech. Pak vyrazili dobýt ten nejvyšší hrad. V každém patře bydleli tři až čtyři šlechtici a všichni do jednoho byli zabiti, propíchnuti kůlem a s useknutou hlavou upáleni. Noví hradní páni byli tak rozdivočelí z prolité krve, že začali útočit jeden na druhého. Většina šlechticů však nepěstovala nepovolené válečníky. Obávali se spravedlivého trestu.

Po každé vlně bojů zjistili vítězové i poražení, že jsou úplně vyčerpaní, a podnikali zběsilé nálety na Sluneční stranu doplnit síly. Je pochopitelné, že jak se naši předkové snažili nabrat energii pro nové boje nebo pomstu, zdecimovali szganské kmeny. Nikdy nepomysleli na budoucnost a téměř vyhubili životně důležitou szganskou populaci! I když tomu - alespoň někteří - vzdorujeme, stejně musíme uznat, že krev znamená život. V těch dobách však začala szganská krev valem docházet!

Zdravý rozum nakonec přece jen zvítězil. Vládci vyhlásili slavnostně Klid zbraní a sešli se k jednání. Téměř třináct set let po těchto událostech můžeme stále považovat za štěstí, že se mezi těmi horkými hlavami našlo i několik rozumných. Pochopili, že je Turgosheim v porovnáním se Starou hvězdnou stranou velmi malý. Nacházel se v malém průsmyku, ani hory kolem nebyly rozlehlé, a Sluneční strana za nimi už vůbec ne. Bylo jasné, že zničením Sluneční strany by zničili i sami sebe. Pochopili, jak blízko jsou záhubě. Tehdy padlo následující rozhodnutí:

Už žádné války, alespoň na nějaký čas ne. Vzkříšení zoltaismu. Zákaz náletů i lovu na Sluneční straně. Výroba dalších válečníků se stala nelegální. Do Turgosheimu se vrátil mír... ale za jakou cenu! Za cenu potlačení vampýrských pudů, zákazu územní expanze a zavedení odvodů otroků. Tato pravidla platí do dnešních dnů a my všichni jsme se je zavázali přísahou na své erby dodržovat.

Samozřejmě se občas vyskytly boje, někdy i války, nikdy však natolik ničivé, aby byly nebezpečné pro všechno Vampýrstvo. A vydrželo to tak velmi dlouho... Jenže... časy se mění a mezi nás se nenápadně vkrádají změny. Co tím přesně myslím? Je to prosté. Turgosheim se znovu přelidňuje velkým množstvím otroků, pobočníků, vládců a vládkyň. Tentokrát jsme ale historií už dost poučeni a nesmíme to nechat dojít tak daleko, abychom začali bojovat jeden proti druhému.

Zkrátka, musíme rozšířit území! - jenže směrem ven a vyhnout se tak vnitřním sporům. Někteří z nás možná dokonce cítí potřebu úplně se zřeknout učení Turga Zolteho a nechat se ovládnout parazity. Bojí se stagnace svých pijavic, které představují hnací sílu celé vampýrské rasy!

Takže expanze - ale kam? V tomto pohoří se nachází jen jediná soutěska zastíněná před sluncem a vhodná pro život. Turgosheim. A kde máme čerpat další krev pro nové vampýří vládce a vládkyně? Sluneční strana už začíná citelně pociťovat břemeno odvodů, stejně jako tomu bylo před mnoha stovkami let. Szganyové se nechtějí množit. Někteří raději zabíjejí novorozené holčičky a mrzačí chlapce, než aby je nechali později odvést. Klidně se vzdají veškeré úrody, ovoce, vína, zrní i dobytka. Přivést děti na svět je vážná věc, proto se jich hůře vzdávají.

Nemůžeme zabránit ani jejich zdrženlivosti v oplodňování žen. I když by někteří vitální vládci určitě uvítali takové... mise na Sluneční stranu, z vampýrského semene se rodí zase jen Vampýři a těch máme přebytek.

Takže znovu opakuji - jediným řešením se zdá být rozšíření území. Stále však zůstává otázka, kam máme expandovat? Do jaké bájné úrodné země? Ano! Do doslova legendární země - na Starou hvězdnou stranu!“

Maglore se odmlčel a místností se rozlehl tlumený hovor. Na začátku projevu byl sice občas slyšet nějaký hluk, zakašlání, šoupání křesel, šepot, nakonec se však na něj zaměřila veškerá pozornost. Cítil tíhu upřených šarlatových pohledů a víry horkých, hloubavých myšlenek. Počkal, až všechno utichne a pokračoval: „Jak všichni víte, jsem věštec. Můžu vidět budoucnost a také číst myšlenky. Po mnoho let jsem opatrně sledoval Hvězdnou stranu. Opatrně proto, že ještě před nedávném měli Staří Vampýři svého vlastního čaroděje a mezi Šejtánovými potomky bylo množství nadaných telepatů! Cítil jsem v těch západních dálavách jejich přítomnost a poznal, že ovládají Sílu z jiných světů!

Před osmnácti lety se tam rozhořela válka. Po ní následovalo období míru a ke mně se za tu dobu nedonesla jediná myšlenka. Až nakonec...

Nakonec, před čtrnácti lety, nadešel čas takzvaného Světla na západě. Ti s citlivýma očima ho mohli spatřit jako bílou záři vycházejícího slunce, ale odjinud, než odkud obvykle vychází. Pomalu dohasínalo, až úplně zmizelo. Vnímaví lidé však cítili chvění pukající země. Někteří měli sny, jak se valí jako kulový blesk hluboko pod podlahami hradů, a s úlekem se probouzeli. I já jsem se tehdy probudil, do mysli vypálený neznámý symbol, který od té doby nosím na svém erbu.

Co asi mohlo být tím bílým světlem?

Já, Maglore, jsem vypracoval teorii. Mám za to, že poslední z čarodějů Starých Vampýrů na Starou hvězdnou stranu přivolali zkázu, která je všechny zahubila. Snad... ale také se mohu mýlit. Třeba se stále skrývají ve svých hnízdech, mlčí a čekají. Jenže na co? A jak dlouho? Nemůžeme to nijak zjistit, pokud se tam sami nepodíváme...“

Věštec pokrčil rameny a podrbal se na bradě. Jeho role skončila a byl rád, že se už může posadit.

Místo něj povstal Vormulak a pozvedl ruku, aby přítomné utišil. Chvíle hrobového ticha, následující těsně po Maglorově vystoupení, se rázem změnila ve změť výkřiků a dotazů mladých Vampýrů, které Věštcovy narážky na výpravy a dobrodružství - možná dokonce i válku - vzrušily na nejvyšší míru.

„Počkejte!“ Zvolal Vormulak. „Počkejte!“ Opakoval, když šum přerostl v bouři hlasů. Nakonec však začal hluk postupně utichat a všichni se ve svých křeslech naklonili, aby Vormulaka lépe slyšeli. Všichni kromě Wrathy, která nenápadně gestikulovala na své nohsledy. Maglore tyto tajné signály vycítil, nesnažil se ale zatím Vormulaka nijak zneklidňovat. Stejně už bylo po všem a Wratha by s tím nic nenadělala, může se jenom vztekat!

Ostatní Vampýry však už Vormulak plně ovládal a s nadšením čekali na jeho další slova. Pohlédl na Maglora po své pravici, pokýval hlavou a řekl: „Váš dík patří učenému vládci z Runového hradu, který nám všem dopodrobna vylíčil historii a pozadí záležitostí, se kterými se dnes musíme potýkat. Tedy alespoň jejich většiny...“ Mluvil hlubokým, temným a spikleneckým tónem. Odmlčel se a v sále nastalo naprosté ticho. „Jsou tu ale ještě jiné skutečnosti, na něž vás chci upozornit.“

Wratha byla rázem ve střehu a s ještě větší naléhavostí vysílala tajné signály. Vormulak zatím zahájil řeč, která nepochybně skončí řadou závažných obvinění.

„Za prvé,“ začal Vormulak. „Maglore už zmínil pěstování nepovolených válečníků schopných letu. V Turgosheimu je to přísně zakázáno od jeho počátků. Za druhé, rozšiřování území je zde také zakázáno, a výjimka bude povolena teprve v budoucnu, a jen na území dostatečně vzdáleném od Turgosheimu. Brzy se budeme muset pohnout jinam, válečné zbrojení však stále zůstává zločinem! Za třetí, jedná se o otroky, téma, které bude mnohým z vás blízké, kvůli jejich... nedostatku? Zatímco obilí, dobytek, ovoce a víno ze Sluneční strany byly vždycky rozdělovány spravedlivě a podle okamžitých potřeb, lidské zdroje byly přidělovány na základě naprosté náhody. Ano, .naprosté'...

Bylo to nutné, protože jinak by výkvět szganských žen okamžitě putoval k Zindevar, Grigorovi Chlípnému a několika jiným mladým vládcům, zatímco szganští mladíci by skončili u osob s opačnými dispozicemi. Nikoho tím nechci urazit - jsme, jací jsme, a ničí potřeby by neměly být brány na lehkou váhu.

Jenže -“ pokrčil rameny, „- občas se kolo štěstěny neotočí správným směrem. Ten, kdo by potřeboval mladé dívky, dostane chlapce a naopak. Časem se to většinou napraví, neboť máme ve zvyku mezi sebou obchodovat a směňovat. Protože je tento systém založen na náhodě, funguje - nebo spíš fungoval - velmi dobře. Avšak v poslední době...

Ano, činil jsem zatím pouze narážky. Nyní bych je chtěl specifikovat!“

Zpříma se zadíval na Wrathu, přes vzdálenost stoluji sjel pohledem odshora až dolů. Oplatila mu pohled, aniž by ztratila cokoliv ze své sebekontroly. Maglore jí v mysli četl jediný výkřik: Utéci! 

Pohledem přelétl ostatní sedící: bezvýraznou tvář Gorviho Křiváka, jehož mysl byla stíněna neproniknutelným bílým závojem, bratry Wrana Zuřivého a Spira Smrtookého ze Šíleného hradu - první z nich vypadal nevzrušeně, zatímco druhý zkroutil tvář v zuřivé grimase (tvářil se tak vždycky, když ho někdo zahnal do úzkých). Noma Canison vypadal jako pes více než kdy jindy a svýma zvířecíma očima těkal sem a tam, nejčastěji však sledoval Wrathu. A konečně Vasagi Sosák. Jeho myšlenky byly zvláštní jako vždycky, stejně jako byl on sám. Maglore v nich však občas nějaké zrůdné válečníky zahlédl a věděl, že Vasagiho detailní znalosti metamorfhího masa by mu umožnily stát se prvotřídním výrobcem.

Všichni do jednoho mimovolně odsedli od stolu, občas vrhli nenápadný pohled přes rameno, jako by se chtěli přesvědčit, že je úniková cesta volná, a snažili se ovládnout zběsilý tlukot srdcí.

Vormulak přestal sledovat Wrathu a každého po řadě koupal v šarlatovém ohni svého pohledu. Nakonec k nim promluvil: „Po dlouhá staletí jsou všem Vampýrským šlechticům známy tresty za porušení našich zákonů. Tresty mohou být mírné nebo kruté, záleží to na míře provinění. Nedávno byla vznesena jistá obvinění, která jsem já, Vormulak, osobně prověřil. Prvním je záležitost nových otroků a nespravedlivého rozdělování. Nespravedlivého? Ano! Vládce Grigor z Ponurého hradu se plným právem cítí nespokojen se svým posledním přídělem, protože rozdělování je už delší dobu zmanipulované!“

Cože?! Překvapené, rozzlobené myšlenky létaly místností, jako by až na výjimky pocházely z jediné mysli. Samozřejmě, že pro některé z přítomných nebyla Vormulakova obvinění ničím novým. Většina však zůstala s ústy dokořán a zlostně kmitajícím rozeklaným jazykem, s rozšířeným chřípím a široce otevřenýma očima podlitýma krví. Grigor bouchl pěstí do stolu tak silně, že se třásl ještě dlouho potom. Na chvíli vzteky oněměl, ale v příští minutě bude určitě požadovat jména viníků.

Možná, že už jednoho znali. Noma Canison se nějakým způsobem dostal ze svého místa u stolu k otevřenému oknu, rozhrnul závěsy a vyklonil se ven. Okamžitě se na něho všichni podívali. Otočil se a potácel se zpět do sálu.

„Taková zrada!“ vyštěkl a pod ohrnutými pysky mu zasvítily zuby šelmy. „Podvádět při losování! Dělá se mi z toho špatně! Zvedá se mi žaludek z nedostatku čerstvého vzduchu...“

Noma kulhal směrem k Wrathinu konci stolu, blíž ke klenutým dveřím sálu a schodišti, vedoucímu na přistávací plošinu. Maglore si pomyslel: Dával někomu znamení! Tam za tím oknem něco čeká! 

Vormulak však pokračoval, evidentně bez jakéhokoliv podezření. „Za druhé,“ znovu pozvedl ruku v uklidňujícím gestu, „dochází zde k výrobě válečníků překročující povolený počet. Mám důvod se domnívat, že se tato monstra líhnou v jistých hradech dokonce i v tomto okamžiku!“

Cože!? Ozval se znovu rozzlobený výkřik kolektivní mysli. Dříve než se však mohli dostat ke slovu, Vormulak pokračoval.

„Ano, válečníci!“ hřímal Vampýr, dávaje konečně průchod dlouho potlačovanému vzteku. „A ptám se vás, k čemu jim jsou, když ne k válce? Ale dost. Teď odhalím viníky!“

Gorvi Křivák, dvojčata z Šíleného hradu a Vasagi Sosák se přidali k Nomovi Canisonovi, který už stál u Wrathina křesla. Vormulak na ně ukázal a pohledy všech přítomných sledovaly směr jeho třesoucího se prstu. „Tady je máme!“ Vyplivl ta slova, jako by byla otrávená. „Jejich kradmý ústup je nejlepším přiznáním viny. Vidíte, jak Noma stáhl ocas mezi nohy? Jako prašivý vořech. I Vasagi Sosák se hlásí ke svým kumpánům! Ani Gorvi Křivák nebyl nikdy tak zrádný, jakým se stal teď. U Wrana a Spira ze Šíleného hradu nakonec šílenství opravdu propuklo!“

Wratha vstala z křesla a ostatní ji obklopili. Všichni společně couvli ke dveřím.

„Vidíte, jak utíkají?“ křičel Vormulak. „Vždyť se tak sami prozradili! Ptám se vás, jednali by takhle, kdyby byli nevinní? Utíkají se svým vůdcem a strůjcem celé této zrady, o kterém znovu opakuji: povznesla se příliš vysoko! Proč jste tak rozrušení? Všichni se uklidněte a posaďte se. Však oni daleko neutečou.“

Mnoho rozčilených vládců a vládkyní vstávalo ze židlí a instinktivně sahalo po bojových rukavicích. Ty však byly mezitím nenápadně uschovány v předpokoji sálu. Jiní se výhružně pustili k Wrathinu křeslu, Vormulakovo zahvízdání je však zadrželo.

Byl to krátký, uši drásající hvizd... a příkaz zároveň. Mohl sice svého válečníka lehce přivolat telepatickým rozkazem, hvízdl však schválně, otevřeně, aby všichni věděli, co se chystá udělat. Všichni do jednoho pochopili, že Wratha je v pasti.

Všichni kromě Maglora, který uvažoval: Jak to, že neprodělala svou zrůdnou proměnu? Jak to, že je tak klidná? A hned si také odpověděl: Protože teď není čas na zuřivost, ale na přemýšlení. Kalkuluje do posledního okamžiku! 

„Teď sklapni!“ zasyčela Wratha a potvrdila tak Maglorovy domněnky. Zpoza své netopýří róby vytáhla zvláštní předmět - měchýř nějakého malého živočicha připevněný k plechové trubici. Tou na ně namířila. „Česnekový olej,“ informovala je, lehce přitom mačkajíc měchýř. Z trysky vystříkl jemný sprej a zůstal viset ve vzduchu jako mlha.

Důsledky byly okamžité. Puch česneku se rozšířil sálem a rozzuření Vampýři se s nadávkami seskupili kolem Vormulaka v čele stolu. Tváře jim zbledly, vypadali skoro nemocní a zběsile se snažili dostat co nejdál od Wrathiny nelegálně držené zbraně.

Ze schodiště se ozval zuřivý zvířecí řev a zvuk o sebe třených plátů chitinového brnění. Wratha je varovala: „V zásobníku mám dost jedu na to, abych vás tu všechny do jednoho nahnala na celý den do postele, a některé možná navždy! Odvolej svou stvůru, Vormulaku, nebo pocítíš následky! Jestli se na mě tvůj strážce třeba jen křivě podívá, věř mi... vystříknu to na vás všechno!“

Vormulakův osobní strážce se objevil ve dveřích. Byl to sice poměrně malý válečník, nevážil víc než jednu nebo dvě tuny, byl však neobyčejně ohyzdný. Netvor ježící se háky, klepety a bodci. Jeho břidlicově šedé a chitinově modré brnění rachotilo, když se štířím pohybem blížil ke skupině šesti obviněných. Měl nepochybně vražedné záměry.

„Vormulaku!“ Wratha odkryla tesáky, připravená použít svou zbraň.

„Stůj!“ Zařval vládce hradu na válečníka, který se s řinčením zarazil. Potom řekl Vormulak Wrathe: „Paní, nač to oddalovat? Můj válečník nemá za úkol ublížit vám, ale postarat se o to, abyste vy neublížila ostatním. Má vás dopravit na místo hanby a osamění, které si všichni zašloužíte!“

Ke všeobecnému údivu se Wratha rozesmála. „Cože? Ty nás pošleš: jako zlobivé děti na hanbu do našich hradů? Ne, to se mi nelíbí. Stará hvězdná strana čeká a my budeme první, kdo získá nárok na slavná orlí j hnízda a poklady legendární Sluneční strany.“

„To určitě,“ odtušil Vormulak a úsměv jí vrátil. „Ano, vím, jak jsi ambiciózní. Jenže Wratho, tvé plány nevyšly! To je tvůj trest. Zatímco jsme tě tady zdržovali, naši nejspolehlivější pobočníci porazili tvé válečníky, neboje rovnou zlikvidovali ještě v laboratorních kádích. Teď už jsou tví utajovaní válečníci mrtví, nebo přeprogramování na nové pány, stejně jako těch psů, kteří se k tobě přidali. Že se dostaneš jako první na Starou hvězdnou stranu? My tvrdíme, že budeš poslední!“

Wratha se znovu rozesmála, až se prohnula v pase a namířila zbraň na Maglora. Na takovou vzdálenost sice nemohla dostříknout, přesto mu ztuhla krev v žilách. „Ty, telepate!“ Zasyčela. „Zloději myšlenek. Neboj se, věděla jsem o tvém šmírování už pěkných pár desítek let! Mohl jsi ale vyčmuchat jen myšlenky, které jsme sami uznali za vhodné! Navedli jsme tě na špatnou stopu, Věštče!“

Pak ukázala na Zindevar. „A ty, zatracená babizno. Hned jsem tě prohlédla. Od samého počátku jsi na mě žárlila! Kdyby tehdy nebylo Devetaki, která tě přemluvila, vetovala bys moje povýšení a vzala si mě pak jako... jako svou společnici! Jak sis vůbec někdy mohla představovat, že já, Wratha, bych vlezla do stejné postele s někým, jako jsi ty! Myslela sis později, že nepodplatím tvé zvědy a nedám jim to, co jim sama poskytnout nemůžeš? A že mezi nimi bylo opravdu pár hezkých chlapců, milá vládkyně Babí mízo! Moc ti děkuji! Všechny jsem je vyzkoušela, než jsem je k tobě poslala zpět - ale bez požadovaných informací. Přesněji řečeno s mylnou informací!“

Nechala Zindevar prskat a klít a obrátila se k Devetaki. Ta si ve vzteku sundala masku, takže odhalila svoji zničenou tvář. „A ty, Devetaki, vždyť jsi bývala mou přítelkyní,“ řekla tišším a méně nenávistným hlasem Wratha. „Tolik jsem tě obdivovala! Ale přidala ses k mým nepřátelům a stala se tak jednou z nich...“

Pohodila hlavou. „Takže, všichni jste blázni... ale nikdo není větší blázen než ty, Vormulaku! Co jsi to říkal? Válečníci líhnoucí se v mých tajných laboratořích? Jenže já říkám: už se vylíhli!“

Po třetí se rozesmála a Noma Canison pozvedl čenich a zavyl jako vlk. Byl to přízračný zvuk, nesoucí se skrz vysoká okna do soutěsky Turgosheimu. A stejně jako předtím Vormulakův hvizd, i toto byl povel - okamžitě uposlechnutý!

Mezitím však Grigor Chlípný zakřičel: „Nenechme je utéci! Bojíme se snad zápachu? Jestli ta děvka svou zbraň použije, bude na tom s celou svou bandou zrovna jako my! Vormulaku, přikaž svému válečníkovi, aby je roztrhal na kusy!“

Vládci i vládkyně si dodali odvahy a znovu vykročili. Vormulakův strážce čekal na další rozkazy. Teď vycítil nové napětí a pochopil, že těch šest Vampýrů jsou spojenci. S řinčením kolem nich obcházel, sledoval je, všechny bodáky a kleště v pohotovosti. Wratha na něho namířila sprej - pak na ostatní šlechtice - a znovu na válečníka. Přestávala se ovládat a její dívčí krása se začala zrůdně měnit.

Najednou...

Najednou se Noma Canison rozesmál! Zvrátil přitom hlavu a otřásal se jako liška vytřepávající z kožichu blechy. Uslyšeli nový zvláštní zvuk - i když ne, vlastně prastarý známý zvuk - který zaplavil celý Vormulakův hrad. Bylo to chvění a prskání hnacího systému létajících válečníků!

Závan větru vrhl závěsy v oknech dovnitř sálu. V příštím okamžiku je však urvalo obrovské opancéřované tělo, které vletělo dovnitř, padlo na podlahu, až se dlaždice rozletěly a prudce se zarazilo uprostřed místnosti. Byl to válečník, ale jaký!

Kdyby byl Vormulakův ubohý strážce šestkrát větší, stejně by se téhle příšeře nemohl rovnat! Kromě toho byla vyrobena k letu, což projevila svou přítomností v nejvyšším patře Vormulakova hradu, které se nacházelo asi šest set metrů nad zemí.

„Vidíte?“ Zařvala Wratha s divokou radostí, když z poničeného balkonu začaly odletovat kusy zdiva a chrupavkových ozdob a okolím se zvedl mrak dusivého prachu. Válečník se snažil vyprostit obrovskou hlavu zpod strhnutých závěsů a místnost zaplavil jeho kyselý dech. Wratha vykřikla: „A tohoto jsi také přeprogramoval na jiného pána, Vormulaku?“

Jako všichni vampýrští válečníci, i tenhle byl nepřirozeným hybridem - rouhačstvím proti zákonům přírody - ale v jeho případě to bylo ještě výraznější. Kdysi se na Staré hvězdné straně vyráběla krutější, větší a zrůdnější stvoření, než bylo toto, většinou z lidského a metamorfhího upírského masa. Tady v Turgosheimu však ještě nikdo nic podobného neviděl.

Válečník připomínal stroj, vyrobený k šílenému mrzačení a vraždění. Měl červeně skvrnité břicho se stříbrným brněním, na němž se odráželo kmitání plynových hořáků v sále. Bezpochyby se jednalo o výtvor Nomy Canisona, protože hlava válečníka kdysi musela patřit zrůdně zmutované lišce! Na čele mrkalo v půlkruhu množství šarlatových očí a stejné řady se nacházely na obrněných bocích netvora.

Z hlavy se šklebily troje čelisti vybavené obrovskými tesáky masožravé šelmy - jedny vepředu a dvoje po stranách. Bez problémů by pozřely celého člověka. Vlasy měl tvor rudé a hrubé, podobné chlupům svého stvořitele a umocňovaly jeho liščí vzezření. Rudé chlupy také trčely mezi pláty brnění a chránily netvorovi břicho.

Přes prsa mu na brnění visela řada plynových měchýřů a k zubaté páteři bylo připevněno hrozivé množství klepet, bodáků, háků, pilovitých ostří a kyjů. Z pokoveného břicha trčelo několik nabitých kuší. Z trubic rozmístěných kolem těla jako chapadla chobotnice se každou chvíli vyvalil odporný zápach. Na šířku musela mít ta zrůdná věc nejméně tři metry, na výšku možná čtyřikrát tolik.

Mračno prachu se pozvolna usadilo a příšerný válečník přehlížel mnoha očima místnost. Maličký mozek byl připraven na jakýkoliv příkaz svého pána a stvořitele.

Ze sálu vedlo kromě klenutého vchodu ještě několik dveří. Jedny takové byly za Vormulakem, jenž stál jako zkamenělý v čele stolu. I kdyby chtěl odpovědět na Wrathin výsměch týkající se přeprogramování válečníka, nebyl by toho schopen. Sotva se totiž vzpamatoval z paralyzujícího šoku, obrovský útočník začal řvát!

To už bylo pro Vampýry příliš. Všichni vládci i vládkyně se dali na útěk, až na těch pár nešťastníků, které srazil válečníkův přílet k zemi. Snažili se sice dostat zpod trosek nábytku a utéci, stále však byli v dosahu strašlivých chapadel.

Zabít! vyslal Noma Canison telepatický rozkaz. Netvor se vrhl mezi potlučené šlechtice a rval je zuby jako vlk králíky. Jednoho prohodil vytlučeným oknem, jiného rozdrtil nohama. Poté se vztyčil a plnou vahou dopadl na stůl, jehož kousky se rozletěly na všechny strany.

To už bylo na Vormulaka příliš.

Společně s davem vyděšených hostů se vrhl ke dveřím a stačil ještě vyslat signál do zmatené mysli svého drobného strážce: Zabij je - všech šest! 

Stvoření se bez meškání vrhlo na Wrathu a jejích pět společníků. Ta namířila zbraň, zmáčkla měchýř a vystříkla obsah do rozhorlené tváře válečníka. Netvor vdechl česnekovou mlhu rovnou do plic, do svého upířího organismu... a překvapeně odskočil... aby se s ještě větší zuřivostí vrhl vpřed, roztřesený horečkou a napůl udušený.

Mezitím však Noma přivolal svého válečníka.

Ten dvěma mocnými skoky překonal vzdálenost celého sálu a zaplavil přitom okolí odporným plynem ze všech trubic. Vormulakův strážce nad sebou zahlédl tu obrovskou hmotu a couvl. Nomova stvůra ho zvedla v obrovských kleštích a bez zaváhání začala tělo čtvrtit.

Všechno se to odehrálo v několika vteřinách, možná minutách. Netvor vrážel do těla bodáky a páčil od sebe klouby, obrovské nože řezaly a trhaly maso, do kostí se zařízly pily. Vormulakův válečník v agónii vydal vysoký, nervy drásající jekot. Větší válečník spokojeně zamručel a bylo slyšet, jak oddělované kusy těla dopadají na podlahu. Roztříkly se tělesné štávy: šedá, žlutá a červená; místnost zaplavila narůžovělá, páchnoucí mlha.

Teprve potom řev ustal...

Nomovo monstrum znovu zamručelo (znělo to zhnuseně, nebo možná zklamaně), odhodilo chvějící se kus kouřícího masa, otočilo trojhubou hlavu na trosky sálu a nakonec se zahledělo na bledé tváře, zírající vyděšeně ze dveří.

Noma Canison se smál jako šílený, poskakoval a tančil radostí. Náhle ustrnul, padl na všechny čtyři a z tlamy se mu začaly řinout sliny. Po chvíli podruhé poručil: Zabij je! Šarlatové oči mu svítily jako plameny.

Jeho válečník se rozběhl sálem, odhazuje trosky nábytku.

„Ne, počkej!“ vykřikla Wratha, chytila Canisona za paži a pomohla mu vstát. „Žádný válečník by je v chodbě nedohonil. Je příliš úzká, s mnoha zákruty a odbočkami. Zbytečně bys plýtval jeho silami.“

Všech šest spiklenců se rozběhlo sálem, když se náhle obří válečník zastavil. Wratha vykřikla: „Vormulaku, Maglore, Zindevar, Devetaki a všichni ostatní! Pamatujte si: byli jste to vy, kdo zaútočil první. A neudělali jste tak ze strachu, ale ze žárlivosti! Já ani nikdo z mých pěti mužů vás nechtěl nijak ohrozit. Myslíte, že bychom chtěli zničit celý Turgosheim? To přece není možné ani s tuctem válečníků, jako je tento. Máme jen čtyři... zatím.

Jsou čtyři, všichni vyzkoušení a letuschopní, vyrobení z kvalitní upírské hmoty, když pominu všechny jiné materiály ze Sluneční strany. Ano, běžte do háje se svým přidělováním otroků! Obrovští válečníci jsou právě na cestě k tajné jeskyni, kde jsme ukryli zásoby potravin, létavce a válečníky. S nimi se chystáme přeletět Velkou rudou pustinu. Takový byl odjakživa náš plán. Nechtěli jsme rozpoutat válku s vámi, ale letět na západ do orlích hnízd na Staré hvězdné straně a tam začít nový život. Jenže vy jste hamižní, chtěli jste mít všechno pro sebe, a teď nám můžete naše prvenství jen závidět.

A Vormulaku, opravdu mě mrzí, že budu muset zklamat tebe i tvé pobočníky. Tví lidé v našich domech nenajdou nic kromě několika otroků a prázdných laboratoří. Můžete si klidně vzít všechno, co tady stejně musíme nechat. Beze všeho se nastěhujte do našich hradů. Už je nebudeme potřebovat.

Letíme na západ - běda tomu, kdo se nás opováží pronásledovat! Postavili jste se proti mně a mým společníkům, takže jste našimi nepřáteli. Kdo se něčeho takového odváží, rychle si s ním poradíme!“

S pěticí mužů se vydala ke schodišti, vedoucímu k přistávací plošině. Než však prošla klenutým vchodem, zarazila se a otočila se.

„Vormulaku a Maglore, ne abyste někoho venku telepaticky varovali! Jestli budeme mít při odletu z našich hradů jakékoliv potíže, Nomův válečník vypustí obsah svých měchýřů rovnou do vašich skrýší! Určitě jste nikdy neměli rádi pach česneku - teď byste mu na chuť teprve nepřišli!“

S těmito slovy zmizela a spolu s ní i ostatní zrádci.

V tajných únikových chodbách se Vormulak a ostatní Vampýři rozdělili. Chodby byly vytesané lidmi a vnitřkem skály ústily na venkovní schodiště, vedoucí do nižších pater. Byla to však dlouhá cesta a na jejím konci by museli čelit čemukoliv, co by na ně mohlo venku čekat. Wratha a její banda nejspíš brzy opustí se svými pobočníky hrady. Ti už jsou asi připravení a v temnotě noci čekají, aby se později jako mračno hmyzu rozletěli k západu.

Co když však za sebou nechali válečníky střežící jejich odlet? Nechali zde jedno monstrum a měli jen Wrathino slovo, že ostatní jsou už pryč. S hrůzou si představovali, jak je někde na venkovním schodišti přepadne příbuzný netvora, který právě řve a prská v sále!

Vampýři se proto dál krčili v přeplněném úzkém tunelu a kleli. Nakonec se Maglore uhodil do čela a vykřikl: „Noma si zavolal svého válečníka! Naše obležení skončilo!“

Telepat měl pravdu. Válečník s řevem vypustil trochu kyseliny směrem k tajné chodbě a odšoural se k oknu. Na okamžik strnul s hlavou vykloněnou ven, nakonec se však vznesl do noci. Zbytek balkonu se pod jeho vahou utrhl a zřítil na nádvoří. Vše utichlo, jen ve vzduchu zůstal těžký, odporný puch.

Se zacpaným nosem vyběhli z úkrytu Vormulak, Maglore i ostatní a spěchali k oknu. Kolem věže hradu zrovna zakroužila Wratha na létavci, následována dalšími odpadlíky aNomovým monstrem. Prchala a neexistoval způsob, jak jí v tom zabránit.

Noční vzduch k nim donesl její smích a prosté varování: „Vormulaku... klidně si za námi pošli své válečníky a pobočníky. Myslím, že na to, abychom je rozmetali po obloze, můžeme jednoho z našich obětovat. Sbohem!“

„Ať už na tebe čeká na Hvězdné straně cokoliv,“ zakřičel na ní, „nikdy se zpět nevracej! Víš, co by tě čekalo!“

Odpovědí mu byl jen doznívající smích...

*    *    *

Velké hrady Turgosheimu zachvátila nezvykle horečná aktivita. V podzemích byly zřizovány nové laboratoře a opravovány staré. Ještě před východem slunce se rozšířila zpráva, že byl odvolán zákaz výroby válečníků!

Hrady odpadlíků byly i se svým zařízením a otroky spravedlivě rozděleny. Stejně tak bylo naloženo s majetkem dvou vládců, zabitých Nomovou příšerou ve Vormulakově sále. Následovalo několikeré stěhování a hádky méně urozených vládců, kdo z nich zaujme uvolněné jeskyně.

V Runovém hradě si dal Maglore Věštec hodinu před východem slunce zavolat otroka Karze Biteriho. Měl se dostavit do místnosti v nejvyšším patře, která sloužila jako rozhledna a příbytek sifónovce. Karz se tomu místu vyhýbal a chodil tam, jen když byl čas krmení ubohého stvoření, které sedělo bez hnutí a jakýchkoliv myšlenek za staženým závěsem. Ani Vampýři se na něco takového nechtěli dívat.

Karz svého pána nalezl v podivném zasnění. S chmurným výrazem stál u okna a upíral pohled na Melancholický hrad na jihovýchodním konci Turgosheimu. Chvíli tak setrval, nakonec však zamrkal svýma zvláštníma očima, zaostřil je a upřel na Karze.

„Jelikož jsi inteligentní a zvídavý muž,“ promluvil obvyklým skřípavým hlasem, „už nejspíš víš, co se stalo.“

Karz nemohl jinak než přikývnout. „Částečně, pane.“

„Dobře. Teď bychom si o tom měli vážně promluvit.“ Chytil Karze za rameno a otočil čelem k sobě. „Měl bys to potom všechno zapsat do kronik Menduly Jasnovidného, jako součást moderních dějin Turgosheimu. Ještě předtím...“ (vedl Dějepravce k zataženému závěsu), „bych ti však chtěl připomenout radosti i strasti přílišné znalosti Wrathy. Vlastně, starosti spojené s poznáním kohokoliv z mých současníků.“

„Já... nezapomněl jsem to, pane!“ bránil se Karz.

„Mlč a poslouchej,“ poručil mu Maglore, když došli k závěsu, a otočil Karze tak, aby stáli tváří v tvář. „Víš, že se vládkyni Wrathe i přes všechny její zločiny nic nestalo. Ta čarodějnice utekla s celou svou sebrankou na Starou hvězdnou stranu. Co však máme dělat s jejich otroky, hrady a spojenci? Všechen majetek jsme shromáždili a rozdělili mezi sebou. A ti spojenci...“

„Spojenci, pane?“

„Samozřejmě,“ přikývl Maglore. „Samozřejmě.“ A po chvíli dodal: „Jak dlouho už jsi neodhrnul tento závěs, Karzi?“ Ruku držel na provaze na rozhrnování.

„Nějaký čas.“ Polkl Karz s náhle vyschlým hrdlem a přemítal, co může mít jeho pán za lubem. „Není to dávno. Umývám netvora, plním mu koryto a prohlížím ho, jestli nemá nějaká bolavá místa. Když ano, použiju vaši mast. Vím, že už je starý, a proto hlídám, aby se nezačal rozkládat.“

„Já vím,“ přerušil jej Maglore. „Znám tvé povinnosti. A vím, že jsi věrný a pracuješ pro mě svědomitě, Karzi. Znám však někoho - vlastně my oba ho známe - kdo byl nečestný, zrádný a nechal se svést a podplatit... Wrathou!“ Maglorův hlas byl najednou tvrdý a krutý. „Však už byl potrestán.“

„Co? Kdo?“ Karz dostal strach, i když ještě nevěděl, z čeho.

„Můj sifónovec už je starý, Karzi,“ vykřikl nakonec Maglore a chopil se provazu. „I když se o něj staráš tak dobře, brzy zemře. Nemá žádnoir vlastní vůli. Jak tedy může lpět na životě? Hlavně z tohoto důvodu jsem si pořídil sifónovce nového. Podívej se!“

Závěsy se doširoka otevřely a za nimi...

Za nimi seděli dva tvorové. Jeden byl vrásčitý, flekatý, ale stále ještě funkční. Druhý byl růžový a nový, ještě ne zcela... hotový. Dějepravec pozoroval ta neforemná těla za závěsem a věděl, že je ve skutečnosti nevidí celá. Oba seděli nad velkou nádobou plnou vody, ze které byl zásobován celý hrad. Staršímu tvoru stékala voda po kapkách z tlamy do mísy, jako slintajícímu idiotovi nebo nemluvněti. Kapající voda však byla dokonale čistá. Obě obrovská těla se rosolovitě chvěla tepem velikých srdcí, končetiny byly chytře amputovány u kolen a loktů a přilepené k zemi upířím slizem. Z něho tvorům trčely prodloužené a rozšířené žíly, vsazené do kostěných trubek a mizející otvory v podlaze.

Karz Biteri nemohl vidět (a radši si ani nepředstavoval) ty dlouhé metry živoucích vlásečnic, které se v kostěných obalech táhly celým hradem a končily ve studni Turgosheimu. Odtud nepřetržitě čerpaly vodu k potřebám sídla. I když se Karz snažil sebevíc, nedokázal tyto představy vypudit z mysli.

Podíval se pozorně na nového čerpacího tvora, na jeho vyholenou hlavu s čerstvými strupy a modřinami, svědčícími o nedávné operaci - odstranění mozku (nebo alespoň jeho většiny). Potom se zadíval na jeho prázdnou tvář a okamžitě ji poznal. Obličej a zbytek těla totiž nepatřil nikomu jinému, než Giorgovi Nanosimu, kdysi zvanému Osud. Teď mu z pahýlů končetin vyrůstaly trubice, zásobující hrad vodou.

Dějepravec se dál nedokázal ovládat. Vycouval od závěsu k oknu, vyklonil se a několikrát se z plných plic nadechl nočního vzduchu.

Maglore si přečetl jeho myšlenky a přistoupil k němu. „Takže jsi viděl, co potkalo Giorgeho. Bohužel nebyl tak nestranný, jak jsme věřili. V okamžiku, kdy se nechal získat Wrathou, zpečetil svůj osud. Stalo se.“

Karzova ramena se roztřásla. Maglore ho odtáhl od okna. „Cože? Ty by sis dovolil znesvětit svými zvratky Runový hrad? To by se mi nelíbilo! Běž si raději po svých povinnostech a připrav laboratoře. Brzy je budu potřebovat.“

Karz se vypotácel z místnosti a na nejistých nohou sešel po schodišti.

Maglore ho následoval, prošel dveřmi a otočil se. Nad nimi byl v basreliéfu vytesán erb, stejně jako nad všemi ostatními vchody v Runovém hradě. A právě na něm utkvěl jeho pohled.

Byl to znak, o němž se mu zdálo v době Světla na západě a který pojal za svůj. Nikdo nevěděl, co by mohl znamenat (pokud vůbec něco znamenal). Maglore však věřil, že se ve znaku skrývá nějaká mocná síla. Proč by ho jinak on, čaroděj, viděl ve snu?

Je to nástroj moci, co jiného?

Ptal se sám sebe, jaké jiné mocné síly asi Wratha nalezne na Staré hvězdné straně.

Část čtvrtá

Bratři - Útoky

I

Do rána zbývalo několik hodin a Hvězdná strana se topila v šeru před východem slunce. Vrcholy předělového pohoří, které v temnotě noci splývaly v jednu masivní zubatou siluetu, začaly vystupovat a nabývat rozličných tvarů. Brzy sem velkými průsmyky proniknou sluneční paprsky a zbarví hory do zlatova. Tato náhlá proměna temnoty ve světlo vždycky dokázala potěšit a dodat odvahy.

Takový byl alespoň názor Lardise, náčelníka Lidesciho Szganyů.

Zkusil si však představit, že by tady, na Hvězdné straně, musel strávit noc, nebo tu dokonce spát za stříbrného svitu měsíce a modrého třepetání hvězd! Při podobných myšlenkách vždycky Lardis cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě a po celém těle naskakuje husí kůže. Tělo i duši mu zaplavil pocit posvátné hrůzy a srdce se mu divoce rozbušilo...

Lardis podnikal tuto... co to vlastně bylo, pouť? ...tu exorcistickou misi na Hvězdnou stranu zhruba každých padesát dnů. Přešel kamenitou pláň k zničeným vampýrským hradům a poslednímu stojícímu, Kareninu, a průsmykem se vrátil na Sluneční stranu. Věděl, že by se na cestu nikdy nevypravil sám. Stíny minulosti by ho provázely na každém kroku a dotýkaly se mu páteře ledovými prsty děsu.

Tato výroční cesta byla svým způsobem opravdu exorcistickým rituálem. Měla mu ze snů vymýtit démony a zbavit jeho dny nočních můr. Každý podobný pochod přes hory v temnotě noci (kdysi to býval jejich čas!) mu měl vrátit ztracenou víru a důvěru, že už Vampýři nejsou a nikdy se nevrátí. Proto sem Lardis chodil a vždycky bude, dokud ho nohy unesou, aby se znovu přesvědčil o té nádherné pravdě, že se jich už nemusí bát.

„Jsou už navždycky mrtví,“ mumlal si pro sebe a z vyvýšeného místa předhůří, zvedajícího se nedaleko ústí průsmyku, se zadíval na Hvězdnou stranu. „Zprovozeni ze světa, zlikvidováni do posledního - a to v době, kdy si sami připadali na vrcholu moci, pohrávali si se svými oběťmi a přecpávali se krví! Všichni byli zabiti i se svými parazity: vládce Šejtis a dokonce i sám Šejtán Nenarozený, praotec všech těch zrůd, Sami předtím upálili vládkyni Karen v obrovském, nenávistném pekelném ohni. Všechna ta stvoření zla byla vymýcena. Možná... možná, že se i mezi nimi našli hodní Vampýři. Zemřít však museli všichni, protože i oni v sobě nosili zrnko zla.“

„Někteří z nich byli... ,hodní', jsi říkal?“ Vedle Lardise stál jeho průvodce a starý přítel Andrei Romani. „Opravdu? Vážně mluvíš o Vampýrech? Buď tedy, prosím tě, tak laskav a osvěž mi trochu paměť. Ať se propadnu, jestli si vzpomenu na jediného hodného Vampýra!“

Lardis po něm sklouzl pohledem a shovívavě pokýval hlavou. „Ale určitě by sis vzpomněl. Jsi jenom zaujatý. Co třeba takový Harry Pekelník, který prošel Bránou z jiných světů a postavil se bok po boku svému synovi v bitvě o zahradu? A co Obyvatel, který s otcovou pomocí zbořil všechna vampýrská hnízda na planině? Ano, a vládkyně Karen se společně s nimi postavila svému vlastnímu rodu!“  

Andrei se zatvářil překvapeně. „Svému vlastnímu rodu? Jejich jsi chtěl říct! Vždyť byla jako oni, Vampýrka! Stejně jako Harry Pekelník, který se objevoval a mizel v jediném okamžiku a vyvolával duše mrtvých. I jeho syn, nazývaný Obyvatel, se proměnil ve vlka a stal se pekelnou hrozbou. A vládkyně Karen? Copak jsi, Lardisi, zapomněl, že jsem byl u toho v zahradě, když vytrhla Leskoví Nenasytnému srdce a se smíchem se koupala v jeho krvi? Byla opravdovou Vampýrkou! Všichni bez rozdílu byli nakaženi zlem a neříkej mi, že někdo víc a někdo míň! Já tvrdím, že někde existuje bůh, který jich měl už konečně dost. A té noci si je všechny vzal, do poslední stvůry, a zanechal nás tu jako strážce míru.“  

Lardis a Andrei už byli oba v letech. Klouby jim už tak nesloužily, vlasy měli prokvetlé šedými prameny a ani zrak už neměli tak ostrý. Paměť jim však sloužila dokonale. Ani mnohem delší čas, než bylo čtrnáct let, by nedokázal vymazat takové vzpomínky. Přestože se spolu občas přeli, oba věděli, že ten druhý má svým způsobem pravdu, a vzájemně se doplňovali.

„Asi máš pravdu,“ povzdechl si nakonec Lardis. „Nejspíš je nejlepší, že byli zabiti všichni. Pořád však musím přemýšlet nad tím, co by se s námi stalo, nebýt Harryho, Obyvatele a Karen. Co by z nás teď asi bylo?“  

„Prach, pravděpodobně,“ odpověděl Andrei. „A už by nám nic nescházelo.“

„A naše děti?“

Na to Andrei odpověď neznal. Místo aby se o nějakou pokusil, otřásl se a přešlápl z nohy na nohu. „Na co sakra čekáme?“ Rozčileně změnil téma hovoru. „Kde je ten zatracený Nanin syn?“

„Já že jsem zatracený?“ Donesl se k nim hlasitý, smějící se hlas ze stínů v hloubi průsmyku. V příštím okamžiku se tam něco pohnulo a objevili se Nestor Kiklu a Jason, Lardisův syn. Vyšli na světlo a Nestor se znovu zeptal: „Otírá se tu snad někdo o mne?“  

„Ne, o tebe ne, ale o tvého zabedněného bratra Nathana,“ zavolal na něho Andrei v odpověď. „Musíme tu kvůli němu čekat!“  

Jejich křik se nesl průsmykem, odrazil se od horských stěn a vracel se zpět přes pláně Hvězdné strany. Lardisovi se to nelíbilo: naježily se mu vlasy vzadu na krku a zrychleným dechem nasával do plic ledový vzduch. Nelíbilo se mu ani nadávání na Nathana Kiklua, i kdyby mělo jít o žert. Nathan sice byl nemluva a podivín, ale měl mnoho tajemných schopností. „Mlč!“ řekl. „I když je už Hvězdná strana neobydlená, stejně to není vhodné místo pro křik...“

Konečně je někdo zaslechl.

Nathan Kiklu, Nestorovo dvojče, se vytrhl ze zamyšlení. Stál na okraji nízkého kráteru Brány a zíral do hypnotizující bílé koule, napůl skryté v zemi. Věděl, že se nesmí nikdy dotknout jejího podivně lesklého povrchu, jinak by byl vtažen dovnitř a zmizel navždy. Lépe řečeno, zmizel by z povrchu tohoto světa. Přesto ho to lákalo.

Sice byl zvědavý, nebyl však úplný hlupák. Bývaly doby, kdy se mu život líbil a byl rád, že žije zrovna na Sluneční straně. Občas bylo hezké žít...

Brána byla prostě takové zvláštní, nevysvětlitelné místo. Jestli opravdu vedla do nějakého jiného světa obydleného lidmi, proč sem nepřijdou a nedají o sobě vědět? Lardis Lidesci tvrdil, že skrz ni za starých časů skutečně někdo občas přišel. Takových si Vampýři cenili pro jejich zvláštní schopnosti. Na druhou stranu, Lardis toho namluvil, o Bráně, o starých časech, o pekelnících... a tak dále.

Nathan se dokonce doslechl, že k nim kdysi přišla pekelnice, do které se Lardis zamiloval! Už měla bohužel muže, také pekelníka. Jmenovala se Zekintha, krátce Zek, a uměla v mžiku přečíst všechny myšlenky. To však Nathan dokázal také. Uměl číst Nestorovy myšlenky. Zek prý byla bledá, světlovlasá a modrooká, a... krásná? Ale copak může být někdo takhle vybarvený krásný? Mezi Szganyi nikdo takový nebyl - samozřejmě kromě Nathana.

K těmto událostem však došlo, ještě než se bratři Kikluovi narodili. Nathan si všiml, že Lardis čerpal většinu svých příběhů z minulosti. Ne že by byl tak starý (i když vůdcovství kočovného kmene Szganyů ve stínu Vampýrů se na něm muselo nějak podepsat), spíš se toho teď dělo tak málo, že se do minulosti zkrátka neustále vracel. To Nathan zcela chápal. Také on sám utíkal často v myšlenkách do jiných světů, plných fantastických dobrodružství. Snění mu pomáhalo uniknout ze skutečného světa: od hluku a jedovatých hlasů Osady, od všech těch posměšných otázek, na které se už neobtěžoval svým zadrhujícím hlasem odpovídat. Od té noci rudých mraků a dunícího hromu často utíkal z tohoto světa... někam jinam.

Do jiných světů a fantastických krajin...

Na půlnoční horské stráně, kde byl sám, a mohli tak k němu s vytím přijít jeho vlci z kopců. Bylo to však tajemství, které si nechával pro sebe. Mladíci z Osady by si o něm řekli, že je lhář. Každý přece věděl, že vlci se musí vychovávat od štěněte, jinak se jim nikdy nedá věřit.

I za bílého dne často snil o morbidních věcech, které ho zvláštně přitahovaly...

Když ale doopravdy spal, pak se mu teprve zdálo o všelijakých podivnostech! O rozpadajících se nebožtících v hrobech, kteří by s ním mohli mluvit, kdyby se jim chtělo. Často je slýchával povídat si mezi sebou: o nic neříkajících, a přesto povědomých řadách čísel, které se mu draly do přeplněného mozku, až míval pocit, že mu z toho nepřetržitého přívalu praskne hlava. Mluvili o jiných lidských světech, neznámých a zvláštních jako prázdno mezi zářícími hvězdami.

Nebyl zrovna takový svět za Branou?

Znovu k němu z úpatí průsmyku dolehl křik. Nathan nakonec couvl od chladně zářícího zdroje svého vytržení a seskočil z nízkého kráteru. Opatrně procházel mezi zejícími otvory obrovských, dokonale kulatých červích děr, zakusujících se do pevné skály po celém okolí Brány. Stále ještě cítil vábení tiché, zářící koule. Jako by pro jeho duši byla nějakým magnetem.

„Nathane!“ Z dálky k němu znovu dolehl medvědí hlas Andreie Romaniho. Po chvíli se z kopců snesla ozvěna: „Nathááánééé!... Nathááánééé!... Nathááánééé!“

Nathan sice od Brány poodešel, stejně však od ní nemohl odtrhnouti ani pohled, ani mysl. Byla to brána do pekel, jiného, možná děsivého světa.

Když Lardis vzpomínal na tu noc před čtrnácti lety, většinou mluvil o ,pekelném dechu', který s burácením vyšel z Brány a svým ohněm spálil všechny Vampýry. Někdy však zcela neromanticky připustil, že mohlo jít o nějakou strašnou zbraň, kterou ani sami pekelníci nedovedli ovládnout.

„Ať už byl předtím jejich svět jakýkoliv,“ říkával, jestli tohle byla jen malá ukázka jedné z jejich válek, teď tam musí mít opravdové peklo. Zekintha mi mnohokrát říkala, jak ničivé mají zbraně.“

Nathan se rozběhl. Nechal ostatní dlouho čekat a už budou určitě, netrpěliví. Měl pravdu. Několik kilometrů od něj si Andrei Romani znovu postěžoval: „Copak je nejen němý, ale i hluchý?“

Nestor s Jasonem došli lehkým a pružným krokem ke dvěma staršími mužům. „Ne,“ zakroutil hlavou Nestor a nasadil opovržlivý výraz. „Můj bratr není hluchý ani hloupý, dokonce ani němý není. Jen nechce mluvit, to je všechno. Je to prostě... Nathan.“

Lardis se zadíval na Nestora a vycítil hořkost jeho slov. Škoda, že si nejsou tak blízcí jako v dětství, pomyslel si. Tenkrát bývali nerozluční.

Nestor se o svého bratra staral téměř do puberty. Možná se o něj staral víc, než bylo zdrávo, příliš mnohokrát se ho zastal a rozdal za něj nepočítaně ran. Ať už to mezi nimi bývalo jakékoliv, vše se najednou změnilo. Samozřejmě v tom byla také Miša. Mladí chlapci jsou vždycky přáteli, dokud nedorostou v muže a soky.

Nathan a Nestor Kikluovi, synové Nany...

Jsou to dvojčata, přemítal dále Lardis, i když si nejsou vůbec podobní. Vlastně byli spíš ve všem rozdílní: vzhledem, myšlením i způsobem života. Nestor se nosil vzpřímeně a byl drzý, bezstarostný, hovorný a vždycky hlučný. Nathan se vždycky hrbil (pod čím asi?), byl věčně duchem nepřítomný, vážný a samozřejmě také tichý.

Nestor byl jako jejich matka. Když byli pohromadě, hned bylo jasné, čí je syn. Jenomže Nana byla malá, zatímco on vysoký a urostlý. Jeho bratr by byl zrovna takový, stačilo jen, aby se pořádně narovnal! Oba měli dlouhé a štíhlé nohy, což bylo samo o sobě zvláštní. Jejich otec, Hzak Kiklu, byl totiž malého vzrůstu stejně jako Nana. To bývalo při skrývání v dírách a jeskyních praktické. Možná to byla pravá příčina. Od zhouby Vampýrů začaly szganské děti růst a sílit.

Nestor měl matčiny temné, mírně šikmé oči, rovný a drobný nos a lesklé, černé vlasy po ramena. Stejně jako ona se občas uměl záhadně usmívat. Měl široké čelo, vysoké lícní kosti a výraznou bradu, zvláště když se rozzlobil. Měl atletické tělo a rukávy kazajky nosil záměrně vyhrnuté, aby vystavil na odiv silné paže. Vypadal skrz naskrz jako pravý Szgany. Takový byl Nestor a byl právem sám se sebou spokojený. Zato Nathan...

Jako by byl v neustálém útlumu a Lardis nedokázal vysvětlit, co je jeho příčinou. Nathanovy oči nebyly tak šikmé, a přestože byly temně modré jako safír, postrádaly hloubku a záři. Obvykle míval vzdálený, zamlžený nebo přinejlepším zamyšlený pohled - stejně jako duši, říkával si Lardis. Nejzvláštnější však byly jeho vlasy: měly barvu vlhké slámy! Přesně takové vlasy měla Zek, i když trochu světlejší. Nathan nosil krátký sestřih, jako by se za ně styděl. Možná měl pravdu, protože byl díky vlasům a ostatním zvláštnostem téměř vyloučen ze společnosti.

Ostatní tělesné znaky neměl tak rozdílné od Nestora. Silná brada, vysoké lícní kosti, široké čelo... měl trochu plnější ústa než bratr a méně cynický výraz, i když míval tik v levém koutku. Barva jeho pleti odpovídala světlým vlasům. Vůbec nevypadal jako ostatní Szganyové.

Jeho matka tvrdila, že byl bledý, protože trávil příliš mnoho času doma a vycházel za nocí, kdy většina lidí spala. Podle Nany měl celkově špatné zdraví, takže se raději vyhýbal obvyklým aktivitám mladíků z Osady a býval často sám. Ano, opravdu byl rád sám. Lardis však věděl, že zbytek nebyl tak úplně pravdivý. Naopak, Nathan měl toulavého ducha a neustále byl někde mimo Osadu. Ať byl den nebo noc, mohli jste ho potkat v lese nebo na horských stráních, kdekoliv, jen ne mezi čtyřmi zdmi. A že býval často nemocný? To se Lardisovi nezdálo. Nebyl přece automaticky nemocný jen proto, že neměl rád předvádění, namlouvání děvčat a kočkování s ostatními mladíky!  

Nathan nebyl jen tím méně podařeným synem, byl skoro společenským vyděděncem. Čí syn ale vlastně byl? Když nevypadal jako Szgany, komu se podobal?

Lardis se nad touto otázkou znovu a znovu zamýšlel. Koho mu Nathan připomínal? Čí byl ten měkký, soucitný a nevinný pohled jeho očí? Vždycky to pro něj zůstalo záhadou, slovem, které už měl na jazyku, ale ne a ne je vyslovit. A Nathan zůstával dál mrzutostí, kterou měl Lardis občas chuť nakopnout - kdyby ho tím tak mohl probrat!

Proto se zeptal Nany Kikluové, jestli může na svou tradiční cestu na  Hvězdnou stranu vzít její syny. Chtěl Nathana odpoutat od jeho obvyklých nočních můr a přivést ho zpět k životu. Možná v této neposkvrněné pustině nalezne něco, co přivede jeho duši zpět z míst, kde se věčně toulá...  

Zatímco Lardis přemítal, zaslechl lehký, pravidelný zvuk běžících nohou a rachot kamení. Na pozadí bílé záře vzdálené Brány se objevila mužská silueta. Nad Hvězdnou stranou se nebe začalo pomalu rozjasňovat a Lardis se znovu zamyslel.

Ten chlapec že má chatrné zdraví? Jestli je to tak, Lardis si přál být nemocný jako on, s tak silným srdcem a plícemi, jako míval kdysi, dávájícími sílu neunavitelným nohám. A že býval Nathan duchem jinde? V tuto chvíli ne. S rozzářenýma očima se před nimi zarazil a pokrčil svým typickým způsobem omluvně rameny. Mrzelo ho, že je nechal čekat.

„Takže tě Brána zajímá?“ zeptal se ho Lardis dříve, než mohl někdo něco říct.

Nathan se mezitím vydýchal. Zadíval se na Lardise a pomalu pokýval hlavou. I přikývnutí však byla odpověď a to byl pokrok. Většinou z něj nikdo nedostal ani to. Lardis se zaradoval. Bylo to, jako když vyprávěli u ohně Osady příhody ze starých časů a ucítil, jak se k němu upíná Nathanova pozornost, silnější než zájem všech ostatních posluchačů dohromady. Hlupák? Možná... ale jen naoko.

„Hm!“ zavrčel Nestor. „Určitě mu to připadalo zajímavé! Zajímají ho přece všechny podivné, nevysvětlitelné věci. Hvězdy na nebi: kolik že jich asi je? Vlny na hladině řeky: proč jen je nemůže spočítat? Co se stane s lidmi po smrti: jako by nebyl kouř z pohřební hranice dostatečnou odpovědí! A teď tu máme Bránu do pekelných světů. Samozřejmě ho to zajímá! I kdyby to byla úplná hloupost, Nathana to prostě zajímat musí!“

V hlase mu znovu zazněla hořkost.

Jason, Lardisův syn, který byl o osmnáct měsíců mladší než dvojčata, nebyl na Nathana tak tvrdý. „Svět není takový, jaký by si Nathan představoval,“ prohlásil. „Proto se mu snaží vyhýbat, jak jen to jde. Což je velice těžké, protože v něm stále musí žít! Proto si dělá starosti s věcmi, které se nám ostatním nezdají důležité. Má tak svůj vlastní svět, zatímco my máme jiný a příliš často se ve svých světech nenavštěvujeme.“  

Lardis musel chtě nechtě přikývnout, protože mu to připadalo jako nesmírně vnímavý komentář.

Lardis byl na svého syna hrdý. Jason byl štědrý, instinktivně čestný, bystrý a pohledný temným, cikánským způsobem. Ale jako všichni ostatní, i on se občas v něčem spletl. Jako třeba před chvílí.

„Brána není bezvýznamná,“ opravil Jasona rychle. „Pojď na chvíli se mnou.“ Vyšplhali na malý kopeček rozeklané skály a odtud přehlédli Hvězdnou stranu a Bránu.

„Svítá,“ okomentoval Lardis zřejmou skutečnost. „Za nějakou tu hodinu se vrcholky oblečou do zlata, takže to, co ti chci ukázat, už nebude tak zřetelné. Lepší by to bylo uprostřed noci. Po těch letech pohasíná, na pusté skále ho omývají deště a vysušuje teplý vítr ze Sluneční strany. Vidíš tu záři?“

Oba dva se zadívali do dáli.

Nějakých sto padesát metrů za Bránou ze země vyčníval kráter s popraskanými stěnami, jejichž okraje pokrývala vrstva spečeného kamení. Z dálky podivný útvar připomínal svraštělou kůži kolem obrovského zranění. Okolní balvany a skály Hvězdné strany byly po těch nepočitatelných staletích zaoblené a ošlehané větry. Bylo proto zřejmé, že kráter vznikl nedávno, jako by se na zem před několika lety zřítil obrovský meteorit.

Z nejzazšího okraje kráteru se na okolí snášelo slabé, mihotavé světlo, podobné lehkým ranním mlhám Sluneční strany. Vytvářelo jakýsi dlouhý, špičatý šíp nebo prst, mířící k Ledovým pustinám a modrému, polární září osvícenému horizontu. I sama kamenitá země kolem kráteru vydávala nepřirozené slabé záření, jakoby tam za sebou nechal obrovský slimák cestičku slizu, zářící od té doby pod svitem hvězd.

„A podívej se taky tam,“ řekl Lardis velmi tiše a ukázal k západu. Tam, ve stínu předělového pohoří, zářila země ještě silněji a chvílemi poblikávala jako světlušky nebo vlhké svítící dřevo.

„Světlo,“ pokračoval chraplavě Lardis. „Není to však dobré, čisté světlo dne, ani záře teplého ohně. Tohle by nikoho nezahřálo, dokonce v jeho blízkosti nemůžeš zůstat příliš dlouho. Tehdy, před čtrnácti lety, ozářilo Pedera Szekarlyho. Vybělilo mu kůži a zbavilo schopnosti mít dědice. A nakonec ho i zabilo. I trogové žijící v závětří hor zaplatili svou cenu. Vybilo je to po stovkách! Kdyby nežili hluboko v jeskyních, už by teď byli mrtví úplně všichni. Pořád ještě mezi nimi chodí zrůdy, potomci těch, jejichž krev byla té velké noci otrávena! Dobré je jen to, že to podivné světlo ozářilo i bažiny. Od té doby k nám upířích mutantů přišlo jen málo...“

„Ano, pekelný oheň!“ přitakal Andrei Romani. „Pořád ještě hoří, i když už není tak žhavý. Podle mě je nejlépe nechat ho na pokoji, stejně jako celou Hvězdnu stranu. Není tady už nic, jenom duchové. A každý rozumný člověk je nechává spát.“

„Vidíš,“ řekl Lardis Nestorovi, když sešplhali dolů a vykročili k průsmyku. „Brána není jen tak bezvýznamná. Svou září nám má věčně připomínat místo, kde se střetly síly pekelných zemí a Vampýrů a vzájemně se vyrušily.“

„Naštěstí,“ přidal se Andrei. „Co je ale Nathanovi do toho? Je to pro něj snad tak důležité? Chci říct, vypadá snad, že pochopil nebo se zajímá o cokoliv z toho, co bylo právě řečeno? Jestliže ano, pak to dobře skrývá!“

„Zajímal se přece o zničené vampýrské hrady,“ odpověděl Lardis. „A o Karenin, který je na straně přivrácené k Bráně očazený jako komín. Ano, a zdá se mi, že by se do toho hradu i vyšplhal, kdybychom ho včas nezadrželi! A taky mám pocit, že podlehl záhadnému kouzlu Brány. Jestli tě zajímá můj názor, je to na hlupáka, za kterého ho všichni mají, zájmů až až.“

Když vstoupili mezi stíny průsmyku, Lardis si všiml Nathanova pohledu. Jeho oči opět zářily, nejspíš vděčností, pomyslel si Lardis.

Nestor však prohlásil: „Nechci se s tebou hádat, náčelníku Lardisi, ale co se té Brány týče, podle mě to není nic jiného než koule bílého světla. Zaujala mého bratra - no a co? Nejsou snad můry přitahovány plamenem svíčky? A přitom se pokaždé spálí...“

I když se to Lardisovi nelíbilo, bylo to už druhé prohlášení, proti němuž se nedalo nic namítnout.

Další čtvrthodinu kráčeli beze slova stíny a jen cinkání stříbrných ozdob podbarvovalo jejich nevyslovené myšlenky. Náhle se na ně snesl první žlutý paprsek a nejvyšší vrcholky se zbarvily do zlatová. Nad Sluneční stranou vyšlo slunce. „Dobře jsem to naplánoval,“ zabručel si pro sebe potěšené Lardis. Sešel ze stezky a vyšplhal na skalní hřeben, vybíhající po západní straně průsmyku. Ostatní se zastavili a dívali se, jen Nathan se bez vyptávání pustil za ním.

„Co se děje?“ vyzvídal Nestor na Andreiovi Romanim.

„Je to obřad,“ odpověděl Andrei. „Lardis jej vykonává každý rok. Rád se ještě jednou podívá na Hvězdnou stranu. Tato skála je jeho vyhlídka. Já už jsem ten pohled několikrát viděl a klidně se bez něj obejdu. Počkám tady a ušetřím si tak sílu na další pochod. Jestli máte chuť, vyšplhejte také nahoru.“

Nestor s Jasonem se po strmé skále vyškrábali za Lardisem a Nathanem a stanuli vedle nich na římse. Byl odtud dobrý výhled k severu a částečně také k východu. Okolní vrcholky teď byly celé ozářené jashým sluncem, které si už našlo cestu i přes ty nejvyšší útesy a vrhalo vějíř zlatých paprsků na oblohu Hvězdné strany. Většina hvězd pohasla a svítily jen ty nejzářivější, spolu s vlnami polárních září na dalekém severu.

„Rozbřesk,“ povzdechl si Lardis. Byl ještě pořád udýchaný po náročném výstupu. „Slunce pomalu stoupá po oblouku své dráhy. Za starých časů začalo v tomto okamžiku postupně osvětlovat vrcholky vampýrských hradů, jeden po druhém. Jak jsme se ale přesvědčili, teď už zbývá jen jeden jediný. Pořád se rád dívám, jak ho slunce ozařuje, zaplavuje světlem nejvyšší věže a cimbuří, a já přitom vím, že se za nimi už nic neukrývá. Nic nečíhá za kostěnými balkony a zataženými okny. Je to pro mě tak radostný pohled! Nespoléhejte však jen na mé slovo. Když chvíli počkáte, uvidíte to sami.“ A znovu upřel pohled na Hvězdnou stranu.

Tam stál Karenin hrad, dramaticky čnějící mezi troskami ostatních pevností zbořených při útocích Obyvatele, v samém srdci někdejšího upírského hájemství. Ve své kilometrové výšce se tyčil jako obrovský tesák proti slabé modři severní oblohy a jeho temný stín padal jako černá, ochrnutá ruka daleko přes Hvězdnou stranu. Se sílícím světlem se začala viditelně natahovat, jako by slepě tápala po severovýchodním obzoru.

Skupinka vyčkávala - minutu, dvě, nakonec tři - až se sluneční paprsky přehouply přes hory, našly šije na útesu, zaplavily zlatým teplem a pokračovaly dál. Chvilku poté spatřili to, co jim Lardis popisoval: zářící vodopád zaplavil horní patra hradu, prosvítil obrovská okna, teď prázdná jako slepé oční důlky a ozářil ponurá ústí přistávacích plošin. Zdálo se, že se hradby a střílny vznítily oslepujícím plamenem.

Karenin hrad tam stál jako obrovská svíce, zdánlivě zářící do ticha, samoty a zmaru Hvězdné strany...

Čtyři muži dlouhé minuty nehybně stáli, s veškerou pozorností soustředěnou na rozžhavenou Kareninu pevnost, střed jinak bezútěšné a pusté scenérie. Po chvíli se však úhel dopadajících paprsků změnil a oheň na kamenném průčelí hradu pohasl. Povznesená nálada mužů vyprchala a zmizel i pocit zázraku.

Zdola se ozvalo: „Ahoj, vy tam nahoře! Je čas jít dál...“

Lardis zamrkal, přikývl a otočil se k ostatním. „Andrei má pravdu,“ uznal, stíníce si oči před nezvyklým jasem. „Pojďme dolů.“

Mladíci začali šplhat první, Lardis zůstal na konci. Než se otočil k sestupu, vrhl ještě poslední pohled na Hvězdnou stranu, na nekonečnou měsíční krajinu posetou balvany, vzdálený třpyt zmrzlého oceánu, daleké Ledové pustiny pod mihotajícími se polárními zářemi a samozřejmě na Karenino hnízdo. Nakonec si povzdechl a následoval tři mladíky dolů, do ponuré temnoty průsmyku...

Sešel několik metrů a najednou se zastavil jako přimrazený. Karenin hrad mu stále zářil v mysli, jako obraz vypálený na sítnici. Hrad a ještě něco. Zahlédl snad ještě něco? Jenže co? Zavřel oči a znovu si vybavil ten pohled: hnízdo ozářené falešnou svatozáří. Dole, kam sluneční paprsky nemohly nikdy dosáhnout...

...tam vířily a kroužily černé body a snášely se k zívajícím tlamám rozlehlých přistávacích plošin. Z této dálky se jevily jako pouhé mušky. Jak by však vypadaly zblízka?

Jakoby v odpověď na jeho nevyslovenou otázku se mu kolem hlavy zatřepotal malý černý netopýr, otřel se mu o tvář a snesl se za vyděšenou můrou. V okamžiku zmizel a Lardis si vydechl. Netopýři, ano, byla to jen velká hejna netopýrů poletujících kolem hnízda. Nejsou jako ten, který se mu právě otřel o tvář. Byli to jeho velcí příbuzní z Hvězdné strany, druh blízký Vampýrům, které Zek nazývala desmodi. Tahle černá chlupatá stvoření se teď nejspíš zabydlela v opuštěném Karenině hnízdě.

„Otče?“ Ozval se zdola Jasonův hlas. „Jdeš za námi? Můžu ti pomoct?“

„Ne, ne,“ chraplavě odpověděl Lardis vyschlým hrdlem. Polkl a promluvil obvyklým hlasem: „Všechno je v pořádku, už jdu. Běž.“

Od této chvíle byl však Lardis zamlklý a nikomu se nesvěřoval - celou cestu k místu, kde byli na počátku sestupu na Sluneční stranu uvázáni koně, i během jízdy k Osadě. Ta jim zabrala skoro celý den, protože se ještě cestou zastavili u spřátelených kmenů.

„Ano, nejspíš to byli netopýři,“ mumlal pro sebe a divoce přikyvoval, když ho ostatní nemohli vidět ani slyšet. „Velcí netopýři z Hvězdné strany.“ Než dorazili domů, téměř o tom sám sebe přesvědčil.

Alespoň do západu slunce...

*    *    *

Ve spánku si však Lardis Lidesci nebyl jist ničím. V žilách mu kolotala krev jasnovidce a mučila ho, kdykoliv zamhouřil oči. Jeho šestý smysl po letech slábl. Byl požehnáním a zároveň i prokletím, které zdědil z hlubin szganské minulosti od nějakého dávno zapomenutého předka. Ten musel mít dar hodně silný, když se něco z něj zachovalo až dodnes, po všechny ty dlouhé západy a východy slunce. Ano, jeho předek musel být neomylný.

Lardisovi však připadalo, že ty malé zásoby věšteckého daru, kterých se mu kdy dostalo, jako by vyprchaly onu osudnou noc na Hvězdné straně, kdy Brána vyšlehla zběsilým plamenem a napsala tak KONEC do poslední kapitoly vampýrských dějin. Nebo... možná v jeho žilách jasnovidectví kolovalo celá ta dlouhá léta, jen ho nebylo zapotřebí. Protože Vampyři už nežili.

Proč ho tedy začal trápit takový neklid? Proč stále neodchází?

Při přestávkách na cestě domů spal a zdály se mu sny. A nebyly to obyčejné sny, ale noční můry, ze kterých se probouzel bez dechu a s očima vytřeštěnýma hrůzou! Nakonec ho zaslechli všichni čtyři společníci mumlat i za bílého dne: „Netopýři, ano, velcí desmodi z Hvězdné strany.“ Zuřivě pokýval hlavou.

„Co tě trápí?“ chtěl vědět Andrei Romani, když se hodinu před západem slunce blížili k Osadě. Mladíci vyrazili napřed - Nestor a Jason aby se pozdravili s přáteli, možná si na chvíli i zatancovali, užili hudby, dobrého jídla, společnosti a zábavy... zkrátka toho, že jsou Szganyové. A Nathan poběží za Svou matkou.

„Nic mě netrápí!“ odsekl Lardis, ale hned dodal: „Dobrá, když tě to zajímá. Trápí mě zlé sny. A večerní mlha. Kouř z ohňů před námi. Zvuky Osady, zřetelné i tady, skoro dva kilometry daleko! Co to má znamenat? To už není nikdo na světě opatrný? Chtějí pokoušet osud? Nevědí, kolik je hodin a že bude za chvíli noc?“

Rozhlédl se opatrně kolem sebe, podíval se na přízemní mlhu, temný les a nakonec na Andreiho, který na něj ohromeně zíral. „Kde je hlídka?“ pokračoval Lardis. „Nikdo nás nezadržel! Nikoho jsme ještě nezahlédli, muže ani hlídacího vlka, a to jsme vkročili na naše území skoro před hodinou!“

Andrei byl překvapený a znepokojený. „Hlídka?“ Opakoval. ,,Ale člověče, vždyť jsi hlídky odvolal před dobrými deseti lety! Ale hraniční kameny jsou v dobrém stavu a neměli jsme žádnou hádku kvůli území... už ani nepamatuju! Proč bychom teď, po tolika letech, měli najednou potřebovat hlídku?“

Lardis zamrkal a něco ze zuřivé vášnivosti jeho hnědých očí vyprchalo.

Zamračil se a zakroutil hlavou. „Já... opravdu jsem to udělal? Odvolal jsem hlídky? Ano... ano, samozřejmě.“ Na chvíli vypadal zmateně -

- aby se do něj vzápětí vášeň zpět vrátila a spolu s ní také zlověstné odhodlání jako za mladých let. Znalecky pohlédl na potemnělou oblohu. Nad předělovým pohořím vyšly první hvězdy, zářící jako modré kousíčky ledu. Lardis podezíravě nasál noční vzduch a pátravě se zadíval na přízemní mlhu, zvedající se z lesa. „To jsem byl ale blázen,“ mumlal, jako by nemohl uvěřit vlastním slovům. „Odvolat hlídky!... Teď je musím znovu postavit!“

Andrei Romani poznal ten věštecký oheň, který z Lardise učinil velkého vůdce v dobách, kdy takových bylo jen pár. To, co ho dřív podněcovalo a povzbudilo, dnes vyvolalo jen mravenčení po celé délce páteře.

„Co se děje, Lardisi?“ vydechl a sevřel druhovu ruku. „Co jsi zahlédl z toho výběžku nad průsmykem? Znám tě líp než kohokoli jiného. Všiml, jsem jsi, že už to nejsi ty od té chvíle, kdy ses vyšplhal na skalní římsu sledovat žhnoucí slunce na průčelí Karenina hnízda.“

Lardis ucítil, jak se mu Andreiovy prsty zaryly do paže. Zarazil své zběsilé tempo a pohlédl mu do tváře. Na chvíli zadržel upřeným pohledem Andreiho oči jako ve svěráku. „Nevím, co jsem tam viděl. Ale vyděsilo mě to a probudilo to můj vyhasínající šestý smysl. Nebo ho to jen popletlo?“

Osvobodil se z Andreiova sevření, otočil se a vyrazil k Osadě.

Andrei se zamračil a spěchal za ním. „Takže jsi něco viděl!“

„Netopýry,“ zavrčel Lardis. „Velké netopýry z Hvězdné strany. Nebo jsem je za ně alespoň považoval a snažil se o tom sám sebe přesvědčit. Možná to jsou opravdu jen netopýři, protože když jsem je zahlédl - těch několik skvrn na obloze kolem Karenina hnízda - neudělalo to na mě žádný dojem. Vzpomněl jsem si na ně až cestou dolů. Vím, že mé oči nejsou to, co dřív. Na druhou stranu, jestli to nebyli netopýři... co to tedy bylo?“

Andrei se pokusil ledabyle pokrčit rameny. „Určitě to byli netopýři,“ prohlásil. „Jen zase necháváš staré vzpomínky, aby ti lezly na mozek. Možná to je znamení: měl by sis dát pokoj a přestat s výpravami na Hvězdnou stranu každých padesát dní. Koneckonců, už nejsi takový mladík, jako jsi býval.“

„To nejsem, a ani ty ne!“ rozčílil se Lardis. „Když jsi si tak jistý tím, co jsem neviděl, proč máš tak vyděšený hlas, co? Koho se snažíš přesvědčit, Andrei, mě, nebo sebe? Ale něco ti řeknu...“ Zastavil se ve svém zběsilém tempu a obrátil se ke svému druhovi. „Od té doby jako bych šel ve snu a teprve teď jsem se probral! Ten spánek mi otupil všechny smysly a ty teprve před chvílí ožily. Vidím, slyším, cítím - a leccos si pamatuju! Pamatuju si to, o čem jsem byl přesvědčen, že už je dávno pryč.“

Na obloze se zatřpytily další hvězdy. Lardis znovu nasál vlhký vzduch a pohlédl na houstnoucí mlhu. „Pojď!“ poručil a vyrazil ještě rychleji k Osadě. „A už o tom nemluv. Jestli se pletu - a doufám, že se opravdu pletu - pak nejsem nic jiného než starý blázen, vyděšený vlastním stínem. Ale jestli mám pravdu... máme tam rodiny a přátele, Andrei, a právě nadchází dlouhá noc!“

Lardis a Andrei kráčeli v bezdechém tichu prohlubujícími se stíny lesa. I přes únavu spěchali za zvukem smíchu a hudby, za vůní páleného dřeva a jídla. Najednou si oba uvědomovali, jak se tyto zvuky a vůně nesou nočním vzduchem, daleko přes lesnaté kopce a předělové pohoří. Věděli také, že táborové ohně svítí do dáli.

Uvědomovali si kypící život a horkou szganskou krev v Osadě...

Ve městě se mladíci rozdělili. Jason Lidesci a Nestor Kiklu šli jedním směrem a Nathan Kiklu druhým. Ti dva šli k ohňům, zářícím do noci ze shromaždiště Osady, a osamělý Nathan vykročil k matčinu domu, opřenému o kolovou hradbu.

Uprostřed tábora plála hlavní vatra a několik menších ohňů na vaření. Kolem už byly připraveny stoly a židle na oslavu Lardisova návratu - Szganyové si nikdy nenechali ujít příležitost k nějaké slavnosti. Jasonovi a Nestorovi se dostalo bouřlivého uvítání od přátel a odměřenějšího pozdravu a otázek od stařešinů a hodnostářů.

Ti chtěli vědět, jak se jim na cestě vedlo a kde je Lardis s Andreiem Romanim. Jak daleko jsou za mladými, čilými členy výpravy? Jaké novinky přinášejí z měst a vesnic na východě? A tak dále. Jason s Nestorem se zdrželi dlouhých komentářů. Každý věděl, že Lardis a Andrei vše rádi popíšou sami, svými slovy a v pravý čas. Příběhy z výpravy budou hlavním bodem programu na dnešní oslavě.

Nakonec si sedli na židle v tichém koutě staré kamenné zdi, každý po ruce stříbrný pohár a mezi sebe postavili džbán vína. Teď už nebyli důležití - měli přijít Lardis s Andreiem a to byla hlavní událost. Jason a Nestor si mohli v klidu popovídat.

„Otec mi někdy dělá starosti,“ svěřil se Jason a prach z cesty v hrdle spláchl pořádným douškem sladkého vína.

„Ale!“ zamračil se Nestor. „Chtěl bych na tom být jako ty! To můj bratr mi dělá starosti nepřetržitě!“ Hlas mu náhle zhořkl, což byl jistý znak toho, že se konverzace stočila k Nathanovi.

Jason nebyl nijak překvapený. „Jsi na něj moc tvrdý,“ prohlásil.

„Myslíš?“ zvedl obočí Nestor. Byl o osmnáct měsíců starší než Lardisův syn a považoval ho za chytrého, i když dost naivního chlapce. Podle něj nebyl ten správný typ, aby jednoho dne zdědil vůdcovství kmene. Nikdy si ho neudrží a nebude schopen rozšířit jeho slávu po světě. Příliš přemýšlel a skutek útek. „Ale Nathan na mě není příliš tvrdý, že ano?“

„Nathan, a tvrdý?“ Teď už Jason překvapený byl. „Ale vždyť je jemný jako dítě!“

Nestor pokýval hlavou. „Svým způsobem je ještě dítě, to ano. A také je částečný idiot, ať už si tvůj otec myslí, co chce. Já jsem jeho bratr, takže ho znám líp než kdokoliv jiný na světě. Vím, že má ještě jednu, zvláštní stránku osobnosti.“

„Cože?“

„Jsme dvojčata, jak sám víš,“ pokračoval Nestor. „Nejsme sice dvojčata jednovaječná, ale i tak je naše pouto silnější než obyčejné pokrevní příbuzenství. Mnohem silnější.“ Pokýval rozzlobeně, divoce hlavou: „Chci říct, nevadí mi, když Nathan sní o všech těch divných věcech, nevyčítal bych mu, že žije ve svých snech... pokud mě z nich vynechá!“

„Jak se v nich ale objevuješ?“ Jason byl zmatený. „Proč ti dělají starosti? Ještě nikdy jsem nepotkal bratry, kteří by si byli méně podobní než vy dva!“

„Hm!“ zavrčel Nestor, „Jenže tady nahoře,“ poklepal si na čelo, „v našich myslích, zase tak rozdílní nejsme.“ Naklonil se k Jasonovi blíž. „Poslouchej. Řeknu ti, jaké to mezi námi je, jak dlouho si jen pamatuju.“ Uspořádal myšlenky a pokračoval:

„Kromě jiného,“ začal, „můj bratr sní o číslech. O obrovských vlnách nic neznamenajících číslic, které se točí v jeho mysli jako rozvodněná řeka. Existuje za nimi nějaké úžasné ,tajemství' nebo co já vím, něco, co se snaží odhalit. Jenom neví, kde začít. Ve spánku ta čísla znovu a znovu probírá a donekonečna v nich hledá nějaký smysl. Pro mě za mě, na nic bych si nestěžoval - kdyby si ty sny nechával pro sebe!“

„Cože?“

Nestor pokýval hlavou. „Neptej se mě jak, ale jako bych jeho sny ,slyšel'! Cítím ho ve své hlavě, cítím ho ztraceného ve všech těch zatracených číslech! Podle mě nejsou čísla na nic jiného, než abych si mohl spočítat úlovek ryb, dělení používám ke spravedlivému rozdělení kořisti po celodenním honu na vysokou, a násobení je to, co dělají králíci. Pokud jde o vzdělání, mám ho už od dětství přesně tolik, kolik potřebuju a kolik . můžu v životě využít. Když něco nedokážu spočítat pomocí prstů na rukou a nohou, přestane mě to zajímat. Nejsem žádný mudrc, který se patlá s rytím run na břidlicové tabulky a zaznamenává dějiny, nebo se snaží vypočítat vzdálenost Měsíce a ještě tvrdí, že na něm je život. Nebudu už přece mezi živými, až se naše činy stanou historií! A co se yzdálenosti naMěsíc týče, k čemu by mi bylo, kdybych to věděl? To může zajímat leda tak vlky, kteří na něj vyjí!“

Jason byl fascinován. „Opravdu můžeš slyšet jeho sny?“

„Ne všechny.“ Pokrčil rameny Nestor a přemýšlel, jestli toho neřekl příliš. „Jeho duše je totiž hlubší než studna a mnohé ukrývá. Také je plná zvláštních slov a mrtvých lidí... a samozřejmě čísel! Ne že bych do ní nějak strkal nos, rozumíš. Kdyby bylo po mém, neměl bych s Nathanovými zatracenými sny a fantaziemi vůbec nic společného. Nedokážu tomu zabránit. Jeho sny si ke mně vždycky najdou cestu, takže mě bratr otravuje, když spí i když bdí!“

Jason zakroutil rozpačitě hlavou. „Jak si ale můžeš být tak jistý? Jak můžeš vědět, že máte stejné sny? Copak ti o nich vyprávěl? To by bylo zvláštní, protože jinak skoro vůbec nemluví.“

„Ani nemusí.“ Nestora už toto téma začalo unavovat. „Stačí, když se uprostřed noci probudím v našem společném pokoji, podívám se na jeho spící tvář a prostě to vím. Občas, i když ne příliš často, dokážu číst v jeho mysli, jako bych stopoval po vyšlapané pěšině divočáka. Čtu v ní a nenávidím ji!“

„Nenávidíš?“ Jasona udivila ohnivost Nestorových slov, vášnivost, s jakou je pronesl. „Nenávidíš mysl vlastního bratra? Ale proč? Copak je nějak zvrhlý?“

Nestor se pouze zamračil, potřásl hlavou a povzdechl si. „Cože, Nathan a zvrhlý? Ne, nenávidím ho proto, že je tak jemný a důvěřivý, jako bílá holubice hnízdící na okapu.“

Jasonovi to všechno připadalo zmatené, nejen Nestorovy popletené city. „Sníš s bratrem stejné sny a čteš mu myšlenky,“ zakroutil hlavou v němém úžasu. „Podle mě to může znamenat jen jednu věc: že jste, Nestore, praví Szganyové, oba dva! V krvi nám všem kolují tajemství, kterým ani sami nerozumíme. Možná v sobě máš dokonce něco z Vampýrů -!“ Rychle vztáhl ruku, aby zabránil hádce, i když Nestor byl ten poslední, kdo by se kvůli takové poznámce urazil. „- stejně jako my všichni ostatní. Za starých časů bylo mezi námi upírství rozšířeno jako nějaká nákaza, a do dnešních dnů se občas projeví. Otec si myslí, že právě to je zdrojem veškeré szganské mystiky - všech hadačů osudu z ruky, vykladačů snů a věštců, kteří vidí do budoucnosti.“

Nestor se zašklebil. „Ty opravdu něčemu takovému věříš?“ Jason byl ještě naivnější, než si myslel. „Můžeš mi tedy ukázat jediného opravdového mystika v Osadě? Jsem jím snad také já, Nestor Kiklu? To se mi nezdá a ani po něčem takovém netoužím. Jen jsme prostě oba vyrostli v lůně jedné matky, narodili se ve stejném okamžiku a byli vychováni jako jeden. Jenže nejsme identičtí, naopak jsme úplně rozdílní. A konečně... už ho mám dost.“

„Dost svého vlastního bratra?“

„Ano,“ odpověděl Nestor. „Mám už dost problémů, které mi způsobil, i těch, které mi teprve způsobí.“

„Cože?“ Jasonovi se zdálo, že z toho konečně něco pochopil.

Nestor se na něj zamračil. „Co cože?“

Jason pochopil, že udělal chybu a pokusil se změnit téma. „Tam na Hvězdné straně jsi řekl, že Nathan není ani hluchý, ani hlupák. A zrovna před chvílí jsi ho nazval idiotem. Něco mi tu nehraje.“

Nestor se zakabonil. „Hodně toho tady nehraje,“ odpověděl. „Například to, že se bojíš nahlas říct svůj názor! Tak ven s tím!“

Jason se ušklíbl a zahanbeně pokrčil rameny. „Miša,“ vyslovil. Bylo to pouhé slovo, jméno, jako by mu však z jazyku spadla obrovská tíha. Nestor byl tvrdý hoch s pevnými pěstmi. Nebylo by to poprvé, kdy by kvůli tomuto jménu rozbil někomu ústa.

Napřímil se a nadechl. „Co je s ní?“ Nestorův mladý hlas byl najednou hrubý jako štěrk. Byl to dospělý hlas, varující a vyzvídající zároveň. A plný žárlivosti.

„Jako děti jste vy tři byli nerozluční,“ řekl Jason rychle. „Celý den jsme bývali pohromadě. Já jsem byl jen přítel, ale tebe a Nathana milovala. A pořád ještě miluje, tím jsem si jistý.“

Nestor znovu svěsil hlavu. „Já také,“ odpověděl nevrle. „A to není dobře. Samozřejmě máš pravdu, je tady problém: Miša. Miluje nás oba, koho ale víc? Jestli mě, je to jen proto, že jsem chlap a umím se o ni postarat. Jestli miluje Nathana, je to proto, že je sám dítě, o které se musí postarat ona. Víš, opravdový sok by nebyl žádný problém. Nějak bych to vyřešil. Ale Nathan? Můj směšný, nemluvný, nebo přinejlepším koktající bledý bratr s vlasy jako sláma?“

Jason přikývl. „Už chápu, proč jste každý šel svou vlastní cestou. Sledoval jsem to od začátku - před nějakými čtyřmi, pěti lety - ale nedokázal jsem to pochopit.“

Zamyšlený Nestor ho skoro neposlouchal. „Několikrát se stalo,“ vybuchl, „že jsem ji mohl mít, i kdybych si ji měl vzít násilím!“ Jason na něj v šoku zíral. „Možná jsem to měl udělat. Bylo by to vyřešilo spoustu věcí. Jenže Nathan... Nathan... ďas aby ho spral! Stačí, aby se na ni jen i usmál, jen usmál a...“

Jason na něj zíral. „Myslíš, že si toho je vědom?“

Nestor se znovu napřímil a obrátil do sebe plný pohár vína. „Ne, nemá o tom nejmenší potuchy. Takže teď už víš, proč ho považuju za idiota. Přes všechny jeho sny o podivných místech, přes snahu najít smysl v hrstce hloupých čísel... přes to všechno neumí napočítat do pěti! A i kdyby uměl, i kdyby to někdy zkoušel, co by z toho bylo? Nedokážu s ním už takhle vyjít. Jak bych potom mohl žít s nimi oběma? Miša a Nathan! A kdo by pak byl ten idiot?“

„Co chceš dělat?“ Jason dávno zapomněl na starost o svého otce.

Nestor dolil poháry, popadl ten svůj a obrátil ho do sebe, jako by v něm nebylo víno, ale voda. „Zeptej se jí, jestli si mě vezme, a to brzy,“ odpověděl. „Vlastně ne. Vyřiď jí, že bude mou!“

„A když tě odmítne?“

„Pak půjdu pryč, odejdu z Osady a od Lidesciho Szganyů navždy. Jaké tady mám vyhlídky? Příštím náčelníkem kmene budeš ty. Mám snad být do konce života lovcem, pomalu stárnout při vyprávění příběhů kolem ohně? Nezlob se na mě, Jasone, ale tohle mě vůbec neláká. A jaké příhody bych vyprávěl? Jak jsem chytil rybu, ulovil šípem králíka nebo podřízl hrdlo vlkovi, který se plížil kolem mých zvířat? Ne, časy dobrodružství odešly spolu s Vampýry. Jenže já bych si přál, aby se vrátili. Vždycky jsem to chtěl! Na co je dobré mít sílu ve světě, kde je mi i ten nejslabší roven? Rád bych se nějak proslavil, jenže jak? Kde? Ne tady, to jsem si jistý. A ne bez Miši...“

„Jsi velmi ctižádostivý,“ řekl mu Jason s náhle přimhouřenýma očima.

„A to je špatně?“

„Moc se ti nelíbí, že se ze mě jednoho dne stane náčelník.“

Nestor se náhle postavil na nohy, mírně se zakymácel a chytil stolu, aby získal rovnováhu. Měli za sebou dlouhou cestu a byl unavený - vlastně oba byli unavení - a víno bylo velmi silné. „Možná se mi na Osadě už nelíbí skoro nic,“ vyhrkl. „Možná bych měl odejít v každém případě. Na východě je stále dost místa a směrem na západ leží neprobádaná území. Říká se dokonce, že lidé žijí i za tou nejzazší pustinou.“

„Vezmeš si Mišu a odejdeš?“

Nestor si odfrkl a zakroutil hlavou. „Ne, její bratři jsou oba urostlí chlapi! Sama se musí rozhodnout. Ale ať už s ní, nebo sám, stejně půjdu. A jestli odejdu bez ní, můžeš si být jist, že se jednoho dne vrátím.“

Také Jason povstal a o krok ustoupil. „Mám si být jist, že se jednou vrátíš? Chceš mi vyhrožovat? Vrátíš se sem s armádou? Uneseš Mišu? Nebo... prahneš snad po území mého otce?“

„Bojíš se?“ ušklíbl se Nestor. „Bojíš se za Lardise? Jenže v té době už budeš nejspíš náčelníkem ty!“

„Měl bych se snad někdy obávat starého kamaráda?“ Jasonův pohled byl stejně hořký jako Nestorův. „Ano, možná bych měl.“ Pokrčil rameny a odvrátil se. „Měl bych už jít. Matka na mě nejspíš čeká.“

Na chvíli se výraz v Nestorové tváři změnil, změkl. Hned však znovu ztvrdl a vrhl za Jasonem zlý pohled. Ten se rychle vzdaloval k Severní městské bráně a k temným úpatím hor. Nestorův nejlepší přítel z dětství odcházel, zneklidněný a zatrpklý po jejich rozhovoru. A Nestor se jen zahryzl do rtu a rozhlédl kolem, snad aby za ním nezavolal...

Mezitím už bylo shromaždiště zaplněno lidmi a od Východní brány byl slyšet křik. Lardis s Andreiem se vrátili. V celém tom velikém davu však nebylo po Miše ani stopy. Kde mohla být? A kde je Nathan?

Nestor popadl džbán, vypil víno do dna a utřel si rukávem ústa.

Dnes v noci! slíbil si. Dnes si to s Mišou vyříkám. Nebo si ji vezmu, jedno z toho. A jestli je v Nathanovi kus chlapa - a pokud mu na ní záleží - možná konečně zavrčí a vycení zuby! 

Mezitím Jason vyšel Severní bránou do noci, do Lardisova domu na kopci. Ale co se to v Osadě děje? Všechen ten křik a rozruch... A nad tím vším strašlivý zuřivý řev. Byl to Lardis, kdo tam řval jako jelen v říji? Ano, o tom nemohlo být pochyb.

Nestor si klestil cestu davem a snažil se zjistit, co se tam děje...

II

O několik hodin dříve na východě, necelých třicet kilometrů odtud:

Wratha seskočila ze sedla svého létavce na vysoké planině, ještě teplé od posledních slunečních paprsků. Přistoupila k okraji a zpod kápě se zadívala dolů, na ohně szganského města, tulícího se ke skalní stěně. Dívala se na světla Dvou Brodů... a usmívala se. Smála se kouzelně jako mladá dívka, a přitom toužila po krvi obyvatel Brodů se zlověstnou chutí jako z nějakého prastarého hrůzyplného příběhu.

Vyčkávala, až si ostatní renegáti najdou místo k přistání a s kroužením se snesou na plochou, křovinatou skálu. Dívala se mezitím na Sluneční stranu, ponořenou do soumraku nadcházejícího večera. Byl to pohled, který žádný z Vampýrů neviděl celých čtrnáct let. Nechala se unést vzpomínkami na svůj útěk z Turgosheimu, přes Velkou rudou pustinu, podél hřebene těch neznámých hor až hluboko do nitra Staré hvězdné strany...

Na rozdíl od útěku Turga před Šejtánem Nenarozeným, Wrathin let byl poměrně snadný. Turgo byl pronásledován a nemohl si ani odpočinout, zatímco Wrathu nic podobného nesužovalo. To bylo jedině dobře. Její létavci nebyli zvyklí překonávat delší vzdálenosti a přes všechno vychloubání ve Vormulakově sále její noví vzdušní válečníci ještě nebyli vyzkoušeni, i když nikdo nemohl popřít, že to byly skvělé stroje na zabíjení

Neexistoval však žádný způsob, jak v Turgosheimu prověřit jejich letové schopnosti.

Nakonec se ukázalo, že se nevychloubala nadarmo. Všichni létavci poušť přeletěli, ztratili pouze jednoho válečníka.

Měli následující plán: doplnit zásoby připravené v jeskyni v západní části pohoří, nedaleko Turgosheimu. Pak chtěli vystoupat co nejvýš na horkovzdušných proudech, vanoucích ze Sluneční strany, a klouzavým letem plachtit k západu. Nemohli samozřejmě vystoupat příliš vysoko, to by se dostali na dosah slunečních paprsků. Ty zářily přes horizont a protínaly jim dráhu. Pomalé slunce zapadlo teprve před chvílí. Druhá část letu měla nastat, až válečníci vyčerpají přibližně polovinu energie. V té chvíli chtěli opět vystoupat vzhůru k obloze, jak jen to slunce a vyčerpání dovolí, než konečně doletí na Starou hvězdnou stranu.

Válečníci byli celou dobu hlavní starostí. Kdyby nakonec spotřebovali veškerou svou masu na pohon k letu, mohli pořád ještě použít zásoby svých plynových měchýřů. Tím by se nějak vyrovnal úbytek váhy, i když značně nedostatečně. Bez energie a schopnosti letu, dokonce i bez další vůle (jejich drobné mozky sice byly poddajné, ale nedokázaly se dlouho soustředit na jediný úkol) mohl vyčerpaný válečník snadno padnout k zemi. Kdyby se to zdálo neodvratné, ostatní měli za úkol roztrhat slabého jedince ještě ve vzduchu, aby tak získali potřebnou potravu.

Právě takový osud potkal Nomova mutanta. Spotřeboval velké množství energie při přistání ve Vormulakově hradu, na dílo zkázy v sále a na odlet z roztříštěného okna. Všechno ho to obralo o sílu, takže na něm při druhém stoupání bylo zřetelně patrné vyčerpání. Wratha vydala rozkaz k jeho likvidaci.

Noma se samozřejmě rozzuřil, ale marně. Stejně se v jeho případě jednalo o automatický, instinktivní protest. Skutečnost, že utekl z Turgosheimu, už nijak změnit nemohl. Zbývající tři stvoření se všechna do jednoho vrhla na vyčerpaného druha a v krátké době ho roztrhala na kousky a pozřela. Kostěné a chitinové pláty brnění postupně popadaly k zemi a oblohou plula jen kostra, vydaná na pospas větrným proudům. Nakonec z poraněných měchýřů unikly i poslední zbytky plynu a mrtvá věc mohla jako hadrový panák spadnout k zemi.

Posilněná skupina vyrazila na další cestu...

Čas od času vytáhla vládkyně, vládci a několik pobočníků chrupavkovité zátky, chránící otvory vyvrtané do zbytnělé páteře létavců, a posilnili se kloubní tekutinou.

Vysoko nad nimi chladně zářily hvězdy jako modré úlomky skla, pod nimi se rozkládala nekonečná Velká rudá pustina. Obscénní stíny renegátů jako by pošpinily světlo hvězd všude, kudy prolétli.

Noc se pomalu přiblížila k východu slunce a uprchlíci si začali dělat starosti.

Čas od času začaly trubice válečníků varovně prskat a obrovská těla ztrácela rovnováhu. Ani ty nejbolestivější telepatické ostruhy je nevzpružily. Na své pány by se nikdy nevrhli, to bylo nemyslitelné, mohli však zaútočit jeden na druhého a vzájemně se z hladu roztrhat.

Náhle se přiblížili ke vzdáleným, měsícem ozářeným horám. Byly mnohem vyšší, rozlehlejší a mohutnější než horský řetězec kolem Turgosheimu. Wrathe bylo jasné, že to nemůže být nic jiného než Stará hvězdná strana. Na jih od té tyčící se horské hradby se rozkládala Stará sluneční strana!

Létavci se nechali unášet větrem a všechny pohonné trubice a podpůrná křídla nechali vlát za sebou. V okamžiku, kdy se na jižním horizontu objevila první šedavá trhlina rozbřesku, přeletěli v tichosti těsně nad nejbližšími vrcholky horského pásma Hvězdné strany... a slídili po prvních známkách života od svého útěku z Turgosheimu.

V severním úbočí hor se rozkládala kamenitá prohlubeň, na půl cesty mezi úpatím a vrcholky hor. Na ní hořely v kruhu malé ohně, ze kterých stoupaly spirály černého kouře. Uvnitř kruhu křepčily nějaké postavy a prováděly složité, nemotorné a zjevně bezúčelné výskoky a otočky. Spolu se zápachem hořícího dřeva a odpadků k nebi stoupal zvuk rytmického mručení a skřípot ceremoniální řehtačky.

Ale ne! vyslal Spiro Smrtooký hořkou, vyčítavou poznámku k Wrathe. Trogové! Jsou jich dva tucty a zrovna provádějí své rituály. 

V odpověď mu přišla temnější a praktičtější myšlenka. Maso! Poručili válečníkům přistát. Dva měli dosednout mezi ohně a hory, aby tak zabránili trogům v útěku do bezpečí jeskynních domovů. Třetí měl dát pozor, aby se nerozprchli do údolí. Trubice zvedly, netvory s horkým, smradlavým úsilím, stabilizační křídla se vysunula a drobné kulaté oči na břiše pátraly po vhodném místě k přistání. Nakonec se všichni s nadšeným rykem a supěním snesli k zemi.

Trogský obřad v tu chvíli ustal. Veliké černé oči pod nízkými, příkrými čely poplašeně zkoumaly hvězdnou oblohu, zahlédly kroužení obludných stvoření i jejich rychlé klesání. Na chvíli všichni vydechli a otevřeli ústa v šoku. Nemohli uvěřit svým vlastním očím. Konečně se probrali a do jejich kožnatých údů vjela jiskra mnohem živější než při všech těch tajemných obřadech. Pokusili se uprchnout, ale už bylo pozdě.

Obklíčilo je na tucet létavců, kteří se pomalu snášeli k zemi jako podzimní listí nebo plochý kámen padající ke dnu. Dosedli na pružné končetiny, které předtím vysunuli ze záhybů. Wratha se stejně jako jejích pět mužů a několik pobočníků chopila bojové rukavice a seskočila ze sedla.

A následoval masakr...

Pět nebo možná šest trogů se pokusilo uniknout stahujícímu se vampýrskému obklíčení. Třem z nich se podařilo proběhnout kolem létavců, zuřivě sekajících zuby v plochých hlavách. Jen dva přežili běh uličkou mezi prskajícími a řvoucími válečníky ve stínu hor a dorazili domů. Ze dvou tuctů zbyli jenom dva!

Ostatní byli zmasakrováni Wrathinými spojenci, kteří je hromadně kosili železnými rukavicemi, rudými od stříkající krve. Nocí se nesl zoufalý křik a nářek, který později utichl, jako když dohoří svíce. Bylo to dílo dvou, nejvýše tří minut. Na Hvězdnou stranu padlo vyděšené ticho, přerušované pouze oddechováním trogské kněžky, kterou chytil Noma Canison. Se zuřivou touhou z ní strhal šaty a třikrát ji znásilnil, než jí roztrhal krk a rozdrtil lebku. A zatímco její srdce stále slabě tepalo, chlemtal krev prýštící z ran a zíral na ostatní, kteří ho celou dobu sledovali. Byla sice trog, ale pořád to byla samička, nebo snad ne?

Ostatní už byla rutina. Vampýři, pobočníci, válečníci i létavci se z plna hrdla napojili. Když zahnal hlad, Spiro Smrtooký otřel rukávem zkrvavená ústa a zachmuřeně se otázal: „Co teď?“

„K západu,“ odpověděla Wratha bez rozmýšlení a kouskem látky poklepala na své dokonale tvarované dívčí rty. „Brzy vyjde slunce a do té doby musíme najít úkryt.“

„Měli bychom být opatrní,“ pronesl spikleneckým, úlisným hlasem Gorvi Křivák. „A vyslat před nás nějakou hlídku. Co když se Maglore mýlil a Staří Vampýři nás očekávají...“

Wratha však potřásla hlavou. „Ne. Přes veškerý odpor k tomu zloději myšlenek musím připustit, že měl nejspíš pravdu. Kdy jsi naposledy viděl trogy ve volné krajině u Turgosheimu? Já sama ještě nikdy. Protože kolem Turgosheimu jsme my, Vampýři! Ale tady? Žádná bezpečnostní opatření, bláznivě si tu skotačí ve světle ohně. Když jsme se na ně sesypali, rozutekli se na všechny strany jako hejno kuřat! Ne, na Staré hvězdné straně už žádní Vampýři nejsou. Lépe řečeno, nebyli tady až dodnes.“

Nasycení Vampýři si dopřáli hodinový odpočinek, než opět vyskočili do sedel a vyrazili k západu. Válečníci zaujali zpětnou šípovitou formaci: dva na křídlech a třetí vzadu. Tak se Vampýři vrátili na své dlouho opuštěné území...

*    *    *

Noční vzduch byl s každou minutou jasnější a ze tmy vystoupily rozeklané obrysy předělového pohoří. Vycházející slunce za chvíli rozlije zlatou barvu po nejvyšších vrcholcích. Wrathina nervozita zrovna dosáhla maxima, když v dálce zahlédla Karenin hrad. Zároveň uviděla rozlehlé sutiny, které zbyly z ostatních prastarých pevností, rozeseté kolem trčícího tesáku Karenina hnízda jako nějací povalení kamenní obři.

Alespoň jedna však zůstala.

Než mohlo slunce všechny renegáty spálit, přistáli na Wrathin pokyn na přistávací plošině, která se otevírala na východní stěně hnízda a připomínala z dálky zkamenělou zívající tlamu. Byla stejně obrovská jako ty největší plošiny v Turgosheimu a zvedala se víc než šest set metrů nad Hvězdnou stranou. Sesedli z létavců v tom rozlehlém, osamělém místě, které jim vracelo ozvěnu vlastních kroků.

„Postarejte se o válečníky a létavce,“ poručila Wratha pobočníkům, „a potom se postarejte sami o sebe. Nevím, kam až dosvítí slunce. Podle mého odhadu může dosáhnout i do půlky pevnosti. Najděte si tedy pokoje bez oken. Nebo s okny na sever.“

Poté vykročila na průzkum zbytku hradu a pět mužů jí bylo neustále v patách.

Šplhali po nekonečných schodištích. Zdálo se, že hnízdo nikde nekončí a stoupá až do nebe. Wratha se snažila nedat na sobě znát úžas, který cítila. Vždyť jenom do horní třetiny domu by se vešlo pět set otroků a pobočníků! A co teprve dole, kde se základy hradu rozšiřovaly v obrovskou skálu provrtanou nesčetnými jeskyněmi!

Za nějakých sto, dvě stě dní toto místo ožije obrovskou armádou a bude nedobytné! Díky jeho výšce byl z hradu rozhled po celé Hvězdné straně a nikdo se mu nemohl přiblížit nezpozorován, zvláště ne z východu. Wratha vůbec nepochybovala o tom, že sem jedné noci přiletí trestná výprava z Turgosheimu. Budou však vyčerpaní, s řídkou krví, a také jejich válečníci budou unavení. Zatímco ona... ona bude stále stejná Wratha! Wratha Povýšená, povýšená výš, než si dokážou Maglore, Vormulak, Devetaki a všichni ostatní vůbec představit.

Zatím to však byly pouhé sny. Jediné, co teď měla, bylo to obrovské, prázdné sídlo plné ozvěn.

Na všem ležela silná vrstva prachu. Kostěné vodovodní potrubí bylo místy poškozené, stejně jako komplikovaný systém přívodu plynu. Chrupavkovitá schodiště jim pod nohama nebezpečně vrzala - vyžadovala co nejrychlejší opravu. Závěsy oken z černé kožešiny netopýrů se rozpadly na prach. Podlahy prázdných skladišť byly pokryty kalužemi lepkavé plísně z rozpadajících se pavučinových zámotků na uskladňování potravy.

Obrovští rudí pavouci tam však stále ještě byli a podle dávných rozkazů tkali nové a nové pavučiny.

Laboratoře byly naštěstí v dobrém stavu a prázdné kádě byly mnohem větší než ty v Maglorově nebo Vormulakově hradě. S pomocí pravých odborníků na metamorfózy, Nomy a Vasagiho, se tady budou už za pár dní líhnout kvalitní stvůry! Sýpky v přízemí však zely prázdnotou, v místnostech plynovců zbyly pouze kosti a prach a studny byly oživlé nesčetnými lezoucími a plovoucími tvory. Nějakou dobu potrvá, než uvedou hrad do původního stavu. Jaká to potom však bude pevnost!

Wratha se zadívala přimhouřenýma očima na své společníky, kteří si s údivem a pýchou prohlíželi obrovské místnosti vyšších pater. Moje, nakonec to bude celé moje! pomyslela si Wratha, ale zatím si samozřejmě nechávala podobné myšlenky pro sebe.

V těchto komnatách bylo Wrathe na první pohled jasné, že hnízdo patřilo šlechtičně a i poslední obyvatelka byla žena. Všude stála veliká zlatá zrcadla, vyleštěná do dokonalého lesku. Propůjčovala rysům v obličeji jiskru a měkkou vřelost. Určitě se do nich díval ženský obličej. Wratha dobře věděla, že všichni Vampýři jsou marniví. Jen ti nejmarnivější z nich by si však obložili zdi něčím podobně nákladným.

Zrcadla byla totiž zapovězená a prokletá. V dřívějších dobách se o nich vědělo, že dokážou odrazit smrtící sluneční paprsky. Kdysi dávno, ještě na turgosheimské Sluneční straně, Wratha dokonce měla malé stříbrné zrcátko, přestože měli Szganyové podobné smrtící předměty od nepaměti zakázané. Dnes mohla znovu spatřit svou tvář a obdivovat krásu, kterou pěstovala celé století. Přemítala, jaká asi byla žena, jíž tato zrcadla patřila. Byla také krásná?

Bezpochyby byla velmi štíhlá. V největší ložnici předposledního patra našla Wratha několikerý šaty, nebo spíše to, co z nich zbylo. Sice se už rozpadaly, ale kdyby byla Wratha sama a v dobré náladě... určitě by jí dokonale padly. Ta neznámá šlechtična měla krásnou postavu a byla mladá - nebo se mladou alespoň dělala.

Uprostřed komnaty dosud stála její postel. Byla vysoká a široká, postavená z masivního dřeva. Vyleštěné schůdky i vyřezávané čelo zůstaly netknuté i po těch dlouhých letech. Na dřevěných rámech u stropu kdysi visely na zlatých kroužcích lehounké szganské záclony. Zbyly z nich však jen hromádky prachu a na jejich místě visely husté pavučiny. Stejně dopadly i přikrývky ležely pokryté skvrnami plísně.

Zbývající zařízení pokoje tvořilo onyxové umývadlo, propojené kostěnnými trubkami s nějakou venkovní nádrží, úzké zdobené police plné bezcenných zaprášených tretek hlavně szganského původu, větrací skříň napojená na plynové trubky, které vedly i k veliké kamenné vaně... do níž by se vešly dvě osoby?

S kým se v ní asi koupala? přemítala Wratha a tváří jí přelétl úsměv. Nebo to byla skutečná dáma? Ale ne, Wratha vampýrské vládkyně dobře znala. Tahle se rozhodně nijak neomezovala a užívala si veškerého dostupného luxusu. Musela mít ale život!

Wratha hluboce vdechovala vzduch pokojů a cítila se tam víc a víc jako doma. Zároveň se jí zdálo, že těch pět průvodců porušuje její soukromí. Nakonec vykřikla: „Běžte pryč!“ Otočila se k nim. „Tohle jsou mé komnaty. Všechna tahle vyšší patra, která jsme právě prošli, jsou moje.“

„Cože?“ vybuchl Gorvi Křivák. „Zbláznila ses? Vždyť je tady dost místa pro každého z nás! I pro všechny pobočníky a otroky, které brzy shromáždíme!“

I když mluvil vztekle, stejně byla jeho slova úlisná jako vždy. Byl vysoký, štíhlý, s vyholenou hlavou kromě jediného pramene, visícího do čela. Jeho vždy černé oblečení kontrastovalo se sinalou barvou pleti a budil tak dojem, že právě vstal z hrobu. Oči měl posazené tak hluboko v důlcích, že z nich nebylo vidět skoro nic jiného než záludný šarlatový lesk. Byl to prostě Gorvi Křivák. Byl zlý, ale kdo z Vampýrů takový nebyl? Wrathu samozřejmě nijak nezastrašil.

„Jsou to mí pobočníci!“ Nakrčila nos a zabodla do něj pohled. „A otroci, které já brzy shromáždím! Ale... zaslechla jsem dobře, že jsi mě nazval bláznem?“ Očima přejela také bratry Wrana Zuřivého a Spira Smrtookého. „Není bláznovství spíš jejich obor?“ Stočila rudý pohled na Nomu Canisona, který kolem lezl jako pes a očichával podlahu. „Ani zdravým rozumem tohohle si nejsem moc jistá!“

„Přestaň nás urážet!“ vykřikl Wran s nebezpečně blýskajícíma očima, ve kterých se však zároveň zračila i jistá vychytralost. „Všichni jsou zaslepení, co, Wratho? Gorvi má pravdu. O tomhle musíme rozhodnout všichni!“

„Ale!“ Obrátila se na něj Wratha. „Buďte už konečně všichni zticha a poslouchejte mě! Byla jsem to já, kdo vše naplánoval, dala jsem vás dohromady a vyvedla z Turgosheimu bez jediného škrábnutí! Nebýt mne, ještě jste se pořád krčili ve svých brlozích. Můj hrad byl ze všech nejlepší, takže jsem útěkem přišla o nejvíc. Zasluhuji si to zpět. Rozhodla jsem se takhle:

Gorvi Křiváku, jak už tvé jméno napovídá, jsi nesnášenlivý a ostatním příliš nedůvěřuješ. Jsi úskočný a necítil by ses dobře, kdyby tvé obydlí i nebylo zároveň skrýší. Chci zdůraznit, že nikoho nijak neurážím, jen konstatuji fakta. Vezmi si proto široké, prostorné základy hradu - řekněme první dvě patra. Získáš tak nesčetné možnosti, jak v případě potřeby uniknout nějakým oknem na pláň. Budeš mít také na starosti studny, takže máš zajištěnou naši pomoc v případě útoku odněkud z Hvězdné strany. Po zhlédnutí zbytku hradu se však obávám, že budou vyžadovat tvou okamžitou pozornost. Bude to úkol prvních otroků, které získáš během následující noci.

Wrane a Spiro, i když jste bratři - vlastně dvojčata - a ti se většinou mezi Vampýry nenávidí, vy dva jste rádi spolu. Tak tedy budiž, vyberte si komnaty v přízemí, nad Gorviho příbytkem. Hrad je v těch místech tak široký, že vám poskytne nejen dostatek místa, ale i nezbytné soukromí. Doufám, že budete spokojeni. Jak jsem viděla okolní trosky, budete mít skutečně velkou odpovědnost. Určuji vám hlavně dohled nad odpadními jámami a zásobami metanu. Všimla jsem si ohořelých trosek hradů kolem a nepochybuju, že i toto bude postaveno podobně a bude mít pokoje plynovců na stejných místech.

Vasagi, ty jsi byl odjakživa samotář, o nic menší než já sama. Navrhuji, aby sis vzal patra pode mnou. Myslím, že zde nemusíš trpět klaustrofobií. Až si vyrobíš vlastní válečníky, mohou užívat mé rozsáhlé přistávací plošiny. Za tuto laskavost uvítám, když mi trochu pomůžeš s výrobou mých vlastních stvoření. Jak vidíš, plně tvé umění v oblasti metamorfóz oceňuji.

A stejně tak si vážím tebe, Nomo, a ráda využiju i tvé pomoci! Ty budeš v našem středu, obývat patra mezi bratry a Vasagim. Takhle budeme moci všichni ocenit tvůj... zpěv za měsíčních nocí. Nesvěřuji ti mnoho povinností, těmi se však pravý umělec stejně nezabývá, že?“

Noma stejně jako ostatní se však nenechal oklamat. Dobře věděl, že kromě svých vědomostí při výrobě válečníků je ve Wrathiných řadách jen do počtu. I jeho patra však vyžadovala opravu. Wratha svou řečí vystavila na odiv svůj pronikavý (i když pokřivený) rozum a posílila svou vůdčí pozici. Nakonec budou muset všichni souhlasit, ale zatím...

„Nemusíte se samozřejmě okamžitě rozejít do svých místností,“ pokračovala Wratha, zatímco si její slova nechávali projít hlavou. „Venku je bílý den a naši muži se už postarali o zvířata i o sebe. Určitě už někde vyspávají, a my bychom měli udělat totéž. Máme za sebou dlouhou, vyčerpávající cestu a před sebou až do západu slunce žádné vzrušení. Takže si každý najděte postel - nejlépe o pár pater níž - a dožeňte to, co jste nedospali. Jakmile se zešeří, všechny nás čeká práce.“

„Na Sluneční straně?“ zamrkal Noma a zakřenil se.

„Ano,“ odpověděla. „Kde jinde?“

Byl to hlavně tento slib, co je nakonec uklidnilo...

*    *    *

A pak nastal západ slunce, skoro stejně rychle, nebo se jim to alespoň zdálo.

Wratha a ostatní Vampýři byli unavení jako nikdy předtím za své dlouhé životy. Spali hlubokým, bezesným spánkem nerušeným ani potřebami přírody. To nebylo nijak divné: takový byl vampýrský metabolismus. Jejich těla ničím neplýtvala. Co zkonzumovala, to také využila.

Jednou, když už slunce téměř zapadalo, Wratha se napůl probudila. Jako by ji nebo jejího upíra zachvátil podivný pocit strachu nebo předtuchy. Otevřela oči a měla na chvíli pocit, že do místnosti praží skrz nezatažená okna slunce... Bylo to však jen měsíční světlo. Posadila se a uviděla závoje polární záře kroutící se nad Ledovými pustinami a holou kamenitou plání Hvězdné strany. Měsíc zašel za mrak a celé okolí se ponořilo do jednolité, popelavé šedi. Uvědomila si, že si ustlala v pokoji s okny k severu, a uklidnila se. Zaslechla Nomovo pochmurné vytí a pochopila, co ji vyrušilo ze spánku. S potěšením se do něj znovu ponořila.

Po druhé už ji probralo jasné vědomí. Okamžitě věděla, že poslední zlaté paprsky sklouzly z vrcholků hor a celá Hvězdná strana leží ve stínu. Cítila, jak se ostatní v nižších patrech zmítají ve spánku, přitahováni voláním právě nadcházející noci. Naráz otevřela oči, jako když rozrazí okenice, a mlsně se olízla citlivým, rozeklaným a žíznivým jazykem.

Je tu západ slunce! Teď teprve uvidí, co pro ni chystá tahle nová a přece starodávná země.

Věděla, že i ostatní brzy vstanou, a neměla proto mnoho času. Na přistávací plošině potkala Gorviho a Vasagiho, kteří dávali pokyny pobočníkům a budili létavce. Za chvíli se k nim přidali i Noma, Wran a Spiro. Gorvi se tvářil nadutě.

„Ty schody mě málem zabily!“ stěžoval si. „Už se tak ale víckrát namáhat nebudu. Zatímco jste spali, sešel jsem dolů, prohlédl si svá patra a viděl, čeho jste si nevšimli: slunce dosvítí jen na nejvyšší patra! Jen si jich Wratho po libosti užij. Tam dole mám i vlastní přistávací plošiny a stáje pro létavce. Až se vrátíme, vezmu všechna svá zvířata dolů. Co se studní týče, měla jsi pravdu. Jsou plné špíny. Až budu mít potřebný materiál, vyrobím stvoření, které sežere usazeniny a vyčistí vodu.“

„Takže si nestěžuješ?“ zeptala se potěšené Wratha.

Gorvi pokrčil rameny a mrzutě odpověděl: „Vadí mi jen, že musím bydlet v suterénu a starat se o studny, které budou užívat všichni. Pokud jde o mé komnaty, jsou, respektive brzy budou, plně vyhovující. Všechny tyto řeči o povinnostech mě však nutí k otázce: co budeš dělat ty, Wratho? Když jsi zabrala všechna horní patra pro sebe...“

„Budu se starat o sifónovce,“ zněla její okamžitá odpověď. „Tak velký, hrad jich bude potřebovat několik. Na co by nám jinak byla tvoje voda, kdybychom ji nemohli pít?“ zamračila se na Gorviho. „Chceš snad naznačit, že se chci vyhnout povinnostem?“

Aniž by čekala na odpověď, obrátila se k bratrům Wranovi a Spirovi: „Také jste si už prohlédli svá patra?“

I přes svou fyzickou podobnost (nebo možná právě kvůli ní) si nebyla dvojčata Eygora Smrtookého chováním vůbec podobná. První byl hulvát, druhý naopak džentlmen. Jejich údajné zděděné šílenství bylo diskutabilní a předmětem mnoha sporů. Wranovy notorické záchvaty zuřivosti však byly v Turgosheimu dobře známé a dávaly tak za pravdu těm, kteří pokládali alespoň jeho za šíleného.

Byl to paradoxně Spiro, kdo chodil v sandálech a volných oděvech, s kusem látky omotaným kolem čela, aby mu dlouhé vlasy nepadaly do očí. Wran měl na sobě elegantní dlouhý plášť a jemně vypracované kožené boty ze Sluneční strany. Jinak nebyli ničím zvláštní: měli široká ramena a úzké boky (i když poslední dobou oba trochu ztloustli), vysocí byli skoro dva metry. Wran se od svého bratra lišil pouze krátkým černým vousem na masité bradě a elegantním oblečením.

Na Wrathinu otázku odpověděl Spiro. „Prozatím ano,“ zamračil se, jak bylo jeho zvykem. „I my máme slušnou přistávací plochu pro létavce a válečníky a stejně jako Gorvi tam přesuneme zvířata při první vhodné příležitosti. Vypadá to, že když bylo toto místo opuštěno, plynovci byli ponecháni smrti a rozkladu ve svých místnostech. Jejich prach je teď všude, v každé škvíře a puklině, a ucpal plynové přívody. Víš sama, že nečistota může způsobit únik plynu nebo někdy i výbuch. To znamená, že než vneseme do hradu opět světlo a teplo, bude se to muset všechno vyčistit. Místnosti plynovců se budou muset vydrhnout, trubky vymýt a praskliny v nich zacelit, to všechno s mimořádnou pečlivostí.“

Wratha přikývla. „Ještě jedna noc - nanejvýš dvě - a měli bychom mít pro podobnou práci dost otroků. Mezitím se budeme muset smířit se současným stavem. Ale určitě si vzpomínáte, že ani v Turgosheimu jsme neměli zrovna blahobyt!“

Otočila se k Nomovi: „A co ty? Máš také nějaké stížnosti?“

Zavrtěl hlavou, až mu zavlála chlupatá hříva. „Naprosto žádné!“ zaštěkal. „Mám malou, ale šikovnou laboratoř, přistávací plošinu a skutečná bludiště pokojů na obou poschodích. Všechna okna jsou vysoká a otočená k severu, opatřená balkony, ze kterých mohu obdivovat měsíc. Když zpívám... všechny stěny se rozechvějí ozvěnami a mé pokoje se naplní jediným zvukem! Už potřebuju jen nějakou fenu, která by mi zahřála postel, a kost, na které bych si brousil zuby. Pak budu úplně spokojený!“

„Brzy to všechno dostaneš, a ještě mnohem víc,“ pokývala hlavou Wratha a obrátila se k Vasagimu Sosákovi. „A co náš Vasagi?“

Vasagi nedisponoval něčím, co by se dalo nazývat hlas. Pod tmavým, plochým a svinutým nosem měl chobot, zužující se do chvějícího se sosáku. Ovládal však jakýsi složitý systém posunkové řeči. Každý jeho pohled, pootočení hlavy, pokrčení čela nebo pohyb dlouhých špičatých prstů v sobě skrývaly nějaký význam. Často používal telepatii, umění  společné do určité míry všem Vampýrům, takže byl mnohdy jeho ,hlas' silnější než slova ostatních.

Nemám žádné stížnosti, odpověděl pokrčením ramen. Wratha by však mohla přísahat, že ho ,zaslechla' ještě dodat: Ačkoliv až budu nějaké mít, budeš první, kdo se o nich dozví, vládkyně. 

Jestli to měla být výhrůžka, prostěji ignorovala. Dobře si ji ale zapamatovala. Zatím však měla plno práce.

„Nasedat!“ vykřikla Wratha. „Všichni do sedel a vzlétnout - to platí i pro válečníky! Slunce zapadlo za hory a na Sluneční straně se právě šeří. Jestli měl Maglore pravdu, budeme svědky něčeho, co nikdo z nás neviděl celých čtrnáct let.“

Přes kamenitou planinu vyrazili k západu, později prolétli velkým průsmykem k jihu, kolem legendární Brány do pekelných krajů. Nakonec Wratha přistála na náhorní planině, kde nyní -

- kde se k ní začali snášet i ostatní vampýrští renegáti a přistoupili ke skalnímu okraji, na němž stála. Wratha se vytrhla ze vzpomínek a vrátila se v myšlenkách do přítomnosti...

„Tam!“ řekla a ukazovala do dáli. „Podívejte se tamhle!“

Asi pět kilometrů pod nimi leželo v závětří hor szganské městečko, nebo spíš větší vesnice. Rozkládala se na mírném návrší mezi dvěma potoky stékajícími z horských strání. Jižně od osady se oba potoky spojily v jedinou řeku, jejíž koryto pokračovalo hustým lesem. V místech odvěkých brodů byl kaskádovitý proud přetnut pevnými dřevěnými mosty. Krajina, ohraničená horami z jedné strany, a potoky z druhé, zásobovala celé městečko.

Szganyové! Vasagiho zrůdný obličej se roztřásl očekáváním.

„Ženy!“ Noma padl na kolena a byl by vzdal svým způsobem dík měsíci, kdyby ho Wratha nezarazila jediným pohledem.

„Spousty otroků!“ Gorviho šepot se chvěl radostí. „A noví pobočníci, kteří na ně dohlédnou!“

„Maso pro metamorfózy!“ zamračil se Spiro. „První stavební kameny naší obrovské armády! Že je to ale veliké město! U Turgosheimu jsme nic podobného neviděli!“

„A celé je naše,“ přikývla Wratha. „Nejspíš se vám však bude zdát malé v porovnání s tím, co najdeme tam!“ vztáhla ruku do dáli, jako by chtěla ukázat na celou Sluneční stranu. Chamtivé šarlatové oči ostatních přehlédly krajinu.

Mezi obloukem obzoru zářilo od východu na západ do šera soumraku tucet ohňů. Kam až oko dohlédlo. Svítily na potemnělé zemi jako hejno světlušek. Dál k jihu se táhly temné lesy a za nimi se rozprostírala rozpálená poušť, chladnoucí pod ametystovou oblohou. Tak rozlehlá krajina všem vzala dech.

„Kolik jich je?“ zeptal se Wran, obvykle nemluvný s výjimkou chvil rozrušení. „Myslím Szganyů. Myslíš, že jich může být deset tisíc?“

„Cože?“ zasmála se na něj Wratha. „I na Turgosheimské Sluneční straně jich je tolik! Ne... tady je padesát tisíc, a možná i víc!“

Spiro stiskl bratrovu ruku. „Jen si to představ, Wrane! Padesát tis -!“ Jeho emoce byly tak silné, že nedokázal větu doříct. Po chvíli si pročistil hrdlo. „Odvody otroků budou obrovské!“

„Odvody?“ Zasmála se Wratha smíchem mladé dívky. Vzápětí však pronesla hlasem pravé dámy: „Tady nebudeme zavádět odvody, Spiro. Prostě si vezmeme, na co budeme mít chuť!“

„Cože?“ zeptal se Gorvi. „Když je jich ale tolik, určitě s námi budou bojovat! Pořád jen mluvíme o armádě, kterou si jednou postavíme. Oni sami však jsou armádou!“

Wratha zakroutila hlavou. „Jsou to Szganyové, to ano, ale vypadá to, že jim za těch čtrnáct let začalo záležet na vlastním území stejně jako nám. Vidíš, usadili se, rozdělili si půdu a založili města. Že budou bojovat? Čím a proti komu? Možná tak proti sobě navzájem, proti nám však ne. Zapomněl jsi na trogy, které jsme napadli během jejich obřadu? Vampýři už nežijí, Gorvi! Existujeme jen v pověstech!“

Gorvi byl v šoku. Jeho zvrhlá duše vždy přemítala o každém detailu a ze všech stran očekávala nějakou zradu. Před chvílí se před jeho rozumem snažila skrýt jasná fakta, která Wratha bravurně shrnula. „Ale samozřejmě!“ vykřikl dychtivě. „Nejsou na nás připraveni. Neví, že jsme tady, dokonce ani neví o naší existenci!“

„Dozvědí se o nás,“ pronesla Wratha temně. „A brzy. A pak to bude jako v Turgosheimu - už pro ně bude pozdě! Potom se možná pokusí bojovat, ale to už nás bude příliš mnoho. Proto začneme s rozšiřováním svých řad... právě teď, dnešní noci!“

Proč nás tedy zdržuješ? Vasagi se od nich možná vzhledově lišil, jeho napjaté myšlení však bylo skrz naskrz vampýrské.

oživovali. Budeme ničit, co později znovu stvoříme! Nomo -“ otočila se k němu, „- zprzni tolik žen a udělej tolik parchantů, kolik dokážeš, než padneš únavou. Pamatuj si ale, že my ostatní zatím budeme chytat otroky. Klidně si do hnízda přiveď nějakou szganskou děvku, uvědom si však, že létavec unese jen dva lidi. My se vrátíme s kvalitním mladým masem pro výrobu pobočníků. Víc snad říkat nemusím... myslím, že jsi mě pochopil.“ Obrátila se k Wranovi.

„Wrane, dnes v noci ti to sluší jako nikdy předtím. Máš krásný plášť i boty a u pasu se ti houpe tvá nejlepší bojová rukavice. Když se však rozzuříš, ušpiníš si plášť i boty krví. A celá tvá snaha přijde vniveč. Takže si klidně vraždi, zabíjej svou rukavicí podle libosti, měj však na paměti: mrtvý muž je jenom mrtvý muž. Dokud nebude mít v těle něco z tebe, z mrtvých nikdy nepovstane, nevydá se před východem slunce na Hvězdnou stranu a nestane se tvým otrokem. Svými záchvaty jsi pověstný, Wrane, ale ne dnes, ne dnešní noc. Dělej to takhle: nemrzač, každého radši zabij. O zmrzačené otroky nemáme zájem. Po každé vraždě se ze své oběti trochu napij - a zároveň něco plivni zpět! Tak vzniknou použitelní upíři, Wrane, nejen nepoužitelné mrtvoly.“

Podívala se na ostatní. „Totéž samozřejmě platí pro všechny...

Svým novým otrokům dejte tyto pokyny: když vstanou z mrtvých a budou prchat před vycházejícím sluncem, nechť s sebou na Hvězdnou stranu vezmou zrní ze sýpek, ořechy a ovoce, nářadí a jiné železné věci - v žádném případě však nesmí být ze stříbra! - a jakékoliv koše, které poberou. Mohou je přivést na vozech skrz ten velký průsmyk. Blízkost průsmyku je podle mě jednou z hlavních výhod našeho hnízda...“ Na chvíli se odmlčela a zamyslela se. „Ano, to je myslím všechno.“

Začali se rozcházet ke svým létavcům, když je najednou zadržela: „Počkejte. Ještě dvě věci.

Vzpomínám si - ach, je tomu už tak dávno - na staré časy na turgosheimské Sluneční straně, kdy jsem byla odvedenou szganskou otrokyní. Jako zajatkyně Vampýrů jsem byla dána pod dozor mladého pobočníka. Ten mě vzal za sebe na létavce a... zabila jsem ho! Když budete převážet jakékoliv živé zajatce, ať jsou buď pevně spoutáni, nebo v bezvědomí. Nejlépe obojí.

A konečně, nenechte válečníky, aby se přežírali. Občas jim dovolte nějaké to sousto pro doplnění energie, nic víc!“ Ostře kývla hlavou. „To je všechno. Rozuměli jste?“

Všichni přisvědčili a Wratha znovu přikývla. „Dobře! Nechtě se světlem ohňů dovést k tomu, co nám přinese slávu a jim peklo. Jestli všechno půjde podle plánu, mám pro vás připravenou malou odměnu...“

*   *   *

Szganyové z Dvou Brodů zpočátku ani nepochopili, co je vlastně napadlo. Dva válečníci přistáli na mostech a během několika vteřin je proměnili v trosky, třetí dosedl u soutoku řek a naháněl vesničany zpět do osady. Létavci kroužili nad Dvěma Brody jako veliké, šedé prehistorické nestvůry. Po přistání sice nebyli příliš nebezpeční, ve vzduchu však svým vzhledem vzbuzovali bázeň. Dostali pokyn nalétávat na vesničany a drtit je těly. Mohli se živit i masem, dnes to však měli zakázáno. Jejich krmení sestávalo ze speciálně připravené směsi a Wratha doufala, že ji začne na Hvězdné straně brzy znovu vyrábět.

To už si jejich příletu všimli obyvatelé Dvou Brodů. Starší lidé dobře znali hluk hnacího systému válečníků, rozeznali beztvaré, olihňovité siluety zastiňující svit hvězd. Na město padl povědomý zápach výfukových plynů, páchnoucí jako sto pohřebních hranic. Všichni obyvatelé do jednoho naráz vydechli hrůzou a k soumračnému nebi se vznesl bezdechý výkřik: Vampýři! Vampýři! 

Letci se před příletem do vesnice obklopili vampýrskou mlhou, a když zaslechli ten hromadný křik - vlastně ucítili ve vzduchu hrůzu, kterou vzbudili - rozesmáli se. Nasáli ten pocit do sebe, jejich vampýrské vášně se vznítily a střemhlav se vrhli na vesničany. Začalo krveprolití.

Wratha a jejích pět společníků stáli v ulicích a snažili se zablokovat únikové cesty. I když nebyli lidmi, jejich postavy nevzbudily v smrduté, slizké mlze žádnou zvláštní pozornost... dokud jim prchající lidé nevběhli do náruče a neuviděli jejich oči, roztékající se a měnící obličeje a metamorfní jed, kanoucí z jejich tesáků.

Wran se samozřejmě rozběsnil, vzpomněl si však na Wrathina slova a snažil se svůj záchvat tlumit. Nechal bojovou rukavici uvázanou u sedla létavce a místo ní používal jen své pařáty. Vrážel je obětem do hrudi, rval z nich srdce a odhazoval je, škubající se ve smrtelné křeči, na zem. Potom nad nimi poklekl a zaťal jim do krku tesáky, aby ochutnal jejich krev. Zároveň jim nalil do žil něco ze své vlastní zrůdné, horečnaté krve. V několika okamžicích tak kolem sebe šířil smrt i nesmrtelnost zároveň.

Ke každému ,umírajícímu' vyslala Wranova odpudivá vampýrská mysl následující instrukce: Až se probudíš a půjdeš do mého sídla na Hvězdné straně, vezmi s sebou všechnen majetek, který pobereš. Od teď patří mně. Pamatuj si však: musíš přijít do východu slunce! Szganské maso se v slunečním žáru chová jako kujný kov - snadno se roztaví. Má dnešní práce tak může přijít úplně nazmar. 

Během hodiny jich zabil asi šedesát, muže, ženy i mladé lidi. Na Hvězdnou stranu se z nich dostane méně než třetina. Musí totiž utéci nejen před slunečními paprsky, ale i před pronásledováním živých vesničanů. Někteří se proberou příliš pozdě, jiní už nikdy. Budou spát věčným spánken s kůlem v srdci, dokud nebudou spáleni. Vstávání z mrtvých proto nebylo nepodobné přirozenému výběru přírody, kdy přežívají jen ti nejschopnější.

Spirův způsob vraždění se od způsobu bratra lišil svou jednoduchostí. Chytal vesničany, kteří mu vběhli do mlhy, pokousal je v obličeji a srazili k zemi silou, jako by měl místo rukou kladiva. Šok a bolest polámaného těla dokonaly Spirovo vražedné dílo. Po smrti se vzbudí se zraněními na hlavě a podivnou žádostivostí a vyslechnou si vzkaz, který zanechal v jejich mutujících myslích.

Nomu nejspíš považovali vyděšení lidé za ochočeného vlka, který společně s nimi prchá z napadeného městečka. Nebyl však žádným vlkem a už vůbec ne ochočeným. Pobíhal mezi nimi po čtyřech a za oběti si vybíral jen ty nejzdatnější. Na každého zabitého muže zavraždil jednu ženu. Cítil nepřekonatelné pokušení... mezi vesničany bylo mnoho kyprých mladých krasavic... ale stejně jako Wran, i Noma pamatoval na Wrathina slova. Proč by měl plýtvat silami na té nepohodlné studené ulici, když si jich bude moci později užít, jak jen se mu zlíbí? (Tedy jen ty, které přežijí cestu.) Své otroky dobře pozná: budou kulhat kvůli kousancům, kterými je strhl k zemi, a každý bude mít ohlodané maso vzadu na krku.

Gorvi Křivák krčil svou mohutnou postavu v klenutých dveřích, zahalených do mlhy. Nevinným naléhavým hlasem volal na okolo běžící lidi: „Rychle sem! Schovejte se vevnitř!“ Nic netušící vesničané vběhli do domu a zakopli o hromadu předešlých obětí. Uviděli Gorviho zapadlé oči, připomínající dvě kouřící skvrny síry, a ucítili ostrost jeho blyštících se zubů.

Vasagi Sosák vyčkával za rohem a chytal každého, kdo se ocitl příliš blízko. Hluboko do uší obětí - až někam do mozku - zabodával svůj mrštný, chvějící se sosák. Vasagimu stačil tento prostý, elegantní způsob. Kdyby byl chtěl, mohl pozabíjet obrovské množství lidí. To však nebyl jeho styl. Jeho vzkaz mrtvým byl také prostý: Jsem Vasagi Sosák a právě jsem ochutnal vaše mozky a změnil je podle svého. Ohlaste se mi na Hvězdné straně. Poznáte mě podle obličeje. Je nezaměnitelný. 

Tak procházelo šest Vampýrů s přízračnými pobočníky městem a zanechávali za sebou smrt i vzkříšení. Všichni byli jako mor, s výjimkou Wrathy.

Ta měla železnou rukavici, ale jen pro svou obranu. Nikoho nezabíjela. Její metoda byla ze všech nejjednodušší. Pohybovala se v patách ostatními Vampýrům a často přebíhala od jednoho k druhému. Skláněla se nadi některými právě zabitými muži, dotkla se jich a zašeptala: Jmenuji se Wratha. Ten, kdo tě zabil, je pro mě totéž, cos byl ty pro něho: nic! Proto jsi od této chvíle můj. Až přijdeš na Hvězdnou stranu, vydej se rovnou za mnou. 

Tak získávala otroky Wratha. Byli jimi bez výjimky muži nebo mladíci. Vůbec jí však nepřišlo na mysl, že je vlastně krade. Jako vůdce skupiny dávala na všechny pozor a musela být neustále ve střehu. Vraždění by ji zbytečně rozptylovalo. Alespoň tak Wratha omlouvala sama sebe.

A opravdu se vše dařilo... nějakou dobu.

Dokud se celá šestice nesešla i s pobočníky v centru osady, kde ještě plály ohně. Lepkavý zápach válečníků už se zvedl, a tak byli zahaleni jen vlastní mlhou. Skrz ni se na sebe podívali rudě zářícíma vítěznýma očima. Zdálo se jim to celé snad až příliš jednoduché.

Náhle za sebou uslyšeli výkřik: „Vrazi - bastardi - zrůdy!“ Ucítili v tom lidském, szganském hlase hrozbu. Všech dvanáct se jako jeden muž otočilo v obranném postoji. Za nimi se stahoval kruh asi tuctu vesničanů. Byli to zralí, zkušení muži, muži ze starých časů. Tváře měli naplněné odporem, nenávistí a odhodláním. Pozvedli kuše, nabili a zamířili.

Wratha něco podobného napůl očekávala. Kdysi také bývala jednou ze Szganyů a věděla, že se mezi nimi vždycky našli lidé, kteří se uměli postavit na odpor a nenechali se nikdy úplně rozdrtit. Bylo jí jasné, že ani za starých časů se tento kmen Vampýrům nepokořil. Unikal jejich náletům věčným kočováním a bojoval s nimi. A tito muži... si dobře pamatovali, jak správně bojovat. Jejich šipky jsou určitě ze stříbra, namočené v česneku a smrtelné. U pasu se jim houpaly dlouhé nože a dřevěné kůly.

Ke mně! zavolala Wratha na svého válečníka. V tom okamžiku však muži zahájili střelbu.

Wrathin mladý pobočník byl celý od krve, z bojové rukavice mu visely cáry masa. (Její omezení lovu se týkala jen válečníků, ne věrných hlídacích psů, jako byl on.) Rychle se postavil před Wrathu - a hrdlo mu proklála šipka. Dušeně vykřikl, rozmáchl rukama a padl na ni. Okamžitě chytila jeho bezvládné tělo a držela ho před sebou jako štít.

Ostatní pobočníci se zachovali podobně. Tři spěchali ochránit své vládce vlastním tělem, ostatní se rozeběhli zneškodnit hrozbu. Jednoho z nich proklála v běhu šipka, druhý se však dostal mezi mstitele. Sekal kolem sebe železnou rukavicí, až krev stříkala. Nakonec však i on padl pod svištícími stříbrnými meči.

Náhle nervová zakončení všech Vampýrů ucítila telepatický vřískot Vasagiho Sosáka. Šipka mu proklála bok a jeho upírským masem se rozlil jed. Jako mistr metamorfóz brzy oddělil kus infikované tkáně a zahojil zranění, jeho křik přesto ostatní upíry rozběsnil. Až do té chvíle byli útokem naprosto šokováni a doslova neschopni pohybu, dokonce i Wratha. Na turgosheimské Sluneční straně by bylo něco takového vyloučeno.

„Wrane!“ vzpamatovala se. „Teď můžeš řádit, jak jen se ti zlíbí!“

Gorvi s kletbami vypustil takové množství maskovací mlhy, kolik jen byl schopen. Vasagi se otřásl, vytrhl si z boku šipku a mrštil jí o zem. Ostatní spěchali na pomoc pobočníkům.

Vesničani právě znovu nabíjeli. Jeden z nich horečně vystřelil a šťastnou náhodou trefil Nomova pobočníka rovnou do srdce. V příštím okamžiku se však Noma na střelce vrhl a překousl mu krk...

Wratha se ocitla tváří v tvář muži, který právě nabil samostříl. Zvedl zbraň a namířil ji rovnou na vampýrčina prsa. V okamžiku, kdy zmáčkl spoušť, Wratha sevřela dlaň kolem vystřelené šipky. Nevšímala si bolesti i způsobené stříbrem a česnekem (stejně byla částečně imunní) a nepřirozenou upírskou silou střelu zadržela. Tětiva samostřílu se však zachovala podle fyzikálních zákonů: vymrštila se dozadu a přeřízla střelcovu dýchací trubici. V příštím okamžiku ho začala Wrathina rukavice kuchat.

Gorviho mlha se snesla na celé okolí a on se skrýval v jejím středu. Železná rukavice mu na paži jen hrála: tu znetvořila něčí obličej, tamhle se zasekla do hrudního koše jiného, jako by nebyl z kostí, ale ze suchého proutí. Křik umírajících zněl vampýrským uším jako ta nejkrásnější hudba.

Wran se mezitím rozčílil do nepříčetnosti, stejně jako jeho bratr Spiro. Neuklidnili se, ani když Gorviho mlha opadla a bylo zřejmé, že už jim nic nehrozí. Slyšeli jen vzdálený zvuk běžících nohou. Mrtví leželi tam kde je zastihla smrt.

Wran a Spiro se uklidnili a všichni zaslechli hluk hnacího systému Wrathiných válečníků, kteří přiletěli na její rozkaz a kroužili jim nad hlavami. Gorvi Křivák odvrátil pohled od vzdušných příšer a zadíval sel na kouřící, zkrvavená těla ležící kolem něj. Udiveně vydechl: „Takže sej nám nakonec postavili...“

Wratha odpověděla kývnutím. „Byla to hrstka těch, kteří si ještě pamatují Staré Vampýry. Nikdy už podobný odpor nesmíme tolerovat.“

„Za tohle nám zaplatí!“ prohlásil Noma. „Vrátíme se sem a všechny pochytáme.“

Wratha se otočila k Vasagimu a na tváři se jí zračila otázka. Držel si zraněný bok a oči měl rozšířené zlostí. Zakroutil hlavou a ukázal pohledem na válečníky, kroužící nad střechami. Vyslal telepatický rozkaz a jeho stvc ření okamžitě padlo na skupinu stavení. Rozbitá prkna se rozlétla kolem.

„Sosák má pravdu,“ oznámila jim Wratha. „Nechme je, ať si utečou poschovávají se a budou si myslet, že je po všem. Až se vrátí, objeví tady naši odplatu.“

I její válečník se snesl a více a více domů mizelo v troskách. Nakonec se přidala i stvůra Wrana a Spira.

Wratha, její renegáti a dva zbylí pobočníci se vrátili k létavcům a nechali za sebou válečníky řádit v troskách města. Ti se potom nažerou z mrtvol krátké bitky - lidí i upírských pobočníků. Nemělo by jim to trvat dlouho.

Později jim ve vzduchu Wratha telepatický řekla: Splnili jsme téměř všechno, jen jsme přišli o čtyři pobočníky a nepovedlo se nám rekrutovat další. Máme na výběr. Můžeme počkat a udělat je z otroků, kteří přijdou na Hvězdnou stranu, nebo... 

Nechala ostatní chvíli čekat a pak pokračovala: Pamatujete si, že jsem vám v případě úspěchu slíbila malou pozornost? Všichni přisvědčili. Vasagi, jsi pro? 

Měl telepatické schopnosti vyvinutější než ostatní, a proto hned věděl, na co Wratha myslí. Ano, odpověděl okamžitě.

Nabrali výšku nad horské štíty a Wratha ukázala k západu. Noc je ještě mladá a my musíme naverbovat schopné pobočníky. Co takhle zaletět si dál a podívat se, co jiného nám ještě tato úžasná Sluneční strana nabízí? 

Nikdo neprotestoval.

Přibližně ve stejnou dobu, ale třicet kilometrů odtud:

Tři mladší členové Lardisovy výpravy na Hvězdnou stranu doběhli do Osady. Lardis s Andreiem však mají před sebou ještě dobrou hodinu, než i oni vejdou Východní bránou do města...

III

O necelou hodinu později v Osadě:

Pozornost Nestora Kiklua upoutal náhlý rozruch. Propletl se proto vzrušeným davem, aby zjistil, co se stalo. Měl pravdu: všechno to vzrušení způsobil Lardisův křik. Stále však nevěděl, čeho se týkalo.

Nestor se prodral do první řady lidí, kteří přišli Lardise přivítat a teď mimovolně couvli, šokovaní náčelníkovým výbuchem. Cítil zvláštní, nezvyklou malátnost. Szganské víno mu rychle stouplo do hlavy a znásobilo obvyklé vzrušení, vyvolané nocí, a také vášeň, která ho ovládla před několika minutami, když mluvil s Jasonem o Nathanovi a Miše. Zavrávoral a raději se opřel o nedaleký vůz. Splynul tak s ostatními překvapenými tvářemi v davu.

Lardis zuřivě dupal po shnilém dřevě a popraskané kůži někdejších falešných válečníků, vyrobených ke zmatení upírů - a mluvil z cesty! Vždy věrný Andrei Romani mu byl v patách, snažil se ho uklidnit a posunky naznačoval davu, aby si nedělal starosti. Starý Lardis Lidesci jel jen unavený po cestě. Nestorovi a ostatním nepřipadal ani tak unavený, jako...

„Blázen!“ zamumlala nějaká žena. „Musel pít celou cestu, a že toho nevypil málo! Jen si ho poslechněte! Zase si po tolika letech nicnedělání chce hrát na ,velkého náčelníka'! Kdyby jen Lissa viděla, jak se zřídil, ta by mu dala pořádně za vyučenou! Ale to ne, oni mají svůj fajnový dům na kopci, daleko od obyčejných lidí!“

Starý blázen! pomyslel si Nestor. Co se mu proboha zase stalo? 

„Lardisi!“ zakřičel někdo z davu. „Co to má všechno znamenat? Vypadá to, jako bys ztratil dobrých patnáct let života a propadl ses znovu do starých zlých časů! Sám přece dobře víš, že jsme všechny ty návnady a podobné nesmysly přestali udržovat už dávno! Měli bychom je vzít na podpal! Co se tedy děje?“

Nestor začínal pomalu chápat situaci a říkal si, že možná Lardis opravdu zešílel. Na zpáteční cestě se choval divně už od chvíle, kdy prošli průsmykem. Protlačil se ještě blíž, aby se dozvěděl víc.

S Andreiem v patách teď Lardis obcházel dřevěnou atrapu, prudce oddychoval a vztekal se. „Co? Jen se podívejte, v jakém je to stavu! Vždyť se to rozpadá! Jak byste chtěli někoho nabodnout na kůly, které se jen hemží červotoči? Jen se jich zkuste dotknout, a rozpadnou se vám pod rukama! A jak by se na ně asi podle vás nabodli upírští válečníci? Kdo si myslíte, že se nechá obelstít takovým... bordelem?“

„Lardisi.“ Andrei se ho pokusil dohonit a chytil ho za ruku. Mluvili sice potichu, i tak však Nestor všechno zaslechl. „Lardisi, takhle jenom lidi zbytečně poplašíš! Nemůže to počkat, alespoň dokud si neodpočineš? Koneckonců, nemáš žádný důkaz. Chci říct, nejsi si přece jistý, že ne?“

Nestor měl najednou lehkou hlavu a svět jako by se s ním točil. Přemítal: důkaz čeho by měl mít? Možná byl Lardis opravdu jen unavený nebo nemocný? I teď zíral žhnoucím pohledem na Andreie a na mumlající dav. Nakonec si přejel třesoucí se rukou orosené čelo. Ale ne, nebyl nemocný. Za okamžik už byl opět v ráži.

„A co hradby?“ křičel a vydal se tím směrem. „Nadělali jste do nichl dveře a na všech čtyřech stranách jsou brány! Byly otevřené už tak dlouho, že se zdeformovaly a už by ani nešly zavřít! A podívejte se, v jakém stavu jsou obří kuše a praky!“

Kulhavě přeběhl k hradbě, vylezl nahoru po vratkých dřevěných schodech a zatahal za dlouhý vrhač praku, většího než byl on sám. Vetchá kůže se mu rozpadla pod rukama. Lardis pustil s odporem prach mezi prsty a rozhlédl se kolem sebe. Jeho horečnaté oči se zastavily na starých provazech, zavěšených na otočných čepech. Riskuje vlastní život nebo alespoň zlomenou nohu, spustil se po jednom z nich zpět na zem.

„Ano, mě ještě udrží,“ vydechl., Jak si ale myslíte, že by unesly kbelíky plné kamení k vrhání, co myslíte? Já vám to řeknu: neunesly by je. Rovnou by se rozpadly!“

„Lardisi!“ Andrei Romani se přestal pokoušet vysvětlovat jeho chování a hlas měl najednou hrubý, skoro zlostný - a smutný? „Člověče, nemyslím, že bys byl... chci říct, zdá se mi, že nejsi... že už nejsi úplně při smyslech!“

Lardis zatím vykročil k Jižní bráně. Andrei se vydal opět za ním a vykřikl: „Pořád chceš tvrdit, že máš pravdu? To ale není možné! Nesmí to být možné!“ Dav vycítil, že se schyluje k nějakému dramatu, a jako jeden muž vykročil za dvojicí. Konečně se zdálo, že Lardis začal Andreiova slova vnímat. Cože? Co to vlastně řekl? Že už Lardis Lidesci není při smyslech? Myslel tím snad, že není při zdravém rozumu? Kroky starého náčelníka se zpomalily, až se zastavil a otočil se.

Andrei ho dohonil a naléhavě k němu přistoupil. V té chvíli ho Lardis uhodil do tváře a odhodil od sebe. Znovu se otočil a ještě rychleji, s ohnutými, zlomenými zády vyrazil k Jižní bráně a k lesům. Tentokrát za ním nikdo nešel.

Nestor potřásl hlavou, částečně údivem, částečně aby si pročistil myšlenky. Víno mu leželo jako nějaká těžká přikrývka na mozku i na jazyku. Alkohol mu omráčil smysly i zdravý rozum, zároveň však znásobil vzrušení a vášeň. Opilý Nestor byl totiž z předešlých událostí opravdu vzrušený - určitě to je začátek konce Lardise Lidesciho. Blíží se jeho pád - a nástup toho slabocha Jasona? Zároveň cítil neodolatelnou touhu po...

„Mišo!“

Vykřikl nahlas její jméno, otočil se a do někoho vrazil. Byl to jeden z jeho kamarádů, i když teď místo jeho obličeje viděl jen rozmazanou šmouhu. Chytil Nestora, aby nespadl, a řekl: „Hledáš Mišu? Před nějakou dobou jsem ji zahlédl, mířila myslím do domu tvé matky. Co si myslíš o -“

Nestor nechtěl dál ztrácet čas. Nenechal mladíka domluvit, odstrčil ho stranou a klopýtavě se vydal ke shluku stavení, stojících ve stínu západní hradby a strážní věže. Jeden z těch domů mu byl odjakživa domovem, možná už ne nadlouho.

Silné víno mu vřelo v útrobách, stejně jako myšlenky v omámené hlavě. Miša je v domě jeho matky... Kdo jiný tam ještě může být?..

Nikdo jiný než Nathan!... Ti dva tam jsou spolu, jako milenci po dlouhém odloučení.

Dobrá. Nestor věděl, co má dělat.

Na nejistých nohou procházel prázdnými ulicemi, mezi nízkými domy, míjel sklady, obchody, stáje a sýpky. Jeho odhodlání stoupalo s každým úderem srdce, cíl dnešního večera se zdál být stále jasnější. Jestli je muj souzeno spáchat zločin, budiž. Má na to právo.

Z temnoty před ním vystoupila západní městská hradba a těsně k ní přitisknutý dům Nany Kikluové. Na přední straně měl dlouhou strmou střechu z dřevěných šindelů, zadní střecha byla kratší, zakrývající jenom stáj a chlév. Dokořán otevřené žaluziové okenice pouštěly ven světlo lampy a tichý šum hlasů. Zaslechl svou matku, Mišin zvonivý smích a Nathanovo koktání. Uvnitř bude teplá, vřelá atmosféra domova.

Snad si tu větu i trochu melancholicky opakoval: teplo a světlo domova... Kolem domu však vedla k seníku alej, stejně temná, jako byly jeho záměry. Najednou si uvědomil, jak temné jsou. V tom okamžiku málem vešel do hlavních dveří, přidal se k ostatním a ráno se probudil s těžkou hlavou, úlevným povzdechem a čistým svědomím. To se však nemělo stát. Ve stejném okamžiku totiž zaslechl smích, dveře se s vrznutím otevřely a Nestor o krok ustoupil do stínu aleje.

Uslyšel matku, jak přeje Miše dobrou noc, dveře se opět zavřely a k němu se přiblížil zvuk loudavých kroků dvou lidí, mířících k Mišině domu. Když se přiblížili na dohled, viděl, jak Miša jednou rukou objímá Nathana a jak se jí světlo hvězd odráží v úsměvu. Nestor znovu ochladí na kámen, ale oheň někde uvnitř jeho duše vyšlehl vysoko, jako plameny pekla.

Cítil, jak ho vlastní nohy nesou kupředu, jak se mu ruka formuje v pěst a míří na Nathanovu bradu. Bratrova hlava se zvrátila dozadu proti domovní zdi. Miša stačila jen s rozšířenýma očima ustoupit, a když se Nathan zhroutil u zdi, vydechla hrůzou a konečně poznala útočníka...

„Nestore!?“

Vytřeštila oči ještě víc, to už ji však Nestor chytil a zacpal jí rukou ústa. Kopající a kousající ji v tichu táhl alejí ke dveřím stodoly. Nadzvedl loktem petlici a vtáhl dívku dovnitř. Uvnitř to sladce vonělo zatuchlým senem a inkoustovou tmou probleskovalo světlo hvězd, prodírající se škvírami v prkenné stěně.

Nestor byl vzrušený. Volnou rukou roztrhl Mišiny šaty až dolů a mazlil se s jejími pevnými ňadry. Tiskl se k ní a ona cítila, jak je tvrdý. Strčil do ní a společně padli do sena, takže se neuvěřitelné rázem stalo možným, dokonce pravděpodobným.

Miša vždycky věděla, jak je Nestor silný. Teď však cítila jinou sílu, sílu násilníka: bezmyšlenkovitou, brutální a horečnatou. Měl horký dech, páchnoucí sladkým vínem, jeho polibky byly hrubé a žádostivé. Stejné byly i dotyky jeho rukou, kterými jí střídavě mačkal prsa a rozevíral stehna. S každým vzrušeným vydechnutím z nich obou strhával oblečení.

Teď se s ním už doopravdy začala prát - škrábala ho do tváře, odstrkovala, kousala, snažila se ho kopnout kolenem mezi nohy - všechno marné. Za chvíli se vyčerpala. Přidržoval ji bezdechou na seně a její osud se zdál zpečetěn. Z plných plic nabrala dech k výkřiku, Nestor ji však udeřil hlavou po ústech a umlčel ji. Začala se znovu zoufale zmítat a kroutit v marné snaze setřást ho ze sebe. V tom okamžiku jí hodil vyhrnuté šaty přes obličej... a přes čelo a oči jí přeběhl pruh světla hvězd.

Nestor zahlédl v Mišiných očích strach. Něco se v něm sevřelo a na chvíli ucukl. Ucílila, že se v něm něco změnilo a že vzápětí ten pocit zaplašil.

„Proč?“ vydechla, zatímco z ní stahoval spodní prádlo. „Nestore, proč?“

Poklekl nad ní, jednou rukou si ji k sobě nadzvedl a rozevřel jí stehna. „Až se o tom dozví tvůj otec a bratři,“ zasípal, „buď mě zabijí, nebo se postarají o naši svatbu. Ukáže se, co z toho.“

Zacpal jí pusu vlastními rty. Cítila jeho chvějící se, pátrající mužství a napadlo ji: Svatba? Proč ses mě prostě nejdřív nezeptal? Stejně odjakživa věděla, že si jednoho znich jednou vezme, Nestora, nebo Nathana. Jen nevěděla, kterého. Teď už jí bylo jasné, že to Nestor být neměl.

Ale možná to pochopila příliš pozdě...

Nana Kikluová poklekla u kamenného krbu a nasekala zeleninu do vývaru, který zatím bublal v měděném hrnci. Chlapci budou doma co nevidět - Nestor se vrátí z vítací slavnosti a Nathan doprovodí Mišu domů a vrátí se. Sice už možná oba jedli, se svou ohromnou chutí si však jistě poradí i s druhou večeří. A domácí jídlo je domácí jídlo.

Nana se při myšlence na Mišu usmála. Ta dívka je do jejích chlapců úplný blázen. A vždycky byla. Dříve nebo později se mezi nimi rozhodne a Nana doufala... ale ne, měla by přece být nestranná. Vždyť je oba milovala stejně. Ale Nathan, Nathan...

Z hezké tváře se jí náhle vytratil úsměv a změnil se v úšklebek. Povzdechla si. Když si Nathana nevezme Miša Zanestiová, kdo jiný to udělá? A jestli si vezme jeho, co potom bude s Nestorem? Všichni tři vyrostli společně, takže ať bude volba jakákoliv, vždycky bude těžká.

Nana se znovu zamyslela: Nathane, ach Nathane! 

Miša tomu zvláštnímu chlapci rozuměla, nebo alespoň částečně. Nana mu samozřejmě rozuměla dokonale. Stačilo, aby se na něj podívala a viděla jeho otce, Harryho Keogha. Jako by se na ni díval Nathanovýma očima. Naštěstí si té podobnosti nikdo nevšiml, nebo na ni alespoň neupozornil. Tehdy však byly těžké doby, kdy se lidé starali o sebe a ne o záležitosti druhých. Kromě toho začal být Nathanův vzhled nápadný až v jeho pěti letech, rok po poslední velké bitvě, ve které byli zničeni poslední a zároveň první z Vampýrů a ve které padl také chlapcův zvláštní otec.

Občas, ne příliš často, zahlédla Nana Lardise Lidesciho, jak si Nathana zamyšleně prohlíží. Jestliže však nějaké podezření měl, nechal si je vždy pro sebe. Lardis byl vždycky silný muž, ochránce. Nathana měl rád a vycházel s ním dobře, tedy alespoň tak dobře, jak jen se dá vycházet s člověkem, který se ostatních tak straní.

Nathan se lidí vždycky stranil, to ano, samozřejmě s výjimkou Miši... A Nana došla ve svých myšlenkách znovu tam, kde byla na začátku.

Dokrájela zeleninu, znovu si povzdechla, přešla k oknu a vyhlédla ven. Soumrak se rychle měnil v noc a hvězdy zářily nad horskými vrcholky v dálce neobyčejně jasně. Z hor se sem přes nižší pahorky valily chuchvalce mlhy. Za starých časů by pohled na takovou mlhu vyvolal na Naniných zádech mráz. Dnes však už ne. Zabrala se do vzpomínek na ty doby - zvlášť na jednu noc v Obyvatelově zahradě na Hvězdné straně hor. Na to, co tehdy udělala... možná to byla chyba, nebo také ne, každopádně z toho vzešli její chlapci a ona by to za žádnou cenu nevzala zpět.

Nestor a Nathan nikdy svého pravého otce nepoznají. S přihlédnutím k pozdějším událostem to bylo možná dobře. A i když pro ně Harry byl cizincem a navždy jím musí zůstat, stejně na nich zanechal stopy. Zvláště na Nathanovi. Och, Nana věděla, že Harry Pekelník poznamenal oba její syny, v Nathanovi však jeho dědictví planulo jako vypálený cejch.

Vypálený... Nana nasála nosem vzduch a rychle šla ke krbu. Byl by hřích nechat tak dobrou polévku připálit! Vody v hrnci však bylo stále dost a jen jemně bublala. Ten zápach tedy musel přicházet odjinud. Nejdřív cítila, a najednou... slyšela něco, co dobře znala.

Ale vždyť to není možné!

Vrhla se k oknu. Mlha získala ve světle měsíce leprózně bílou barvu a těžce se vlnila po okolních kopcích. Zdálo se, jako by se roztékala v podivných výhoncích, které se plížily přes severní hradbu a skrz škvíry v hrazení. Takovou mlhu Nana ještě nikdy neviděla. Ale ne, viděla, viděla! V životě každého jsou však věci, na které se neodváží ani pomyslet. A tato mlha byla jednou z nich.

Znovu zaslechla ten zvuk - prskající řev - a na obloze zahlédla stín, zatemňující záři hvězd. Z černé noci vnikl do domu nepopsatelný puch, ten strašlivý zápach vzpomínek. To přece nemohla být pravda! Ale jestli se jí to jen zdálo...

Co měl potom znamenat ten náhlý, vzdálený rozruch, který sem dolehl z města? Proč ten křik? Co že to křičí ty chraplavé, vyděšené szganské hlasy?

Nana se nikoho nepotřebovala ptát. Odpověď znala sama. „Vampýři! Vampýři!“

Dunivý rachot trubic se ozval znovu a z větší blízkosti. Roztřásl domem a v té chvíli Nanu napadla jediná myšlenka. Co je s jejími chlapci a dívkou, kterou oba milovali?

Nathane! Nestore! Mišo!  

Skočila ke dveřím a rozrazila je dokořán.

Nathane! Nestore! Mišo!

Rachot válečníků jako by přicházel ze všech stran a odporný puch výfukových plynů padl na celé okolí.

Nathane! Nestore! Mišo!

Cosi nepochopitelně monstrózního slétlo z oblohy, rovnou na Nanino obydlí. Spolu se sousedními domy se rázem proměnilo v trosky, jako když se šlápne na zralou pýchavku. Roztříštěné dveře vylétly z kožených pantů a srazily svou vahou Nanu do zvířeného prachu ulice. Plazila se pryč, co nejdál od hrůzného syčení a řvaní, které brzy doplnil řev lidí z kouřících trosek okolních domů. Neustále si v duchu opakovala, znovu a znovu: „Nathane! Nestore! Mišo!“ A ptala se sama sebe, jestli je ještě vůbec někdy uvidí.

O pět minut dříve ve stodole:

Miša cítila, jak do ní začíná Nestor pronikat, a v zoufalství vydechla: „Nech mě... nech mě, ať ti pomůžu.“

Zvedl obličej z jejích prsou a nevěřícně na ni zíral. Natáhla ruku mezi jejich těla a Nestor udiveně vzdychl: „Cože?“

Pomoc opravdu potřeboval. Opilost nebyla jeho jediným handicapem - byl naprosto nezkušený. I přes všechno vychloubání mezi mladíky Osady a navzdory jistým důvěrnostem k některým vesnickým dívkám stále byl panicem stejně jako Miša. Vlastně na tom byl hůř, protože se zdálo, že dívka už zná alespoň něco.

Svou štíhlou rukou mu stiskla kořen chvějícího se penisu. Začala ho zpracovávat, Nestor vydechl a mírně se nadzvedl, aby měla víc místa pro ruce. Aniž by uvolnila stisk alespoň na vteřinu, uspokojovala jeho touhu a v příhodném okamžiku ho obrátila na záda.

Byl mladý a neukojený a její ruka ho hladila nahoru a dolů jako teplý nástroj slasti. Nemohl tomu odolat. Šílel touhou dotknout se jí, cítit pružná, zvedající se prsa. Vztáhl třesoucí se ruku - příliš pozdě. Jeho šťávy mu vystříkly v dlouhém, horkém proudu na břicho a Nestor zasténal a klesl zpět do sena. Zůstal ležet se smíšenými pocity extáze a prázdné frustrace, i tak si však všiml, že si Miša urovnává oblečení a odtahuje se od něj. Jeho rozechvělé smysly přišly k sobě a náhle mu blesklo hlavou:

Jak to? Jak věděla, co má dělat?

Uchopil ji za zápěstí, dříve než mohla vstát a utéci od něj. V obličeji se mu jasně zračila jeho otázka. Předběhl ji s odpovědí.

„Nathan!“ zařval. Miša se mu vyškubla, vstala a uskočila. Vztyčil se na kolena ve snaze přitáhnout ji zpět. Jestliže se tohle naučila od jeho ne tak hloupého bratra, určitě znala všechno. Víc než kdy předtím teď Nestor toužil být v ní. Alespoň pro ten pocit pomsty, když už pro nic jiného.

Miša mu všechny úmysly viděla vepsané ve tváři. Otřásla se hrůzou a vrhla se ke dveřím. Skočil po ní a přirazil pootevřené dveře. Nebezpečně se přiblížil k dívce, klopýtající ve tmě a chraptivě se zeptal: „Ale proč? Proč s ním? Proč zrovna s Nathanem?“

„Protože... potřeboval někoho...“ odpověděla Miša vyděšeným šepotem. „Potřeboval to. A hlavně... nebyl nikdo, kdo by o mne měl zájem.“

„Teď znáš někoho, kdo zájem měl,“ vzdychl Nestor s jasnější hlavou. „Já. Jenže už jsem ho ztratil. Ano. Je tu ale pořád něco, co potřebuju.“

Chytil ji a zvedl jí sukni. Když jí stiskl ruku kolem krku, pochopila, že tentokrát se s ním už nemůže prát. Pořád však mohla protestovat. „Nestore, prosím, nedělej to!“ prosila.

„Co jsi udělala pro něj, můžeš snad udělat i pro mě, ne?“ Skoro se dusil chtíčem a zlostí.

„Ale my jsme...“ polkla, kdyžji přitiskl ke stěně a vmáčkl sejí tělem mezi nohy. „Nikdy jsme...“

„Lhářko!“ zařval na ni. V duchu je viděl: Nathana a Mišu, jak spolu vzdychají touhou a vzpínají se proti sobě. Poručil jí hrubě: „Pusť mě dovnitř. A potom... prostě předstírej, že jsem Nathan!“

Znělo to jako nějaké zaříkávání.

„J-j-jenže nejsi!“ pronesl zadrhávající se hlas z náhle otevřených dveří. Byl to Nathan, jehož silueta se ve dveřích tyčila na pozadí noci. Jednou rukou se držel za obličej, do druhé uchopil závoru dveří.

Nestor vydal napůl vzlykavý, napůl zuřivý zvuk, odstrčil Mišu stranou a šel Nathanovi po krku - a plnou rychlostí naběhl na závoru, kterou jeho bratr držel v ruce. Dostal ránu do hlavy, až mu cvakly zuby, a padl na zem jako zabitá moucha. Zůstal ležet s úpěním na zemi a držel se za tvář. Miša klopýtla k Nathanovi, který nad ním pevně stál s rozkročenýma nohama a závorou zvednutou k druhé ráně. Možná se to chystal udělat, možná ne, Miša však věděla, že to nesmí za žádnou cenu dopustit.

To si uvědomil i Nathan. Pustil dřevo na zem, ještě než k němu doběhla.

V té chvíli oba uslyšeli sílící hluk davu z náměstí a hukot silných pohonů ze vzduchu. Pokud už někdy ten zlověstný zvuk zaslechli, museli být tak mladí, že to na nich nezanechalo žádný trvalý dojem. I tak to bylo nezvyklé, strašidelné a evokující dojem něčeho neblahého. Podobně jako nechutný zápach, který zvuk provázel.

Podívali se na sebe a na kratičký okamžik spočinuli jeden druhému v náručí -

- aby byli vzápětí rozděleni padající střechou. Stodola se s praskotem zřítila. Celý okolní svět zmizel v jediném chaosu. Noční můíá, kterou oba před chvílí prošli, přešla v další temný stupeň hrůzy...

Nestor byl znovu desetiletým chlapcem a hrál si v lese spolu se svým pobočníkem Nathanem a otrokyní Misou. On byl samozřejmě vampýrský vládce Nestor. Chtěl jím být celé dětství a byla to jediná role, kterou při hrách přijal - Vampýr!

Tentokrát se však hra nějak nedařila, přestože měla velice jednoduchý děj. Nathan s Mišou spojili své síly, uprchlí z jeho hradu (zchátralé skrýše na stromě) do lesů a Nestor je měl chytit a potrestat. Vlastně se měli sami nechat po určité době chytit, a dnes zdá se nehráli podle těchto nepsaných pravidel. Nestor po nich pátral, co mu síly stačily, dobrou půlhodinu, uprchlíci mu však stále unikali. Prodíral se zeleným bludištěm větví, každou chvíli se zastavil a nasál vzduch, což prý Vampýři zcela určitě dělali. Jeho rostoucí vztek si (podle jeho dětských měřítek) nic nezadal se skutečnou zlostí samotných legendárních Vampýrů. Jak jen toho zrádného pobočníka a tu nevděčnou szganskou čubku potrestá, jen co je najde!

Obvykle je vypátral snadno. Někdy stačilo schovat se za kmen stromu a naprosto bez hnutí, bez dechu v občas nadpřirozeném tichu lesa čekat na všeprozrazující zvuk: šelest listí pod nohama, zapraskání suché větévky, šeptající spiklenecké hlasy. Nebo když ne hlasy v množném čísle, vždycky alespoň jeden: Mišin. Nathan nechtěl a ani nemohl mluvit, pokud se nechtěl zajíkat a koktat jako blázen. Vždycky to byla Miša, kdo je vedl, kul pikle a... podváděl?

To bylo to slovo: podvádění! Kažení hry! Už měli být dávno vypátráni, pokáráni a vysláni sbírat za trest lesní plody a ořechy. Nestor měl nad nimi stát a popohánět je při plnění matčina koše. To byl také hlavní důvod, proč je Nana Kikluová do lesa poslala: aby jí natrhali nějaké ovoce a ořechy. Jako vždycky však bylo příjemné skloubit práci a hru.

Začal křičet do nazelenalého oparu lesa: „NathááánéééL. Míííšóóó!“... a čekal na odpověď.

Ha! To by tam také mohl vystát důlek.

Teď už mohl udělat jen jedno - použít svou zaručeně spolehlivou metodu. Nestor ji neměl rád, připadal si vždycky jako vetřelec: jako tehdy, když narazil ve vysoké trávě horských úpatí na milenecký pár a pozoroval jejich hrátky. Nikdy nato nezapomněl: nahé zadky a chvějící se, zmítající se těla. Podle zvuků, které slyšel, to muselo i pěkně bolet! Jestli tohle má být láska, Nestor se dobře obejde i bez ní. Zároveň ale věděl, že by je neměl sledovat... a stejný názor měl i mladý milenec, který se zvedl a zjistil, že je někdo pozoruje. To byla tehdy honička! Nestor měl víc štěstí než rozumu, že vyvázl se zdravou kůží.

To, co se chystal udělat, sice nebylo totéž, to věděl, připadalo mu to však podobné. Měli s bratrem nepsanou dohodu, že toho nikdy nebudou zneužívat. Protože i malé děti mají věci, které si rády nechávají pro sebe. Zvláště pokud jde o jejich myšlenky...

Na druhou stranu, nevtíral se i Nathan do Nestorovy mysli prostřednictvím snů?

Nathan samozřejmě hned ucítí, co Nestor udělal - ucítí ho někde ve své mysli a rychle mu ji zabouchne před nosem. No ale kdyby byli Nathan a Miša hráli podle pravidel, Nestor by to nemusel dělat, že ne?

Sedl si na zem, zády se opřel o kmen porostlý mechem a zavřel oči. Mysl nechal volně vzlétnout. Miša a Nathan se před ním někde skrývají. Jsou někde v hlubokém lese, který všichni tři tak dobře znají. Jeho bratr (vlastně jeho pobočník) a szganská otrokyně Miša se krčí a třesou strachy před trestem v tom obrovském zeleném prostoru. Jenže Nestor je Vampýr a může je snadno vyčenichat. Zjitří smysly, vypustí upírskou mlhu a ucítí, až se její vlnící chuchvalce dotknou chvějící se kůže uprchlíků! I když je od nich daleko, může je vidět v jejich úkrytu! Jakmile svým vnitřním zrakem zahlédne byť jen kousíček z jejich okolí, okamžitě je lokalizuje!

Jeho myšlenky se vznášely, až narazily na Nathanovy. Nebylo snadné je nalézt, zvlášť když byl podle svého zvyku zahleděný do sebe. Dnes však byly jeho myšlenky zaměstnány něčím jiným, mimořádně se neskrývaly v těžkých mracích podivných starostí. Mysl měl dokonale čistou, plnou něčeho docela jiného než Nestora a jejich hry. Soustředil se na Mišu...

Na Mišu, která plavala nahá ve stínu stromů, sem tam prozářeného paprsky slunce. Měla pružné, mrštné tělo jako rybka a byla stejně tak nevinná. Její snědé, skřítkovské tělo bylo celé zlaté a stříbrné, jak se jí na mokrém těle chvěl sluneční svit. Smála se a provokovala Nathana aby za ní také skočil. Nestor viděl Mišu Nathanovýma očima - přesně tak, jak ji viděl on a zdálo se mu, jako by ji viděl poprvé. Nathan se na ni díval úplně jinak, skrz naprosto rozdílnou duši...

Potom si Nathan uvědomil Nestorovu přítomnost a ten ucítil jeho leknutí tak silně, že prudce vstal a uhodil se hlavou o strom. V tom okamžiku se scéna před jeho vnitřním zrakem zamlžila a zmizela. Ještě předtím se mu však podařilo zahlédnout jejich okolí: byli u písčitého, mělkého ohybu řeky, kde si mezi kameny hrávali kropenatí pstruzi a v dlouhé trávě se míhali úhoři.

Nestor znal všechny možné zkratky. Mohl k nim doběhnout za čtyři pět minut, dříve než Miša přemluví Nathana, aby se k ní přidal v dovádění ve vodě, a určitě předtím, než oba vylezou na břeh a oblečou se. Mohl by tam být za okamžik... jenže nechtěl.

Nebylo to ani tak tím, co skrz bratrovy oči viděl - to by ho spíš ještě popohnalo. Zarazilo ho to, co v Nathanovi vycítil. Ta změť myšlenek ve vzácně nestřežené, nepodezíravé mysli. Byly to pocity mladého muže uvězněného v kůži malého chlapce. Chtěl by ji roztrhnout a osvobodit se, věděl však zároveň, že potom by v této zvláštní zemi byl úplným cizincem. Proto se k těmto pocitům přidal strach z dospívání, strach z toho, že si potom už bude muset přiznat existenci ve světě, v němž je nucen žít. Nathanovy myšlenky byly hluboké a osamělé, plné uvědomění si vlastní nezařaditelnosti, jistoty, že tady jeho život nemá žádný smysl a že k nikomu nepatří, kromě Nany, Nestora... a samozřejmě Miši.

Všechno tohle se tedy mísilo v Nathanově pohroužení, spolu s dětsky nevinným, jasným pohledem na mladou dívku, která před ním plave nahá, směje se a je skutečná - nepopiratelně skutečná! - jako by byla jedním ze vzácně spolehlivých bodů v nereálném světě, který Nathana obklopuje. Téměř se bál vztáhnout ruku a dotknout se jí, aby se pod jeho dlaní také nezměnila v pouhý přelud.

Tehdy Nestor nechápal, co vlastně cítí. Bylo pro něj těžké pochopit ,lásku', o takhle složitých citech ani nemluvě. Ještě méně se vyznal ve své žárlivosti, která mu zabránila jít za nimi, a donutila ho pomalu se vrátit domů, sám v prázdné pustině, která se pomalu začala otevírat mezi ním a bratrem. Začal si přát, aby Nathan opravdu patřil do nějakého jiného světa a brzy se tam musel vrátit.

Jistý si byl jen pocitem bolesti a vzteku, který mu Nathan způsobil. A ano, také Miša. Kdyby byl Nestor opravdu Vampýrem -

Potom - potom by se teprve vidělo!

Jenže Vampýr nebyl, a ani Nathan s Mišou nebyli jeho otroci. Všichni byli jen hrajícími si dětmi. Od té doby už nikdy tuto hru nehráli.

Nestorův sen začal mizet a vystřídala ho černočerná temnota a návrat smyslů. A bolest. Bolest, vztek, klaustrofobní pocit a nepopsatelný zápach...

Sen pomalu odplul, zůstala po něm jen zhoršující se bolest.

A vztek...

Nathan tápal tmou, ozářenou náhle zběsilým sledem vzpomínek na nedávnou minulost:

Smějící se Míša, držící jeho ruku kolem svého těla... Nestor, pokoušející se ji znásilnit proti zdi stodoly, jeho hlas chraplavý vztekem a chtíčem a dotýkající seji hrubýma rukama... pevná, dřevěná závora dveří v jeho vlastní ruce.

Potom Nestora udeřil, a pořádně! Vzápětí něco udeřilo jeho samého, a mnohem silněji! Ze všeho zbyl jen pocit hrozivé temnoty, ve které se snažil utřídit si zmatené vzpomínky.

Nathan dobře věděl, že to není jen sen. Jeho sny bývaly velmi výlučné, a toto rozhodně nebyl jeden z nich. Ne, jeho mysl byla někde mezi spánkem (nebo mdlobou) a probuzením, ve chvíli, kdy se mu okolní svět začíná připomínat a mysl pomalu připravuje tělo na hmotnou existenci. Pokoušel se vybavit si, co se vlastně stalo, než se celé okolí zbortilo. Chtěl vědět, co z toho vyplývá a co má dělat.

V podobných chvílích, kdy se jeho mysl pomalu vznášela z hlubin nevědomí, nastávala občas vhodná doba k rozhovorům. Někdy Nathan zaslechl mrtvé, jak si povídají v hrobech. Přemýšlel nad jejich slovy, dokud jeho přítomnost nevytušili a neztichli.

Nathana se nebáli, nebyli si však jisti, kdo vlastně je a proto se od něj raději drželi stranou. Bylo to jen pochopitelné. V ještě nedávné době totiž zemi obývaly nelidské bytosti, které lovily lidi živé i mrtvé. Ty první kvůli krvi, která pro ně znamená život, druhé kvůli vědomostem, jež si s sebou odnesli do hrobu. Tito zvláštní tvorové nežili ani nebyli mrtví, vegetovali v podivné, temné krajině mezi životem a smrtí. Byli to Vampýři, kteří čas od času zplodili nekromanty, schopné mluvit s mrtvými. Ti byli jednou z mála věcí, jíž se mrtví báli. Proto se tedy měla Velká většina před Nathanem na pozoru.

Chlapec nic z toho netušil. Občas je slýchával mluvit v hrobech a věděl, že mu nedůvěřují. Připadal si jako někdo, kdo slyší něco, co nemá, a nemůže tomu nijak zabránit. Přestože slyšel jejich hovory a mohl by s nimi mluvit (kdyby ho nechali), Nathan nebyl opravdovým nekromantem. Měl k tomu však blízko, velmi blízko, aniž by si to sám uvědomoval. Mrtví s ním ale nechtěli jakkoliv riskovat. Jeho otci také kdysi věřili, a nakonec se i on proměnil v dvousečnou zbraň.

Nathan potichu ležel a bez nějaké zlomyslnosti nebo naopak nezájmu naslouchal. Brzy k němu začaly zalétávat myšlenky mrtvých: nejprve jako pouhé ozvěny šepotu, později jako celá spousta tlumených hlasů, pronikající skrz zem jako citlivé, neviditelné kořeny, spojující Velkou většinu v nekonečném tichu jejich osamělých hrobů.

Pro Nathana to nebylo nic divného - těsně po probuzení takhle naslouchal mrtvým, kam až mu paměť sahala. Dnes to však bylo nějaké jiné. Jejich šeptané rozhovory byly tlumenější, neklidnější, tázavější... dokonce vyděšenější než kdy jindy.

Dnes mezi nimi bylo mnoho nově příchozích, příliš mnoho. Noví a noví pořád přicházeli. Přinášeli zvěsti o příchodu starodávné hrůzy. Nathan pochytil jenom celkovou atmosféru, zdálo se mu však, že na obvyklém pozadí šelestu proudících myšlenek zaslechl škrábání tisíců mumifikovaných rukou tisknoucích se k sobě. Stačil si uvědomit, že jejich strach není nějaká mlhavá věc, ale že je naopak velmi hmatatelný.

Tolik se tedy dozvěděl, nic víc. Jakmile ho vytušili...

Jejich myšlenky se okamžitě stáhly a v jinak prázdném mentálním éteru zbylo jen vyděšené, rezonující ticho. Bylo to tak náhlé, že Nathan nestačil jakkoliv hlouběji proniknout do jejich duší. Alespoň však pochopil, proč ho tak rychle odhalili: měli se na pozoru více než kdy předtím. Skoro jako by nějakého... vetřelce očekávali. Zneklidňovalo ho to, protože nakonec vycítil, že si právě jeho nějak spojili s příčinou svého strachu!

Těsně před jejich úprkem Nathan zaslechl název toho děsu, který obezřetně šeptaly tisíce zdřevěnělých, nebo už dávno rozpadlých jazyků: Vampýři!

Jak bylo možné, že se tihle dávno neživí mrtví tak báli Vampýrů, kteří byli dávno a navždy vyhubeni?

Nathanovi bylo jasné, že tady odpověď nenajde. Mrtví ztichli, a tak je nechal, aby mohli pokračovat ve svých tlumených rozhovorech. Probral se ze snového spánku, aby našel odpověď jinde...

pak to mohlo znamenat jen jedno: Vampýři se vrátili! A zrovna teď byli v Osadě!

To mu připomnělo další otázku: jak dlouho byl v bezvědomí? Nejspíš to bylo jen pár minut, říkal si. Co se stalo s Mišou, matkou... a Nestorem?

Nathan se vyškrábal na nohy a roztřeseně se vyprostil z trosek stodoly - aby se okamžitě dostal do centra vší té hrůzy. Několik set metrů od sebe uviděl odpudivou masu válečníka, který se rozběhl proti jednomu z krámků v ulici a rázem jej změnil v hromadu sutin. Nad hlavou Nathanovi přeletěla obrovská, hranatá věc, zamanévrovala a jako obrovský list se spouštěla na hlavní ulici.  

Z hromady dřeva a slámy u Nathanových nohou někdo zasténal: byla to Miša!

Odhrnul sutiny a zíral do Nestorovy tváře, zkrvavené a plné modřin. Ležel v bezvědomí, napůl pohřbený pod troskami stodoly. To jeho zaslechl Nathan sténat, ne Mišu. Zatímco na něj zíral, Nestor znovu zasténal. V rumišti vedle něj však byla... štíhlá bílá ruka! Tentokrát je to určitě Miša.  

Nathan ji vyprostil z trosek a dával pozor, aby Nestora ještě víc nezasypal. Plácl ji po tváři, vzal do náruče a naléhavě šeptal její jméno. Byla celá od prachu a v chomáčích kouře a zápachu vypadala sinalá jako smrt. Nedokázal s určitostí říct, jestli vůbec dýchá.

Nathan uslyšel v těsné blízkosti řev válečníka, který se pohybovali k centru města. Rozhlédl se a uviděl, že hradba je v místech někdejšího matčina domu rozvalená. Hned za touto mezerou se rozkládal temný les. Nathanovi se ta temná masa ještě nikdy nezdála tak lákavá jako dnes.  

Najednou věděl, co musí udělat. Nejdříve odnese Mišu do bezpečí, potom najde svou matku, která byla nejspíš pohřbena pod troskami domu, a nakonec se vrátí pro Nestora.

Zvedl Mišu v náručí a klopýtal troskami k díře v hradbách. V půli cesty zaslechl oddychování a zvuk běžících nohou a otočil se. Veliký vlk, nejspíš jeden z ochočených hlídačů z Osady, běžel z hlavní ulice rovnou k Nathanovi, určitě ve snaze najít lidskou ochranu. To je sice hezké, říkal si chlapec, sám však má dost a dost starostí, jak zachránit milovanou dívku a vlastní rodinu, než aby si dělal starosti s -

Nathanovy oči se rozšířily. ,Vlk' se zdál obalený v mlze a v přední pracce držel matně se blýskající předmět. Už neběžel po čtyřech, ale po zadních a řítil se vpřed v agresivním, bojovném postoji. Na přední pracky poklesl, jen když čenichal u země a natáčel hlavu sem a tam, veliké uši našpicované. Děsivější bylo, že měl obrovské, rudé oči, zářící ve tmě jako dvě lampy a na sobě měl kožené, opásané kalhoty! Najednou Nathan pochopil, že vlk neprochází mlhou, nýbrž že ji sám vylučuje! Kolikrát slýchával příběhy o Starých Vampýrech u táborových ohňů, o jejich síle, zvláštních schopnostech, hybriditě i zvířeckosti. Věděl, co před ním stojí, a bylo mu jasné, že je jeho osud zpečetěn.

Noma Canison se vyřítil na Nathana a vztyčil se v celé své výšce. Byl vyšší než on...!

Nathan se naposledy pokusil postavit Mišu na nohy a zatřást s ní, bylo to však marné. Vztáhl před sebe ruku, aby od sebe tu podivnou, psí, liščí nebo snad vlčí zrůdu odehnal. Noma se zarazil a naklonil kupředu. Očichal Nathana, dívku v jeho rukou a tázavě naklonil hlavu na stranu. „Tvoje?“ zavrčel.

Nathan se pokusil odtáhnout Mišu z dosahu stvůry. Noma se zachechtal, chytil ho za límec a brutálně hodil stranou, proti hradební zdi. Miša ztratila oporu a svezla se bezvládně na kolena. Noma ji zachytil, znovu očichal a ve vteřině z ní strhal cáry šatů.

Nathan padl do vysoké trávy na úpatí zdi. Ještě než mu zeskelnatěly oči a ztratil vědomí, cítil na sobě Nomův pohled, viděl rozšklebený čenich a proudy mlhy, valící se mu z tlamy. Znovu se zachechtal: „Ne, není tvoje - je moje!“

V tom okamžiku omdlel a už neviděl ani neslyšel křik vyděšené ženy, běžící ulicemi, ani to, jak Noma pustil Mišu na zem. Vyrazil za běžící ženou, mumlaje: „Lepší živá než napůl mrtvá.“ Pak svým štěkavým způsobem vykřikl: „Počkej, krasavice, Noma už běží!“ A vyřítil se za svou napůl šílenou obětí...

Bolest a vztek...

A nejen uvnitř: bolelo ho celé tělo.

O hodinu později se začal probírat Nestor. Nejprve pozvolně, najednou s bolestivým spěchem. Stejně jako před ním Nathan, i on se vzbudil ze snu rovnou do noční můry. Na rozdíl od bratra si však Nestor skoro nic nepamatoval; jen pár zmatených, nejistých útržků. Hlavně si pamatoval svůj vztek a bolest, které cítil i teď. Nebyl však schopen říct, jestli pramenily ze snu, nebo ze skutečnosti.

Ležel napůl zavalený sutinami, prachem a slámou a všechno ho bolelo. Na obličeji měl zaschlou krev a několik zubů se mu viklalo. Vzadu na hlavě, nad pravým uchem, cítil měkkou, rozbitou lebku. Opatrně vyprostil třesoucí se ruku zpod trosek a dotkl se zranění. V té chvíli jako by mu do mozku pronikly bílé šípy bolesti. Pod opatrným dotykem ruky něco zavrzalo - zvuk prasklé lebky.

Stejně jako jeho bratr, i Nestor se sám sebe ptal, co se stalo. Na rozdíl od Nathana však ještě netušil odpověď. Zatím.

Odhodil prkna, která ho tiskla k podlaze, a rozkašlal se kvůli rozvířenému prachu a zápachu. Rozbitou střechou pohlédl k nebi a uviděl blikání hvězd, stoupající oblaka kouře a podivné, temné útvary diamantového tvaru, kroužící ve výšinách. V dáli mizel nezvyklý hukot a prskání. Zároveň zaslechl i jiné zvuky: slabý, vzdálený pláč... sténání... vzlykot... hlas, stále znovu a znovu křičící nějaké jméno, zoufale, beznadějně.

Nestor odstrčil trosky a osvobodil si ruce. S námahou si sedl a odkopl prkna z nohou. Rozhlédl se kolem, aniž by cokoliv poznal - jeho zamlžený zrak a otřesená mysl nechtěly vzít na vědomí okolní zkázu. Konečně se jeho pohled soustředil na jednom bodu: vysoké hradební palisádě. Byla však nějak jiná než dřív, na několika místech pobořená a vyboulená ven.

Vstal, zavrávoral a vykročil z trosek. Ať už se tu stalo cokoliv, jako by z něj někdo serval polovinu oblečení! Mimovolně oprášil koženou kazajku i kalhoty. Pomalu se vydal vrávoravou chůzí k náměstí, pryč od trosek matčina domu.

Matčin dům?

Jak ho to mohlo napadnout? Otočil se a znovu se zadíval na zbytky domu, na hromadu ohořelých, čadících, rozštípaných prken, na které se pomalu usazoval mrak rozvířeného prachu. Pomalu zavrtěl hlavou. Ne, to není možné. Matčin dům byl přece teplý a útulný. Nebo ne?

Podél ulice se ozýval z trosek zřícených domů křik, z některých vyklopýtali lidé jako nějací duchové. Bědovali, volali o pomoc, hledali ztracené rodiny. Ohně v krbech přeměnily mnohá stavení v sálající pohřební hranice. Nestor nemohl nic dělat. Příliš mnoho lidí potřebovalo pomoc. A ze všeho nejdřív ji potřeboval on sám.

Začal si vybavovat jména a roztříštěné části rozhovorů.

Jason, Miša, Nathan, Lardis, Andrei... Nestor?

Jason: „Co budeš dělat?“ 

Nestor nevrle: „Miša sama se musí rozhodnout. Ale ať už s ní nebo sám, stejně půjdu. Jestli odejdu bez ní, můžeš si být jistý, že se jednoho dne vrátím.“ 

Vyděšená Miša: „Protože... protože někoho potřeboval! Byla jsem jediná, komu na něm záleželo. Ale Nestore... proč to děláš?“ 

Nestor rozhodně: „Až se o tom dozví tvůj otec a bratři, zabiji mě!“ 

Miša s údivem: „Ne, to nemůžou, vždyť jsi vládce Nestor!“ 

Nestor: „Samozřejmě. Žádného člověka se nebojím, jsem totiž Vampýr!“ 

Nathan: (Nebylo slyšet žádná slova, Nestorovou myslí však proudily nekonečné proudy čísel, tvořící zpěněné, nesmyslné vzorce. Jeden z nich byl osmičíselný symbol, připomínající odhozený proužek jablečné slupky nebo dlouhou hoblinu. Na pozadí kroutících se, rychle letících čísel se ozývalo vzdálené, tísnivé vlčí vytí. A v popředí se promítala ustaraná tvář, smutná, osamělá a... obviňující?)

Lardis: „Tady se střetly síly pekelných zemí a Vampýrů a vzájemně se vyrušily.“ 

Andrei: „Jsou už ale mrtví, rozpadli na prach a přeměnění v duchy. Měl bys je nechat spát.“ 

Nestor nazlobeně: „Jací duchové? Vampýři? To nikdy! Já jsem vládce Nestor!“ 

Nestorovi v hlavě zněla spousta hlasů, z minulosti, z přítomnosti i z vlastní fantazie. Hlasy z dětství, dospělosti i představivosti kroužily a snažily se najít nějaký konkrétní záchytný bod, čekaly, až se vzpatůatuje z prožitého traumatu. Vzpomínky se slévaly s představami, minulost postupně bledla. Nakonec zůstala jediná, neustále se vracející věta: Jsem Nestor z Vampýrů! Nakonec byl přesvědčený, že nerealistická a zmatená přítomnost musí být jen sen, přiživovaný podvědomou představivostí. Nestor si oddychl s vědomím, že se mu vše jen zdá.

Nedaleko se na hromadu kouřících, hořících trosek u východní zdi vyhoupl poslední osamělý létavec a natáhl svou houpavou hlavu k hvězdné obloze. Nestor se zastavil, prohlížel si zvíře a matně si uvědomoval přítomnost letce, sedícího v sedle nad rozšiřujícím se krkem stvoření. V příštím okamžiku se však létavec mocně odrazil od přistávacích končetin, vznesl se nad ruiny a zakroužil v širokém kruhu nad městem, rychle nabíraje výšku. Přeletěl Nestorovi nad hlavou, vrhl na něj temný stín a zmizel v dáli. Chlapec se za tím nezvyklým tvarem zadíval a přemýšlel, co to asi mohlo být.

Pokračoval v nejisté chůzi mezi troskami, s hlavou stále zvrácenou dozadu a prázdnýma očima upřenýma na zvláštní úkaz na nebi. Prodíral se polámanými prkny a štiplavým kouřem, když do něčeho narazil a na nohavicích roztržených kalhot ucítil vlhkost.

U nohou uviděl ležet muže s tváří rozedranou na kost. Z pokousaného krku stříkal rudý pramen. Zatímco se Nestor zamýšlel nad scénou před očima, krvavý proud ztrácel na síle a výšce, až se pomalu ztratil. A s ním i mužův život.

Šlo však jen ojeden život, o jedno tělo z mnoha. Nestor se rozhlédl a viděl jich hned několik, skoro všechny nehybné.

Došel na staré shromaždiště, veliké otevřené náměstí ležící poněkud stranou od skutečného středu Osady, blíž východní hradbě než západní. Tam narazil na život uprostřed vší té smrti. Ne však hned.

Východní brána hořela, žluté a oranžové plameny šlehaly vysoko nad hradby. Vypadalo to, že byla zapálena úmyslně. Široká ulice od brányk náměstí byla plná mrtvých těl. Nestor si matně vzpomněl, že tady předtím byl dav lidí. I když tu leželo mnoho těl, lidí bylo na slavnosti víc. Nejspíš se jim podařilo uniknout. Jenže před čím?

Vampýři! pronesl hlas hluboko v jeho mysli.

Jiný řekl: To není možné, vždyť už jsou vyhubeni! 

A třetí, jeho vlastní, prohlásil zatvrzele: Já jsem přece vládce Nestor! 

Kouř se začínal zvedat a vampýrská mlha vypařovat, vsakovat do země. Lidé začali vylézat z úkrytů, potácet se mezi mrtvolami, zoufale naříkat a rvát si vlasy, když našli mrtvého přítele, milence nebo příbuzného. Na shromaždišti ležely převrácené stoly a země byla poseta zbytky přerušené hostiny. Uprostřed stál mladík, asi o pět let starší než Nestor, a skláněl se nad tělem své dívky. Křičel v agónii, strhl ze sebe košili a bil: se do obnažených prsou. Mrtvá byla nahá, brutálně zprzněná a zohyzděná.

Nestor přistoupil blíž, zíral na mladého muže a měl pocit, jako by ho odněkud znal. Zamračil se a uvažoval, jak to, že toho tolik poznává a přitom ničemu nerozumí. Náhle uviděl, že se dívčina pohmožděná prsa zvedají a klesají a jak mátožně pohybuje rukou. Hlava se bezvládně otočila k Nestorovi a on na mrtvé tváři zahlédl zvláštní, bezkrevný úsměv.

Přistoupil ještě blíž a dotkl se vzlykajícího muže: „Ale ona není mrtvá.“

Ten se k němu otočil a s šíleným výrazem ho zvedl ze země a zatřásl s ním, jako by byl hadrová loutka. „Samozřejmě, že není mrtvá, ty blázne - zatracený blázne! Je na tom hůř, než kdyby byla mrtvá!“ Odhodil Nestora stranou a klesl na kolena vedle dívky.

Nestor zůstal zaraženě stát a nechápavě opakoval: „Je na tom hůř, než kdyby byla mrtvá?“

Mladý muž zvedl hlavu, zadíval se na něj napuchlýma očima a nakonec pokýval hlavou. „Už tě poznávám. Jsi Nestor Kiklu, jen celý od prachu. Jsi jedním z těch šťastlivců, kteří se narodili, když bylo skoro po všem. Byl jsi příliš malý, aby sis to mohl pamatovat, vědět, jaké to bylo a jaké to zase bude. Já si na to ale vzpomínám až příliš dobře! Bylo mi teprve šest let, když Vampýři zaútočili na Ochrannou skálu. Viděl jsem, jak i můj otec proklál matčino srdce kůlem, usekl jí hlavu a spálil ji v plamenech. Tak se to tehdy dělalo... a tak se to bude dělat zase.“

Svěsil hlavu a se vzlykáním ji položil na dívčino tělo, zakrývaje tak její nahotu.

Mezitím přišlo na shromaždiště více mužů. Tihle byli ale jiní, starší a tvrdší chlapi. Vyrostli v těžkých časech, živořili ve stínu Vampýrů a byli plní temného odhodlání. Nestor to všechno instinktivně tušil, věděl, že by je měl všechny znát jménem. Ne a ne si je však vybavit. Všichni spěchali i k východní hradbě, na které stáli další muži a kývali, ať si pospíší.

Nestor šel pomalu za nimi a pokoušel se rozeznat, co to ten muž na zdi křičí. Jeho hlas se jasně a hlasitě nesl přes otevřené prostranství nehybným nočním vzduchem, přerušovaným jen rozrušenými, třesoucími se hlasy lidí a praskáním ohně. Ten důvěrně známý hlas sice pronášel tvrdá slova, přesto v něm však znělo pohnutí, snad i vzlyky.

„Teď už je pozdě, vy hlupáci!“ křičel. „Copak jsem se vás nepokoušel varovat? Dobře víte, že jsem se o to snažil. A vy jste mě měli za blázna! A teď... teď si jako blázen sám připadám! Všechny ty roky budování, příprav... všechno k ničemu, ztracené v plamenech. A té prolité, nepomstěné szganské krve...!“

Konečně ho Nestor poznal: byl to Lardis Lidesci, kterého dříve respektovali i sami Vampýři. Vedle něj na hradbách byl Andrei Romani. Stáli u obrovského samostřílu, nabitého obrovskou harpunou z tvrdého dřeva. Po celé délce byla opatřena háčky a na konci stříbrným hrotem.

A Nestor náhle znal jména všech mužů stojících pod hradbou.

Byli tam Ion a Franci, bratři Andreie Romaniho, ten malý, šlachovitý muž byl lovec divočáků, Kirk Lisescu. Všichni tito muži byli spolu s Lardisem legendárními bojovníky proti Vampýrům. V temných dobách, kdy ještě létali nad Sluneční stranou a Szganyové žili pod neustálou hrozbou. I dnes měl u sebe Kirk Lisescu zbraň z těch časů, ,pušku' z jiného světa. Nestor si však uvědomoval, že podobné věci vidí jen ve snu a že ve skutečnosti dávno neexistují.

Nebo ano?

Zatímco o tom přemítal, muži se začal přesouvat k východní hradební stěně. Lardis však začal znovu křičet a ukazovat k nebi - nad Nestorovu hlavu! Vzápětí na něj padl obrovský stín.

Zvedl hlavu a uviděl osamělého létavce. Klouzal sem a tam vzduchem a pomalu ztrácel výšku. Na chviličku se zastavil ve vzduchu, sklonil hlavu jako obrovský sokol, ohnul membránovitá křídla a střemhlav se pustil dolů. Mířil přímo na zoufalého mladíka, naříkajícího nad tělem své dívky. Jezdec se nakláněl v sedle, natahoval hlavu kolem dlouhého krku létavce a udílel mu hlasité i telepatické rozkazy.

V Nestorové zmatené mysli jako by najednou něco prasklo. Jestli tohle měl být sen, rozhodně nebyl moc hezký. A jestli to byl jeho vlastní sen, pak by nad ním přece měl mít alespoň nějakou kontrolu. Mátožně se rozběhl k zhroucenému mladíkovi ve středu náměstí a varovně křičel: „Dávej pozor! Ty tam, dávej pozor!“

Mladík vzhlédl, uviděl běžícího Nestora a ostatní, jak berou do rukou zbraně, nejspíš na něho! Pak se ohlédl přes rameno a zahlédl na obloze tu snášející se věc. Vyrazil neartikulovaný zvuk a skočil do prázdné mělké díry po ohništi. Když zmizel z dohledu, létavec chvíli nerozhodně těkal sem a tam. Nakonec natáhl krk a znovu se rozletěl - přímo na Nestora!

Nestor zavrávoral a strnul; došlo mu, že tohle není jen obyčejný zlý sen. Byla to skutečnost, která každým okamžikem nabírala rychlost, s každým tepem srdce se přibližovala. Rychle se kolem sebe rozhlédl. Obklopovalo ho jen otevřené prostranství, nikde žádná skrýš. Za zády mu někdo vykřikl: „K zemi!“ Nad hlavou mu zasvištěla šipka z kuše. Potom...

Létavec už byl téměř u něj. Pod rozšiřujícím se krkem se mu otevírala obrovská kapsa, rámovaná nekonečnými řadami chrupavkovitých ostnů. Nestor se obrátil na útěk. Ucítil závan zkaženého vzduchu, když se létavec přiblížil těsně k zemi. V příštím okamžiku jej uchopil masitý jazyk, nadzvedl ze země a vtáhl dovnitř těla.

Než se kolem něj zavřela temnota, uviděl dvojí záblesk z pušky Kirka Liseska. Na hradbě Lardis Lidesci a Andrei Romani o překot nabíjeli. obří samostříl. Pak... chrupavkovité trny se zakously do Nestorova oblečení a brzy ho pohltila lepkavá temnota.

Nemohl se hýbat a brzy se začal dusit. Marně se pokoušel vykroutit: nadýchal se zrádných plynů, které působily jako uspávadlo. Poslední, co cítil, bylo hlasité zadunění, následované stahem létavcových svalů a rychlou změnou směru letu.

Zatímco létavec zoufale bojoval, aby nabral co největší výšku, Nestorovo tělo ztěžklo, jako by bylo z olova...

Část pátá

Vampýři - Rozprášené kmeny

Pátrání

I

Když pátrači našli Nathana a spolu s dalšími pěti ho přinesli na shromaždiště, Lardis s Andreiem zrovna spali. V té době byla noc ve své druhé třetině. Nathan ležel v bezvědomí na trávě u hradební zdi více než devět hodin. Nepřišel k sobě, ani když ho bez cavyků hodili na stůl, který zachránili z hromady sutin. Tady byli zkoumáni všichni, kdo přežili - aby se ukázalo, jestli jsou opravdu živí.

Mezitím se stalo mnohé a události byly stále v pohybu. Po útoku - kdy Wratha a jejích pět nohslehů vykonali co největší zlo, zničili, co mohli, a odletěli - se Lardis znovu postavil do čela kmene. Ve spěchu rozdal potřebné rozkazy a pak se zběsilou rychlostí hnal do svého domu na kopci. Beznadějně doufal, že tam najde svou ženu i syna živé a zdravé.

Upřímně o tom pochyboval. Lissa v jeho nepřítomnosti vždycky nechávala rozsvícené lucerny v oknech domu, aby podle nich snáze našel cestu. Jasona neviděl od chvíle, kdy odešel napřed s chlapci Kikluovými. Jemná záře Lissiných lamp byla viditelná na kilometry daleko, doslova se odrážela na temném pozadí hor. Však ji také Lardis zahlédl, když se s Andreiem blížil k Osadě. Teď už ji neviděl. Běžel jako šílenec po příkrých schodech k domu a přemítal, co jiného ještě mohlo zahlédnout svit oken a proč Jason nesešel do města, když uslyšel všechen ten rozruch a uviděl část Osady v plamenech.

Samozřejmě bylo možné, že Lissa zahlédla, jak ze strání stoupá podezřelá mlha, uhasila lampy a zakázala Jasonovi, aby se vzdaloval z domu. Bylo to možné...

Ale nebylo tomu tak. Když Lardis konečně doběhl na kopec, našel svůj dům v troskách. Další hodinu strávil přehrabováním suti, po Lisse a Jasonovi ale jako by se zem slehla. Trochu si oddechl: znamenalo to, že jsou, nebo mohou být naživu! Zároveň to znamenalo obrovskou tragédii. Lardis neměl tušení, kde a jak teď přežívají.

Unesli je Vampýři? Aby pro ně pracovali, aby je zmutovali? Lardis si takovou myšlenku nedokázal připustit. Raději chvíli nemyslel vůbec na nic, jen bez hlesu seděl mezi troskami svého domova a truchlil po nich, nebo se na truchlení připravoval. Po chvíli přišel Andrei, nemluvil, jen vedle něj usedl s tichým soucitem. V té době už se Lardisova nepopsatelná bolest začala obracet směrem ven a měnit na nekonečnou nenávist a chladný vztek.

Přestože byl jeho zármutek obrovský, věděl, že není sám. Nakonec se otočil k Andreiovi a svým typicky skřípavým hlasem se zeptal: „Takže?“

Jeho mnohaletý přítel věděl, že starý Lardis je zpět. Vážně pokýval hlavou a řekl: „Kdysi jsi býval, příteli, ze železa. Teď nastala doba, kdy budeš muset být stejně tvrdý jako tehdy. My tam dole jsme připraveni.“

Lardis vstal, protáhl si záda a setřásl ze sebe únavu. „Tak se do toho dáme,“ řekl prostě.

V půli cesty dolů se však zastavil a poprosil Andreie, aby mu odpustil ten políček. A také to, že byl v době vampýrského útoku v lese, daleko za Jižní bránou, plný zášti a hořkosti. Jeho přítel odpověděl: „Odpustím ti z celého srdce, pokud odpustíš ty mně, že jsem o tobě kdy pochyboval...“

Od té chvíle byli oba muži na nohou a vydávali rozkazy a rady. Občas se naprosto vyčerpaní uložili ke krátkému odpočinku. Naštěstí byli unavení i psychicky, takže se jim nezdály žádné sny. Jinak by všechen ten tlak těžko zvládali. Ani jejich práce ke klidnému spánku příliš nepřispívala. Zrovna spali v narychlo vztyčeném stanu blízko starého shromaždiště, když z temnoty přinesli Nathana Kiklua a pět dalších. Položili je do světla lamp a sálajícího hlavního ohně.

Pro Lardise a Andreie to nebylo nic nového - všichni zranění byli těsně po vampýrském náletu pečlivě prohlédnuti a dále sledováni. Za starých časů si toho užili víc než dost. Poslední útok se však odehrál před osmnácti lety a za tu dobu tomu odvykli. Příbuzní a přátelé teď byli seskupeni kolem prohlížených obětí, jejich temné szganské oči se ve světle ohně blýskaly a bez hlesu se snažily číst z výrazů vyšetřujících.

Věděli, že se zraněných ještě nemusejí obávat. Zatím byli pořád svými vlastními pány. V hrozbu se možná promění až později. Lardis přistoupil ke stolu a otřásl se. Přes ramena si přehodil deku, kterou si pod bradou uvázal na uzel. Už několik hodin hořely na prostranství ohně - od chvíle, kdy se noc náhle ochladila... nebo byla zima jen Lardisovi? Alespoň že kouř rozehnal zápach příšer. Vzhlédl k horám, zalitým modrým svitem hvězd. Nikde nebyla žádná mlha vidět. Vampýři beztak neměli ve zvyku zaútočit dvakrát po sobě najedno místo, během jediné noci. Jejich nálety většinou přicházely těsně po západu slunce, kdy bývali najhladovější.

Zdálo se mu takřka nemožné, že si to všechno ještě pamatuje. A ještě neuvěřitelnější bylo, jak důležité jeho znalosti teď byly.

První tělo na stole patřilo ženě ve středních letech, mohlo jí být tak třicet šest let. Lardis potřásl hlavou, aby se úplně probral, vytřel si spánek z očí a tvrdě se zahleděl na její tvář. Znal ji, byla to Alizia Gitová. Muž jí umřel před třemi roky. Zlomil si vaz při lovu v horách

Lardis nosil na ukazováčku levé ruky zlatý prsten s velkým, plochým kamenem, ve kterém se odráželo světlo. Držel ho chvíli nad jejími pootevřenými ústy a vyčkával, jestli dýchá a vyleštěný kámen se zamlží. Jeho trpělivé čekání bylo odměněno, když se třpyt kamene pokryl matnou vlhkostí. Dýchala, i když velmi pomalu a slabě. Kromě toho, že byla naživu, to ještě nic neznamenalo. Lardis už viděl umírat mnoho lidí a věděl, že její dech může brzy vyprchat úplně. Dobře však také znal schopnost nemrtvých předstírat život!

Aliziina tvář byla samá modřina a jednu čelist měla zřejmě rozbitou. Lardis jinak neviděl žádná zranění a také krk měla v pořádku. Přivolal dvě starší ženy. „Svlékněte ji -“

Z davu divoce vystoupil mladý muž a s temným zavrčením stiskl Lardisovu paži. Lardis se na něj bez mrknutí zadíval a pokračoval: „- ale zachovejte té ubohé ženě důstojnost. Hoďte na ni přikrývku.“

Mladík byl Niko, asi sedmnáctiletý Aliziin syn. Lardis se ho zeptal na mladšího bratra. „Vladi?“

Niko pustil Lardisovu ruku a zavrtěl hlavou. Oči se mu leskly zadržovanými slzami. „Sebrali ho,“ oznámil s hlasitým polknutím. „Skrýval jsem se pod vozem. Když bylo skoro po všem, vyhlédl jsem ven a viděl jsem, jak ho jeden z nich udeřil do hlavy, hodil do sedla létavce a unesl. Později jsem našel matku. Je...?“

„Nevím.“ Lardis pokrčil rameny a zakroutil hlavou. „Musím se nejdřív podívat pod deku. Podívej, já už jsem se dnes v nocí díval na spoustu ženských těl. Nic to pro mě neznamená. Vím však, co to znamená pro tebe. Jestli chceš, můžeme se podívat spolu.“ Dal mu ruku kolem ohnutých ramen a nadzvedl přikrývku.

Alizia teď byla úplně nahá, i když předtím toho na sobě také mnoho neměla. Lardis hned zahlédl... jasné známky nákazy. Chtěl si však být úplně jistý. „Niko, potřebuju ji otočit. Můžeš mi pomoci?“ Opatrněji obrátili tváří dolů. Na stehnech a hýždích měla dlouhé rýhy, hluboké jako škrábance šelmy. Některé stále ještě krvácely.

Lardis se otřásl a pustil přikrývku. S ustaranou tváří ustoupil a kývl na tři muže, kteří taktně vyčkávali opodál. Jedním z nich byl Andrei Romani.

„Ne!“ vydechl téměř neslyšně Niko.

Lardis ho chytil za paži a držel stranou. Tři nemilosrdní popravčí rychle přistoupili vpřed. Niko vydal vysoký, roztřesený výkřik, ale to už ho Lardis zkušeně chytil za krk a otočil tak, že nic nemohl vidět.

Tři muži zatím zvedli Alizii i s přikrývkou a donesli ji na samý konec stolu. Tam jí zatloukli kůl do srdce. Ozval se masitý, mazlavý zvuk a křupnutí prolomených žeber.

„Vždyť je naživu, vždyť žije!“ vzlykal Niko. „Je to má matka! Porodila mě!“

„Ano,“ pronesl k němu Lardis skrz zaťaté zuby a ještě pevněji ho stiskl. „Ale to, co v ní teď je, v ní musí zůstat. Už to není tvá matka, kterou jsi znal. Je to zlá, nemrtvá stvůra. Máš štěstí, protože víš, že za malou chvíli bude očištěna a doopravdy mrtvá. Takže nám odpusť, jestli můžeš, a buď vděčný.“

„Ty... svině!“ vykřikl Niko a plivl mu do tváře. Jeho matka zatím na i stole vzdychla a s námahou se posadila.

Kolem kůlu mezi jejími prsy prosakovala krev, stejně jako na spodním rtu, který si rozkousala. Měla však otevřené oči a ty obrátila k Nikovi. Znovu vzdychla a napřáhla k němu ruce. „Můj synku! Niko!“ Lardis znovu odvrátil mladíkovu tvář stranou a mezitím jí Andrei jedním čistým švihem lesknoucího se srpu oddělil hlavu od trupu.

Niko omdlel Lardisovi v rukou. Kirk Lisescu ho odnesl pryč, k lidem, kteří se o něj postarají. Obě části Aliziina těla byly v přikrývce přeneseny k ohni na druhé straně prostranství a vhozeny do plamenů.

Lardis svěsil hlavu a Andrei mu přispěchal na pomoc. „Měl by ses obrnit,“ poradil mu. „Ještě nejsme ani v půlce.“

Lardis k němu obrátil tvář strhanou lítostí. „Jsou to moji lidé, a já je vraždím.“

Andrei potřásl hlavou. „Musíme to udělat,“ řekl tiše. „Nebo je snad máme nechat naživu, ať si utečou do lesa a schovají se a při dalším soumraku nás přijdou zabít?“

Lardis se napůl odvrátil, pokýval hlavou a podíval se na další tělo na stole. Byl to Nathan Kiklu. Už byl svlečen a přikryt dekou. Lardis k němu přistoupil. „Nathan! Ale ne... tohle pro mě bude těžké. Vkládal jsem do toho chlapce mnoho nadějí. Měl v sobě něco zvláštního, dobrého.“ Odhodil přikrývku a prohlédl Nathanovo tělo. Nathan byl sice samá modřina, nikde však nebyl zraněn. Nebyl ani znásilněn a jeho krk byl neporušený. Zatímco ho Lardis zkoumal, zakašlal, zasténal a začal se hýbat.

Lardisův obličej se rozjasnil. „Víte -“ řekl spíš sám pro sebe než ostatním, „- víte - myslím, že je čistý!“ Vzápětí však poklesl na mysli: „Ale jeho bratra, Nestora, unesli v létavci.“

„Je ztracený,“ pokýval hlavou Andrei, „stejně jako mnoho dalších.“

„Nevíme to jistě.“ Lardis zvedl Nathanovu hlavu a ostře ho plácl přes tvář. „Pěkně hluboko jsme tu bestii provrtali šípem!“

Andrei znovu přikývl. „To ano, a Kirk zase sestřelil jezdce ze sedla!“ Vzhlédl stranou a podíval se na vampýrského pobočníka, přibitého stříbrnými hřeby na těžkém dřevěném kříži. Visel tam jako krvavý kus mrtvého hadru, zjevně v bezvědomí - zatím. „Ale létavci se podařilo uletět. Jakou má tedy Nestor naději? Kdyby ho zraněná stvůra pustila, zabije ho ten pád. Totéž kdyby létavec spadl sám. A nejhorší by bylo, kdyby se mu podařilo doletět až domů.“

Nathan znovu zakašlal a pohnul hlavou, kterou mu Lardis podpíral. Ten vrhl pohled na Andreie a zeptal se: „Kam domů? Ano, do Karenina hradu, to vím. Ale kde měl domov předtím? Ti parchanti jsou tu sice noví, ale žádní nováčci to rozhodně nejsou. Vždyť to byli úplní odborníci! Měli létavce, válečníky a na rukou bojové rukavice. Odkud však přišli?“

Andrei se znovu podíval na ukřižovaného pobočníka. „Až se tamten probere, možná se to dozvíme. Nemá moc na výběr. Jestli nebude mluvit, hodíme ho do ohně. Jestli bude... upálíme ho stejně. Já osobně si myslím, že bychom ho měli spálit hned. Co když se pro něj vrátí?“

Lardis zakroutil hlavou. „Nevrátí. Mají teď jiné starosti.“ Na chvíli se mu do mysli vloudila vzpomínka na Lissu a Jasona, hned ji však zapudil. Jestli tady chce být něco platný, nesmí na ně myslet.

„Jestli však nějak tuší,“ pokračoval, „že to nebyla nehoda a my jsme ho sestřelili... určitě je to zarazí. Jsou tu cizinci a ještě neví, co dokážeme. Napadli nás poprvé a měli výhodu překvapení. I tak se nám podařilo zabít pobočníka. To znamená, že bychom byli schopni zabít i jednoho z nich. Je tedy téměř jisté, že se už jen ze zvědavosti vrátí - pravděpodobně příští noc. Chycením pobočníka jsme získali významné plus, zvlášť jestli bude mluvit. Musí mluvit. Chci zjistit, kdo vlastně jsou!... Pro pozdější využití.“

Andrei věděl, že to není jen nějaká planá výhrůžka. Měl tušení, že Lardis jednoho dne zemře rukou Vampýra. Odjakživa to bylo kdo z koho - on, nebo oni. A on byl jen smrtelný člověk, zatímco oni zřejmě opravdu trvali věčně.

Vtom se Nathan probral. Lardis to okamžitě poznal, protože chlapcův krk na jeho paži ztuhl a zároveň zadržel dech. Chvíli ležel napnutý, zkamenělý vzpomínkou na předešlé události a nevědomostí, co následovalo. Potom otevřel oči - nejdříve jako malou škvírku, uviděl Lardise, uvolnil se a vydechl.

Lardisův výraz ztvrdl a přimhouřil oči. Ještě si nebyl úplně jistý, že je mladík bez nákazy. „Nathane,“ zvolal. „Slyšíš mě?“

Nathan přikývl a s Lardisovou pomocí se posadil. Rozhlédl se a zjistil, že je nahý. Přitiskl k sobě přikrývku a podíval se po stole. Na jednom konci leželo bok po boku množství ztuhlých těl, na druhém se leskla rudá kaluž. Nakonec jeho pohled padl na vampýrského pobočníka, vydechl hrůzou a vycenil zuby v mimovolné grimase.

Lardis to úplně chápal: Nathan ani ostatní stejně staří jako on neměli výhodu předchozí zkušenosti a nemohli proto poznat, co vidí; rozhodně ne stvůru, která ještě neprošla úplnou přeměnou, jako byla tahle, kterou srazila stříbrná kulka z dvouhlavňovky Kirka Liseska ze sedla. Zrovna se smál nebo křičel radostí, plný krve a euforie z poslední oběti, kterou unášel. I když měl zavřené oči, vášeň se na jeho hrozné tváři neustále zračila, měl ji vepsanou v každičkém rysu tváře:

Rozšklebené čelisti měl široce otevřené a z řady zubů, rozeklaných jako vrcholky pohoří, mu zřetelně čněly pilovité tesáky, delší o několik centimetrů. Všechny svaly ve tváři měl napjaté, šedivou kůži ztuhlou v grimase šíleného smíchu, nebo možná v nepřekonatelné a nepovolující agónii po zásahu kulkou. Měl placatý nos se širokými nozdrami, který se už začínal od kořene stáčet - což byl jeden z prvních projevů upírství. Ještě sice nebyl Vampýr, za nějaký čas by se jím však stal.

Nathan postupně rozeznával další podrobnosti. Všiml si černě lesklého pramene pobočníkových vlasů, přichycených stříbrným hřebem ke kříži, aby mu nepadala hlava. Nathan nemohl tušit, že upír používal k pomádování vlasů lidského tuku. Viděl svalnaté paže, v loktech a zápěstích provrtané hřeby a roztažené od těla. Prsty na volně visících rukou měl nepřirozeně dlouhé, zakončené širokými, dlátovitými nehty. Nevěděl, že v těch rukou má pobočník takovou sílu, že jimi může proniknout lidským tělem a roztrhnout srdce nebo páteř.

„Odporná zrůda, že?“ Pronesl Lardis hlasem plným nenávisti.

Nathan odtrhl pohled od postavy na kříži a přikývl. Podíval se na nebe, na rozložení hvězd nad obrysem hor a s leknutím chtěl seskočit ze stolu. Všichni Szganyové byli odborníci na určování času podle hvězd, žádný z nich však nebyl tak dobrý jako Nathan. Hned mu došlo, jak dlouho ležel v bezvědomí a zatím... co se stalo s jeho matkou? A s Mišou?

Lardis mu položil ruku na rameno. „Ne tak rychle, hochu,“ zavrčel. „Nejdřív mi řekni, jak jsi přišel k těm pohmožděninám na zádech. Vždyť je máš jednu velkou modřinu!“

Nathan hned přikývl. „Nějaké... stvoření - něco mezi vlkem, člověkem a liškou - mnou mrštilo o hradební stěnu.“

Lardis se na něho stále díval přimhouřenýma, podezíravýma očima. Opravdu už zaslechl zprávy o podivném hybridovi mezi vampýrskými nájezdníky. A byly to zprávy vskutku děsivé.

„Odhodil tě? A to tě nekousl?“

Nathan mu sevřel paži. „V-v-vzal... vzal si Mišu!“ Oči se mu opět rozšířily děsivými vzpomínkami. Setřásl Lardisovu ruku a postavil se na roztřesené nohy. Místo zad cítil od krku dolů žhnoucí bolest. Kdyby jej byl Lardis nechytil pod paží, nejspíš by se mu byl zhroutil k nohám.

„Nikam nespěchej, kluku. Ještě ses nevzpamatoval. Udělali jsme všechno, co dalo dělat.“

„A-a-ale co má matka, a Miša!“ Rozhlédl se omámeně kolem sebe. „K-k-kde mám oblečení? A co N-nestor?“

Lardis už otevřel ústa... dokázal však jen vydechnout a odvrátit pohled.

„Kde je Nestor?“ Nathanův hlas byl najednou úplně klidný a pevný.

Lardis se na něho znovu podíval, na tváři zamračený výraz. Za jiných okolností by se mu tento rozhovor mohl zdát vtipný. Byla to totiž nejsouvislejší slova, která kdo kdy z Nathana dostal. Měl to na svědomí prožitý šok? Co to do něj najednou vjelo? Dostalo se snad do něho opravdu něco?

„Není ti něco?“ zeptal se Lardis.

„Co je s Nestorem?“ zadíval se na něj zpříma Nathan svýma zvláštní modrýma, hlubokýma očima. Ano, teď se opravdu zdály bezedné.

Nedalo se na to odpovědět jinak než pravdou. Lardise ještě čekalo hodně práce a nemohl si dovolit popustit stavidla ani svému vlastnímu zármutku, natož dělat si starosti se slzami ostatních. Bez rozmýšlení proto spustil: „Byl unesen! Viděli jsme, jak ho chytil létavec a odletěl s ním. Ten parchant, co je tamhle na kříži, byl v sedle. Kirk ho sestřelil a my s Andreiem jsme provrtali létavcovo břicho šipkou. Nepodařilo se nám ho ale zastavit. Odletěl a vzal Nestora s sebou. Je mi to líto, chlapče.“

Nathan poodešel na stále ještě nejistých nohou stranou. Chtěl si nechat zármutek na později, stejně jako Lardis. Pak se znovu otočil: „Má matka byla doma. Musí být pod sutinami!“

Lardis ho znovu zarazil. „Počkej chvíli, Nathane. Kopali jsme v troskách všech spadlých domů.“ Zavolal ženu, která v rukou držela mapu města, načrtlou uhlem na kusu látky. „Co Nana Kikluová?“

Žena se na rozmazané symboly na mapě ani nemusela dívat. Dobře Nanu znala. Neřekla nic, jen zavrtěla hlavou v černém šálu.

„Mluv!“ vykřikl Nathan, až Lardis překvapeně ustoupil. „Cože?“ řval, oči vypoulené. „Vrtíš hlavou? Co to znamená? Našli jste mou matku? Je mrtvá? Tak mluv!“

Žena sama byla zlomená žalem nad ztrátou svých blízkých. Nakonec však našla slova a vzlykla: „Tvá matka tady není, Nathane. Nikde ji nenašli. Ani ji, ani mladou Mišu Zanestiovou. Ta prý byla taky u vás doma. Její otec se tady po ní sháněl. Začal si jako blázen rvát vlasy. Během jedné noci nepřišel jen o Mišu, ale i o jednoho ze synů.“

Miša, a ztracená! Teprve teď Nathan tu hroznou pravdu pochopil. Usedl do prachu a sevřel si hlavu do dlaní. Nechtělo se mu plakat, cítil jenom strašnou únavu. Pochopil, že se musí probrat - opravdu probrat - a stát se součástí reality, kterou dosud zavrhoval. Nepatřil sem a vždycky si myslel, že mu na tomto světě na ničem nezáleží. Ostatní lidé mu byli až na několik výjimek cizí. Ztráta Miši však byla opravdová, to nemohl popřít. Jediný teplý koutek v jeho srdci teď byl prázdný a studený.

Vlastně měl ještě jedno teplé místečko, patřící až dosud jeho milované matce. Také o ni přišel? Pak jeho srdce zamrzne na led. Obrátil se na Lardise. „Viděl někdo, jak unášejí mou matku?“

Lardis vzdychl. „Nathane, mám na starosti spoustu věcí. Příliš mnoho věcí. A málo času. Až budu se vším hotov, slibuji, že se na to poptám. Nejsi jediný, kdo mě zahrnuje otázkami. Až vyjde slunce, budeme už bezpečně vědět, kdo všechno byl unesen, zavražděn, znásilněn, přeměněn. A do té doby... se tady s tím vypořádáme. Teď se nedá nic dělat. Ani ty s tím nic nenaděláš.“

„Jak mohu pomoci?“

Lardis pokrčil rameny a vzdychl. „Najdi si nějaké teplé místo a vyspi se.“

„A co ty? Copak ty nepotřebuješ spát?“ Ve svém ohromení mluvil Nathan skoro vzdorovitě. Lardis by něco takového chápal u jeho bratra, Nestora. Ale u Nathana?

„Vyspím se později,“ odpověděl příkře a otočil se. „Teď... mám nějakou práci. Běž pryč, nemám na tebe čas!“

Nathan pokýval zlatou, nakrátko ostříhanou hlavou. „Když můžeš být tak silný ty, dokážu to také. Stejně, jak bych mohl usnout? Lardisi, já... už nemám nikoho!“

Lardis zaslechl v jeho hlase prázdnotu, která zněla jako ozvěna jeho vlastního prázdného nitra. Pomyslel si: Ani já už nikoho nemám. Snad jen tebe.

Nahlas však řekl, „Potom buď silný někde jinde, alespoň na nějaký čas. Toto místo je zalité krví, Nathane, a my tu děláme krvavou práci...“

Potom už neměl na mluvení čas. Andrei zvedl přikrývku z dalšího těla a naléhavě gestikuloval. Lardis k němu přistoupil a podíval se do míst, kam ukazoval. Muž pod přikrývkou byl pokousaný na krku, v hlubokých ranách nad modrými tepnami už se začínaly tvořit strupy. Vůbec nedýchal, ani mu nenahmatali žádný pulz. Ležel naprosto nehybně.

Nathan ustoupil několik kroků a zůstal přihlížeje stát. Bude se toho muset ještě hodně naučit. Teď už si nehraje s Nestorem a Misou v lese. Vampýři jsou skuteční, stejně jako hrůza, kterou s sebou přinášejí.

Lardis si utrhl stříbrnou ozdobu z manžety kazajky, rozevřel šedé, studené prsty na levačce mrtvoly a dal mu malou rolničku do dlaně. Potom ustoupil a vyčkával. Za malou chvíli...

,Mrtvý' muž (o němž byl Lardis přesvědčen, že je oživlý, jen se musel přesvědčit) zasténal a celé jeho tělo se otřáslo. Víčka mu zakmitala, zůstávala však pevně zavřená. Nebyl ještě připraven na probuzení, jeho proměna však už reagovala na přiložený jed. Ruka se na desce stolu roztřásla, křečovitě se rozevřela a mrštila rolničku stranou. Konečně mrtvý povzdechl a zůstal opět bez hnutí ležet. Lardis ostře kývl.

Vážní, odhodlaní popravčí přistoupili vpřed a Nathan pochopil, co Lardis myslel výrazem ,krvavá práce'. Donutil se přihlížet, jen jednou, a udělalo se mu zle. Všechny ty chřestící, šklebící se kostry s ohnilým masem ze šeptaných příběhů od táboráku jako by náhle ožily a spolu s nimi noční můry Nathanových dětských let.

V tomto nereálném prostředí osvětleném rudými plameny a naplněném kouřem ohňů a zneklidňujícím zápachem páleného masa, kam přicházely mlhavé postavy s lidskými těly zabalenými do dek a kde byl Lardis Lidesci absolutním vládcem rozhodujícím o životě a smrti - tady se Nathan konečně osvobodil od hluboce zakořeněných, duševních pout a stal se Szganyem, mužem ze Sluneční strany. Svou kuklu cizince ve vlastním světě nechal daleko za sebou.

Konečně vyšel ze své ulity.

Člověk však není jen z masa a krve. V bdělém stavu může ovládat své tělo a do velké míry i myšlenky. Ale když spí...? Je opravdu jediným pánem svých myšlenek?

Nathan se občas, když byl hodně malý, vyptával matky: „Proč na mě z polštáře mluví ti vlci? Proč slyším šeptat mrtvé lidi?“ To se pak uzavřela do sebe jako květina při západu slunce a do očí sejí vkradl ustaraný výraz. Umlčela ho a prosila, aby se už na podobné věci nikdy neptal. Byly to totiž divné otázky a lidé by je nechápali.

Tohle byly jen dvě z mnoha otázek, na které se Nathan naučil neptat. Nakonec se jen zřídka ptal na cokoliv a byl potichu. I ve svých snech se naučil mlčet.

Takové to bylo, když byl dítětem.

A takové to je teď, když je dospělým mužem...

Lardis Nathanovi nařídil jít pryč, najít si nějaké teplé místo a vyspat se. To on ale nemohl. Vlastně by ho ani nepřekvapilo, kdyby už nikdy v životě neusnul. Místo toho se otočil k Lardisově i Andreiově ,krvavé práci' zády. Odvrátil se od celého toho zrůdného, avšak nutného prohlížení mrtvých i oživlých, položených na stole. Se zkříženýma nohama se posadil k úpatí kříže, na němž byl stříbrnými hřeby přibit vampýrský pobočník.

Někdo Nathanovi přinesl šaty, které na sebe mechanicky oblékl, a dál roztřeseně čekal s dekou kolem ramen, až se pobočník probere. Lardis měl v úmyslu vyslechnout ho, upíra, který byl kdysi člověkem. Ať už budou Lardisovy metody jakkoli kruté, Nathan chtěl být u toho a slyšet všechno, co jim zrůda vyjeví. Byl Szganyem a sám sobě něco přísahal. Sice to nebyla veřejná přísaha, i tak však bude těžko splnitelná. Když chce zničit nepřítele, musí mu nejdřív porozumět.

Kousek od něj plápolalo menší ohniště. Oheň ho pomalu zahříval, až začal podřimovat. I když to pokládal za nemožné, během chvilky se stočil na bok a spal. Byl to začátek ozdravného procesu, jen částečně tělesného. Byla to hlavně příležitost pro jeho duši, aby se smířila s nepopiratelnou realitou bytí a aby si zároveň zvykla na děsivé okolnosti, které ji vrátily do skutečnosti.

Ve spánku měl Nathan vyléčit tělo i mysl a nechat duševního Nathana, aby vytvořil pro jeho fyzický protějšek nějaký pořádek v nově objevené existenci. Měl jinou mysl než ostatní lidé. Ta jeho byla složitá stejně jako genetické zákony, které ji vytvořily na základě odrazů reflexů jiného muže. Byla živoucím důkazem pravdivosti rčení, že jablko nepadá daleko od stromu. Jediný rozdíl mezi ním a jeho otcem nekroskopem byl, že Harry Keogh měl ve svém světě výhodu znalostí matematiky a podporu milionů mrtvých, kteří ho měli rádi a nebáli se ho. V tomto světě... měla Velká většina mnoho důvodů k obavám a mrtví věřili jen sami sobě navzájem. Když se jim Nathan ve snech příliš přiblížil, okamžitě se odtáhli. Jako právě teď...

Cítil, jak se před ním uzavírají a mizí do ticha svých hrobů. Plaší mrtví ho ucítili rychleji než kdykoliv předtím a okamžitě ho odmítli vpustit mezi sebe. Proto musel snít o živých lidech.

Miša byla tím, kdo mu nejvíc ležel v myšlenkách, a proto o ní samozřejmě snil. Neviděl ji takovou, jakou si ji pamatoval naposledy - ve spárech té bestie - ale v rychlých vzpomínkách z dřívějších časů. V jeho snech byla dítětem, dívkou a potom mladou ženou.

Nejdřív viděl malou holčičku:

Mišu, když ji poprvé opravdu uviděl. Nahou, pružnou, lesknoucí se a mrštnou jako ryba ve vodě. Plavala mezi sluncem prozářenými stíny a přemlouvala ho, aby se k ní přidal. V té chvíli jakoby díky její nevinnosti přišel o tu svou. Ačkoliv byl malým chlapcem, jeho myšlenky patřily dospělému muži. Od té doby před ní při podobných příležitostech skrýval nově probuzenou smyslnost. Dál si spolu hráli jako děti, které si ještě neuvědomují svou pohlavnost. Až plynoucí roky přinesly změny.

Jednoho dne se spolu zase koupali. Vyškrábali se na břeh, natáhli na sebe oblečení a mezitím se se smíchem kočkovali. Nakonec skončili jeden druhému v náručí a Miša na sobě cítila něco tvrdého. Nathan si všiml, jak zadržuje dech a mírně se odtahuje. Potom nad ní zvítězila zvědavost a nechala svou ruku ,nedbale' sklouznout po Nathanově břichu. Chtěla vyzkoušet reakci pulzující vypoukliny v jeho kalhotech.

Miša měla dva starší bratry a nebyla slepá. O podobných věcech už něco věděla.

Později, když mu bylo patnáct a jí o rok méně, loudali se spolu po lese a našli strom obsypaný švestkami. Bylo už pozdní léto a ovoce bylo dávno zralé. Nathan ji zvedl, aby dosáhla na lesknoucí se švestky, a více než kdy dřív si uvědomoval její pevné, zakulacené, stále ještě chlapecké pozadí a pučící prsa. Natrhala pár švestek, Nathan povolil stisk a nechal si ji sklouznout mezi rukama -

Sjela kolem něj na zem a Nathan mohl na chvíli zahlédnout pod poodhrnutou sukní štíhlá snědá stehna. Ucítila na sobě jeho pohled a napjaté tělo. Bez dechu impulzivně vyhrkla: „Ale podívejme! Už ti zase stojí...“

Nathan se celý rudý zahanbeně odvrátil.

„Nathane, počkej přece!“ Chytila ho za loket. „Nic se neděje. Chápu to. Není na něm přece nic špatného. Skáče pro radost - pro radost ze mě!“

Mišini bratři měli přítelkyně, a tak věděla, jak řešili svou frustraci a jak ulehčovali přemíře citů. „Měl bys ho vyndat,“ řekla, stále přitisknutá k Nathanově ruce. „Dřív než vybuchne!“

Ve skrytu vysoké trávy pak šeptavě, užasle přirovnala jeho naběhlý žalud k napnuté, fialové slupce zralých švestek a ulaskala ho až k slastnému vyvrcholení. Od té doby ho tak po tři další roky uspokojovala a nechala si od něj tuto jemnou pozornost oplácet. Na svůj věk byla velmi moudrá, a proto ho do sebe nikdy nepustila.

„Ale ne!“ říkávala, když byl příliš neodbytný. „Až přijdou na svět mé děti, chci je toho spoustu naučit. To bych teď nemohla, když se toho musím ještě sama tolik dozvědět. Taky jsem se ještě nerozhodla. Možná tě, Nathane miluju, nevím to ale jistě. Co když se zamiluju do někoho jiného, a bude příliš pozdě? Když tě do sebe teď pustím, mohl by osud rozhodnout za mě.“

A konečně, asi před rokem spolu kráčeli večerním soumrakem a zastavili se na travnatém břehu řeky, aby se spolu chvíli pomazlili. Držela Nathanův vzrušený penis v ruce, když řekl: „T-t-taky by tě ch-chtěl políbit tam, kde jsem se tě dotýkal jen prsty.“

V náhlém popudu ho vzala do úst a tak se s ním mazlila. Potom řekla: „Tak. Užil sis, ale nic z toho nevzejde.“ Položila mu prst přes rty a dodala: „Ššš! Nic neříkej a nebraň se. Už jsme dospělí. Dej mi ještě jeden rok, a do té doby - se rozhodnu. Nebude to pro mě jednoduché. Otec a bratři tě znají, ale také se v Osadě rozhlížejí po jiných chlapcích. Vím dobře že jsi zvláštnější, než vůbec kdo tuší. Bude těžké se za tebe přimluvit. A do té doby tu může být i někdo jiný.“

Jediný ,někdo jiný' mohl být Nestor. Nathan to dobře věděl, nic však neřekl. Jen se zamyslel. Stávalo se, že se i Nestor ocitl s Mišou o samotě. A kdo zaručí, že -?

Ale ne, Nestor běhal i za ostatními děvčaty z vesnice, zatímco pro Nathana byla Miša jediná. To pro ni přece musí něco znamenat, ne?

Nathanův bratr proklouzl jeho snem, a proto se vzpomínky posunuly dopředu, do přítomnosti. Miša už nebyla žádná malá holka, ale dospělá žena. Seděla v kuchyni jeho matky a ve světle lampy a mihotavém odlesku ohně připomínala přátelskou divokou květinu.

Miša Zanestiová byla malá, s dlouhýma nohama - jako nějaký lesní skřítek ze szganských pověr. Nathan jí byl naprosto okouzlen - vlastně pro něj znamenala jediné kouzlo na světě. Nedokázal se plně soustředit na jejich rozhovor. Jediné, co chtěl dělat, bylo pozorovat Mišu. Ani v dnešním snu si nedokázal vybavit, o čem s matkou mluvila. Její podobu si však pamatoval dokonale.

Měla sametově černé vlasy, nejtmavší, jaké kdy Nathan viděl. Na slunci se vždycky leskly jako havraní křídla. Její oči byly tmavě hnědé, vlhké a obrovské pod půvabným, klenutým temným obočím, takže se zdálo, že i ony jsou černé. Naslouchala měkkému, teplému hlasu Nany Kikluové a v očích měla pozorný výraz. Tu a tam pokývala souhlasně hlavou. Nathan miloval její drobná, rovná a sladká ústa i zvednutý nos. I když se občas po cikánském způsobu rozšířil zlostí (úplně stejně jako jejímu otci a bratrům), pořád byl něžný a dívčí. Měla trochu zašpičatělé uši, bledě se odrážející v černém sametu loken.

Možná nebyla tak divoká, výřečná a promyšleně dráždivá jako některé dívky v Osadě, rozhodně však nebyla o nic horší než ony. Nathan dobře věděl, že Miša svůj oheň potlačuje a schovává uvnitř. Takže jen on sám (a možná Nestor) viděl bílý plamen, který z ní vyzařoval na všechny strany, podobný blýskání jejích dokonalých zubů, když se rozesmála na slunci. Dobře věděl, jak rychle uměla své hezké zoubky vycenit a jak hbitý měla jazyk, když si k ní někdo dovolil příliš velkou důvěrnost. V té chvíli měli ti mladíci vlastně štěstí, že se k nim nezachovala ostřeji, tak, jak by se kNathanovi nikdy nezachovala... i kdyby... takový on ale nebyl. Nebo lépe řečeno, takový on tehdy nebýval.

V každém případě se o sebe Miša uměla postarat a měla svůj vlastní rozum. Pamatoval si její následující slova: „Když děvčata flirtují a chovají se jako děvky, každý je tak potom bere. Já to tak nedělám a nikdy nebudu!“ S Nathanem se ale vždycky chovala přirozeně, podle svých pudů. Velice ho to těšilo...

Náhle mu matka i Miša zmizely ze snu a nahradil je Nestor. Nestor, vykračující si v ulicích Osady za obdivných pohledů dívek i kamarádů, navzdory skutečnosti, že se jeho zadrhávajícímu bratru Nathanovi všichni vyhýbali. Nestor byl pyšný, silný - arogantní? - ale nikdy nikoho netyranizoval. Až do této noci, dnešní noci, kdy chtěl svou silou ohnout něčí vůli. Nestor miloval a chránil Nathana celé dětství. Stejně tak miloval Mišu až do chvíle, kdy zjistil jejich blízký vztah.

Nestor je pryč, unesen létavcem na Hvězdnou stranu.

Ne! řekl hlas v Nathanově mysli. Okamžitě ho rozeznal. Byl to hlas mysli, jiný než ostatní telepatické hlasy. Například hlasy mrtvých zněly jako opravdové zvuky. Tenhle hlas však nepatřil mrtvému, vlastně nepatřil žádné osobě, i když ho Nathan za takový považoval.

Ne, ozval se znovu hlas v mysli. Nathanovým spícím nitrem zazněl jako zakašlání nebo štěkot. Tvůj bratr - náš strýc - nebyl unesen na Hvězdnou stranu. Létavec se s ním na východě zřítil, ještě na Sluneční straně. 

Nathan si představil mluvčího. Dokonce mu kdysi dal jméno: Plamen, podle šikmého bílého pruhu přes nízké čelo. Plamen se mu táhl od levého obočí k pravému uchu, jako by tam měl ojíněnou srst. Jeho oči měly za soumraku tmavě hnědou barvu medu divokých včel, v noci se změnily v divoce žluté. Plamen byl štíhlý, ne však vychrtlý, svaly mu jen hrály, skákal lehce jako kamzík, jen byl mnohem rychlejší. A rozum? - byl mnohem chytřejší než jeho druhové ve smečce! Nathan ho obdivoval a respektoval a věděl, že je to oboustranné. Jak jinak by bylo možné, že ho divocí vlci z hor nazývají ,strýcem' a přicházejí za ním ve snu, stejně jako ve dne?

Šedivý bratr četl Nathanovi myšlenky, které teď byly mnohem hlubší než při obyčejném snění. Ty jsi náš strýc! trval na svém. Můj, i těch dvou, kterým říkáš ,Pahýlek' a ,Smíšek'. Jsme bratři z jednoho vrhu. Pocházíme z jedné krve a máme společné myšlení, proto nás zajímáš a přejeme ti jen dobro. Myslíme, že by si to náš otec přál... (V duchu pokrčil rameny a zastříhal šedým chlupatým uchem.) Sice nejsi našeho druhu, jsi však z naší rodiny. Jsi náš strýc, stejně jako Nestor. Ale jenom ty nám rozumíš. Ty, Nathane, si jako jediný ze Szganyů dokážeš přeložit naše myšlenky a odpovědět na ně. 

Nathan nikdy nepochopil, proč ho zařadili do svého vlčího rodokmenu. Nejspíš to byla jenom lichotka. Tak si to vždycky vysvětloval a byl rád, že ho pokládají za přítele. Teď se zdálo, že mu přátelství s vlky přináší ovoce.

„Co je s Nestorem,“ zeptal se rozrušeně. „Je naživu?“

Naši šedí bratři z Osady viděli, jak ho ta příšera unesla v břichu, ozval se okamžitě vrčivý hlas. Zvedla ho ze země, naložila a unášela k horám na východě. V kopcích a podél hor jsme pak sledovali létavcův těžkopádný let. Hluboko v těle mu uvízl hrot velikého šípu a neměl šanci překonat hory. Z rány mu tekly tělesné šťávy a začal klesat kzemi. Spadl mezi borovice a nakonec zdechl v kopcích nad nedalekým szganským městem. Takže tvůj bratr, který je zároveň naším strýcem, není na Hvězdné straně, ale na Sluneční. Bohužel... nevím, jestli žije. Členové smečky se sice pohybovali blízko, to však nestačilo. Lidé z toho města se teď boji čehokoliv, co není člověkem, dokonce i cizinců! Šedí bratři si musí zachovávat bezpečnou vzdálenost.

„Co je to za město?“ Nathan už nedokázal potlačit vzrušení a hrozilo, že se probudí. „Kde se ten létavec zřítil? Jestli je Nestor stále naživu, musím ho co nejdříve najít! Je to jediné, co mi ještě zůstalo.“

Máš přece nás.

„Mezi lidmi je jediný, kdo mi zůstal.“

Máš Lidesciho. Byl přítelem našeho otce ještě dříve, než jsme se narodili.

„Jenže Lardis Lidesci... není můj pokrevní příbuzný.“

(Vlk přikývl svou moudrou hlavou.) To město sousedí na východě s Osadou. Leží mezi dvěma řekami.

„Dva Brody?“

Ano, myslíme si, že se tak jmenuje. Ale Nathane, máš přece ještě matku a tu mladou szganskou samici. Vídávali jsme vás spolu a víme, že ti pořád leží v mysli.

„Miša? Já ale nevím, jestli vůbec žije. A jestli ano, netuším, kde je a jak dlouho ještě bude naživu. Unesl ji... humanoidní pes! Nějaká stvůra, Vampýr!“

Obyvatel, náš otec, byl také lidský vlk, vlkodlak.

Nathan zavrtěl hlavou. „Váš otec s tímhle nemohl mít nic společného. Jste zvířata, ne lidé. Tohle byla... zrůda!“

Víme o něm, (přikývl opět vlk). Na východě, za velkým průsmykem, ho naši bratři slyšeli z Karenina hnízda zpívat na měsíc. Stejně jako my uctivá tuhle stříbrnou noční paní. Máš ale pravdu: není jako my. My jsme... zvířata, kdežto on je lidská stvůra.

„To ano... ti Vampýři...“ povzdechl si Nathan.

A tvá matka? Co se s ni stalo?

„To nevím. Možná byla unesena, ale modlím se ke své hvězdě, aby tomu tak nebylo. Snad utekla se schovat do lesů. Proč se ale ještě nevrátila? Nevíš o ní něco?“

Ne. O Nestorovi víme také jenom náhodou. Kéž bys měl v pátrám po něm štěstí! 

„Odcházíte?“ Nathan se s ním nechtěl rozloučit.

Dějí se nedobré věci. (Nathanovi se zdálo, že na něj ze snu zazářily Plamenový zlaté oči. Žlutý plamen však pohasínal a vlkův telepatický hlas se vzdaloval a dozníval.) Divná a zrůdná stvořeni se vracejí na Hvězdnou stranu z honiteb na Sluneční straně. Lesy a hory už nejsou bezpečně. Nejen pro lidi, ale i pro vlky. Sami na své problémy neznáme odpověď. Snad známe někoho, kdo nám poradí. Jdeme se ho zeptat. 

Nathan se ho zoufale snažil zadržet. Plamen byl jediným důvěrně známým pojítkem - i když zvláštním, mlhavým a neuvěřitelným - se starým světem, který se během několika málo hodin změnil v noční můru. „Odpovědi? Na Vampýry ale žádné odpovědi neexistují!“

Možná máš pravdu, ale možná také ne. (Hlas slábl a věty začaly ztrácet smysl. Jak jinak by si Nathan mohl vyložit následující slova, než že ho prostě klamal sluch?) Naše matka však mluvívá s otcem, který je tedy tvým bratrem. A jestli zná odpověď vůbec někdo, pak je to on. Takže si jdeme promluvit s tou, která nás odkojila. 

„Se svou matkou, vlku?“

Ano, tam, kde na tajném místě leží její vybělené kosti...

Vlčí hlas se ze snu pomalu vytratil a Nathan pocítil závan studeného větru –

Vítr byl ve skutečnosti jen studený noční vzduch, který ho zastudil na odkrytém obličeji. Přimhouřil oči ve svitu ohně a uviděl Lardise Lidesciho, jak u něho klečí a zvedá z něj přikrývku. „Nathane,“ zabručel Lardis. „Zvedej se a ať už jsi pryč. Ten ptáček, cos ho tak dobře hlídal, je vzhůru - a já s ním mám nějaké jednání.“

Nathanův sen začal blednout a ztrácet souvislosti, stejně jako všechny sny ve světle reality. Části, ve kterých se dozvěděl o zamotaných příbuzenských vztazích, se mu rychle vykouřily z mysli. Vlci ho vždycky nazývali strýcem, to bylo normální a neměl proč to uchovávat v hlavě. Důležitá však byla informace o Nestorovi. Chytil se jí a opakoval si v duchu:

Vampýrský létavec unesl Nestora a zřítil se na východě na zem, někde blízko Dvou Brodů.

Bylo zvláštní, že výprava Lardise Lidesciho navštívila toto město teprve včera, na své cestě z průsmyku. Jako by se od té doby rozbřesklo nad j iným světem. Nad světem temnoty.

Možná, že ještě nebyl úplně probuzený a přemýšlel nahlas, protože Lardis se zeptal: „Cože? Dva Brody? Co je s nimi?“

„Mně... něco se mi zdálo,“ odpověděl Nathan. „O Dvou Brodech, myslím.“ Už dávno se naučil nemluvit o svých snech. Zvláště ne o těch podivných.

Lardis však unaveně, ztrápeně potřásl hlavou. „Ne, to nebyl sen. Dva Brody byly v noci napadeny, jako předehra toho, co se potom stalo u nás. Zatímco jsi spal, dorazila sem hrstka uprchlíků. Nejspíš jsi ze spánku slyšel náš rozhovor. Dva Brody už neexistují, lidé už se tam nevrátí. Kmen je úplně rozprášený. Nathane, už jsou z nás zase kočovníci. Dny budou naše, se sluncem jako věrným přítelem. Noci budou jejich, Vampýrů!“

Upírský pobočník sténal a svíjel se na kříži. Nathan vstal, protáhl přeleželé kosti a ucítil pálení všech modřin na těle. Podíval se na hvězdy nad temnou stěnou pohoří a viděl, že už před hodnou chvílí minula půlnoc. Ještě nikdy tak dlouho nespal. Cítil plný močový měchýř a odešel stranou.

Vyklopýtal mezi stíny a našel příhodné místo. Stejně byla půda kolem znesvěcena - vsáklou vampýrskou mlhou, zápachem válečníků a nepomstěnou szganskou krví. Trocha moči to už nemůže pokazit. Nathanovy myšlenky začaly být stejně kyselé a cynické, jakou pachuť cítil v ústech...

Když se vrátil ke kříži, pobočník už byl úplně vzhůru. Otáčel hlavou ze strany na stranu, jak jen to hřeb ve vlasech dovoloval, a zíral na hrstku mužů, která se ho chystala vyslýchat. Jeho šarlatový pohled na chvíli zahořel na Nathanovi a propálil se mu do duše, takže nevědomky o krok ustoupil. Nathana nepovažoval za žádnou hrozbu, byl to jenom kluk. Ostatní muži však byli něco jiného. Hlavně vůdce celé té chátry, opičák s prázdným pohledem.

Vratza, Wranův otrok, obrátil pohled k Lardisovi a zamračil se. „Člověče,“ zaskřehotal,, jsi prokletý. To, co jsi mi udělal a co mi ještě provedeš -“ vypoulil oči napravo nalevo a zíral na stříbrné bodce, kterými byl přibit ke kříži „- můj pán, vznešený Wran, ti nacpe do krku tvé vlastní vnitřnosti, vyrve ti srdce a ještě kouřící ho sní a cáry tvého těla pak hodí válečníkům. Ať už jsi byl kdokoliv, už teď jsi mrtvý muž.“

Lardis k němu vzhlédl, naklonil hlavu na stranu a podezřívavě, pohrdavě nasál vzduch. Přehlédl muže kolem sebe: Kirka Liseska, Andreie Romaniho s bratrem a další dva nebo tři. Zeptal se: „To ta stvůra mluví, nebo to je smrad válečníků, linoucí se nočním vzduchem? Spíš to první, protože smrad je v porovnání s těmito slovy libou vůní. Asi jsme udělali chybu a měli ho přitlouct výš. No ale k čertu s ním... smrad je jen smrad.“

Upír napjal svaly šedivých přikovaných paží, celým tělem se otřásl, zasténal a zůstal bez hnutí viset. V příštím okamžiku však zvedl hlavu a znovu zabodl pohled do Lardise. „No, jen se směj, dokud můžeš. Se vším tímhle -“ odfřkl, pohodil hlavou v posměšném gestu a přejel pohledem po Osadě a okolí „- je konec. A všichni tví lidé už jsou prach. Ať si každý z mužů, žen i dětí pečlivě počítá každý nádech a každého si užívá, jako by měl být jeho poslední. Těm šťastnějším z vás už totiž mnoho nádechů nezbývá. A ti méně šťastní budou mít to pochybné štěstí pobytu ve slavném hradě na Hvězdné straně, ať už v mlýnech, kde budou jejich kosti rozdrceny na potravu, nebo rovnou jako krmení v kotcích válečníků a páchnoucích plynovců. Stanou se hračkami v chlípné představivosti mého pána, materiálem při pokusných mutacích a žrádlem pro jeho zvěř. Staniž se.“

Někdo donesl židli a Lardis se na ni posadil, přehodil si nohu přes nohu a bradu si podepřel dlaní své mozolnaté ruky. Jeho chování k zajatci se zdálo nenucené, avšak každý, kdo ho znal, rozumněl ponurosti jeho klidného, tichého hlasu. Řekl: „Ty jsi mi ale pěkně užvaněný ptáček, co?“ A vážnějším tónem dodal: „Máš nějaké jméno, upíre, nebo ti stačí, když si tě budeme pamatovat jen jako ten smrad a černý kouř nad ohništěm?“

Stvoření s úlekem vzhlédlo, hned se však zatvářilo ještě vzpurněji. Bylo vidět, jak se na kříži chvěje. Jeho tělo bylo oslabeno stříbrným šípem, který mu trčel ze široké hrudi, a také hřeby v zápěstích, loktech a cukajících se svalech na lýtkách, kterými byl přibit na dřevo tvrdé jako ocel. Na Vampýra byl slabý, na lidské poměry byl však i teď velmi silný. Kdyby se mu podařilo dostat z kříže, dokázal by se pomstít několika okolostojícím, než by se někomu podařilo vrazit mu do srdce kůl. Tak by se mu to zamlouvalo spíš: v jednom okamžiku krvavě bojovat, ve druhém mít kůl v hrudi a vzápětí by se jeho useknutá hlava válela v šarlatové kaluži. Potom si ho klidně mohli spálit. Ale... nesměli by to udělat, dokud je ještě naživu.

Jako by mu četl myšlenky, Lardis se zeptal: „Co? Snad se nebojíš trochy ohně?“ Moc dobře věděl, že ano. Upíři hoří pomalu, jejich parazit se snaží celou dobu bojovat.

Mezitím se Kirk Lisescu vytratil a po chvíli přinesl dlouhý rýč. S ležérním hvízdáním ohnul hubená, svalnatá záda u paty kříže a začal kopat. Upír se na kříži zachvěl pokaždé, když o něj zavadil rýčem.

Lardis ho po celou dobu sledoval a teď ukázal bradou na Kirka a řekl: „Kopej tady vepředu, aby se kříž nahnul blíž k ohni.“ Vstal a nenucené ukázal na dlouhou, hlubokou jámu, ve které doutnaly žhavé uhlíky. „Sakra!“ utřel si čelo, „že je tu ale horko!“ Začal popocházet sem a tam, s rukama za zády a svou velkou hlavou poněkud nakloněnou dopředu. Po chvíli pokračoval konverzačním tónem: „Kdyby ses trochu uvolnil a něco nám pověděl, tady můj dobrý přítel by samozřejmě přestal kopat, abychom tě všichni dobře slyšeli!“ Pokrčil rameny. „Je to úplně jedno duché. Budeš žít tak dlouho, dokud budeš mluvit. Nebo lépe řečeno, dokud budeš udržovat zajímavý rozhovor. Když přestaneš mluvit, začneš hořet. Koneckonců, stálejší nám ještě neprozradil své jméno, odkud jsi a kolik vás je... zkrátka cokoliv, co by nás mohlo alespoň trochu zajímat!“

Lardis vyštěkl poslední slova, zaskřípal zuby, vyskočil a popadl Kirkův rýč. Sám začal zuřivě kopat, až se ozvalo zapraskání. Kříž se nebezpečně zakymácel a naklonil se o kousek k ohništi.

I ten kousek stačil a upír začal konečně mluvit...

II

„Moje jméno?“ zamumlala nemrtvá stvůra na kříži a rudýma očima zírala do ohniště, kam se tváří dolů převrhne, pokud nezačne mluvit. „To je vše, co chcete vědět? Moje jméno a pár neužitečných informací? Tak ať už vám to bude k čemukoli, říkají mi Vratza Wranův. Co ještě chcete vědět?“

Lardis odhodil rýč, ustoupil trochu stranou a zhluboka se nadechl. Pak se podíval na ostatní, pokýval hlavou a nevesele se usmál. „Tak ty nosíš jméno svého pána, že ano? A měl jsi také v plánu pokračovat jednou v jeho stopách.“

Upír ho probodával pohledem přimhouřených očí zpod svraštělého obočí.

„V Turgosheimu,“ zavrčel, „měl vládce Wran Zuřivý několik pobočníků. Tady už má jen jednoho jediného - mě! Ano, i já budu Vampýr. Nebo jsem jím alespoň mohl být.“

Lardis opět pokýval hlavou. „Turgosheim? Kde to proboha je?“

Ostatní Cikáni na něm viseli pohledem a chřípí se jim chvěla, zatím však mlčeli. Kirk Lisescu znovu pozvedl rýč.

„Na východě!“ vykřikl Vratza a napnul se na stříbrných hřebech tak, až mu naběhly modré žíly a vykloubil si ruce. Zbytečně. Mohl si vytrhnout maso, hřeby však vyrvat nemohl. Proto jen znovu zaskřehotal: „Na východě,“ a uvolnil se, jak nejvíc byl schopen. Třásl se a těžce oddychoval.

„Za Velkou rudou pustinou. Jsou tam hory, nižší, než máte tady - s Hvězdnou stranou na severu a Sluneční stranou na jihu. Jsou podobné těm vašim, jen jsou obě menší. Turgosheim leží v roklině, schovaný před sluncem. Byl naším domovem, dokud nás Wratha neodvedla sem.“

„Wratha?“ Lardis naklonil hlavu na stranu. „To je dívčí jméno? Vaším vůdcem je žena?“

„Ano, Wratha Povýšená. Vyvedla nás z Turgosheimu.“ Vratzova stavidla se otevřela dokořán a Lardis ho mohl konečně vyslechnout.

„Proč vás sem přivedla?“

„Protože Turgosheim byl vyčerpán. Na těch pár obyvatel Sluneční strany připadlo příliš mnoho upírů.“

„Ach tak!“ Lardis natáhl krk a přimhouřil oči. „Kolik vládců bylo v Turgosheimu?“

„Víc než čtyřicet a míň než padesát, včetně Wrathy.“

„Kolik jich je tady?“

„Šest. Wratha a pět dalších.“

„A pobočníků?“

„Já a ještě jeden.“

Lardisovi poklesla brada: „Rozumím dobře? Jich je šest a vy jste jenom dva?“

„Čtyři z nás zemřeli minulou noc,“ zamračil se Vratza. „Když jsme vyrazili z Hvězdné strany na lov, do města na východ odtud.“

Andrei Romani přikývl a uznale zatleskal rukama: „Výborně, Dva Brody!“ ponuře se zašklebil. „Konečně nějaké dobré zprávy! Alespoň oni byli připraveni!“

„Ne!“ Vratza zavrtěl hlavou. „To jen my jsme nebyli připraveni. Někteří muži se tam totiž bránili! V Turgosheimu by bylo něco takového nemyslitelné. Když jsme však udeřili tady, byli jsme předem připraveni. Jen já jsem měl smůlu.“

„Velkou,“ řekl potichu Lardis. „Protože ta ohavnost, kterou z tebe udělali, tě bude stát život. My ti vlastně jen prokážeme laskavost.“

„Vy mě chcete stejně upálit?“

„Moc dobře víš, že ano.“

„A tohle nazýváte laskavostí? Pchá! Proč bych se s vámi měl dál bavit?“

„Abys žil o trochu déle,“ odpověděl Lardis a Kirk opět zaryl rýč do země.

Kříž se otřásl a Vratza vykřikl: „Ne, počkejte!“ A za chvilku zachroptěl: „Co ještě?“

Lardis chvíli uvažoval a mnul si bradu. „Šest Vampýrů a dva - ne, jeden pobočník. A co otroci?“

„Jen ti, které jsme nabrali ve Dvou Brodech. A ještě pár získáme dnes... možná.“

„To jo, a přišli vás pěkně draho,“ odpověděl Lardis skřípaje zuby, „i když jste na vraždění odborníci!“ Zaťal pěsti a přiskočil blíž. Andrei Romani ho chytil za paži a uklidnil ho.

Vztek z Lardise rychle vyprchal a za chvíli byl zase sám sebou. Vydechl a svěsil ramena. „My jsme se s nimi už vypořádali,“ řekl. „Nebo alespoň s většinou.“

Vytlačil z mysli všechny ponuré, vyčítavé tváře lidí, které vyšetřoval a shledal nakaženými. Pokusil se soustředit na výslech. Bylo to však těžké a cítil se velmi unavený.

„Válečníci,“ zabručel nakonec. „Kolik?“

„Tři,“ zněla odpověď. „Ale bude jich víc, protože teď na ně budeme mít materiál.“

Cože? Materiál? Lardis nemohl potlačit odpor. Tato příšerná věc mluvila o lidech - skutečných lidských bytostech, zdravých Szganyech - které Vampýři zmutují v nestvůry. Cítil, jak mu vře krev a hluboko v nitru klíčí zběsilý hněv a nesmiřitelná nenávist. Věděl, že už nedokáže s Vratzou Wranovým mluvit moc dlouho. Ale prozatím se musí ovládat a držet pevně otěže svých mocných cikánských emocí. Řekl: „Něco tu zvoní jako zvon bez srdce - podivně dutě. Říkáš, že sem přišli Vampýři z Turgosheimu jen s hrstkou pobočníků a válečníků? Byli vyhnáni?“

„Ne, nebyli,“ odpověděl Vratza. Pot z něj jen lil, zrovna procházel agónií způsobenou stříbrnými hřeby. „Ale ji, vládkyni Wrathu, by určitě vyhnali, kdyby zjistili, co chystá. Bylo to takhle: v Turgosheimu je zakázáno vyrábět létající válečníky. Sami jste však viděli, že Wratha Povýšená a její nohsledové vytvořili bojovné bytosti, které létat umějí. Proto museli pracovat tajně, ve skrytu svých hradů. Jedině takhle mohli uniknout omezením Turgosheimu a začít zde nový život. Nakonec však byli stejně prozrazeni a museli uprchnout.“

Lardis se zamračil a poškrábal se na hlavě. „V Turgosheimu už žádní válečníci nejsou?“

„Jsou, ale ne schopní letu. V tamních hradech jich ale pár pěstují, většinou menší exempláře. Několik se jich také potuluje po dně soutěsky jako stráž proti vetřelcům.“

Lardis svraštil čelo a snažil se představit si, co se právě dozvěděl. Pomalu přitom přikyvoval. Pohledem přejel své muže, přimhouřil oči a pokračoval ve výslechu.

„Když se vládkyně Wratha dostala sem, je docela možné, že si ostatní vypěstují své vlastní netvory a budou ji pronásledovat, že? Proto tolik pospíchá s výrobou nových pobočníků, válečníků a otroků?“

Vratza po celou dobu slábl. Upírskou krev měl otrávenou a maso se mu neregenerovalo, jak mělo. Každá z malých stříbrných kulek v jeho rozdrásané hrudi představovala sama o sobě agónii. Díky svému utrpení začínal vidět Lardise Lidesciho v novém světle. Přikývl, jak jen mu stříbrné hřeby ve vlasech dovolily, a zachroptěl: „Mám pocit, že... že budou mít co dělat, aby se vypořádali s vámi. Věřím, že... nejsem první poddaný Vampýrů, se kterým jste strávili hodinu nebo víc zdvořilou konverzací. Škoda, že jsme se nemohli setkat za rovnocenných podmínek.“

„Pravda,“ odfřkl si Lardis. „Ale za rovnocenných podmínek? Kdybys měl svou železnou rukavici a byl při síle? Měl bych sám bojovat s někým, kdo má sílu pěti mužů, vstal z mrtvých a je téměř nesmrtelný? Pamatuješ si, jak jsme tě dostali? Copak to nebyly rovnocenné podmínky? Ne, nezkoušej se dovolávat mé lidskosti, Vratzo. Když vidím tebe a tobě podobné, sám se vztekem měním v monstrum!“

Kirk Lisescu ho naléhavě zatahal za loket. „Pokračuj ještě,“ zašeptal. „Slábne. Dostaň z něj, co můžeš, a pak to ukonči.“

Vratza se na ně shora zamračil. „Mám upíří uši,“ zavrčel. „Váš šepot mi zní jako řev! Máte však pravdu, rychle slábnu. Měli byste odejít a nechat mě zemřít. Přeju si to tak.“

„Ještě pár otázek,“ odvětil Lardis, „a pak osobně dohlédnu na splnění tvého přání.“

„Ne, ne!“ zaprotestoval Vratza se zaúpěním. „To je... všechno. Skončil... skončil jsem.“ Svěsil hlavu a sesunul se na hřebech níž.

Lardis pochmurně přikývl. „Takže ty jsi skončil,“ zopakoval. „A já jsem vesnický blázen, kterého odežene od hnízda plného vajec kulhající koroptev!“

Vratza na to nereagoval a dál schlíple visel, dokonce i když se Kirk chopil rýče.

Lardis po chvilce řekl: „Vratzo, poslouchej mě. Nemůžeme tu zůstat, musíme jít dál. Všichni, celá vesnice. A rozhodně tě nezamýšlíme vzít s sebou. Proto musíš zemřít. Nebudu s tím dělat žádné cavyky. Ale jak zemřeš, to už je na tobě. Můžeš si sám vybrat. Zodpověz ještě několik otázek a zemřeš bezbolestně, ani si toho nevšimneš. Nebo tu zůstaň viset až do rána, kdy vyjde slunce a sejdeš tou nejhorší možnou smrtí. Teď poslouchej. Máš pravdu, měl jsem s upíry co do činění odedávna. Viděl jsem a slyšel tobě podobné, jak se ,rozpouštějí' ve slunečním svitu. Kůže ti rychle zčerná a sloupe se. Z taveného tuku ti bude stoupat černý kouř, puknou ti vnitřnosti a oční bulvy vypadnou z důlků. Po hodině nebo dvou, nanejvýš třech, z tebe bude dehtově černý škvarek visící jako hadr. Zbudou z tebe jen kosti a zčernalá lebka, ztuhlá v posledním výkřiku. Tak to chceš, Vratzo Wranův?“

Vratza sebou škubl, ale neodpověděl.

„Jak myslíš,“ přikývl Lardis. „Chlapi, přivažte tu stvůru ještě pevněji, omotejte mu stříbrný drát kolem paží, nohou a krku. A přibijte do něho víc hřebů, aby se nevyškubl, až ho zasáhnou první sluneční paprsky. Pak vykliďte vesnici. Vyjíždíme, hned teď, během hodiny.“

Byla to lež, Vratza to však nemohl tušit.

„Počkejte!“ Rudé upíří oči se doširoka otevřely a ukřižovaný se opět vzepjal na hřebech ve svém těle, tentokrát s menší silou. Se supěním zíral unaveně na Lardise, teď už jen bezmocně a beznadějně.

„Tak jako tak jsem mrtvý,“ vykašlal ze sebe. „Do krve se mi dostalo vaše stříbro. Dáš mi své slovo? Skončíš to rychle?“

Lardis přikývl a zavrčel: „Je to mnohem víc, než si zasloužíš.“

Vratza opřel hlavu o kříž, zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Jeden hřeb je málo. Byl jsem Wranovým poddaným hodně dlouho. Chybělo jen málo a stal bych se Vampýrem.“

Lardis opět přikývl a potichu řekl: „To jsem si všiml. Buď si jistý, že se o tebe postaráme.“

„Tak se sakra ptejte, ať už je konec!“

Bratři Andreie Romaniho položili na vyprázdněný stůl nabité kuše, mimo zorné pole ukřižovaného upíra po straně kříže. Kirk Lisescu odjistil brokovnici. Nechtěli, aby Vratza jejich přípravy zpozoroval, kdyby se nakonec přece jen rozhodl mlčet. Kupodivu tak však nečinili plni nenávisti. Ne, tenhle upír už stejně skončil. Cítili jen temné odhodlání.

Lardis řekl: „Mluvil jsi o vládkyni Wrathe, vůdkyni těch šesti. Také o svém pánovi, Wranovi Zuřivém. Teď mi pověz něco o tom zbytku. Co jsou zač a podle čeho je poznáme?“

Vratza zdvihl hlavu a chmurně se zahleděl na bezútěšnou, doutnající Osadu. Začal, jako by mluvil do noci: „Jeden z nich je Gorvi Křivák,“ řekl. „Jak už jeho jméno napovídá je úlisný a slizký jako olej. Pak je tam Spiro, Wranův bratr, zvaný Smrtooký. Spiro a Wran jsou dvojčata, jejich otec byl Vampýr s uhrančivým pohledem. Když byl mladý, dokázal zabít muže jediným pohledem. Takhle zabíjel Szganye - nechal jim puknout srdce. Oba bratři to také zkoušeli, avšak bez větších úspěchů. Nic, co by stálo za zmínku. Dále je mezi nimi vládce Vasagi, nebo také Vasagi Sosák. Takovou má přezdívku. Nebudu se ho pokoušet popisovat - až ho uvidíte, okamžitě ho poznáte. V neposlední řadě je tam Noma Canison, který vyje na měsíc, opírá se občas o přední a běhá jako pes nebo liška, i když vzpřímeně, po dvou.“

Někdo přidušeně vykřikl - nebo spíš zalapal po dechu - a v míhajících se stínech vedle ohnišť se objevil Nathan Kiklu. Pohled měl připoutaný na strašnou, a přece tragickou postavu na kříži. Vyslechl celý rozhovor. Stál ve stínu převráceného vozu v mdlém světle ohně a naslouchal všem Lardisovým otázkám i Vratzovým odpovědím. Až do tohoto okamžiku měl oči podobné zamlženým zrcadlům: plné svitu hvězd, odlesků ohně a údivu. Náhle se lekl jako nikdy v životě. Postoupil dopředu, stanul vedle Lardise a tvrdě pohlédl na odpudivou kreaturu na kříži. Zeptal se mladým hlasem, který ostře kontrastoval s drsnou nocí a zazněl jako svist nože: „Co jsi to říkal o tom psovi, lišce, nebo co to vlastně je? Jmenuje se Noma Canison?“

Upír sklonil obrovskou hlavu a podíval se dolů na Nathana. Okamžitě ho poznal. Byla to jedna z prvních tváří, které spatřil po procitnutí na kříži, dříve než začal výslech. Teď mu mladík připadal vyděšený. Nathan se chtěl vyhnout Vratzovu rudému pohledu, couvl zpět a klopýtl. Neměl ještě dost síly v nohách, strach ho však opouštěl.

Vratzovi došlo, že když je v tomto stavu, i děti se na něj přijdou podívat a nebudou se krčit hrůzou.

Upír ohrnul horní pysk, zavrčel a ukázal Nathanovi svůj rozeklaný jazyk a ostré zuby. Ten však neutekl. Vratza se tedy pousmál - tedy pokud lze to, co se na jeho tváři objevilo, nazvat úsměvem - a řekl: „Když mě Vampýři odvedli, byl jsem asi tvého věku. Od té doby jsem ušel pěkný kus cesty.“ Pohlédl na Lardise. „Až k samému konci.“

Lardis položil Nathanovi ruku kolem ramen a řekl: „Tento mladík je velmi zvídavý.“ Když se však podíval na Nathana, pochopil, že mu přítomnost u výslechu moc nesvědčila.

„Copak?“ Vratza naklonil tázavě hlavu na stranu.

Nathanovi zaškubalo v levém koutku. „Jde o mou... mou dívku. To psí stvoření, Noma, mě srazilo na zem a uneslo ji. Od té doby ji nemůžeme najít.“

„Ach tak!“ řekl Vratza stroze. Obrátil pohled k Lardisovi, jako by pro něj Nathan přestal existovat. „To je všechno? Skončil jsi se mnou?“

Lardis přikývl. Kirk Lisescu a ostatní popadli zbraně a vyšli zpoza kříže dopředu. Když je Vratza spatřil, krev a žár mu stouply do očí. Otevřel děsivé čelisti a s kmitáním rozeklaného jazyka v rudých ústech zasyčel.

„Ne, počkejte!“ Nathan setřásl z ramene Lardisovu paži, natáhl ruku a prstem ukázal na monstrum na kříži: „Chci, abys mi řekl o Nomovi Canisonovi a o Miše. Co s ní bude dělat?“

„Ne!“ Lardis se postavil před Nathana a vztyčil ruce, jako by chtěl odvrátit nějakou skutečnou hrozbu. „Vratzo, nic mu neříkej! Tvůj čas se naplnil.“ Podíval se na své muže, ujistil se, že už zaujali pozice, a pokynul jim.

Upír mezitím začal mluvit k Nathanovi. „To bude mé poslední dílo,“ řekl hlasem, který bublal jako láva v kráteru sopky. „Navždy tvé sny proměním v noční můry. Ptáš se na Nomu? A na svou dívku?“

„Ano.“ Nathan to musel vědět. Muži za ním však již pozvedli zbraně a zamířili.

„Noma si bere ženy jen pro jednu jedinou věc,“ zamumlal Vratza. „Aby je zneužil. A když se tak stane, a to tolika způsoby, kolika si zamane, uštve je, jako když vlk loví kozy.“

„Buď zticha!“ zařval Lardis.

Zadrnčela kuše a do Vratzovy rozdrásané hrudi se těsně k srdci zaryl šíp. Silně se otřásl a vykašlal krev. Potom nasál do plic vzduch - a pokračoval v mluvení! Jeho hlas zněl jako skučení. Nakonec se šíleně rozesmál. „Chlapče, vidíš jak mě ten šíp zevnitř trhá? Tak takhle je roztrhaná i ona. A ,šíp' Nomy je stejně tak ostrý. Buď si jistý, že jí vyšuká srdce z těla! Och - ha, ha, hááááá!“

Nathan se zapotácel a tvář mu zbledla jako stěna, ze které vystupovaly jen tmavé důlky očí a úst. Za prvním šípem vyletěl druhý, i když stále ještě ne do středu terče. Muži stříleli v chvatu, chtěli ho co nejdřív umlčet, a proto míjeli. Mladík zašeptal: „Teď... teď chci, abys chcípl.“

Kirk Lisescu Nathanovo přání splnil. Dvě rány v rychlém sledu nadělaly z upírovy hlavy drť a změnily rysy obličeje k nepoznání. Krev stříkala v proudech a tvořila na zemi kaluže. Hradební zdi, a po chvíli i okolní kopce, vracely ohlušující ozvěnu řevu. Lardis Nathana drsně odtáhl stranou, mimo dosah rudého deště.

„Snad se s ním nechceš špinit,“ zalapal po dechu. „Dokonce i vzduch, který dýchal, je zkažený!“

Nathan jej ze sebe znovu setřásl a odpotácel se vyzvracet do noci. Náhle zaslechl křik, otočil se a uviděl kříž a věc přikovanou na něm. Byla to černá silueta proti záři ohňů. Ještě pořád se odporně hýbala!

Vratza Wranův řekl, že z něho už málem byl Vampýr. A měl pravdu. Nemrtvé metamorfní maso vytvořilo svazky svíjejících se chapadel, které mu vystřelovaly z vnitřností, hrudi a všech ostatních částí těla. Mrskaly sebou, kmitaly se a šlehaly tělo i příčky kříže. Ale muži obtočili obě ramena kříže lasem a zatáhli za ně tak mocně, že se kříž naklonil a převrátil do ohniště.

Nathan zaslechl sykot a spatřil stoupající bílý kouř nebo páru, která, jak věděl, brzy zčerná. Lardis měl pravdu. Během hodiny se Vratza proměnil v odporný zápach a poslední závan kouře. Nic víc z něj nezbylo. Samozřejmě kromě zrůdného obrazu, který se vtiskl do Nathanovy paměti. A nejspíš tam už zůstane celý jeho život. Mezitím však Nathan vyzvrátil všechno, co měl v žaludku.

Později:

Nathan se vrátil do matčina domu a prokopával se troskami. Nestačilo mu tvrzení, že zachránci udělali všechno, co bylo v jejich silách. Aby si byl absolutně jistý, že prohlédl celý dům, odkryl i podlahu stodoly. Jenže nenašel vůbec nic, ani krvavé skvrny. Stál na stejném místě, kde viděl Mišu naposledy. V sevření toho vrčícího rudookého ďábla. Svěsil hlavu, zaskřípal zuby a zaťal pěsti. Ale neplakal. Ne, řekl sám sobě. Neproliju žádné slzy, dokud neproliju jeho krev, neuseknu mu tu zarostlou hlavu, dokud neucítím zápach jeho pálící se kůže a neuvidím z něho poslední černý kouř, jak mizí ve větru!

To byla jeho szganská přísaha.

Potom se vyspal a před úsvitem zašel do domu Zanestiů, který zůstal neponičen. Mišin otec a bratr, který přežil, tam potichu seděli, bledí jako duchové. Dosud se o Nathana příliš nezajímali. Teď však vzal otec Nathanovu hlavu do dlaní a plakal. Nathan však ne.

„Nikdy nepoznala muže,“ řekl Mišin bratr, možná bezohledně, to se teď však dalo odpustit. „Nikdy s nikým nebyla, byla nedotčená. Kdysi bych zabil každého, kdo by se na ni jen podíval! A teď bych ho políbil, protože Miša by ho milovala.“ Podíval se na Nathana s nadějí v očích.

Mladík jen potřásl hlavou a řekl: „Pamatujte si, že už máte jen jeden druhého.“ Aniž by to tak Nathan zamýšlel, oba si uvědomili, že on už nemá nikoho. Odešel hledat Lardise dříve, než mohli cokoli odpovědět. Starý Lidesci zažil při pátrání sutinami domu na kopci totéž, co on. Nathan se k němu vyšplhal a chtěl mu pomoci v pátrání. Uviděl, jak sedí v místech, kde měl kdysi zahradu. Pohledem stejně prázdným, jako byla jeho duše, hleděl k jihu a čekal na první záblesky světla, které vytvoří stříbrnou skvrnu na vzdáleném šerém okraji světa. Konečně si uvědomil Nathanovu přítomnost a do očí se mu vrátila jiskra. Nathan se zeptal: „Co budeš dělat, Lardisi? Bude to tak, jak jsi řekl Vratzovi? Budeš zase s lidmi cestovat, uděláš z nich Kočovníky jako ve starých dobách, když se tak chránili před Vampýry?“

Lardis potřásl hlavou. „Někteří odejdou,“ odpověděl rozmrzele. „Můžeme je vinit? Já však zůstanu tady. Samozřejmě, že ne přímo ,tady', ale v Osadě. Myslím, že mnoho lidí zůstane se mnou. Možná, že když přijmeme tento vampýrský zvyk, nakonec je porazíme.“

„Tím, že přijmeme jejich zvyky?“

Lardis přikývl. „Když Vampýři něco mají, bojují, aby si to udrželi.  Hlavně když jde o jejich území. Jsou krajně teritoriální. V dávných dobách se většina jejich válek rozpoutala právě kvůli uzemím. Bojovali o svá orlí hnízda na Hvězdné straně. Jistě, po krvi šli také, už jenom pro to peklo, které lidem působili. Nejvíc jim však záleží na území. To je to, co je táhlo proti Obyvateli a proč byli nakonec zničení. A konečně je to také to, kvůli čemu se vrátili.“

„Jak chceš Osadu udržet?“

„Budu ji bránit! Při tomto východu slunce spatříš shon, jaký ještě v Osadě nebyl. Máme spoustu práce. Neměl bych tu jen tak nečinně sedět... Musím se dát hned do díla!“ S těmito slovy vstal.

Nathan se dotkl jeho paže. „Nebudu už u toho,“ řekl a potřásl blonďatou hlavou. „Odcházím na východ.“

Lardis byl zklamaný. „Tak ty mne opouštíš?“

„To nikdy,“ odpověděl. „Přišel jsem zjistit, co hodláš dělat, abych tě mohl později najít. Teď musím najít Nestora.“

„Nestora?“ zvedl Lardis obočí. „Cožpak jsi u toho včera v noci nebyl? Nestora unesli na Hvězdnou stranu, Nathane, v břišní kapse létavce. Podívej, nemám teď čas, a tak to řeknu jednoduše. Nestor je mrtvý, nebo ještě hůř než mrtvý! Copak to nechápeš?“

Nathan ho následoval dolů po schodech, vytesaných do příkrého svahu kopce. „Ty jsi toho létavce zranil šípem z velkého samostřílu,“ namítl Nathan. „Možná, že potom spadl. Vlastně, zdálo se mi, že spadl na zalesněné svahy nade Dvěma Brody.“

Lardis se k němu otočil. „To se ti zdálo? Jsi snad nějaký věštec? Odkdy?“

Věštec? Jsem věštec? Uvažoval Nathan. Ne, myslím, že nejsem. Jen ke mně občas mluví vlci. A někdy dokonce slyším mrtvé, jak si šeptají v hrobech. 

Pokrčil rameny. „Ne, nejsem věštec. Jen věřím, že naděje umírá poslední. Mám pocit, že jsi také takový, Lardisi. Není to důvodem, proč ses vrátil sem nahoru? Abys znovu kopal tam, kde jsi už jednou pátral? I když víš, že nic nenajdeš?“

Po chvilce si Lardis povzdechl a přikývl. Otočil se a scházel dolů. „Pak tedy opravdu musíš jít,“ řekl. „Ale slib mi, že jestli nám budou naše šťastné hvězdy přát a ještě se někdy shledáme, staneš se mým synem.“

„Myslím, že jím už jsem,“ zalhal Nathan. Zároveň paradoxně cítil, že byl vlastně upřímný. Jisté je, že starý Lidesci mu byl vždycky skoro otcem. Když se však otočil a Lardis ho nemohl vidět, užasle se zamračil. Snad proto, že si právě vzpomněl na něco ze svého posledního snu. Něco, o čem mu vyprávěli vlci? O nějakém spojení mezi jeho skutečným otcem, Hzakem Kikluem, a jimi? Byli snad příbuzní? Proto ho nazývali strýcem?

Nathan zmateně pokyvoval hlavou, aniž by si toho Lardis všiml. Jak by to bylo možné? Jejich otcem přece musel být vlk! Celé to bylo pochybné a záhadné. Ale takové to bylo se všemi Nathanovými sny. Některé věci se zdály být skutečné, jako půda pod jeho nohama. Jiné však byly nejasné a pomíjivé, podobně jako vlnky na hladině jezera, nebo jako led na vrcholcích hor před svítáním. Některé věci si pamatoval, jiné raději zapomněl. Hlavně proto, že jim nedokázal porozumět. Říkal si, že je lepší držet se toho, co bylo v jeho snech reálné, a ostatní bizarní nesmysly nechat stranou.

To byla chyba. Všichni lidé však chybují. Obzvlášť když jsou pod tlakem. A Nathan nebyl žádnou výjimkou.

Když se po východu slunce trmácel ke Dvěma Brodům, celé hodiny si kladl stejnou otázku: Proč unesli mou matku?

Chápal by - i když se mu to příčilo - kdyby byla znásilněna, změněna v upíra nebo přímo zavražděna. Ale unesena? Nana Kikluová nebyla žádná mladá dívka. Na druhou stranu však byla pěkná a srdečná. Její synové o tom alespoň byli odjakživa přesvědčeni, hlavně Nathan.

Copak Vampýři unášeli lidi bez rozdílu? Byli tak lhostejní k lidským životům, že jednoduše brali, zprznili, zneužili a zmařili cokoli a kohokoli, kdo byl v dosahu? Možná že ano.

Nebo hráli podle jednoduchých přírodních pravidel: krev je krev a maso je jen maso. Cožpak se hladový lovec stará o to, jestli je zastřelený zajíc už dost velký? Opravdu se zajímá, jestli je lepší než ten předchozí? A co takový švec? Dělá rozdíly v tom, ze kterého zvířete dělá sandály? Ne, potřebuje jen poddajný, trvanlivý materiál.

Na druhou stranu i Vampýři byli kdysi lidmi a ta ,zvěř', kterou honí, jsou muži a ženy! Nemohou tedy lovit jen pro maso nebo pro materiál k výrobě nemrtvých, obludných stvůr. Určitě loví také z jiných důvodů.

K tomu Nathan pokaždé dospěl a vždy se zamyslel, jestli Nana sdílela osud Miši Zanestiové. Pokud byla opravdu unesena...

A jestliže ne? Co se tedy s jeho matkou stalo a kde je teď?

Nathan už viděl zrůdného, dokonale ozbrojeného válečníka drancovat ulice Osady a věděl, že tyto vražedné bestie se živí masem jako skuteční upíři. Možná to byla odpověď na jeho otázku: sice příšerná, alespoň však nabízela nějaké vysvětlení. Je možné, že bestie, která srovnala se zemí jejich dům, sežrala i jeho matku? Pokud ano, nejspíš byla namístě mrtvá. Jenže nikde po ní nenašel jedinou stopu, ani kapku krve. (Sice se takovému pomyšlení bránil, musel však zvážit všechny možnosti.)

Totéž se mohlo stát s Misou. Nathanovu už tak příliš bujnou představivost ještě podněcoval Vratzův záměrně krutý popis. Uslintaný psí hlas Nomy Canisona mu rezonoval v záhybech paměti a způsobil, že se o Mišu bál čím dál víc! Doufal, že zemřela dříve, než ji donesl do sídla, i když si za takové myšlenky ošklivil sám sebe.

*   *   *

Šel na východ po staré kočovnické cestě a v myšlenkách se zatoulal k událostem posledních dvou hodin, kdy spolu s Lardisem scházel z kopce k Osadě. Uprostřed městečka na Lardise čekala skupina starých kamarádů, společně se všemi zbylými obyvateli Osady. Chtěli si ho vyslechnout. To, co jim Lardis řekl, bylo prosté a stručné, podobné jemu samému.

„Všechno je tak, jak to bylo před dvaceti lety,“ řekl. „Vampýři jsou zpět a my jsme jim zábavou, potravou, zkrátka dobytkem. Zničí města, Szganyové se rozprchnou a rozptýlí v malých skupinkách po celé Sluneční straně. Tak by to alespoň chtěli Vampýři. Je tu však háček. Vystavěli jsme si Osadu a jinam nepůjdeme. Je to naše místo, které jsme vybudovali vlastníma rukama a které budeme stejnýma rukama bránit! Budou stačit i na Vampýry. Minulou noc nás napadli neočekávaně. Příště to bude jinak. Necháme ty stvůry zaplatit - a těžce! Jak jsem již řekl, mám v plánu postavit se jim tváří v tvář. Ano, takový je můj plán. Vy si však můžete vybrat. Nemusím říkat, že riziko je obrovské a rozhodně nebudu po nikom chtít, aby zůstal proti své vůli. Lidé budou umírat, to si můžete být jistí, ale umírat budou i Vampýři! Máte jednoduchou volbu:

Odejděte a znovu se staňte Kočovníky, pokud je to vaše představa o budoucnosti. Já proti tomu nebudu nic namítat. Žijte si, jak nejlépe budete umět. Tak, jak jsme kdysi žili všichni, a nevěděli jsme, co nám přinese další východ slunce. Můžete putovat, kamkoliv se vám zachce, po celém území ohraničeném mými kameny. Ale jedno vám řeknu: jakmile zapadne slunce a ocitnete se v blízkosti Osady, nevracejte se sem hledat pomoc. Ti, kteří budou bojovat, se mohou vrátit vždycky. Ti však, kteří mě opustí, odcházejí navždy! Vidím, že někteří už odjeli. Nepřeju jim nic jiného než štěstí. Kdokoliv se k nim chce přidat, ať tak učiní hned. Připadalo by mi totiž zbytečné mluvit k lidem, kteří už mají jiné starosti než já.“

Lardis na chvíli zmlkl a čekal. Nikdo se ani nehnul. Kdyby někdo chtěl odejít, byl by už dávno pryč. Proto pokračoval: „Dobrá. Chci od vás tedy tohle: Vy, muži, budete poslouchat moje rozkazy. Stejně tak i ženy. Pokud jste minulou noc ztratili ženu nebo muže, netruchlete a najděte si někoho jiného. Pokud jste přišli o syna nebo o dceru, netruchlete, ale začněte nenávidět! Vaše nenávist bude vaší silou. Ti z vás, kdo jsou staří, nemocní nebo neschopní těžké práce, stejně můžete pracovat a musíte pomáhat! Ne zběsilým bojem nebo těžkou dřinou, ale v oblastech, kde se vaše pomoc projeví: udržujte oheň, sbírejte lesní plody a pečujte o zvířata. Právě vy musíte nakrmit stavitele a bojovníky. A když budou odpočívat, pečujte o jejich pohodlí. Všichni máme v této hře nějaký úkol. A teď ke konkrétním povinnostem...“ Pokračoval výčtem úkolů. Nathan si všechno vyslechl. Odjakživa naslouchal všemu, co starý Lidesci říkal a bezmezně ho obdivoval.

Lardis byl sám na sebe pyšný. Na nic nezapomněl a za necelou půlhodinku byl v Osadě takový shon, jaký za posledních čtrnáct let nikdo nepamatoval. Lidé dělali přesně to, co kdysi: připravovali se na válku. Nathan věděl, že bude muset brzy odejít, a připadal si proto jako dezertér.

Svěřil se s tím Lardisovi a ten mu odpověděl: „Synu, máš své vlastní důvody a dostatečně jsi je vysvětlil. Přesto říkám, jednoho dne se vrať! Bude tady pro tebe vždycky místo. Dříve než odejdeš -“ A zavolal Iona Romaniho, který už dal dohromady konečný seznam obětí poslední noci.

Na kousku kůry byly naškrábané znaky lidí, které unesli Vampýři, kteří zemřeli nebo byli změněni, a také všech, kteří prostě jen chyběli. Z posledně jmenovaných už je teď několik upířích otroků, kteří se v lese nebo v hlubokých skalních jeskyních skrývají před sluncem a čekají na noc, kdy se vydají na Hvězdnou stranu. Byly tak samozřejmě také poznámky o Naně Kikluové a Miše Zanestiové. Obě byly vedeny jako nezvěstné, podobně jako Nestor. Nathan věděl, že Lardis neměl to srdce nechat všechny tři zapsat jako mrtvé a navždy ztracené, i když o tom byl možná přesvědčený. Na seznamu bylo i jméno jeho ženy a syna.

Potom se Nathan objal s Lardisem a zvedl malý uzlík osobních věcí. Odešel z Osady směrem ke Dvěma Brodům.

Nestor si ze svého krátkého letu v zapáchajícím vaku postřeleného létavce pamatoval jen velmi málo. I kdyby během toho výletu zůstal při vědomí (což bylo nemožné, protože plyny obludy měly anestetické účinky a bylo s podivem, že se udržel na nohou těsně před svým únosem), stále by si pamatoval jen velice málo. Pouze temnotu, navlhlý zápach a chrupavčité výběžky, které ho pevně držely v prostorách vaku.

Na prudký a krkolomný přelet nad vrcholky hor už neměl létavec dost sil a nebyl ani schopen nabrat dostatečnou výšku. Nestor si nepamatoval ani to, že se vystřelený šíp dostal netvorovi hluboko do těla a srazil ho do zelené klenby stromů, které se rázem prudce rozkývaly. Létavec narážel do borovicových větví a trnitého podrostu, až skončil na prudkém lesním svahu nade Dvěma Brody. Nepamatoval si ani, jak částečně vypadl, částečně vylezl trhlinou ve vaku.

Zázrakem bylo už jen to, že přežil. Nebo to možná zase takový zázrak nebyl. Létavec byl výtvorem Vampýrů. Nestor dýchal pachy jeho těla a do všech škrábanců a odřenin se mu dostal tuk z vakovité pasti na lidi. Samo o sobě ho to nemohlo přeměnit, stačilo to však k zahojení jeho zranění. Dohromady s jeho mládím, silou a vůlí přežít to stačilo.

Jenže každé léčení nějaký čas trvá a nejlepším lékem je spánek. Uložil se ke spánku na svazích hor, nad zpustošenými Dvěma Brody. Ve městě dlouho do noci tančily plameny očistných pohřebních hranic a vyzáblí lidé klopýtali v děsu a zmatku po Wrathině nájezdu, podobně jako lidé později v Osadě. Spal hlubokým spánkem po tělesné únavě a díky jedům z létavce, které pro něj byly škodlivé a uzdravovaly ho zároveň. Byl to léčivý spánek a téměř se po něm vyléčil...

Stejně však mohl zemřít z podchlazení. Groteskní létající obluda stále ještě žila a měla teplé tělo. Nestorovi z pulzujícího vaku vylézala jen hlava, ramena a jedna paže. Zbytek těla zůstal uvnitř, jakoby ,nenarozen' v metamorfní děloze z chrupavek a chvějícího se nelidského masa. Z létavce ukapávaly celou noc do hlinité půdy tělesné tekutiny i život. Teplo umírajícího těla však Nestora zahřívalo, takže noc přežil.

Prožil a prospal svou nejdelší noc v životě. Probudil se několik hodin před východem slunce. Vykroutil se z vaku ven a padl do jarního mechu a jemného listoví. Dlouhé hodiny pak ležel vedle rozbitého létavcova těla na polámaných větvích borovic, které se zvedaly nad zemí a tvořily nad ním zkroucený kosočtvercový strop. Regeneroval postupně svoje smysly, nebo alespoň některé. To, co na jeho těle utrpělo nejvíc a zároveň bylo tím základním a nejdůležitějším, byla paměť. Když získal konečně tolik sil, aby se mohl odplazit pryč, posadil se a jal se zkoumal všechna svá zranění. Nemohl však nijak prozkoumat svou minulost. Nepamatoval si ani jediný detail. Vše, co ve své paměti viděl, byly nejasné, neznámé tváře, pokroucené v různých grimasách. Viděl také několik scén z dětství a z prvních let dospělosti a dokonce i něco z násilné nedávné minulosti. Všechno bylo tak mlhavé, rozkouskované a kaleidoskopické, že bylo nemožné a dokonce i bolestivé pokoušet se dát to dohromady. Nestor už měl bolesti dost.

Jediný nepopiratelný fakt - jediná odpověď, která se čas od času vynořila na povrch, kdykoliv se zamyslel nad otázkou své identity a existence - byla neustále se opakující fráze: ,Jsem vládce Nestor.' Takže věděl, jak se jmenuje. Jakým vládcem ale byl?

Z fyzického hlediska cítil něco měkkého v týlu lebky, kde se ploténky lebečních kostí bolestivě pohybovaly pod hrubou, nateklou kůží a podkožním mazem. Ale alespoň si tam mohl sáhnout, aniž by na něj šly mdloby. Kromě lehce rozmazaného vidění se mu v šerém světle rozbřesku zdálo, že má zrak v pořádku. Obličej měl velmi citlivý a plný boulí, nos bezesporu zlomený a bolestivý v místech, kde srůstaly kosti. Měl rozseknuté rty a viklalo se mu několik zubů. Nezdálo se ale, že by měl ještě nějakou kost v těle zlomenou. Stručně řečeno věděl, že ať už přežil cokoliv, pravděpodobně z toho vyvázl. Měl hlad a žízeň za dva a chuť k jídlu je obvykle ukazatelem dobrého zdraví.

S myšlenkou na jídlo se zadíval dolů na ohně ve Dvou Brodech a na černý kouř, který ležel nad městem jako mrak. Zamyslel se, jestli by tam dole nesehnal nějakou snídani. Nejspíš ano, vždyť byl vládce! Napadlo ho, že by tam mohl také zjistit, co se vlastně stalo.

Místo polomrtvého létavce viděl Nestor v temnotě lesa groteskní zdechlinu, nějakou obrovskou neforemnou hroudu, natažený koberec, kožený stan, nebo hromadu napadaných větví. Více se tím nezabýval. Už dávno zapomněl, že jej sem ta věc dopravila a jak z ní vylezl. Noční šero však přešlo ve svítání, stoupající slunce osvětlilo vrcholky kopců a zlaté světlo dopadalo na hradbu stromů jako pomalu spouštěná opona. Nestor se nad podivným tvorem znovu zamyslel. Ta zvláštní věc ve větvích stromů byla totiž ještě živá. Pokusila se složit zlomená křídla, natáhla prehistorický krk k obloze a vydala syčivý, chřestivý zvuk. Membránovitá křídla se však zaklesla ve větvích rozložité borovice a drobné duté kosti pomalu praskaly. Létavec už neměl sílu, aby je vyprostil. Polámaný a přibitý k zemi mohl jen zoufat nad svým osudem. Jeho upíří podstata už vycítila vycházející slunce stejně spolehlivě, jako kompas ukáže k severu. Rozdíl byl jen ten, že slunce létavce nepřitahovalo, naopak se mu zoufale bránil. Tedy bránil by se, kdyby měl ještě sílu odletět.

Nestor na vratkých nohou obcházel kolem změti borovicových větví na kraji srázu a opatrně se díval do míst, kam tvor spadl. Prohlížel si jeho břidlicově šedou zbytnělou kůži, dlouhý krk, trojúhelníkovitou hlavu a tupé, prázdné oči. Přestože byla hlava tak obrovská a hrubá, stále na ní bylo něco rušivě lidského. Velká chapadla se dotýkala borového jehličí na zemi, kdykoliv se tvor pokoušel složit křídla. Snad se znovu pokoušel vzlétnout. Nestorovi něčím připomněl hnízdo obrovských červů, vylézajících z vnitřností mršiny.

Na zadní části krku, v místech, odkud vyrůstala křídla, bylo jakési... sedlo? Kdyby se tvor tak nevrtěl, Nestor by vyšplhal zpět pod baldachýn stromů a blíž by ho prozkoumal. Takhle měl strach, že by na něj zaútočil, a tak se raději držel zpátky. V tom okamžiku dopadl zubatý okraj slunečního světla, plazící se dolů po kmenech stromů, přímo na ležící stvoření a doslova je pohltil! Tak to alespoň Nestorovi připadlo. Borový les se v okamžiku naplnil zápachem a kouřem. Kůže tvora se svrašťovala a začala se měnit z břidlicově šedé na nezdravě modrou barvu, která připomínala plíseň a svou strukturou pak rozpraskanou pemzu. Tělo tvora se třáslo, nadýmalo a nakonec se rozprsklo do všech stran. Vařící tuk se z něho rozléval ven jako voda! Tvor zařval tak vysokým a pronikavým hlasem, že se zařízl do Nestorových nervů jako ostrý kus ledu. Následovala vlna vibrací, které ustaly, až když se některé borové větve uvolnily a tělo mezi nimi propadlo na lesní zem.

Slunce pokračovalo ve své očistné práci, pražilo skrz stromy a měnilo monstrum v klín a černě doutnající popel. Po chvíli bylo Nestorovi jasné, že tento proces provázený otravným zápachem potrvá ještě dlouho, a tak na konec nečekal.

V paměti mu začaly ožívat další obrazy. Sestupoval po lesním svahu k nedalekému městečku. V jednu chvíli se k němu opět donesl závan rozkládajícího se tvora a tehdy si vzpomněl na jiný proud zkaženého vzduchu...

Vítr ve vlasech, ano, a tmavý kosočtvercový tvar kroužící pod ledově zářícími hvězdami - létavci jako tento byly i vzadu a v sedlech na zádech nesli pyšné a hrozivé jezdce - a vzdálený výkřik hrůzy v ranním vzduchu, který se vytrácel společně se vzpomínkou odplouvající do hlubin paměti: „Vampýři!“

Vampýři? Ten výkřik byl nejspíš skutečný. Nesl se k němu z městečka na soutoku řek. Vládce Nestor jej však ignoroval z obavy před další záplavou nehezkých vzpomínek.

Zastavil se a podíval se zpět, nahoru po svahu k místu, odkud stoupal dým a pára. Linula se ze stromů borového lesa v pomalých vodopádech a přetékala přes okraj srázu. Cožpak to byl jeho létavec? To přece není možné. Stojí tu přece na slunci a nic se s ním neděje!

Ale zároveň... byly mu teplé sluneční paprsky příjemné? Byly mu vůbec někdy v životě příjemné?

Nestor z Vampýrů...

Zdálo se to jako sen, jako nějaká hra, kterou hrával jako dítě a na kterou si právě teď vzpomněl. Honil tehdy lidskou kořist hlubinami lesa, větřil ji a stopoval všemi svými upířími smysly! Ale kde byly ty smysly teď?

Je snad skutečně upír - nebo vlastně přímo Vampýr? Přikrčil se před sluncem. To mu však nevěnovalo žádnou zvláštní pozornost a jako vždycky laskavě svítilo na jižním obzoru.

Býval tedy kdysi upírem? Pokud ano, jak se může nemrtvý vrátit k lidskému životu? A proč by to dělal? A co ti lidé dole ve Dvou Brodech? Jak jej přijmou, až k nim přijde?

Zamračil se, posadil do vysoké trávy na svahu a přemýšlel nad svou situací. Musí být opatrný. Nejdříve zjistí, kdo vlastně je, a pak se odváží mezi lidi. Kam se poděla jeho minulost? Jaký měl život? Když se ho lidé zeptají, co jim řekne? Že byl Nestorem, vampýřím vládcem? To sotva.

Náhle ho něco vyrušilo. Z nory v zemi se vynořil zajíc, zamrkal červenýma očima a trhaně otočil slechy jeho směrem. Těsně předtím, než vyskočil dopředu, kolem krku se mu utáhl drát a zajíc pronikavě vykvikl. Začal se zuřivě škubat a uvolnil tak větev mladého stromku. Prudce se napřímila a vytáhla ubohého tvora do vzduchu.

Nestorovi se v tu chvíli vybavilo něco, čemu velmi dobře rozuměl. Lov a pasti. Nezáleželo na tom, že past nebyla jeho. Radši zažene hlad tady, než ve Dvou Brodech, kde k němu lidé mohou být podezřívaví.

O několik kroků dál si Nestor všiml zrcadlícího se světla na kamenném výběžku, který vyčníval z měkké půdy. Sebral kámen a uštípl jím několik křemenů z výběžku, sesbíral klestí na oheň a přinesl zajíce. Ukrytý ve stínu velkých balvanů se dal do přípravy jídla. I kdyby dole zahlédli kouř jeho ohně, mysleli by si nejspíš, že si jen další osamělý lovec připravuje v kopcích snídani. Z nepochopitelného důvodu (snad kvůli těm mnoha ohňům, vířícímu černému kouři a příliš povědomému zápachu, který v horku a kouři stoupal nahoru) si Nestor říkal, že lidé ve městě mají tohoto rána dost svých vlastních problémů a nebudou se o něj starat.

Nestor netušil, že jen nějakých dvacet kilometrů od místa jeho snídaně schází směrem ke Dvěma Brodům Nathan. Do Osady, odkud Nathan vyšel asi před hodinou, se právě lesem vracela Miša Zanestiová a proklouzla do města Jižní branou. Dívka, která držela stráž v bráně, ji poznala a okamžitě o ní řekla Lardisovi Lidescimu. Miša chtěla za Lardisem také zajít, nejdříve však musela domů. Ihned po jejím příchodu vypukl v domě jejího otce užaslý jásot, záplava smíchu, otázek a slz! Miša v tom reji a tlačenici zářila radostí. Zvedali ji do náručí a prohlíželi si ji. Chtěli vědět, kde byla, co tam dělala, zajímalo je zkrátka všechno.

Ona sama toužila dozvědět se něco o svém bratrovi a o Nathanovi. Vzápětí posmutněla, řekli jí o druhém bratrovi Eugenovi, kterého unesli Vampýři. A co je s Nathanem? Ano, ten tu byl. Nicolae, bratr, který přežil, si dobře pamatoval Nathanovu návštěvu i to, jaké city dával najevo. Řekl: „Mišo, měla by sis ho vzít co nejdřív - klidně ještě dnes!“ Jejich otec nic neřekl, a to u něj bylo totéž jako souhlas.

V tom okamžiku Lardis a Andrei Romani zaklepali na dveře a Varna Zanesti věděl proč. Stejně tak i Miša. Nana Kikluová často vzpomínala, jaké to bylo v dobách Vampýrů. A takové to musí být i teď. Miša věděla, co dělat, na rozdíl od svého otce, vysokého a drsného Varny. On a Nicolae, jeho mladší kopie, jen tušili, co se bude dít. Varna pozval Lardise a Andreie dál, ale jak za sebou zavřeli dveře, okamžitě se rozkřikl: „Lardisi, jak sám vidíš, právě jsem se shledal se svou dcerou. Jsem pořád ještě rozrušený, a proto tě chci varovat. Nedělej nic, co by mě mohlo ještě víc rozčílit. Jediný pohled na Mišu přece stačí, a musí ti být jasné, že je v pořádku.“

Stál pevně jako skála a tyčil se zamračeně nad Lardisem, ruce pevně založené v bocích. Varna měl velkou sílu. Ale i když byli ostatní muži z rodu Lidesciho Szganyů vedle něj jako trpaslíci, jeho výška měla i své nevýhody. Byl pomalý a neohrabaný. Měl hruď jak sud, vousy a černé obočí. Pro jeho vzhled a míry si o něm lidé mysleli, že je surový. To také mohl být, pokud byl sám nebo někdo z jeho blízkých v ohrožení. Varna byl vždycky odhodlaný, někteří by za jeho zády řekli přímo paličatý, a jeho syn nebyl o nic méně silný a rozhodný než on. Nicolae právě nenucené upevňoval šíp do drážky kuše a prohodil k mužům: „Andrei Romani, jsi starší než já a uznávám tě. Ale pokud se honíš za upíry, bude lépe, když to zkusíš někde jinde. Tato dívka je moje sestra.“

Než mohli ostatní cokoliv říct, stoupla si Miša mezi muže a řekla: „Lardisi, Andrei. Nemáte proč se mě bát. A pokud mám být prohlédnuta, pak to udělejte tady a teď, v mém domě. Já to pochopím. Dnes ráno mi o tom Nana Kikluová,“ zadrhla se a s úsměvem pohlédla na Lardise, „i tvoje žena Lissa vyprávěly. Jsem na to připravená.“

Pod Lardisem se málem podlomila kolena. Brada mu klesla a černé oči se mu rozšířily jako talíře. Bez ohledu na Varnu aNicolaeho klopýtl o krok dopředu a chytil dívku za ruce, aby získal rovnováhu a zadržel ji v místnosti. Zašeptal: „Slyšela... slyšela jsi to od Lissy? Dnes ráno?“

„Ano!“ odpověděla. „Čekaly jsme na východ slunce poblíž místa, kde žijí malomocní.“

Lardis se opět zapotácel, plácl se rukou do čela a vykřikl: „Ano! Kolonie malomocných! Samozřejmě, už si vzpomínám, ano!“

Kdysi dávno, snad před deseti lety, jej Lissa doprovázela při vyznačování hranic území. Přenocovali necelé dva kilometry od této kolonie a tehdy Lisse řekl: „V dávných dobách, když jsme se ocitli v blízkosti této kolonie a padla noc, přenocovali jsme vždycky co nejblíž u ní. Tam sis totiž mohla být jednou věcí jistá. Žádný z vládců z Hvězdné strany by sem nikdy nešel lovit! Lepra budí v jejich černých srdcích strach a je pro ně takovým morem, jakým jsou oni sami pro nás!“

A Lissa si jeho slova díky své šťastné hvězdě zapamatovala.

III

„Nejprve se podívej na tohle, Lardisi,“ řekla Miša, zatímco Lardis stále ještě vzrušeně drmolil a s vytřeštěnýma očima chrlil všechny možné otázky. Odkrojila malý kousek česneku, pravého szganského česneku, který ležel ve stroužcích na poličce nad ohništěm. Vložila jej do úst a začala žvýkat. Zkřivila ústa - jako by je zkřivil každý normální člověk - a polkla.

„Tak,“ řekla stále ještě s úšklebkem, „teď nemůžu celý zbytek dne na nikoho dýchnout! Ale stálo to za to. Teď mi podej jednu z těch stříbrných rolniček.“

Lardis ji vylovil v kapse a podal Miše. Ta ji promnula v dlaních, zavěsila na chvilku na zlatý kroužek v levém uchu, přitiskla ke tváři a nakonec políbila. Pak ji podala zpátky Lardisovi. Odkráčela ke dveřím a prudce je otevřela. Dovnitř se nahrnulo denní světlo. V okamžiku, kdy vstoupila do zářivého ranního světla, barva jejích vlasů se rozsvítila jako havraní čerň. Roztočila sukni, kterou jí Nana Kikluová během dlouhé noci vyspravila, a řekla: „Pod vší touhle špínou se skrývá moje přirozená barva, Lardisi, ne žádná neživá upírská šeď. Jakmile se vykoupu - a jak moc to už potřebuju! - sám uvidíš. Ale řekni mi: co si myslíš o té blůze, kterou mám na sobě?“

Podíval se a uvědomil si, že patří Lisse. Vzorky a výšivky se nedaly přehlédnout. Konečně jí uvěřil, i když to nebylo těžké, protože věřit chtěl.

„Ano, ano!“ Zatáhl Mišu zpátky do domu. „To máš také od Lissy, já vím. Ale teď... teď mi pověz ještě o Jasonovi!“

Miša na něj pohlédla. Měl tvář rozpálenou nedočkavostí, přes tu její však přelétl stín. Její otec i bratr ten pohled znali. Ujistili se, že Lardis sedí s Andreiem po boku, a postavili se potichu do tmavého kouta.

„Lissa doufala,“ začala Miša zaraženě, „ona doufala, že ty, no, že ty bys jí spíš mohl něco říct.“

Lardis zasténal a sklonil hlavu, ale hned se zase napřímil a řekl: „Před hodinou jsem nedoufal v život ani u jednoho z nich, a teď mi říkáš, že je moje žena živá a zdravá.“ Rychle na Mišu pohlédl: „Je přece v pořádku, že?“

Miša přikývla a odpověděla: „Má pár boulí a modřin, to je všechno. Měla malou šanci vyváznout - stejně jako my všichni, ale o tom ti řeknu až za chvíli.“

Lardis povzdechl a pokračoval: „Takže je naděje i pro mého syna. Ano, jsem si tím jistý. Ale teď mi sama pověz zbytek, abych se zatím mohl vypořádat se všemi novinkami. A řekni rovnou všechno, ať se nemusím hloupě a všetečně vyptávat.“

Přikývla a začala vyprávět: „Tvůj dům na kopci byl zasažen jako první. Lissa si však všimla už předtím mlhy na svazích kopců. Uhasila lampy a vyběhla do zahrady. Uviděla létavce, který potom srovnal dům se zemí. Přiletěl z východu a sledoval obrysy předhůří. Přistál na tvém domě a ten se pod jeho vahou sesunul k zemi. A na zádech tvora seděl člověk!“

„Jistě, Vampýr,“ zabručel Lardis. „Nebo jeden z těch jejich pobočníků. Myslel jsem si, že tam byl válečník, ale teď když se nad tím znovu zamýšlím - zápach nebyl zase tak strašný.“ Pokynul hlavou na znamení, že může pokračovat.

„Ten člověk - tedy Vampýr - byl vysoký a štíhlý, s malýma očima jako drahokamy, posazenýma hluboko v obličeji,“ pokračovala. „Byl celý v černém, s černou kápí a černými botami. Mel oholenou hlavu až na jeden pramen. Vypadal jako mrtvola, ale přesto byl živý a kroutil se jako had. Přestože to byl silný Vampýr, zdál se být nervózní, opatrný a plíživý. Tak jej alespoň popsala Lissa.“

Lardis nic neřekl, ale pomyslel si: Gorvi Křivák? Pravděpodobně. 

,,Lissa se schovala mezi stromy za domem,“ pokračovala Miša, „odkud mohla sledovat, co se děje. To byla chyba, protože upír ji ucítil. Jakmile zjistil, že nejde o žádné nebezpečí, postavil se doprostřed zahrady s rukama v bok a začal Lissu vyčmuchávat! Ucítila v hlavě jeho hypnotickou sílu a došlo jí, že byla objevena. Pokusila se kolem něj utéci ke schodům na strmější straně kopce, ale zastoupil jí cestu a ukázal zabijačkou železnou rukavici na ruce. Zeptal se: „Kde je tvůj muž? Kde jsou tví synové? Ukaž mi své dcery!' Chytil ji za vlasy (Lardis málem vyskočil ze židle) a najednou se tam objevil Jason!“

„Jason!“ vydechl.

„Vrátil se právě z Osady,“ dodala Miša, „a našel toho netvora, jak ohrožuje jeho matku. Vzteky vykřikl a bez zaváhání se na upíra vrhl. Vyrušený netvor pustil Lissu, obrátil se k Jasonovi a udeřil ho svou rukavicí. Jason se ráně vyhnul a bodl jej nožem. Stříbrné ostří narazilo na upírova žebra, roztrhlo mu předloktí a zachytilo se v rukavici, kterou mu Jason vyškubl z ruky. Na Jasonově noži se červenala vampýří krev!“

„A co pak?“ Lardis se nemohl udržet.

„Lissa si všimla tvé sekyry ve špalku na sekání dřeva.“

„Mojí sekyry?“ Skočil znovu Miše do řeči. „Na světě není lepší sekyry a já ji nechám na zahradě! Na dešti a napospas rzi? Jen se podívejte, jak jsem zapomnětlivý! Tu sekyru mi dal Jazz Simmons. Přinesl ji z pekelných zemí a ona je pořád ostrá, i když už ji mám celých devět set východů slunce! Tak už pokračuj!“

„Vypáčila sekyru z pařezu a skočila na vampýřího vládce, který stál a držel si ruku a bok. Viděl, jaké má zbraň ostří a došlo mu, že mu i ženská ruka může setnout hlavu. Lissa i Jason byli odhodlaní zabít ho! Asi to byl nějaký zbabělec -“

„To jsou všichni!“ vykřikl Lardis.

„- protože před nimi utekl i se svou zkrvavenou rukavicí. Jakmile se dostal ke svému létavci, který se mezitím válel v ruinách domu, zaslechla jej Lissa řvát: ,Vrhni se na ně! Znič je!' Tvor na ně zaútočil, a proto se rozutekli každý jiným směrem. Létavec udeřil Lissu křídlem, takže se skutálela ze srázu. Tehdy viděla Jasona naposledy. Pak proletěla ostružiním, kapradím a mladými stromky na svahu kopce a konečně dopadla na záda. Měla roztrhané šaty - vidíte, jak je blůza sešívaná, tady a tady - a podobně dopadly i její ruce. Nešlo však o nic vážného. Když se uklidnila, začala šplhat zase nahoru.“

Lardis si povzdychl a chytil se za hlavu. „Jakou bláznivou ženu jsem si to vzal!“ Ale pak pyšně dodal: „Ale jakou ženu!“

„Poslouchej,“ řekla Miša. „Chtěla vylézt zpět nahoru, aby byla se svým synem a pomohla mu porazit vampýřího vládce, ztratila však oporu pod nohama a spadla zase z kopce! Pak se smyslů zbavená a napůl v mrákotách vydala k Osadě. Doufala, že tě tam najde a řekne ti, co se stalo. Ale u Severní brány... spatřila, že je město v plamenech a všechny ulice zpustošené.

Zesláblá a vystrašená obešla Osadu ze západu a vydala se do lesa. Doufala, že tam najde nějaký úkryt. A právě tam narazila na Nanu Kikluovou. Nana se schovala v lese, když se zřítil její dům. Když se vše zdálo být klidné, prošla dírou v palisádě a hledala své syny. Místo toho našla mne. Takže Naně vděčím za život. Odtáhla mne odtamtud a přivedla k vědomí. Zrovna když jsem se probírala... v slzách k nám doklopýtala Lissa. Nana ji utěšila a pak se vrátila zpět do Osady, Tou dobou už byli netvoři všude. Osadou zněl jejich řev a všechen ten jekot... bylo to strašné. Už jsme tam s Lissou nemohly zůstat. Už... už jsme opravdu nemohly. Moc se za svou slabost stydím!“

„Nemáš se za co stydět, dcero,“ zahřměl Varna Zanésti, ale se zajíknutím v hlase. Přišel blíž, objal ji a zlostně se na Lardise zamračil. Pak zavrčel: „Nechali jsme se těmito ženami zahanbit!“

Lardis přikývl. Ani on, ani Varna však netušili, jak velká pravda to byla, obzvlášť pokud šlo o Mišu. Ta se vyhnula všem detailům a vysvětlování, proč byla tak blízko Nanina domu. Stejně jako Nathan chvíli před ní zatajila všechno o Nestorové ostudné chybě.

„Musím vědět,“ zeptala se dychtivě, „kde je Nathan? Čekala jsem, že už bude tady... och!“ A aby zakryla náhlé rozpaky, dodala rychle: „Ehm, a Nestor také, přirozeně! Nana se samozřejmě nemůže dočkat novinek o obou dvou.“

„Ano, ,přirozeně',“ zopakoval její otec chápavě. V příštím okamžiku však zaraženě ztichl. Vzpomněl si totiž na Nathanova bratra. Chudák Nana, po tom čím prošla! Zůstala v kolonii malomocných a neví nic o svém synovi, kterého unesli Vampýři.

Lardis vysvětlil tichým hlasem Miše, co se stalo s Nestorem a proč tu není Nathan: chlapec věřil, že létavec, který odnesl Nestora, se nejspíš někde zřítil na zem, a proto se ho vydal hledat. Miša posmutněla, ale zároveň se jí ulevilo. Znamenalo to, že už Nestorovi odpustil. Protože nakonec svým chováním nic nezpůsobil. A jestli Nestor stále ještě žije, třeba mu ty události napraví hlavu.

„Nathan se vrátí, že ano?“ Zeptala se, když Lardis skončil. „Myslím, i když najde Nestora nebo ne... stejně se vrátí, že?“

„Jestli se vrátí, když bude moci?“ Lardis pokrčil rameny. „A co nejdřív? To nemohu slíbit. Ach, sám si přeju, aby se vrátil, stejně jako ty. Ale Mišo, on věří, že tebe také unesli! Takže už ho tady nic nedrželo.“ Lardis vysvětlil, že ji Nathan naposledy viděl v sevření slintajícího nahrbeného vampýrského mutanta.

„Ach!“ vystřelila jí ruka k ústům. „Nana toho tvora také viděla!“ zajíkla se. „Právě se vracela k otvoru v hradbě a spatřila netvora, který vypadal jako pes. Viděla, že mě pustil a odklusal za nějakou ubohou křičící ženou. Ale to znamená... že tam Nathan někde musel být, jen o pár kroků dál!“

Lardis přikývl. „Ležel v bezvědomí v trávě u plotu. Kdyby Nana věděla, kam se podívat, možná by si ho všimla. Bylo to však těžké, se vším tím upířím hemžením a tebou a Lissou, o které se musela postarat.“

Miša rozevřela doširoka oči a v náhlém instinktivním popudu vykročila ke dveřím. Její záměr byl zřejmý a otec se jí okamžitě postavil do cesty.

„Ne!“ řekl. „To ti zakazuji! Staré szganské stezky v podhůří nejsou bezpečným místem pro dívku ani v dobrých časech. A teď? V houštích a jeskyních se tam určitě schovávají nakažení, které cestou na Hvězdnou stranu zastavilo slunce. Můžou tam být i pomstychtiví muži, kteří je honí. Nechci tě ztratit podruhé, Mišo.“ Obrátil se ke svému synovi. „Ale Nicolae...?“

Nyní bylo na Lardisovi, aby něco namítl. „Jsem pořád ještě vůdcem svých lidí, nebo snad Varna Zanesti převzal moje místo a dělá moji práci a myslí za mě? Jsi dobrý a silný muž, Varno, stejně jako tvůj syn. Nikdo by však o Nicolaeovi nemohl říct, že má příliš rychlé nohy. Vy dva jste se už dost natruchlili a teď byste to měli začít slavit! Dokud jsem vůdcem, nedovolím, abyste se zase rozdělili. Stejně vás oba - vlastně všechny tři - potřebuju v Osadě. Ptáte se proč? Vždyť máme spoustu práce! Stejně mám dost běžců, kteří mohou Nathana bleskově dohonit.“ Obrátil se na Andreie Romaniho a kývl. „Zařiď to.“

Jakmile Andrei odspěchal, Lardis se otočil k Mise: „Miluju Nathana Kiklua jako svého vlastního syna a jsem si jistý, že je v něm víc, než si lidé myslí. Dáte se dohromady?“

Podívala se na otce a Varna pokrčil rameny: „Musíš se sama rozhodnout, dcero. Je pravda, že tě sem přišel hledat a musím přiznat, že se mi zdál být vhodným zetěm.“

Nicolae přikývl a dodal: „Rád jej přijmu jako bratra.“

„Výborně!“ Lardis Varnu poplácal po široké paži.

Bylo to, jako by se starý Lidesci probudil z noční můry. Narovnal se a vypjal hruď, jako by odhodil nějaké neviditelné a těžké břemeno. Pak řekl směrem k Varnovi a Nicolaemu: „Možná bude potřeba vaší pomoci při opravě hradeb. Je to velmi těžká práce. A velké katapulty a kuše potřebují vyčistit. Dimi Petrescu si myslí, že by mohl znovu vyrobit ten černý výbušný prach z Obyvatelových nábojů a granátů. Starý Dimi na tom pracuje už osmnáct let a je už velmi vyčerpaný. Potřebuje pomoc ostatních k výrobě čistého dřevěného uhlí, k lámání skal a drcení síry a železa na prach.“

Pokýval hlavou: „Tak... máme před sebou dlouhý den, ale nemůžete říct, že začal špatně. Jenom potřebujeme, aby to tak i pokračovalo, že?“ A k Miše dodal: „Děvče, už jsi toho dnes udělala až až. Poprosím tě však ještě o jednu věc. Když dám dohromady dva nebo tři ozbrojené chlapíky, můžeš je dovést zpět ke kolonii malomocných a přivézt Lissu a Nanu Kikluovou bezpečně domů? Žádám tě o to, protože chci ušetřit čas. Všechno už víš, jsi soucitná a ty ženy by se měly o zmizení svých synů dozvědět od nějaké ženy. Co tomu říkáš?“

Jak tušil, Miša přikývla a řekla: „Jen mi přiveď doprovod. Jsem připravená...“

Během půlhodiny už byla zpátky na cestě lesem, doprovázena spolehlivými mladíky vybranými Lardisem. Cesta nebyla příliš obtížná. Byla dlouhá asi jedenáct kilometrů vzdušnou čarou, s přihlédnutím k nerovnostem terénu čtrnáct. Miša však znala všechny zkratky a mělké brody přes časté potoky. Minulou noc je sice Nana Kikluová podporovala svou silou a vůlí, pravým vůdcem však byla Miša. Za světla hvězd a chvílemi i měsíce jim to trvalo pět hodin. Teď zjistila, že stačí jen necelé dvě a půl hodiny chůze po včerejších stopách.

Tou dobou také Lardisův běžec málem dohnal Nathana na okraji Dvou Brodů. Den na Sluneční straně totiž trval více než sto dvacet hodin. Nathan s Mišou by se tedy mohli setkat nejdřív v první třetině rána. Miša už sice bude velmi unavená, prozatím ji však myšlenka na Nathana poháněla vpřed.

Mezitím v kolonii malomocných:

Nana a Lissa tábořily na okraji lesa, necelých sto metrů od samotné kolonie. Les zde přecházel v savanu, křoviska a konečně v neobyvatelné pouště, všeobecně známé jako Žhavé pustiny. Snad jen patnáct, dvacet kilometrů jižně od kolonie nebylo nic, co by stálo za zmínku. Jen písek, vyprahlá půda, kamenné valy, hadi, škorpioni a jiná jedovatá zvířata a hrstka rozptýlených primitivních kmenů.

V dávných dobách, kdy byli Szganyové ještě skutečnými Kočovníky, provozovali s těmito pouštními nomády výměnný obchod. Z evolučního hlediska byli ještě méně vyvinutí než trogové. Setkávali se za úsvitu, na okrajích suchých savan a v oblastech mezi pouští a lesem a měnili přepychové ještěří kůže a léčivou sůl za szganské nože, ozdoby, víno, dýně a česnek.

A dnes zde na okraji Lidesciho území obchodují stejně jako v oněch dávných dobách. Rozdíl je jen v tom, že zboží směňují s malomocnými. Nana Kikluová to s jistotou poznala. Daleko na savaně postřehla vysokou pružnou tyč s hadrovým praporem, který se třepetal jako moucha na slunečním žáru. Jako dítě kočovala s malým kmenem a podobné ukazatele už tedy viděla. Věděla, že ten třepetající se praporek označuje obchodní místo nomádů. Říkala si, jak je dobře, že můžou malomocní obchodovat s těmito tajemnými, málo známými a těžko pochopitelnými národy. Szganyové by k malomocným tak blízko nechodili. Ne, lepra pro ně byla stejně nakažlivá jako pro Vampýry.

Ne že by Lidesciho Szganyové kolonii úplně opustili a nechali svému osudu. Naopak. Byl to právě Lardisův otec, který vymyslel a vybudoval první vzdušné chatrče pod stromy na okraji lesa. Došlo k tomu takhle:

Před dvaceti čtyřmi lety touto chorobou onemocněl jeden dobrý přítel starého Lidesciho. Dříve, než se jeho nemoc viditelně projevila, nakazili se jí všichni členové rodiny. V těch dobách - v prvotní éře nadvlády Vampýrů - byly mravy prosté a drsné: nemocní byli vyhnáni z tábora a pod trestem ještě rychlejší smrti, než té která je stejně čekala, měli zakázán návrat. Až do svého konce se měli nějak protloukat sami. O některých kmenech se dokonce vědělo, že nemocné rovnou zabíjeli. Lardisův otec něčeho takového nebyl schopen, a tak na okraji szganského území postavil osadu malomocných a ubytoval v ní rodinu svého přítele.

Později se o tomto místě doslechli i malomocní z okolí a přicházeli sem ze svých samot a jiných kmenů. Tak vznikla kolonie. O sedm let později převzal náčelnictví mladší Lidesci. Osada rostla a prosperovala a Lardis pokračoval v posílání potravinových zásob do kolonie. Pomáhal těm, kteří si už sami pomoci nedokázali. I když neměli Lidesciho Szganyové v některých letech nazbyt, vždycky se u nich nějaký ten příděl pro malomocné našel. Dnes se jim za to malomocní odvděčili.

Takovým směrem se ubíraly myšlenky Nany Kikluové, která stála ve stínu stromů na okraji lesa a přemítala o událostech poslední noci. Nechtěla myslet na bolestivé scény, jako bylo zničení jejího domu či to, že se nemohla vrátit a najít Nathana a Nestora. Zanechalo jí to palčivou bolest v srdci, která nepomine, dokud se znovu se svými chlapci neshledá. Přemýšlela o včerejším vyčerpávajícím pochodu ke kolonii. Ano, vyčerpávajícím, protože byla s Misou Zanestiovou odpovědná za to, že sem dovedou Lissu Lidesciovou živou a zdravou. Ubohá Lissa byla poškrábaná od trní a houští a neměla po prožitých událostech daleko k šílenství. Nana byla tělesně i duševně silná, ale na nápad utéci do kolonie přišla Lissa. A Miša Zanestiová je obě bez problémů vedla. Když byla malá, les jí připadal jako nádherné, obrovské hřiště.

Všechny tři tak sehrály svou úlohu, až konečně nechaly stromy za sebou a ocitly se na měsícem ozářené savaně. Miša znovu poznala nebo možná jen vytušila směr cesty. Z postavení hvězd usoudila, že zabloudily příliš na západ a vyrazila jiným měrem, podél okraje větrem rozvlněných travin. V zátiší velkých stromů, které jako hlídka shlížely na nehostinnou pláň, spatřily tlumenou záři svítilny a věděly, že jsou u kolonie.

Podél nízkého dřevěného plotu došly k bráně. Tam stál zahalený hlídač s kápí a sípavě zašeptal, nebo spíš zabručel: „Kdo to přichází? Jste malomocní?“

„Ne, nejsme malomocní,“ odpověděla Nana a odvrátila pohled od světla lampy, „ale přicházíme jako přátelé všech, kteří tady žijí.“

„Nejste malomocní?“ hlídač ustoupil zpět. „Pak odejděte, a to rychle! My žádné přátele nemáme. A navíc tady nežijeme, my sem přicházíme zemřít.“

„Nemáte žádné přátele?“ vrátil se Lisse hlas. „Ani Lardise Lidesciho, kterému tato zem patří? Jeho otec tuto kolonii postavil! Jsem Lardisova žena.“

„Ach!“ hlídač si povzdechl a pozvedl lampu, takže mohly na okamžik zahlédnout jeho tvář. Spatřily, jak mu pod kůží prosvítají šedivé kosti a že má místo nosu rozšklebený otvor. „Lidesci? Jsi jeho žena? Co tady děláte uprostřed noci? A co ty?“ kývl lucernou směrem k Miše. „Taková mladá dívka, a celá rozcuchaná, samá modřina a s roztrhanými šaty! A... a... Lidesciho žena, říkáš?“ Otočil se zpět k Lisse. „Taky tak rozrušená a potrhaná? Řekněte, co se vám stalo?“

„Starče.“ Bylo na Miše, aby promluvila, „nastaly těžké časy a my zde musíme strávit noc a přečkat do úsvitu.“ Impulzivně natáhla ruku a chtěla se dotknout jeho rukávu.

„Ne!“ vyhrkl a rychle ustoupil z jejího dosahu. „Já nejsem... nejsem starý,“ potřásl pomalu hlavou.

Pak se vzpamatoval: „Jaké těžké časy?“

„Vampýři jsou zpět na Hvězdné straně,“ odpověděla Nana bezdeše. „A dnes v noci zaútočili na Osadu!“

Tím konečně vzbudila jeho zájem. „Vampýři!“ zaskřehotal a rozrušeně nadskočil. „Cože? Tvrdíte, že se vrátili?“ zprudka se otočil a belhal se z kopečka, směrem k dřevěným domkům pod stromy.

„Počkejte!“ zavolala za ním Miša. „Nemůžeme zůstat přes noc venku!“

Ohlédl se zpět. „Já tady jen hlídám,“ zachroptěl, „ale i my máme svého vůdce. Počkejte tady, přivedu ho.“

Za chvilku se vrátil a přivedl s sebou několik dalších malomocných, oblečených podobně jako on. Jeden z nich byl vysoký, ale šoural se, jako by trpěl velkými bolestmi. Rukávy jeho hávu se zdály být od loktů dolů prázdné... ale kutnu měl shrnutou nazad, takže mu viděly alespoň trochu do tváře. Byl velmi bledý, měl vpadlé tváře a tmavé, výrazné oči.

„Jmenuju se Uruk Piatra,“ pravil k ženám a pohlédl se na ně. „Ostatní mi říkají Dlouhověký Uruk. A ty...“ dlouze a tvrdě se zahleděl na Lissu, na její oválnou tvář s mírnýma mandlovýma očima a na štíhlou postavu s dlouhýma nohama, a řekl: „Ano, jsi opravdu žena Lardise Lidesciho. Už jsi tu jednou byla, že?“

„S mužem,“ přitakala. „Když vymezoval svoje území. Dvakrát, myslím, ale je tomu už dávno.“

„Ano, dávno,“ souhlasil, „tehdy jsem ještě měl ruce.“ Znovu se na všechny podíval a zamžoural v žlutém světle lucerny. „Ale právě jsem se doslechl strašnou věc. Vampýři prý opět zaútočili na Sluneční stranu!“

Tou dobou už se Lissa plně ovládala. „To je pravda,“ odpověděla mu, „strašná pravda! Přišly jsme sem z Osady. Když jsme ji naposledy viděly, byla celá v plamenech. Vampýři byli v ulicích, zabíjeli a zotročovali. Ale vzpomněla jsem si, jak mi kdysi manžel řekl, že toto místo je před všemi upíry bezpečné. Proto jsme sem přišly. Chtěly jsme se ukrýt před Vampýry a lesními šelmami a přečkat tu noc. Za úsvitu snad vymyslíme, co dělat dál.“

Vůdce malomocných pokýval hlavou a jeho výraz tak působil ještě strašidelněji. „To je neštěstí!“ řekl. „Ale na světě existuje mnoho druhů neštěstí. Padnout do rukou Vampýrům je pro ženu noční můrou, to vím, a žít s nimi je snad ještě horší než smrt. Avšak život tady... není také nic jiného než pomalá, nekonečná smrt. Hodně svým příchodem riskujete.“

Nana Kikluová už toho měla dost. „Takže nás odmítají i malomocní!“ vykřikla hořce. „Pak tedy přespíme za vaší branou. Jen nám přineste čisté přikrývky a lucernu, a my se už o sebe nějak postaráme.“

Uruk Piatra na ni pohlédl a pomalu přikývl. „I když jsem, jaký jsem, nedělá to ze mě o nic horšího člověka. Kdysi jsem byl Szgany jako vy. Sice ne Lidesci, ale stejně jsem byl člověk. Znám svou povinnost. Dovnitř vás nepustím pro vaše vlastní dobro. Ale můžeme vám pomoci víc než jen půjčením přikrývek a lampy! Když sem přijdou noví malomocní, postavíme jim domy. Než jsou dokončeny, musí jim stačit stan z kůží. Navrhuji vztyčit jej tamhle pod stromy.“

Nana se chystala ještě něco říct, ale svěsila hlavu. Muž znovu pokýval hlavou. „Rádi se o vás postaráme. Jen při pohledu na vás je mi jasné, co jste musely vytrpět.“

Vydal rozkazy a ostatní malomocní se rozešli ke svým obydlím. Za chvíli se vraceli se stanem, dekami, zeleninou, železným kotlíkem a trojnožkou. „Zůstaňte tady,“ řekl vůdce Naně, Lisse a Miše, „dokud vám nepostaví stan pod stromy a nezapálí malý ohýnek. Polévku si musíte uvařit samy. Naberte vodu tamhle v potoce.“

Zatímco jim malomocní stavěli přístřešek, vypověděly ženy Urukovi celý svůj příběh...

Takové to tedy bylo v kolonii malomocných během prvních nočních hodin. Když pak trávily dlouhé hodiny čekáním v temnotě, nebály se už samy o sebe, ale o své nejbližší.

Naniny myšlenky se samozřejmě točily kolem Nathana a Nestora. Přemýšlela, jak přežili zničení Osady. Myslela na ně před usnutím i během spánku a zdálo se jí o nich i v okamžiku, kdy ji probudil chlad svítání. Byl pro ně útok také tak těžký? Nebo ještě horší? Jak se jim asi vede teď?

Nestor dojedl zajíce v úsvitu časného rána, na svahu podhůří nade Dvěma Brody. Natáhl se do vysoké trávy, aby mu vytrávilo. Bez přestání k němu stoupala páchnoucí pára z rozbředlého, sluncem rozleptaného létavce a vznášela se nad okolními výběžky skal. Rozlévala se po stromech a valila se dolů po útesu jako pěnící vodopád, naštěstí už ne tak hustá.

Nathan zatím sledoval staré cesty Kočovníků mezi lesem a podhůřím a šel po nich na východ ke Dvěma Brodům. Byl v pokušení vyhledat svého bratra způsobem, který ani jeden z nich nepoužil od dob dětství. Znamenalo by to zvolnit tempo a soustředit se, na to však neměl mnoho času. Kdyby však byl způsob úspěšný a on zjistil, kde asi se bratr nachází, alespoň by se trochu uklidnil.

Ještě nikdy v životě nepocítil Nathan tak silně, že je jen jedním z dvojčat. Vždycky spíš vnímal lišící se tělesné znaky a roztržku s bratrem pociťoval jako velkou propast, která se před ním stále častěji otevírala. Věděl, že Miša je jen jednou z mnoha příčin a že by k roztržce stejně došlo. Dívka jenom všechno urychlila.

Ale seběhlo se to tak rychle...

Bratři se rozkmotřili kvůli Mišině lásce k Nathanovi (či spíš kvůli Nestorové žárlivosti). Rivalita, která měla kořeny už v dětství, se nakonec plně projevila a rozdělilaje. Jistě však nejsou prvními bratry s podobnými problémy. Nakonec se celá záležitost stejně nějak vyřeší sama. Zvláště teď, když Miša... když Miša...

Ne, Nathan na to nedokázal myslet - na Mišu s tím psím netvorem, Nomou Canisonem - alespoň ne tak, jak to Vratza Wranův tak škodolibě popsal. A přesto na to jednou bude muset pomyslet. V Osadě se přece zapřísahal, že bude s Vampýry bojovat a zvlášť s Nomou. Představil si jeho psí zjev a měl pocit, že se zalkne vzteky. Z hrdla mu uniklo hluboké zavrčení. Jeho přísaha platí dvojnásob, nebo vlastně trojnásob! Musí přece pomstít svou matku a potrestat odloučení od bratra. Přesto věřil, že se s ním ještě setká.

Jak strašné bylo ztratit je všechny najednou! Matku, Mišu i Nestora! Netušil a ani tušit nechtěl, jak by ho zasáhla bratrova smrt. Předpokládal, že by to bylo jako ztratit kus sebe - možná poslední kus. Oba kdysi společně sdíleli matčino lůno, sáli stejné mléko a později se dělili o lásku jedné cikánské dívky. Ta však jednoho milovala jako bratra, druhého jako milence. Ale kolovala jim v žilách stejná krev a jejich duše si byly tak podobné, že se mohly jedna druhé dotknout.

A přesně to teď Nathan zamýšlel udělat. Chtěl se dotknout Nestorovy duše a přesvědčit se, že ještě žije. Ale co když nic nenajde, jen prázdnotu? Bylo to riziko, které musel podstoupit, chtěl-li být znovu částí toho, co kdysi tvořilo celek. Jinak by byl ještě prázdnější slupkou, než ve které žil teď.

S hlavou plnou podobných vířících myšlenek a s podobně temným duševním rozpoložením to nebyla zrovna nejlepší chvíle pro takový pokus, Nathan se však už rozhodl a sešel ze stezky. Posadil se zády k balvanu a vytlačil z mysli právě prožitý den, zuřivou nenávist k útočníkům z minulé noci, zapomněl veškeré emoce, vše, co by ho rozptylovalo. Potom nechal mysl volně vzlétnout...

Mrtví se od něj okamžitě rozprchli!

Pocítil jejich leknutí, snad i strach. Tentokrát však Nathana zajímali živí lidé... alespoň v to doufal. Vysoko v kopcích, v hlubokých jeskyních, zastříhaly šedivé slechy, zvedly se popelavé hlavy a trojúhelníky očí zamrkaly v temných doupatech. Byli tři a znali jeho mysl jako svou vlastní. Plamen, který měl po matce vlčici bílou srst na čele, Smíšek, kterému neustále škubalo ve vlhkých černých pyscích, jako by se chtěl rozesmát a Pahýlek, který jako štěně přišel o kus ocasu, když si chtěl pohrát s nebojácným liščím mládětem.

Okamžitě věděli, proč je Nathan volá. Nemohli mu však pomoci. Teď ne. Nikdy nevylézali za bílého dne, a tak o Nestorovi neměli další zprávy. Kdyby byla noc, bylo by to něco jiného, teď však nemohli nic dělat.

Když o ně Nathan zavadil myšlenkami, jen slabě zakňučeli, stočili se do klubíčka a přestali o něm vzápětí uvažovat. Nechal svou mysl putovat ještě dál...

...dokud nenarazil na duši, kterou znal a neznal zároveň! Byla jiná, změněná, podivně vymetená. Nebo ji naopak něco zašpinilo, protáhlo zkrvaveným hadrem? Byl to Nestor, ale jako by se stal někým jiným.

Nathan to nemohl pochopit. Zdálo se, že Nestor neví, kým je! Cítil z něho obrovský vztek z bolesti a nemohoucnosti, zběsilé touhy, ztráty a pochopení!

Nathan se lekl a naráz od toho cizince, kterým byl jeho vlastní bratr, uskočil - trhl sebou a narovnal záda, jimiž se opíral o skálu!

Všechny původní myšlenky se k němu naráz seběhly jako spráskaní psi. Byl ještě bezradnější než předtím. Znovu se vydal na cestu k východu…

Nestor právě spal a čerpal sílu ze stráveného jídla. Spal a bloudil v křehkých snech. Do mysli mu však vstoupila nějaká cizí věc a sny se okamžitě rozptýlily.

Byl to vetřelec, nenáviděný nepřítel! Poznal ho podle víru číslic, symbolů a nic neznamenajících rovnic. Za nimi se nepřítel vždycky schovával se svými zrádnými úmysly. Byl to nepřítel, který ho ničil celý život! Spaloval každý den jeho života! Ačkoliv spal na sluníčku, roztřásl se a otevřel oči...

...a spatřil dva muže, kteří na něho v trávě narazili. Jeden byl asi tak stejně starý jako Nestor, druhý byl mnohem starší. Nepřítel ze sna se mu rázem vykouřil z hlavy. Spatřil oba muže a všiml si, že si vyměnili rychlý pohled. Znovu zavřel oči a předstíral, že spí. To, co spatřil se mu vrylo do paměti:

Mladší muž u něj klečel a prsty svíral rukojeť nože. Nabroušené ostří se ve slunečním svitu zalesklo jako tekuté stříbro. Byl štíhlý, nervózní a měl doširoka otevřené oči. Nejspíš byl pořádně vyděšený. Druhý muž byl větrem ošlehaný, mrzutý Cikán středního věku. Vzpřímeně stál s nabitou kuší v pevných nikách. Mračil se a potichu pro sebe zabručel: „Zachtělo se ti ukrást zajíce přímo z mé pasti, chlapečku? Co tady v kopcích vůbec pohledáváš? Brzy zrána po takové noci...?“

„To není upír,“ zašeptal klečící chlapec přes rameno. „Nebyl by venku na slunci. A podívej se, jak je celý pohmožděný a potlučený! Není to třeba jen osamělý lovec, který ve strachu sešel z hor? Co myslíš, otče?“

„Co si já myslím?“ odpověděl druhý muž zuřivě s podezřením v hlase. „Tak já ti povím, co si myslím: myslím, že ti krvežízniví bastardi vymysleli nějaké nové stvůry a tenhle je dalším z vampýrských hybridů! Nejspíš ještě není úplně proměněný a slunce na něj nepůsobí. Sám jsi tam na kopci viděl jeho létavce! Už je celý roztavený a z rozkládajícího se masa ční jen zčernalé kosti. Byla by to příliš velká náhoda, kdyby spolu neměli nic společného! Tohle si myslím!“

Nestor že měl létavce? Ano, už si vzpomněl. Byl jednou z mála věcí, které si pamatoval. Jak ho ten starší muž nazval? Hybridem? Ach, jak málo věděl! Nestor nebyl jen pouhým otrokem, byl sám vládce! Byl vládce Nestor z Vampýrů!

To slovo působilo, jako by se mu v žilách rozlil oheň - Vampýr!

Opatrně a obezřetně se připravil k akci. Ruce měl pohodlně složené na hrudi a jedno koleno pokrčené. To bylo jen dobře.

„Tak co s ním uděláme?“ chtěl vědět hoch.

„Nejprve ho probudíme,“ zavrčel druhý. Pak dodal váhavě: „Pak... myslím, že bude nejlepší odvléct ho dolů do Dvou Brodů a tam ho prohlédnout. Nerad bych se spletl!“

Pozdě! pomyslel si Nestor. Už ses spletl! 

Mladší ho chytil za předloktí, zatřásl s ním a vyštěkl: „Ty, probuď se!“ Tím vyvolal nečekanou reakci.

Nestor rázem otevřel oči! Natáhl ruce a širokým rozmachem srazil stranou ruku s nožem. Mladík ztratil rovnováhu a s rozpaženýma rukama se překotil dopředu. Nestor se chopil příležitosti a nakopl mladíka ohnutým kolenem do rozkroku. Zvedl hlavu ze země a prudce jí udeřil do mladíkovy tváře.

Roztrhl si rty a vyprskl vzteky a bolestí. Zuby a čelist mu odporně zaskřípaly. Mladíkův udivený výkřik se však brzy změnil ve vzteklé zavrčení. Nestor mu rychle chňapl po noži. Nahmatal ho sice v chlapcových ochablých prstech, ale pořezal se, když mu ho chtěl vyškubnout. Bolest ze zranění ho vyburcovala ještě víc.

Starší muž poskakoval zleva doprava a pokoušel se zacílit svou zbraň. „Bodni ho! Zabij ho, zmetka!“ ječel. Nemohl střílet, protože by snadno trefil i syna. Nevšiml si, že se mezitím Nestor zmocnil nože. Najednou se mu zdálo, že se tělo jeho syna se svíjením a škubáním vzpřímilo a zdráhavě pustilo muže, kterého svou vahou drželo na zemi. Nestor ho kolenem a paží odstrčil na stranu. Mladíkova tvář se změnila v krvavou masku, s otvorem pro ústa lapající po dechu. Podobně krvavá byla i rána v jeho vestě, ze které právě Nestor vytáhl nůž.

„Synku!“ se zmučeným výkřikem a vytřeštěnýma očima sledoval otec synův krátký zápas se smrtí. Viděl, jak bezhlesně padá na zkrvavenou trávu.

„Ty!“ vyprskl, namířil zbraň na Nestora a odjistil západku. To už byl Nestor na nohou s napřaženýma rukama. Vzduchem se mihl zkrvavený nůž. Nestor to s nožem vždycky uměl, dnes měl ještě k tomu štěstí. Bodl muže do hrdla, přímo pod ohryzek. Udělal mu díru až k páteři.

Muž se sklátil mrtvý k zemi a nevšiml si už, že jeho střela zasáhla Nestora do boku a projela mu masem jako jehla puchýřem. On to už sice neviděl, viděli to však jiní nahoře na stráni.

Nestor uslyšel výkřik. Lekl se a vzhlédl. V té chvíli ho zaplavila rudá vlna bolesti. Ve vzdálenosti necelých dvou set metrů uviděl skupinu pěti mužů. Krkolomnými skoky se k němu blížili po stráni - byli to lovci upírů!

Nestor vrazil prsty do trhliny v kazajce a roztrhl ji. Šipka mu vnikla do těla pod hrudním košem na pravém boku a ostrým hrotem škrábla o žebro na zádech. Její konec mu trčel z břicha. Z bílého napuchlého masa kolem ran odkapávala hustá tmavá krev.

Nestor se dvakrát nerozmýšlel. Uchopil špičku šipky pravou rukou, konec levou, a ohnul dřevěnou střelu tak, aby se v jeho těle přelomila. Viděl, jak se mu vypoulila kůže na boku, když se lámané části tlačily ven. Šly na něj mrákoty, ale uvědomil si, že kdyby omdlel, byla by to nejspíš ta poslední věc, kterou by ve svém životě vykonal. A zlomení šipky byl stejně jen začátek. Ještě ji musí vytáhnout ven!

Učinil tak jediným trhnutím. Z rány vystříkla rudá krev a musel ovládnout nutkání zvracet. Pak si pevně přitáhl vestu k tělu, podařilo se mu postavit se na nohy a rozběhl se ze svahu. Byl však slabý, srdce mu začalo brzo prudce bít a nedostávalo se mu dechu. Muži na stráni, krvežízniví Szganyové, by mu však jistě nedopřáli přestávku na popadnutí dechu a přemýšlení. Pro Nestora, vampýřího vládce, mají připravený kůl, nůž a oheň.

Dobelhal se k okraji útesu a podíval se dolů. Uviděl, jak se ze skály řítí zpěněný vodopád a prodírá si přes svržené mosty Dvou Brodů cestu do nížiny. Zaslechl za sebou zlostné výkřiky svých pronásledovatelů, které přehlušily i hukot zpěněných vod.

Naposledy se ohlédl a spatřil zvednuté zbraně a zuřivé tváře. Vzdorovitě vykřikl - a skočil dolů!

Nathan dorazil do Dvou Brodů necelé dvě hodiny poté. Z města zbyla jen spoušť. Proměnilo se v hnízdo klopýtajících, bledých lidí, kteří přežili, v přetékající líheň podezíravých rádoby mstitelů a hlouček vyplašených, pološílených bytostí. Nic zde nepřipomínalo pořádek a disciplínu panující v Osadě. Na všech cestách vedoucích k městu stála stráž. Ta Nathana zastavila přesně v okamžiku, kdy překročil řeku v místě mělkého brodu. Z kdysi pevného mostu zbyla jen hromada dřeva, kterou proud strhl do bahna. Poznali v něm člena skupiny Lardise Lidesciho, která tudy včera večer procházela na cestě do Osady. Proto ho do vší té spouště pustili.

Zblízka byl zmatek ještě víc patrný. V místech někdejších sýpek ještě doutnaly ohně. Sotva rozeznatelnými ulicemi tahali lidé nakažené mrtvé nebo někdy jen jejich části ke spálení na pohřební hranici. Nářek žen a dětí doslova drásal Nathanovy nervy. Z někdejší pokojné vesnice zbyly jen trosky; zkáza tu byla mnohem rozsáhlejší než v Osadě. Většina domů; byla jednoduše srovnána se zemí a všechno nasvědčovalo tomu, že zde Vampýři a jejich stvůry nekontrolované řádili.

Když se blížil ke středu městečka, kde vůdci a stařešinové Zestosových Szganyů zasedali na mimořádné poradě, stal se Nathan svědkem vypátrání a zneškodnění vampýři otrokyně. Spala příliš dlouho. Muži ji máváním pochodní vyplašili z úkrytu pod přístřeškem domu, zahnali do ulic a obklíčili. Kroutila se a snažila se skrýt před slunečními paprsky. Vrčela přitom a proklínala okolo stojící muže tak sprostě, že tomu Nathan ani nemohl uvěřit.

Divoká, sinalá jako mrak a s očima žhnoucíma jako síra se konečně odvážila zaútočit proti pochodním a vrhla se na nejbližšího muže. Zavrčela na něj a vycenila nepřirozeně dlouhé, bílé a ostré špičáky.

Sekyra, kterou ji srazili na zem, byla však také dost ostrá - a stejně j tak nože, jimiž jí uřízli hlavu.

Nathan dorazil na místo porady. Konala se ve stínu velkého, narychlo postaveného stanu bez bočních stěn. Shromáždění se právě rozcházelo a Nathan rozpoznal Karla Zestose, nejstaršího syna bývalého náčelníka Dvou Brodů. Jeho otec, Bela Zestos, zemřel jako hrdina při vampýřím náletu. Jestli se mu podaří dát z pozůstalých dohromady dostatečný počet lidí, stane se Karl po právu kočovnickým králem.

Vyměnili si projevy soustrasti a během několika okamžiků si navzájem převyprávěli své ponuré příběhy. Nathan se z vyprávění o náletu na Dva Brody dozvěděl několik užitečných informací, které mu v Osadě unikly. Víc než o kohokoliv jiného se však zajímal o Nomu Canisona. Když vysvětlil proč, obličeje ostatních znatelně pobledly.

„Příteli,“ řekl Karl a sklopil hlavu. „Modli se, aby tvá Miša už byla mrtvá! Zprávy, které se k nám o něm donesly -“

„Já vím,“ uťal jeho slova Nathan. „Když o tom přemýšlím, jsem v pokušení smířit se s její smrtí. Jenže nemohu.“

„Rozumím,“ přikývl muž. Pak se ale zamračil a pohlédl na Nathana: „Napadla mě zvláštní myšlenka. Pamatuji si tě totiž jiného. Nejen pro tvou bledost, která je mezi Szganyi ojedinělá, ale také proto, jaký jsi býval tichý a uzavřený. Máš bratra, že? Toho si naopak pamatuju jako čilého a výmluvného hocha. Přesně takový jsi najednou i ty!“

„Já že jsem čilý a výmluvný?“ zeptal se Nathan překvapeně. „Pravděpodobně jsem získal něco, co Nestor ztratil.“ Vysvětlil jim, že byl jeho bratr unesen a jemu se ,zdálo' o létavci, který se zřítil v okolních kopcích.

„To mi něco připomíná,“ odpověděl Karl a vrásky ve tváři se mu ještě víc prohloubily. „Několik mužů bylo dnes ráno nahoře v kopcích a hledali nakažené, kterým se podařilo utéct z města. Jak sám dobře víš, kolem města se pohybuje spousta lidí, kterými si nejsme jisti. Každopádně, muži našli létavce a... člověka. Nebo spíš mladíka.“

Nathan ho popadl za paži: „Mladíka? Živého?“

„Když ho našli, žil, to ano,“ odvětil Karl, „ale jestli byl doopravdy ,živý', to nevím.“ Pokrčil rameny. „Spíš byl nemrtvý.“

Nathan zaúpěl: „Pověz mi o tom.“

Karl vypověděl všechno, co se mu doneslo, a skončil slovy: „Skočil do proudu, který ho odnesl pryč. Viděli, jak se za ním zavřela hladina a už nevyplaval.

„A ty říkáš, že... že zavraždil dva muže?“

Karl jen přikývl. „Přistihli ho při tom.“

Nathan zakroutil hlavou: „To nemohl být Nestor!“

Karl opět pokrčil rameny: „Kdo jiný by to byl? Popis, který mi dali, na něho sedí. Vyprávěl jsi mi o tom, co se seběhlo v Osadě. Jak můžeš vědět, že Nestora nenakazili ještě dříve, než ho unesl ten létavec? Tím si jistý být nemůžeš.“ Povzdechl si. „Nechci být necitlivý, Nathane, ale zdá se mi, že bys udělal líp, kdybys na něj zapomněl a vrátil se domů k těm, které jsi ráno opustil.“

Nathan trpce pronesl: „Nikdo mi nezůstal.“

„Tak se přidej ke mně,“ navrhl Karl. „Každý silný mladý muž se hodí. Vyvedu své lidi odsud a vrátím se k otcovu způsobu života, jaký vedl, než nechal vystavět toto město. Stanu se zase Kočovníkem.“

Nathanovy myšlenky se však stále točily kolem Nestora. Zadumaně se zeptal: „Ze skal se sem ženou dva přítoky. Do kterého z nich skočil?“

„Do toho, který teče k Západnímu brodu,“ odpověděl Karl. „Co chceš dělat?“

„Pokusím se najít jeho tělo,“ odpověděl mu Nathan. „Jestli je opravdu mrtvý, budu mít alespoň jistotu.“

Karl přikývl: „Hodně štěstí. Ale Nathane, pokud ho najdeš... měj se na pozoru.“

Nathan Nestora nenašel, ale alespoň se o něm něco dozvěděl.

Mluvil s hlídkou u zříceného mostu. Viděli tělo nějakého muže, jak ho proud unáší do dálky. Voda byla smíšená s krví a tělo plavalo bez hnutí tváří dolů. Všimli si ho, až když byl za kluzkou hrází z prken zříceného mostu a mizel v hloubce. Nemohli ho proto vytáhnout. Mohl být obětí včerejšího náletu, nebo upírským otrokem, kterého na horském úpatí překvapilo slunce. Je tomu však déle než dvě a půl hodiny. Touhle dobou už nejspíš bude zamotaný v kořenech na dně řeky nebo se utopil v bahně a řasách...

Nathan jim poděkoval za informace, i když ho ve skutečnosti příliš nepotěšily. Přebrodil řeku a vyrazil po proudu. Držel se stezky, kterou používali rybáři z města, a pokračoval podél zarostlých břehů řeky. Sledoval uhánějící vodu až k soutoku, kde se spojila se svým dvojčetem v široký zelený tok. Po Nestorovi jako by se země slehla. Většina mužů by to v té chvíli nejspíš vzdala, Nathan však ne. Jestli to bude potřeba, bude mohutnou řeku sledovat třeba celý den. A až přijde noc? Západ slunce ho stejně jednou dostihne, ať už dojde kamkoliv.

Co na tom záleží?

Patnáct minut poté, co Nathanovi zmizel most u Západního brodu z dohledu, Lardisův posel přebrodil řeku. Zadrželi ho zde okamžitě lovci upírů. Stráž u brodu se mezitím vystřídala. Jeden z nich mu pověděl, že zahlédl nějakého muže z Osady, jak ve městě hovoří s Karlem Zestosem. Posel se rozběhl směrem ke Dvěma Brodům. Nemohl tušit, že Nathan je tou dobou už pět kilometrů daleko opačným směrem.

Vyhledal Karla, promluvil si s ním a kvapem se vrátil k potopenému mostu. Hlídka jen pokrčila rameny. Podle nich musí být Nathan na cestě zpět do Osady, takže se nejspíš někde minuli. To se zdálo být jediným logickým vysvětlením. Posel se tedy vzdal dalšího pronásledování a vydal se zpátky po svých stopách...

Část šestá

Sintanovi Szganyové - Roztržka

v pevnosti – Thyrsové

I

V houstnoucím lese, kde se líná řeka obloukem stáčela k východu a byla tak široká, že podrobnosti na druhém břehu bylo sotva možné rozeznat, si Nathan málem přiznal porážku. Tou dobou už ráno notně pokročilo a chlapec se cítil vyčerpaný. Vyrazil na pochod ještě před rozbřeskem a bez přestávek tak putoval nějakých dvaatřicet hodin. Stezka po šesti sedmi kilometrech ode Dvou Brodů skončila a další chůze k jihovýchodu byla velmi obtížná.

Ulehl proto do sladce vonící trávy na sluncem zalité mýtině u říčního břehu. Téměř usínal, když jej vyrušil důvěrně známý klapot podkov, vrzání a drkotání maringotek, cinkot pastí a szganských zvonků. Někde na dosah ruky, snad za ohybem řeky, musí vést stará kočovnická stezka. Toto byly jistě zvuky skupiny Cikánů, kteří tudy právě procházeli.

V tom se Nathan mýlil. Neprocházeli tudy, oni zde přímo budovali tábor. Nathan poodešel od řeky, prodral se spletí listnatých křovisek a narazil na starou, rozježděnou cestu. Vedle ní Cikány uviděl. Když se však takhle nekrytý objevil na stezce, spatřili také oni jeho.

Napříč cesty se hnědé, oduševnělé ženské oči střetly s jeho modrýma a Nathan v ten okamžik úplně ztuhl. Dívka se okamžitě rozplynula v lesní zeleni a zmizela mu z očí. Uvědomil si, že nastaly zlé časy a ti lidé určitě nečekali, že na ně někdo vyskočí z lesa. Po světě však stále ještě chodilo mnoho dobrých lidí, nejen Nathan. Slunce bylo navíc už dost vysoko a bylo nepravděpodobné, že by se po lese potuloval nějaký upír.

Jistě se už dozvěděli, že na Hvězdné straně ožila dávná hrozba. Bylo to zřejmé už jen z dívčiny reakce.

„Strhni hory,“ ozval se odkudsi měkký szganský hlas.

Nathan se lekl a prudce otočil hlavu směrem, odkud hlas přicházel. Spatřil vysokého, štíhlého, větrem ošlehaného muže neurčitého věku, který se nedbale opíral o strom. Při pohledu na něj Nathan usoudil, že tito lidé jsou skuteční Kočovníci, Szganyové v pravém slova smyslu. Takoví jako oni neznají trvalé bydliště. Výhody městského života je nikdy nezlákaly na víc než jednu noc. Celé dny trávili na cestách a stali se součástí divočiny stejně jako lesní zvěř.

Bylo tedy možné, že o návratu Vampýrů ještě nic nevědí. Skuteční Kočovníci dodržovali staré tradice a užívali i původní pozdravy. Vyjadřovali jimi prokletí i žoviálnost - podle časů a poměrů.

„Strhni hory,“ zanotoval právě muž a Nathan věděl, jak odpovědět. Čas od času projížděli Kočovníci Osadou a prodávali kůže, brousili nože a sekyry a četli z ruky. Slyšel, jak se zdravili, sám však tato slova nikdy nepoužil. Tehdy nemusel a ani nechtěl s nikým mluvit. Teď se věci změnily.

„Strhni hory,“ odpověděl. „A nech slunce, aby rozpustilo hrady Vampýrů!“

Muž pochopil, že Nathan zná staré zvyky, a přikývl. Vzápětí se zamračil a řekl: „Ale přece.... ty nejsi Kočovník. Možná, že nás kdysi pohostili ve tvém městě. Nic proti vám usedlíkům nemáme. Čas od času vás navštívíme - někdy je dobré promluvit si s jinými lidmi. Připadalo by nám ale bláznivé zůstávat na jednom místě, stejně jako lišejník přirostlý na stromě. Když strom spadne, lišejník odumře s ním...“

Pravou ruku dosud skrýval za kmenem stromu. Náhle ji vytáhl a před Nathanovým zrakem odjistil kuši. Znovu pokýval hlavou a pokračoval: „Ano, je to bláznivé - zvlášt teď, když se Vampýři vrátili! Už dávno jsme tvrdili, že se jednou zase objeví. Můžeš mi říct pádnější důvod pro život strávený na cestách?“

Nathan zavrtěl hlavou a odpověděl: „Kvůli Vampýrům jsem tady dnes i já. Ale neutíkám před nimi, jen... jen hledám svého bratra, kterého málem unesli. Zemřel... zemřel včera v noci, ve Dvou Brodech. Lidé viděli padat do řeky nějakého muže. Myslel jsem si, že to byl možná on, a že když půjdu podél řeky, třeba ho najdu.“

„A našel jsi ho?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. Udělal krok dopředu a napřáhl ruku. Chytili se za předloktí a Nathan řekl: „Jsem Nathan Kiklu z Lidesciho Szganyů.“

Muž se zasmál, i když nepříliš vesele: „Tak ty jsi Szgany? Lidesciho Szgany z Osady? No, alespoň starý Lardis býval kdysi Kočovníkem! Jsem Nikha Sintana a toto jsou mí lidé. Také my jsme byli minulou noc ve Dvou Brodech a já tam také ztratil bratra. Ne opravdového bratra, ale někoho, kdo se jím měl stát. Tolik tedy k bezpečnosti měst...! Pokud jde o útěk...“

Nathan si okamžitě uvědomil svou chybu a chtěl ji rychle napravit: „Nechtěl jsem nikoho urazit!“

„Nic se nestalo,“ odvětil muž. „Opravdu utíkáme! Měli bychom snad nečinně sedět na hranici hořícího dříví, pít otrávenou vodu, vázat si balvany kolem krku a chodit se s nimi koupat do řeky? Měli bychom žít ve městě, zapalovat velké ohně a vábit upíry k hostině?“ Opět zavrtěl hlavou. „Myslím, že od nynějška bude takhle ,utíkat' mnohem víc lidí. Minulou noc jsem se dopustil osudné chyby. Ze všech rozhodnutí strávit noc ve společnosti usedlíků bylo tohle nejtragičtější.“

Zatímco Nikha Sintana hovořil, Nathan si ho dopodrobna prohlédl. S otevřenou, přátelskou zvědavostí na něj zíral - jako každý Szgany, který se setká s cizincem. A Kočovník měl skutečně působivý zjev.

Nikhovi mohlo být něco mezi třiceti pěti a čtyřiceti pěti lety. Jeho skutečný věk však zůstával tajemstvím, skrytým za věčným mládím jeho zkoumavých, inteligentních hnědých očí, za jeho pletí, ošlehanou větrem, takže připomínala pružnou zvířecí kůži, za hbitostí svalů na rukou a pružností celého těla. Nikha se opíral o kmen a zdálo se, jako by se stal jeho součástí. Strom ho nejen podpíral, ale zároveň mu propůjčoval něco ze své síly. Skutečně se zdálo, že Nikha v sobě skrývá notnou dávku sil přírody.

Měl tak ostře zahnutý nos, že z profilu připomínal zobák dravce, ale bez jeho krutosti. Svým plochým, širokým čelem, pod kterým se nejspíš skrýval chytrý mozek, budil dojem vlka. Měl široké, tajemné oči a úzké rty, popraskané jako stará kůra. Nejspíš se příliš často nesmály, i když Nathanovi neunikly drobné vrásky smíchu v koutcích očí a úst. Nikha Sintana mu se svými tmavě šedými vlasy po ramena připomněl velkou, štíhlou sovu na lovu.

Kočovník se odmlčel a čekal, co mu Nathan odpoví. Toho Nikhova řeč hluboce zasáhla. „Je mi líto, že jsi někoho ztratil. Vím, jak se cítíš, protože jsi ztratil bratra stejně jako já.“

Nikha odvětil: „Bolest mé sestry je ještě mnohem větší. Měla si ho brát za muže. Tak by se stal mým bratrem.“

Nathan si povzdechl a rozhlédl se kolem. Cikáni odvedli zvířata do stínu lesa, postavili několik stanů z kůží a pod trojnožkou ze zelených větví už doutnal oheň na vaření, přiživovaný suchým troudem. Muži se mezi stromy pohybovali jako stíny. Náhle zadrnčela tětiva kuše a na sluncem zalitou paseku dopadl holub. Nějaký mladík nesl udici a na břehu řeky sbíral larvy můr jako návnadu. Jejich téměř bezděčná činorodost působila velmi přirozeně, skoro přitažlivě a Nathan se v jejich společnosti cítil dobře. Podobné pocity si teď však nemohl dovolit.

Narovnal ramena a řekl: „Měl bych pokračovat v pátrání.“

Nikha jej uchopil za paži. „Čas od času jsme v Osadě zůstávali na noc. Lardis Lidesci byl vždycky naším přítelem, za starých časů i teď. Nejsem typ muže, který na sebe bere dluhy. Když ale nějaký dluh mám, hodlám ho rychle vyrovnat. Jsi unavený, Nathane. Vypadáš, jako by ses měl každou chvíli zhroutit. Ať už se rozhodneš přespat zde, mezi novými přáteli, nebo sám na břehu řeky, přijď s námi pojíst, až se probudíš. Splatím tak část svého dluhu. Právě z takovýchto malých dluhů se totiž vytváří přátelství.“

Nathan cítil, jak na něj padá únava, a vzpomněl si, že se chystal ulehnout. Měl záda jednu velkou modřinu a bolela ho tak, že se za chvíli nebude moci ani pohnout. Měl by si pořádně odpočinout.

„Jsem unavený, to máš pravdu,“ připustil., Ale nechci vás obtěžovat.“

„Nic takového,“ odpověděl Nikha. „Zrovna stavíme tábor a chystáme se k jídlu a spánku. Přišel jsi k nám ve správný čas. Naše životy možná budou krátké, ale dny na Sluneční straně jsou dlouhé. Dokud je slunce na obloze, můžeme pokojně spát. A pokud jde o tvé pátrání - řeka je široká, má zarostlé břehy a protéká hlubokými lesy. Chápu, proč se tak snažíš, nechtěl bych však být v tvé kůži. Krátký odpočinek ti však neuškodí... a trocha jídla tě posilní na další cestu.“

Vlastně už rozhodl za Nathana. „Jsem vaším dlužníkem,“ řekl tedy.

Cestou do tábora míjeli malou maringotku a Nikha vysvětloval: „Toto je můj vůz. Bydlel jsem v něm se svou mladší sestrou a staral se o ni, dokud nedospěla v ženu. Když si Eleni našla muže ve Dvou Brodech - nebo když si on našel ji - vyrobili jsme jim stan z kůží. Touto dobou už měla být vdaná. Vlastně právě dnes! Minulou noc jsme uspořádali malou oslavu... a sám víš, co se stalo. Všechno je zmařeno. Teď si vztyčí ten stan sama, sedne si do něj a bude truchlit po muži, kterého už nikdy pořádně nepozná.“ Hlas mu zdrsněl: „Brzy na něj zapomene a stan bude na nic. Snad je to tak dobře.“

Nathan na něho krátce pohlédl, možná trochu úkosem. Nikha zahlédl jeho zamračený pohled a pozvedl v obraně obočí: „Kdyby ho dobře znala, truchlila by pro něj ještě víc. A co kdyby měli děti?“

„To je dost necitlivý názor,“ řekl upřímně Nathan.

„Pamatuju si staré zlé časy,“ odpověděl Nikha, „a obávám se, že teď nastanou ještě horší.“

Na chvilku se zastavil a podrbal za uchem osla, který byl společně s druhým uvázán k oji vozu. Byl chundelatý, velký jako přerostlá koza a s podobnou povahou, snad jen méně prudký, s širšími plecemi a pevnějšíma nohama. Čekal se svým druhem, až je někdo odváže a odvede na pastvu. Otočil hlavu, vděčně zahýkal a nechal Nikhu, aby ho drbal za ušima.

„Ano,“ pokračoval Nikha, jako by mluvil sám k sobě nebo s oslíkem, „dokážu si představit, že i to nejmenší pohodlí se teď stane přepychem, pro lidi i pro zvířata...“

Mezitím si Nathan prohlížel tábor a povšiml si, jak je rozlehlý. Byly zde dvě maringotky, jeden nízký, krytý vůz, půl tuctu oslů, dvě telata a na řetězech u vozů bylo uvázáno několik koz. Z maringotek viselo nářadí i a nástroje, které Kočovníci potřebují ke každodenímu životu, takže vypadaly jako ověšené ozdobami. Každý kousek byl zabalený, aby neřinčel a nerachotil o ostatní. Pod stromy na okraji mýtiny stál v chládku velký stan. K táboru patřili ještě vlk a vlčice. Vlci jsou schopní lovci a dokážou se sami o sebe postarat, a zároveň tábor hlídají před vetřelci. Jejich přítomnost vysvětlovala, jak mohl být Nikha Sintana tak rychle na místě a očekával Nathanův příchod.

Podle příběhů, které Lardis Lidesci vyprávěl u ohně, bývalo kdysi podobných kočovnických skupin několik set. Nebyly větší než skupina několika rodin a v dobách vampýřích náletů byly schopny v mžiku zmizet jako duchové do lesů nebo se ukrýt v malých jeskyňkách. Představovaly tak mnohem obtížnější cíl než velké a nápadné kmeny Szganyů. Z Nikhových poznámek se dalo tušit, že se vyznačuje spíš samotářskou povahou, a tomu odpovídala i velikost jeho skupiny. Nathana napadlo, že možná pouze dodržuje staré pravidlo, že čím je kmen menší, tím méně je nápadný.

Nikhovu skupinku tvořilo celkem třináct osob: čtyři muži včetně Nikhy, tři ženy a pět dětí od malých nemluvňat po toho mladíka, který právě rybařil. Třináctou byla Eleni Sintanová, o které Nikha hovořil.

Byla to právě ona, koho Nathan letmo zahlédl, když se vynořil z lesa na kočovnickou stezku. V tom kratičkém okamžiku v jejích očích spatřil něco, co rozeznělo ozvěnou jeho vlastní nitro... snad to bylo tím, že měla oči tolik podobné Mišiným. Od té doby si byl vědom její tiché přítomnosti a dával si pozor, aby ji nepronásledoval přímým pohledem. Kočovníci jsou ke svým ženám velmi často zuřivě ochranářští a rozhodně nestojí o nějakou přímočarost ze strany cizinců. Tušil, že je blízko středu tábora, ohání se sekyrou a odsekává suché, spadané větve na oheň.

„To je Eleni,“ potvrdil jeho domněnky Nikha a vedl ho přes paseku. „Moje sestra. Seká dříví, aby nějak zaměstnala svou mysl.“

Když se přiblížili, vzhlédla, podívala se na Nathana a smutně se usmála. Věděl, že v lese viděl právě tyhle oči. Překvapily ho, protože si myslel, že tak hřejivé, tmavé a starostlivé oči má jen Miša. Mýlil se, možná proto, že v poslední době nepřemýšlel skoro o nikom jiném

„Tohle je Nathan Kiklu,“ přerušil Nikha tok jeho myšlenek - a možná i Eleniných. „Je z Osady Lardise Lidesciho. Asi se chce umýt, najít nějaké místo ke spánku a teplou přikrývku, než bude jídlo hotovo. Postaráš se o to, sestřičko?“

Přikývla a postavila se. Nikha je už představil, a tak si ji Nathan konečně mohl prohlédnout. Bylo jí dvacet, možná jednadvacet let a vypadala jako typická Cikánka. Byla pružná a ohebná jako had, s černými zářivými vlasy, lesklou opálenou pletí a laskavými i smyslnými ústy. Bylo v ní něco divokého, snad ještě víc než v jejím bratrovi. Kdyby o ní Nathan dopředu nic nevěděl, řekl by si, že musí být temperamentní, vždycky si užívá života plnými doušky a na všechno se dívá s radostným, drsným smíchem, který může dráždit a popichovat, nikdy však otevřeně nesvádí. Když už se Eleni do nějakého muže zamilovala, dala mu vše, co v sobě měla.

Snad z naivity byl Nathan zvyklý činit podobné soudy podle prvního dojmu, který na něj osoba udělala. Někdy se skutečně trefil. Eleni by taková opravdu měla být. Snad taková i kdysi byla a jednou zase bude. Dnes však byla jen drobnou, smutnou a osamělou ženou.

Nikha odcházel k maringotkám a zvířatům a Nathan začal: „Tvůj bratr mi řekl -“ Pak se zarazil. „Ehm, chtěl bych, abys věděla, že jsem na tom podobně. Stejně jako jsi ztratila svého muže, já přišel o svou dívku.“

Vážně přikývla a odpověděla: „Vím, jak moc jsi ztratil, máš to napsáno v očích. Věděla jsem to od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřila. A viděla jsem toho ještě mnohem víc v těch tvých zvláštních, modrých očích, Nathane! Dají se z nich tušit všelijaké věci a nezdá se mi, že by ses je příliš pokoušel skrývat.“

Byl překvapený a nevěděl, co si má o jejích slovech myslet. Hleděl na ni zřejmě příliš otevřeně. Rychle stočil pohled jinam. „Byl jsem... opovážlivý? Pokud jsem řekl něco špatně, pak -“

„Ne, ne, to ne,“ přerušila ho rychle. „I kdybys byl, tak co? Cikáni j sou opovážliví. Pokud se nám dotyčný zamlouvá, přijmeme to. A pokud se nám nelíbí, řekneme mu to na rovinu. Ne, ale ty jsi byl dlouho, velmi dlouho smutný a právě pro tebe nastaly ty nejhorší časy.“

Potřásl hlavou, zamračil se a zamnul si bradu: „Ale... jak to můžeš vědět?“ Její úsměv změkl.

„Ach, já čtu z dlaní,“ odpověděla a odhrnula si prstýnky vlasů z očí. „Stejně jako kdysi moje matka. Někdy je pro mě snazší číst z tváří. Jak už jsem řekla, tvoje tvář a obzvláště oči vyprávějí dlouhý, smutný příběh.“

Natáhla ruku a dotkla se jeho čela. „V tak mladé tváři tolik vrásek, a tak hlubokých...“ Zakroutila udiveně hlavou, a dříve než sejí mohl na cokoliv zeptat, pokračovala: „Ale nechme toho. Pojď do mého stanu. Nikha říkal, že se potřebuješ umýt. Zařídím to. A pak ti seženu přikrývku.“

Poblíž stanu postavila stojan s mísou a donesla horkou vodu od ohně. Z kousku kůry Nathan vymačkal jemnou čisticí šťávu, kterou si namydlil tvář a ruce. Eleni ho sledovala a všimla si, jak sebou trhl, kdykoliv musel natáhnout paže.

Sundal si koženou vestu, košili si však nechal na sobě.

„Sundej si to,“ vybídla ho.

Tázavě na ni koutkem oka pohlédl. Byli na mýtině téměř sami. Muži odešli na lov, ženy se staraly o děti nebo vykonávaly jiné povinnosti a Nikha se šel postarat o zvířata.

„Co si mám sundat?“

„Košili. Když ses sehnul, shrnula se a já si všimla tvých modřin. Zbili tě?“

Zbili? Ne, jen stvůra o síle čtyř mužů jím mrštila o zeď! Stvůra, která si pak vzala Mišu. „Jeden Vampýr mě málem zabil,“ odpověděl konečně. „Myslím, že jsem měl štěstí, že jsem vůbec vyvázl.“

Chtěl si stáhnout košili přes záda, nepovedlo se mu to však. Snad to bylo i dobře. Zrovna přicházel Nikha a sedl si na schody svého vozu. Eleni si všimla Nathanova pohledu a zeptala se: „Vadí ti, že se nás můj bratr dívá? Nemáš důvod.“ Dříve než stačil odpovědět, popadla oběma rukama cíp košile, nadzdvihla jej, a když se Nathan sklonil, přetáhla mu košili přes hlavu.

„Teď si bude tvůj bratr teprve myslet, že jsem opovážlivý!“ zamumlal. „Nebo si to bude myslet o tobě.“

Poprvé se zasmála a její smích byl přesně tak drsný, jak si představoval.

„Nathane, Nikha bude jedině rád! Pořád se mě snaží provdat.“ Vtom však spatřila rozsah jeho pohmožděnin a okamžitě zvážněla.

„Tak ty si myslíš, že jsi měl štěstí?“ zopakovala po něm. „Vždyť ti málem přelomil páteř na tři kusy! Počkej chvíli!“

Prošla kolem Nikhy do maringotky a za chvíli se vracela s mastí, v koženém váčku. „Páchne to, ale pomáhá!“ řekla a nanesla bohatou vrstvu na Nathanova záda. „Do příštího úsvitu zápach pomine a během poledne začnou modřiny mizet. Za to ti ručím. Cikánské výrobky jsou ve městech, kterými projíždíme, velmi ceněné!“ Opět se zasmála.

Pak mu pomohla obléct košili, zavedla ho k sobě do stanu a dala mu přikrývku. Její postelí byl slamník z pevné kůže, vycpané prachovým peřím, bylinkami a kapradím. Nathan si rozhodně nemohl stěžovat, připadalo mu to víc než dostačující. Jakmile ulehl, přehodila přes něj přikrývku, a ještě dříve než odešla ze stanu a zatáhla závěs, upadl do hlubokého spánku.

Čísla vytvořila vír, který vtáhl Nathana dovnitř, házel s ním sem a tam, táhl jej bezmocného dolů velkým trychtýřem překroucených algebraických rovnic. Pro kohokoliv jiného by to bylo noční můrou, ale ne pro Nathana. Čísla byla jeho přáteli - na rozdíl od mrtvých, kteří by s ním mohli mluvit, kdykoliv by se jim zachtělo, a nikdy tak neučinili. Svým způsobem k němu také ,mluvily\ bohužel však neměl matematické znalosti a jejich jazyku nerozuměl. V Nathanově světě nebyla žádná věda příliš i exaktní a on neznal z matematiky skoro nic. Nikdy neměl šanci rozvinout  instinktivní, intuitivní znalosti, které by se probudily při první řádné lekci počtů. Zatím neměl příležitost.

Pochopil, že ho (nebo alespoň jeho myšlenky) mohou čísla nějakým způsobem přenést do jiných míst, jiných mysli. Bylo to telepatické nadání, které sdílel s Nestorem. Jeho součástí byla schopnost dosáhnout vlastnit myslí duši svého dvojčete. Jenom jemu však byla dána schopnost hovořiti s vlky. V bdělém stavu mohl své schopnosti vyvolat napínáním vůle, i když i ho to už několikrát zklamalo. Když spal, nedokázal své schopnosti ovládat, zdálo se, že pracují samy od sebe nebo někdy pomocí toho, co Nathan již dlouho nazýval ,číselným vírem'.

Právě teď se ve víru ocitl, i když jen na chvíli. V příštím okamžiku cítil, že byl vypuzen, vyhnán a padal dolů - do vody! Do řeky!

Pátral po Nestorovi a teď se jím sám stal, měl i jeho myšlenky. Věděl, co ví Nestor, cítil, co cítil on, a viděl přesně to, co viděl jeho bratr: tedy nic.

Nathan věděl, jak vypadá mysl mrtvého člověka. Nestorova mysl se zdála být mrtvá, zároveň jí však něco scházelo. Mrtví ví mnoho věcí, alel tato mysl nevěděla vůbec nic! Nathan věřil, že pochopil, co to znamená: že je jeho bratr mrtvý jen chvíli a ještě se nestihl přiučit nic od těch, kteřít odešli dávno před ním.

Cítil, co cítil Nestor: nic. Vlastně ne, něco přece jenom cítil nebo si uvědomoval: pomalý tok ledově studené vody, plíce plné čehosi, co ho jako olovo táhlo ke dnu, a první pokusné kousnutí malé zvědavé ryby. Viděl, co viděl i jeho bratr: nic. Nebo jestli to něco bylo, pak měl předl zamlženým pohledem chuchvalce tmavě zelených řas, které se pomalu í vlnily pod vodou a zaplavily mu doširoka otevřené oči... než se rozhostila úplná temnota!

Teď už věděl, že je Nestor mrtev, utopený a navždy ztracený.

S leknutím se probudil - 

- a zjistil, že vedle něj klečí Eleni Sintanová a znepokojeně na něj upírá pohled svých velkých hnědých očí. Držela ho za ramena, stahovala ho pod vodu... i když tam vlastně žádná voda nebyla. Konečně se nadechl, přestal sebou házet a nechal ji, aby ho položila zpět na postel. Okamžitě se mu připomněl stísňující pocit ze snu.

„Noční můra?“ zeptala se starostlivě.

Nathan přikývl a ucítil, jak mu ze špičky nosu skanula kapka studeného potu. Nejen to, Eleni, toužil říct, ale nemohl. Věděl, že by mu nerozuměla. Pohlédl jí do tváře, do jejích očí... tolik mu připomínala matku... a Mišu. Přál si, aby ho objala a ochránila ho.

Viděl, že se tak chystá učinit, když od vchodu zazněl Nikhův měkký hlas: „Za chvíli začneme jíst, Nathane. Přidáš se k nám?“

Kouzlo okamžiku pominulo...

Nathan se připojil k ostatním, byl však zamlklý a neměl vůbec chuť. Nebylo to špatným jídlem nebo společností. Bylo to v něm, ve vědomí, že zůstal sám a že to, co považoval za procitnutí do skutečného světa, bylo jen začátkem konce. Vampýři vytepali skutečnost, dosud ukrytou za fantazií, všechno změnili, přinutili ho uvědomit si své místo na zemi a svou identitu. A nakonec ho okradli o jeho kořeny. Teď se jen nechal unášet osudem, podobně jako bylo unášeno Nestorovo tělo, a nezachytily ho ani vodní řasy, zbytky toho, co mohlo být a nebylo.

Poslední pouto bylo přetrženo, Nestor byl mrtvý a Nathan cítil ve svém srdci chlad bratrova vodního hrobu.

Dvě míle po proudu řeky v oblázkové zátoce vykřikl hřmotný vousatý rybář, odhodil stranou prut a začal se brodit až po stehna do vody. Sledoval jakousi dřevěnou kládu, která vyplula z hlavního proudu a dostala se do mělkých stojatých vod. Věděl, že se za podobnými plovoucími předměty leckdy drží v závěsu ryby. Na okamžik se mu zdálo, že spatřil velký kousek, doprovázející naplavené dřevo. Ale když se přiblížila ke břehu, kláda se lehce rozkymácela a převrátila se. V příští vteřině si rybář uvědomil, že to, co se od ní oddělilo a sklouzlo do vody, nebyla ryba!

To se stalo před několika málo okamžiky. Nyní se již Brad Berea brodil řekou směrem ke kládě, odstrčil ji stranou, ponořil se po kolena do nánosu a vyzdvihl tělo mladého muže, které se pomalu převalovalo u dna. Mladík měl potrhané šaty, byl bezvládný a studený... mrtvý? To bylo nanejvýš pravděpodobné. Ale jeho svaly byly pevné, končetiny stále pohyblivé a rty neměl ještě úplně modré.

Ve skutečnosti byl Nestor Kiklu mrtvý nebo alespoň tak blízko smrti, jak jen mohl být, a to již po několik dlouhých okamžiků. Jeho duch však tělo ještě zcela neopustil. To, co jeho bratr Nathan prožil, nebyla skutečná smrt, ale jen poslední hluboký spánek obvykle smrtí končící. Teď byl z tohoto spánku vyrušen.

Brad Berea vynesl Nestora na břeh. Táhl ho za nohy z řeky, aby z něj vytekla přebytečná voda, a tak dlouho mu masíroval hruď, až Nestor vyzvrátil všechno bláto, vodní řasy a zbytek vody. Vykašlal vše, zůstal tiše ležet... a dýchal!

Dýchal - sice trhaně, mělce a pomalu, ale cosi jako život se do něj bezesporu vracelo. Alespoň do jeho těla...

*    *    *

Po společném jídle si Nikha Sintana a jeho lidé šli odpočinout. Později se chystali vyrazit do lesa a ještě horlivěji lovit. Ještě za denního světlal musí vystopovat nějakou zvěř, aby zajistili sebe a své rodiny na dlouhou i noc, která je čeká. Pokud bude lov úspěšný, uklidní se a budou hrát, zpívat a probírat plány do budoucna. Plány kočujících lidí byly vždycky jen krátkodobé, bez ohledu na nějaké Vampýry. Kolem poledne už budou opět na cestě.

Nikhův plán, který během jídla pověděl Nathanovi, byl následující:

On a jeho skupina půjdou po staré stezce na jih k úzkému pruhu stepi, který hraničil s rozpálenými pouštěmi. Znal tam místo, kde vyvěral pramen vody. Za celá ta dlouhá léta jeho putování nikdy nevyschl. V té oblasti byl vždycky dostatek lovné zvěře a lesy nabízely množství plodů. Na okraj stepi, dost daleko od obvyklých sídlišť a cest, ukryjí své vozy do houští a natřou je nazeleno, takže splynou s okolním listovím. Stany postaví pod ochranou velkých stromů.

Zkrátka na chvíli přestanou s kočováním, alespoň než zjistí, co se bude dít dál. Pokud se ukáže, že si vybrali dobré a bezpečné místo, možná tam zůstanou i natrvalo. Usadit se je sice Nikhovi proti srsti, ale bude to osamělé, izolované sídliště bez jakýchkoli vnějších kontaktů. Budou tak přežívat svým víceméně obvyklým způsobem života.

Pokud jde o Vampýry, někde jinde na ně čekají bohatší úlovky. Zprávy o jejich návratu se sice šíří rychle, ale mnohá města se o nich nedozvědí včas a pak již bude pozdě. Ve Dvou Brodech a dalších osadách bylo dost starých lidí, kteří nemohli nebo nechtěli odejít, a ti se dříve či později stanou jejich obětí. Navíc jistě prchá velký počet utečenců pryč z ohrožených měst, putují po jižním svahu předhůří a jejich náčelníci už zapomněli nebo vůbec neznají techniky potřebné k přežití v divočině. Vampýři vyřídí nejdříve tyto skupinky.

V Osadě a v hrstce dalších měst se možná muži postaví na odpor, budou bojovat a nevyhnutelně zemřou. Vampýři boj milují a podobné bašty odporu pro ně znamenají neodolatelnou výzvu. Tyto okolnosti by měly Nikhovi a jeho lidem poskytnout dost času na to, aby se usadili na svém tajném místě, našli si úkryty a připravili se na nejhorší.

Jednou z prvních věcí, které udělají, bude vychovat více hlídacích vlků a vytrénovat je k tomu, aby byli ve střehu, kdykoliv uvidí, ucítí nebo uslyší něco podezřelého...

S trochou štěstí Vampýři jejich úkryt nikdy nenajdou. A pokud ano, najdou jej opuštěný a jeho obyvatelé budou rozprchlí v lesích a stepích. Jak brzy zjistí každý hlupák, čím blíže je východu slunce, tím víc se vzdaluje upířímu otroctví, smrti a nemrtvosti. Proč by se měli Vampýři obtěžovat přelétávat kilometry a kilometry lesů, když mohou sklidit krvavou úrodu mnohem blíž svých domovů? Útočit na nejjižnější okraj Sluneční strany znamenalo, že by museli před východem slunce urazit dalekou cestu zpět. V tom měl Nikha určitě kus pravdy.

Nikha to všechno Nathanovi vyprávěl, protože se ho snažil zlákat, aby se k nim přidal. Nathan si uvědomil, že Eleni měla pravdu. Nikha se jí usilovně snažil najít manžela dřív, než se svými lidmi zmizí na opuštěné tábořiště. Nathan se však domníval, že by Nikha mohl zajít ještě dál -

Prozatím se však Nathanovy myšlenky upínaly jen k Miše. I přesto, že byla navždy ztracená, mrtvá... nebo ještě něco horšího. Ano, Miša i Nestor. Kéž by mohl Nestora ještě jednou vidět, najít ho, vytáhnout z řeky a slušně pohřbít. Přestože mrtví s Nathanem nechtěli promluvit, byl si jistý, že by mu dovolili alespoň strávit chvilku se svým vlastním bratrem a prohodit s ním pár slov. Dát mu šanci, aby si s ním všechno vyříkal.

Proto hned když všichni dojedli a domluvili, zamumlal několik nemotorných výmluv a zamířil k řece. Eleni na to nic neřekla, jen odešla do svého stanu. Nikha Sintana byl na cestě do postele ve své maringotce a okamžitě vyrazil za Nathanem a chytil jej za paži.

„Ty s námi dál nepojedeš?“

„Nemohu,“ odpověděl Nathan. „Možná bych jel, kvůli Eleni, pokud by mě přijala a pokud bys mě považoval za vhodného manžela. Ale nejprve musím ještě jednou, naposledy zkusit najít Nestorovo tělo. Najít je a pochovat, abych tak navždy věděl, kde leží. Mám totiž pocit... že musí být někde tady blízko. Je to jen pocit, nic víc.“

„Rozumím,“ přikývl Nikha a podal Nathanovi kůži s vyznačenou trasou, která ho dovede do jejich nového tábora. „Nejprve se vyspíme, pak vyrazíme na lov a konečně se vydáme na cestu,“ řekl. „Kolem poledne už odtud budeme pryč a na sklonku dne bychom měli dorazit na nové místo, které nosím dlouhá léta v paměti. Jak dlouho ještě budeš hledat?“

Nathan jen bezmocně pokrčil rameny: „Dokud nepřestanu doufat, že ho najdu. Možná, že ani teď už není žádná naděje, musím to však zkusit. Ani tak ti nemohu přísahat, že se k vám vrátím. Mám v hlavě spoustu věcí... vzpomínky tak čerstvé, jako by se staly včera... není jednoduché to všechno jen tak hodit za hlavu. Lehce to jenom vypadá.“

Nikha opět přikývl: „Dobrá tedy. Ale pokud se rozhodneš, že... Tedy, ať už se rozhodneš jakkoliv, přijď k nám vždy ještě před západem slunce. Po něm nenajdeš jediný oheň, který by tě k nám dovedl, a mohlo by pro tebe být nebezpečné přiblížit se k nám neohlášen.“

Chytili se na pozdrav za předloktí a Nathan na sobě skrz stromoví cítil Elenin pohled, dokud nezmizel v podrostu...

*    *    *

Prohledával břeh řeky do poloviny odpoledne. Potom se již půda na břehu proměnila v neprůchodnou bažinu a převislé větve, padající na hladinu, byly plné popínavých rostlin a páchnoucího listí, takže se voda v řece stala špinavou a kalnou. Jestliže byl jeho bratr někde tam dole, neexistovali způsob, jak ho odtamtud vytáhnout. Nestor byl už možná dávno pohřben pod všemi těmi řasami, které byly součástí Nathanova ,snu'.

Nathan se musel rozhodnout, co dál. Před chvílí se mu zdálo, že snad něco cítí k Eleni Sintanové. Nebo to necítil kvůli ní samé, ale své vlastní samotě a bolestivé potřebě někoho mít. V každém případě měl na výběr. Buď se připojí ke Szganyům Nikha Sintany, ať už je jejich budoucnost jakákoliv, nebo se vrátí do Osady, stane se synem Lardise Lidesciho a nahradí mu tak jeho vlastního syna, o kterého přišel. Ať už si vybere jakýkoliv z těchto dvou osudů - být manželem Eleni nebo synem Lardise - vždy bude jen něčí náhražkou a ne plnou osobností. Navždy by věděl, že je jen tím druhým.

Osada se zdála být někde daleko a Nathan dobře věděl, že i kdyby se vrátil, nikdy to tam nebude jako dřív. Vždycky když by kolem něj prošla nějaká dívka, zadíval by se za ní v naději, že to je Miša. Kdykoli by se ženy postavily na špičky a zaluskaly prsty ve víru tance, myslel by na svou matku. A když by po silnici kráčel nějaký ztřeštěný mladík a smál se na celé kolo, byl by to pro Nathana už navždy Nestor. Ne. To město by pro něj bylo plné duchů a vůbec celá Osada byla jedním velkým duchem minulosti.

Eleni Sintanová byla tak laskavá a živá...

A jeho přísaha, že bude bojovat proti Vampýrům? Kdyby byla nějaká naděje, že Nestor žije, i to by bylo jednodušší. Oba dva by vztyčili po boku Lardise Lidesciho prapor pomsty a mstili se všemi dostupnými prostředky, dokud by nepadli. To vše mohlo být, ale není, protože Nestor se utopil a jeho tělo vychladlo. Opět ho napadlo: Eleni je laskavá a živá.

Zatím uběhlo něco přes půl odpoledne. Zbývalo ještě zhruba dvacet pět hodin denního světla a pět či šest hodin stmívání. Nathan se cítil vyčerpaný a sklíčený jako snad ještě nikdy předtím, na samém konci svých sil. Za dobu, která by se na časové přímce světa za Bránou na Hvězdné straně - o němž Nathan dosud ani nevěděl, že existuje - rovnala necelým čtyřem dnům, se mu podařilo ulehnout ke spánku jen na několik hodin. Musí se tedy vyspat a dohonit to, o co se ochudil dřív, než vyrazí na jih; k... k táboru Sintanových Szganyů, do míst, kde les přechází v savanu.

Cestou minul malý písečný ostrůvek s drobnými trsy rákosu, několika křovisky a stromy. Teď se unavený k tomuto místu vrátil, přebrodil se k ostrůvku, schoulil se pod zastíněným keřem do klubíčka a téměř oka mžitě upadl do vyčerpaného, bezesného spánku. Pomalu se snášel soumrak a Nathanova poslední bdělá myšlenka byla, že může spát dobrých sedm nebo osm hodin a stále bude mít dost času, aby do západu slunce našel Nikhův tábor.

Ve skutečnosti byl Nathan jak fyzicky, tak psychicky daleko víc vyčerpaný, než si sám přiznával. A zatímco spal... nositelé upířího moru na Hvězdné straně už byli bdělí, činorodí a plní svého odporného jedu a neukojitelných ambicí...

Ačkoliv paprsky pomalu zapadajícího slunce stále ještě barvily vysoké vrcholky předělového pásma hor oslnivým zlatem, jeho očišťující zář se již odlepila od průčelí posledního vampýrského hnízda, které kdysi neslo Karenino jméno. Wratha Povýšená si během západu slunce nechala do svých rozlehlých komnat svolat shromáždění. Několik ochočených netopýrů se sneslo do nižších pater hnízda, kde jejich zprávám Wrathini renegáti rozuměli mnohem lépe, než muži rozumějí kňučení svých psů. Teď se k ní tedy poněkud rozmrzele dostavili všichni vampýrští vládci.

Všichni byli již dávno vzhůru - od příchodu prvních nových otroků ze Sluneční strany. Přidělovali jim kobky, ,nechali napást' své bestie, vybírali pobočníky a zasvěcovali je do všech povinností, přerozdělovali práci mezi obyčejné otroky... a v neposlední řadě samozřejmě také sami ,hodovali'. To bezesporu nejvíc platilo o Nomovi Canisonovi a bylo zřejmé z jeho vyčerpaného vzezření. Kdykoliv se mu naskytly nějaké ženy, proměnil se ve velkého lovce. Na Sluneční straně opravdu exceloval. Nejméně dvě třetiny z jeho obětí byly ženy.

Ale i v jeho případě měla na krátký okamžik volba pobočníků přednost. S jedinou výjimkou Gorviho Křiváka všichni vládci a také sama vládkyně ztratili své pobočníky při prvních náletech na Dva Brody a na Osadu. Na turgosheimské Sluneční straně by bylo něco takového nemyslitelné. Zaznamenali citelný neúspěch, který ani sama Wratha nemohla předvídat. Ze všech šesti měl jediný Gorvi štěstí. Nebo to snad bylo tím, že se jeho pobočník přiučil lstím svého pána? Ať tomu bylo jakkoliv, přežil. A tak jediné, co teď Gorvi postrádal, byl nějaký válečník.

Nicméně materiál na přeměny byl po ruce, v podobě procesí sluncem oslněných szganských otroků, kteří byli neodolatelně přitahováni ze Sluneční strany přes kamenitou pláň až k poslednímu hradu. Společně naříkali nad svým osudem a motali se v prodlužujících se stínech předělového pohoří. Gorvi Křivák nemámil čas. V útrobách hradu to v jeho kádích neustále vřelo a metamorfovaná tkáň se rychle měnila do požadované podoby.

Noma se také (poté co si prohlédl svou kořist, vybral nové muže a užil si ve svém novém harému) pustil do práce nad káděmi. Do devíti nebol deseti západů slunce bude mít válečníka, který mu nahradí toho, o kterého přišel nad Velkou rudou pustinou! A za dalších třicet západů tu budej čerstvý vrh rafajících pokrevních potomků místo těch, které ponechal jejich osudu v Prašivém hradu.

Všichni vládci byli zrovna plně zabráni do práce, když je Wrathini velcí netopýři přiletěli svolat ke schůzce. Stejně si také chtěli s vládkyní promluvit, tak proč ne hned teď.

Gorvi, Wran Zuřivý a Spiro Smrtooký se nahoru vydali tou nejjednodušší cestou. Ze svých čerstvě zalidněných příbytků vylétli na létavcích a přistáli na Wrathiným prostorných přistávacích plošinách. Noma a Vasagi Sosák, kteří sídlili blíž, vystoupali po vnitřních schodištích z opracovaného kamene a vyřezávaných chrupavek. Ale ať už Vampýři přišli jakkoliv, všichni Wrathu pozdravili stejným způsobem: nevrlými, podezřívavými a dokonce i zlostnými pohledy. Nic jiného ani nepředpokládala a byla na ně už připravená.

„Takže, vše se daří docela slušně,“ promluvila k nim bez jakéhokoliv úvodu ze svého místa. Seděla v rozevřených čelistech obrovského kostěného trůnu v čele stolu, v největší ze svých komnat. „Přicházejí noví otroci, a ačkoliv jich je méně, než jsme předpokládali, mají dobrou, silnou a čerstvou krev. Každopádně je lepší, než byla krev našich poddaných v Turgosheimu. Alespoň na tom se myslím všichni shodneme.“ Ze způsobu, jakým to řekla, bylo jasně patrné, že tuší problémy.

„Až doposud jsi konstatovala fakta,“ odpověděl Gorvi a v hlase mu zazněl potutelný, úlisný, avšak vyčítavý tón. „Bohužel jsi všechno nedořekla. A to nejméně příjemné ses rozhodla nerozebírat.“

Všech pět sedělo kolem ní. Vasagi a Gorvi na jedné straně stolu, Nomaj a bratři Smrtoocí na druhé. Wratha byla oblečená do své róby z pruhů netopýří kožešiny. Chtěla vypadat jako smyslná mladá Cikánka, předčasně vyspělá, provokativní a hlavně pyšná na moc, kterou měla nad muži. Byl to způsob, jakým chtěla odvrátit jejich pozornost od sporu. Teď se však; zdálo, že to nebude stačit. Vládci se právě nabažili všech nových žen a nezbyla v nich žádná chlípnost.

Zanechala tedy všech gest a póz a vzpřímeně se posadila. Nasadila ironický pohled a s přehnaným povzdechem utrousila: „No prosím. Jsme teprve na začátku našeho skvělého dobrodružství, a ty už si, Gorvi, musíš na něco stěžovat. Myslím, že tě spíš měli pojmenovat Gorvi Mrzout!“

„Co ty si myslíš, nás zajímá stále míň a míň!“ zavrčel Gorvi. Postavili se a pěstmi se opřel o desku stolu. Nahrbený v ramenou a s hlavou nakloněnou dopředu připomínal velkého supa. „Wratho, ty jsi zlodějka!“

Zdálo se, že ji jeho slova přimrazila... ale jen na okamžik. Pak vztáhla ruce a podzvedla si kostěný štítek na čele, takže její oči už nebyly ve stínu. V dalším okamžiku vzala její maska skutečného živého stvoření za své a kůži měla rázem šedivou jako nemrtví. Nos se jí nakrabatil a černé chřípí se jí zachvělo. Horní ret zkřivila v pravém koutku a předvedla zářivý tesák.

„Zlodějka?“ zasyčela. Avšak dříve než se mohla situace ještě víc vyhrotit, vyskočil Vasagi na nohy a postavil se mezi ni a Gorviho. Sosák byl nesmírně vnímavý na česnek, víc než ostatní, četl ve Wrathině mysli, a proto nejlépe z nich vycítil její náladu. Považovala to tady za své. Jestli ji zahrnou příliš mnoha ,urážkami' v jejím vlastním hradě... nejspíš na ně vypustí takový zápach, že se odtud odplazí rovnou na lůžka a můžou na své stížnosti úplně zapomenout. A Vasagi měl už i tak dost bolesti z hojících se ran. Kdyby byl šíp, který si odnesl z minulé noci, namočený do česneku... pak by byl i přes všechny své metamorfózní schopnosti v koncích. Radši ani nemyslet!

Byl čas, aby vyjádřili svůj názor - jen na tuto záležitost a tak slušně, jak jen budou schopni - aby alespoň pochopila, jak hodně je urazila. Potrestají ji později, pokud to zkusí znovu. Bylo jich koneckonců pět, a ona sama. Nemělo by být moc složité zbavit se jí, až to bude nejméně očekávat, a alespoň se tak dodatečně pomstít. A jestli bude nástrojem trestu ostrá čepel, která té děvce utne hlavu... tím líp.

My všichni jsme zloději, rozběhly se Vasagiho komplikované myšlenky. Neklidně zakmital rukama, sevřel prsty a zaujal postoj s hlavou mírně nakloněnou dopředu. Připadá nám však nevhodné brát jeden druhému. Obzvlášť na takovém místě, jako je toto. 

„Vasagi má pravdu.“ Wran si škrábal černou bouli na bradě. „Sluneční strana je úrodná, tak proč krást otroky svým přátelům, co, Wratho? Získali jsme je my, a přesto přišli za tebou. Kdybychom já a můj bratr nebyli dost rychlí a nepoznali je, když procházeli našimi komnatami k tobě, přišli bychom o mnohem víc! Mají na sobě naše značky a ty jsou nezaměnitelné.“

„Myslela sis, že jsme včera lovili jen kvůli tobě?“ připojil se Wranův bratr Spiro.

Zuřivě je jednoho po druhém pozorovala. Gorvi a Vasagi stáli vpravo, oba bratři a Noma pořád ještě seděli vlevo. Její pohled se zastavil na Nomovi, o němž se domnívala, že je nejméně rozhodný. „Ty k tomu nic neřekneš?“

Nahrbil se, podrbal si zanícené ucho a nakonec vyštěkl: „Nemám náladu poslouchat všechny tyhle stížnosti a hádání. Jsem k smrti unavený! Zdá se mi, že zatím jsi svoje sliby dodržela. V psinci mám spoustu žen a nový válečník se už líhne. Ale jestliže chceš opravdu vědět, co si myslím... musím přiznat, že jsem poněkud zklamaný.“

„Pročpak?“ Byla skutečně zvědavá. Noma byl sám o sobě zvláštní a bylo těžké odhadnout, co si skutečně myslí.

„Kvůli lidem,“ odpověděl skučivě, „a pobočníkům.“ Oklepal se. „Několik nových jsem sice dostal, ne moc, ale všichni měli kvalitní maso a byli silní! Zdá se mi však, že jsem díky tobě o hodně přišel. Tentokrát už pohlazení po hlavě nebude stačit, vládkyně, tentokrát už ne. Pokud budeš chtít, abych ti vyrobil válečníka, jako byl ten, kterého jsi ode mě dostala v Turgosheimu, budeš mi muset nejdřív vrátit mé otroky.“

„Cože?“ zasyčela na něho. „Cožpak jsem tě nevarovala, aby sis nebral tolik ženských?“ Vyskočila na nohy a pronikavě na ně na všechny hleděla. „A jak jsem vám asi měla krýt záda a k tomu všemu ještě najít čas na lov vlastních otroků? Já že jsem zlodějka? To si opravdu myslíte? Jen si spočítejte mé otroky, a uvidíte, kdo z nás dostal ten lepší díl. To vy, vy všichni! A teď poslouchejte. Až dosud jsem měla sotva čas nato, abych nakrmila své výtvory, vybrala nové pobočníky - jen dva - a dohlédla na výrobu sifónovců. A kolik mi asi zbylo otroků, no? To vám řeknu přesně. Mám jich sedm! Co ty, Wrane?“ Prudce k němu otočila tvář. „Kolik jsi jich dostal? A co ty, Gorvi Křiváku?“ otočila se k němu na podpatku. „Jak málo jsi dostal ty? Řekla bych, že dvakrát víc!“

„Ale byla jsi to ty,“ zahřměl Wran a krev se mu jen vařila, takže se, musel rychle uklidnit, aby mohl pokračovat dál, „kdo říkal, že tady na Staré hvězdné straně nebudou žádné příděly. A přesto teď ze sebe děláš vrchního rozdělovače, nebo spíš rozdělovačku. Nejsi o nic lepší, než byl starý Vormulak v Turgosheimu! Sama dobře víš, že jsi nám kradla ty nejlepší otroky. A teď už dost vytáček a přiznej se!“

„A záležitosti celého hradu?“ probodávala ho pohledem. „Co pěstuješ, plynovce, nebo válečníky? Pchá! To jsem si mohla myslet! Myslíš jen na sebe, a ještě máš tu drzost mě obviňovat. A ty, Gorvi, už jsi vyrobil stvoření na úklid studní, nebo se ti v kádích mele něco docela jiného? A kolik se tam toho mele?“

Nikdo neodpověděl, jen na ni vztekle hleděli. Jedinou výjimkou byl Vasagi, jehož zranění se ještě úplně nezahojilo. Wratha se na ně na všechny dívala a viděla, že měla pravdu. Nikdo z nich ani nepomyslel na potřeby hradu, mysleli jen sami na sebe. Ale viděla ještě něco. Napnula jejich trpělivost na nejzazší možnou mez.

Jak byli Vampýři rozzuření! I když si nechávali své myšlenky pro sebe, Wratha si je mohla jasně přečíst v jejich rudých očích. Ochutnali válku a divokou, nezkrotnou krev a obojí se jim zalíbilo. Tak proč s tím teď přestat? Hrad byl velký, pravda, ale byl by ještě větší bez Wrathy! Stejně je jenom žena.

Nelíbil se jí pohled, jaký na ni vrhal Noma. Doslova ji svým krutým psím pohledem svlékal z netopýřího hávu. O nic víc se jí nelíbil ani Gorvi, který se přisunul blíž. Vsunula ruku pod róbu... a Vasagi, který doposud jen divoce poskakoval a gestikuloval jako šílenec, konečně pozdvihl chvějící se ruku.

DOST! Tato myšlenka přišla naráz, jako mentální výkřik, a všichni na chvilku ztichli. Za tím výkřikem však byly ještě jiné myšlenky, které Vasagi ukrýval hluboko v sobě. Přestože byly tak hluboko, Wratha z nich dokázala alespoň něco málo vyčíst.

Když byl minulou noc Vasagi postřelen a měli zaútočit na Osadu, Wratha se ho zeptala, jestli je dost silný na další boj. Věděla, že byl zraněn, a zvažovala jeho situaci. Pochopil, že se nestarala jen o něho, že myslela na celou skupinu. Jako vůdce potřebovala, aby byli všichni její lidé ve vynikajícím stavu. Navíc Vasagi chápal cenu dobře spravovaného a zásobeného hradu. V tomto okamžiku bylo jejich útočiště jen o něco víc než ubohý výběžek skály, doupě hrstky upírů. Ale mohla by se z něj stát pevnost. V tomto ohledu byly záměry vládkyně dobré a účelné.

Nakonec... nakonec Wrathina ruka zůstala pod hávem, kde v malém měchýři skrývala česnekový olej, kterým mohla lehce otrávit vzduch v místnosti. I toto bylo třeba vzít v úvahu, alespoň prozatím. Ale později, až se celý hrad uvede do pořádku...

Gorviho úlisný hlas prolomil tíživé ticho.

„Takže?“ zeptal se všeobecně. Také on viděl ruku vládkyně pod hávem a moudře se stáhl zpět.

Cožpak jsme se sem táhli celou tu cestu z tyranie Turgosheimu, naznačil gestem Vasagi, abychom tu válčili mezi sebou? 

„Ale -“ Wran dál probodával Wrathu očima. Srdce mu prudce bušilo a hruď se dmula. Pořád ještě byl nebezpečně blízko výbuchu vzteku.

Teď mě poslouchejte, umlčel ho Vasagi dřív, než vůbec stačil promluvit. Zdá se, že jsem jediný, kdo si uvědomuje, co se tu děje. Jsme Vampýři! Teď, když jsme se zbavili všech omezení Turgosheimu, začínáme divočet. Ale cožpak to není právě to, proč jsme sem vlastně přišli? Dát našim parazitům do rukou otěže? Být takoví, jaké nás příroda zamýšlela mít? Odmlčel se...

A když se ujistil, že si získal jejich pozornost, pokračoval: Wratha není zlodějka - ona je pravá Vampýrka! A kromě tohoto jediného incidentu, jednoho jediného - poklesku? - neudělala dosud žádnou chybu. Tedy kromě svého přesvědčení, že by nás mohla vést jako nějaká královna bojovnice. Jsme přece muži, a tedy i bojovnici, a jako takoví odmítáme přenechat svůj těžce vydobytý zisk nějakému samozvanému vůdci. A opakuji znovu: žádnému vůdci! 

Dobrá, takže od této chvíle jsme si každý svým vlastním pánem a Wratha je sama svou paní. Na druhou stranu má Wratha v něčem pravdu. Pokud nebudeme alespoň trochu spolupracovat, hrad nemůže přežít a my budeme odsouzeni k záhubě. Je nezbytné, aby dal Gorvi do pořádku studny, aby Wran a Spiro udržovali odpadní jámy a metanové komory a aby Wratha vyrobila sifónovce, kteří budou táhnout vodu ze studni pro potřeby celého hnízda. V tomto bodě - a kéž by pouze v tomto bodě - musíme být zajedno. Tady potřebujeme jeden druhého.

Wran se uklidnil a dál si škrábal černou bouli.

„Já s tím vším souhlasím,“ řekl. „Tedy jen v případě,“ a zamračil se na Wrathu, „že si už nebude přivlastňovat žádné naše otroky!“

Wratha se už také uklidnila a byla opět ,roztomilá'. Takže právě přišla o svou armádu. No a co? Za chvíli si vybuduje novou a tentokrát loajální po všech směrech.

„Od nynějška tedy lovíme každý sám,“ přikývla odměřeně. „O hrad budeme pečovat společně, k všeobecnému prospěchu, ale mimo něj se každý budeme starat sám o sebe a ostatní ať si jdou k čertu! Tedy dobrá. Uvidíme, jestli se vám to bude zamlouvat víc.“

Gorvi si však vzpomněl ještě na něco: „Ale co když nás napadnou ze Sluneční strany a nebo hůř, přímo z Turgosheimu? Mám si chránit kůži sám za sebe?“

„Ale samozřejmě, že budeme časem napadeni,“ ujistila ho Wratha, „I když se nedomnívám, že ze Sluneční strany. Když se tak stane, opět se jim společně postavíme nebo společně padneme. Hrad je naše útočiště. I když nikdy nebudeme přáteli, musíme být spojenci.“

O důvod víc, připojil Vasagi řadu výmluvných gest, abychom si teď procvičili spolupráci. 

Spiro, oděný do svých obvyklých hadrů - bederní roušky a čelenky na hlavě, vzal bratra za paži. „Pojď,“ řekl. „Dost řečí. Máme spoustu práce. Až padne tma, necháme pobočníky dohlédnout na práci a sami vyrazíme na zátah na Sluneční stranu.“ Vrhl na Wrathu vyčítavý pohled. „Ale tentokrát si necháme všechno, co chytíme!“

„A co já?“ vyštěkl Noma. „Dostanu zpět své otroky?“

„Nevděčný zmetku!“ zavrčela Wratha. „Ty, který nemáš nic lepšího na práci než jen kňourat a pelešit se! Co je to za spolupráci? Raději přestaň fňukat, Nomo, jestli chceš mít plyn, kterým by sis vyhřál brloh, a čistou vodou na vyplavení všech svých blech!“

Noma jí zavrčení oplatil a výhružně obnažil svoje špičáky. To bylo všechno, co si mohl dovolit, když u sebe Wratha měla česnek.

Tím to také skončilo. Dohoda byla jasná - byli jednotlivci i vzájemně závislí obyvatelé hradu. Vládci se začali pomalu rozcházet. Vasagi odešel jako poslední...

Cestou dolů musel Vasagi projít kolem Wrathiných přistávacích plošin. Tam narazil na Wrana Zuřivého, který na něj čekal a stále soptil vzteky jako činná sopka. Wran přešel přímo k věci: „Proč jsi ji bránil? Mohli jsme se jí v mžiku zbavit. Já bych si vzal její místnosti a přenechal bych vám ty, které sdílím s bratrem.“

Měla česnek, zagestikuloval Vasagi a lehce se stáhl. Navíc už začala s přípravou sifónovců. Proč tedy nevyužít její snahy? Potrestáme ji, až bude hnízdo zařízeno. Pokud to bude ještě nutné. Sám jsi s tím souhlasil, i když jsi nemluvil tak dlouho jako já. 

„Není to jen proto, že se ti ta děvka líbí?“ ušklíbl se Wran nepřátelsky. „Koneckonců, z vás dvou by byl úžasný pár. Ty se svou děsivou tváří a Wratha jako čarodějnice, kterou v sobě skrývá pod vším tím sladkým dívčím vzhledem! To je ono! Doufáš, že se dáte dohromady? Už tě unavuje vřískání tvých otrokyň, když se na ně chystáš? Vždycky chtějí, abys jim to dělal zezadu, aby se ti nemusely dívat do tváře, co?“

Vasagi odpověděl příkrými, už ne tak jemnými posunky. Jeho telepatický ,hlas' zasyčel: Proč mě urážíš, Wrane? Chceš mě vyprovokovat? Nemám žádnou bradu, pravda, ale to je moje věc. Raději žádnou než tu tvou černou bouli, která je nejspíš prolezlá leprou! 

„A kdo teď koho uráží?“ vystrčil zrudlý Wran bradu. „A pokud jde o můj výrůstek, je to piha krásy.“

Cože? zasmál se Vasagi opovržlivě. Tak to by se ti jich sešlo ještě pár navíc. Ale když Wran zavrčel a přikročil ještě blíž, Vasagiho chobot se napřímil a vynořil se z něj ostrý sosák mokvající slinami. Nezapomínej, upozornil ho, že jsi svou železnou rukavici nechal ve svém pokoji, Wrane, kdežto já mám svou zbraň u sebe neustále! 

Wran věděl, že Vasagi může zaútočit rychlostí blesku a probodnout mu oko nebo se dostat skrz ucho až do mozku. Nevraživě se stáhl, otočil se na patě a kráčel k přistávacím plošinám. Přes rameno zavrčel: „Jedna věc by měla být jasná, ty červí ksichte. Časem bude mít vládkyně jen dvě možnosti: buď bude mou poslušnou ženuškou na Wranově hradě, nebo zemře a udělá tak místo nějaké lepší! Pokud se rozhodne pro první možnost, věř mi, že si vychutnám, až jí budu moci vytrhnout to její žihadlo! Pokud zvolí druhou možnost,“ pokrčil rameny, „tak ať.“ S těmito slovy zmizel z dohledu za skalním výběžkem.

Vasagi mu nechtěl zůstat nic dlužen a vyslal za ním slova: Raději se vrať ke svým otrokyním, Wrane! Wratha je až příliš dobrou ženskou pro takového pobudu, jako jsi ty! Jeho myšlenkový šíp však vylétl pozdě. Wran mezitím uzamkl své vědomí a myšlenka se k Vasagimu vrátila oslyšena.

Snad tomu tak bylo dobře. Koneckonců, Wran byl maniak. Vasagi ze sebe setřásl podráždění a pokračoval v cestě...

II

Nathan se pohnul. Slunce na jeho ostrůvek už řádnou chvíli nesvítilo a začala mu být zima. Řeka bublala, rybka si se šplouchnutím vyskočila pro mouchu a tato kombinace zvuků jej nakonec úplně probudila.

Vzbudil se zmrzlý, ztuhlý a celý bolavý a hned mu došlo, jak dlouho spal. Ze slunce byl už jen jasný ohnivý paprsek, který probleskoval skrz koruny stromů. Kromě stříbrného třpytu, odrážejícího se od říčních vlnek, byl zbytek ostrůvku ponořený do zeleného, ponurého stínu. Nathan spal... skoro patnáct hodin?

Přebrodil se na břeh řeky a vykročil zpět k západu.

Zatímco opouštěl bažinatý úsek a kráčel po pevnější půdě, opouštěla jej pomalu ztuhlost svalů a mizela i hryzavá bolest v zádech. Elenina mast, pomyslel si a přemýšlel, kde teď asi se Sintanovými Szganyi je.

Nejspíš se teď kodrcají se svými vozy po cestě k novému domovu. Večer si postaví provizorní tábor a zítra svůj úkryt zamaskují. Jen kdyby tak Nathan přiměl své nohy k rychlejší chůzi! Už by byl s nimi – s Eleni, stal se jedním z nich. Cítil se trochu jako zrádce. Zrádce Lardise, zrádce památky své matky a Miši, ale hlavně zrádce své szganské přísahy. Ale jinak se cítil... znovuzrozený? Jistěže to pro něj byl nový začátek! Každopádně věděl, že dokud bude živ, nikdy na svou přísahu nezapomene.

Zastavil se na chvilku v místě, kde paprsek slábnoucího světla dopadal skrz listoví, a rozbalil Nikhovu mapu. Cesta se nezdála být složitá. Musí se vrátit tam, kde měli Sintanové svůj původní tábor, a pokračovat dál nějakých dvacet pět kilometrů po již nepoužívané stezce na jihovýchod. Poté zamíří na jih, do úzkého kroutícího se lesnatého údolí. V místě, kde se údolí stočí na západ podle proudu řeky, vyleze po malém svahu opět na úroveň mořské hladiny. Nakonec bude procházet osm nebo devět kilometrů širokým pásmem habrového lesa na jih. Tam s trochou štěstí narazí na další starou stezku a po ní dojde až ke stepím. Tam už porostou jen jasany, ořešáky, slivoně a pár rozložitých habrů. Sintanův tábor by už neměl být dál než tři, čtyři kilometry na východ nebo na západ podle toho, kde se Nathan vynoří z lesa. Pro zkušeného stopaře by neměl být problém vydat se v jejich stopách.

Tak to ostatně říkal sám Nikha...

Nathan se zlobil sám na sebe. Kdyby se byl probudil jen o tři hodiny dříve, nebyl by to žádný problém. Podle vyjetých kolejnic v hlinité půdě by lehce poznal, kde vozy opustily stezku a zahnuly do lesa. Našel by znamení: rozdupané listí, polámané větvičky, výkaly zvířat. Ale denní světlo už pohasínalo a on ještě ani nedošel k místu jejich prvního setkání.

Lehce zrychlil a běžel mezi stromy podél řeky, co mu dech stačil. Pak opět zpomalil do prkenné chůze. Pomalu se ho začala zmocňovat panika, i když věděl, že si tím nijak nepomůže. Jak velkou vzdálenost podél řeky urazil? Padesát, padesát pět kilometrů? Za jak dlouho je ujde zpět? Slunce zapadne za... och, za deset nebo dvanáct hodin! Kdyby šel po schůdné stezce otevřeným terénem, měl by ještě dost času. Ale v lese... světlo zde bude slábnout mnohem dříve. Z lesní zvěře strach neměl. Bylo by horší, kdyby se ztratil. Jeho noví kočovničtí přátelé se o něj budou bát. Jestli ne, doufal, že alespoň Eleni. Představa dlouhé osamělé noci uprostřed lesů se mu samému také moc nezamlouvala...

Trvalo to dlouho - příliš dlouho, ale nakonec se Nathan prodral skrz křoviska na starou stezku k místu, kde poprvé spatřil Sintanovy Szganye. Strhli tábor a opatrně za sebou zametli všechny stopy. Kdyby o tom nevěděl, ani by si nevšiml, že tady někdy někdo tábořil! I tak však nebyli schopni zamaskovat hluboké rýhy od kol na zarostlé stezce. Po té teď Nathan vyrazil lehkým, ale vytrvalým klusem k východu. Les kolem něj houstl, světla pomalu ubývalo a dlouhé odpoledne se chýlilo ke konci.

Nathan objevil starý a naprosto nevědecký fakt: čas, pokud se ho člověku nedostává, utíká ještě rychleji než obvykle. Také zjistil, že příliš usilovné soustředění může být sebedestruktivní, protože dříve či později se soustředíte na své soustředění a ne na věci kolem vás. Jeho končetiny a svaly si již zvykly na vytrvalé rytmické napětí, až se tupá bolest z neměnného pohybu stala téměř hypnotizující. Ve skutečnosti jej opravdu hypnotizovala, protože stezka byla náhle až příliš zarostlá trávou a nikde ani známky, že by tudy projížděli lidé, zvířata a vozy... neboť tudy skutečně neprojížděli! Navzdory všemu svému soustředění Nathan minul odbočku, aniž si jí vůbec všiml.

Vrátil se dva, tři kilometry a zjistil, že Kočovníci opustili stezku v místě, kde byla vrstva hlíny tenká a na zemi ležela spousta oblázků a valounků. Úmyslně sešli na tvrdém, kamenitém terénu, aby zametli stopy a ještě víc znesnadnili pronásledování. Nechtěli odradit Nathana, ale chtěli zmást kohokoliv jiného, kdo by je zavětřil.

Kráčel teď pomaleji podél vinoucí se úzké hustě zalesněné rokle. Zde nalezl zvířecí výkaly a tak pokračoval dál, dokud se údolí nerozšířilo a nestočilo k západu po směru toku hluboké a temně hučící řeky. V místě, kde převažovala kamenitá půda, se vyšplhal mezi stromy na okraj rokle. Někde cestou bohužel opět ztratil stopu a světla valem ubývalo.

Tou dobou byl Nathan na pochodu už jedenáct hodin a opět ho začala zmáhat únava. Pod neprodyšným baldachýnem stromů se nemohl pořádně nadechnout a s každým potácivým krokem hrozilo, že mu nohy vypoví službu. Zoufale by si potřeboval odpočinout, věděl však, že se nesmí odvážit zastavit. A tak se vlekl stále dál.

Mířil ke slunci, tam, kde nejjasněji prosvětlovalo nebe mezi stromy. Cestou však musel překračovat potůčky, zdolávat ostružiní a jiné houštiny a místa, která byla neprodyšně zastíněna větvemi stromů. Náhle... světlo se malinko zjasnilo, stromy prořídly, ubylo křovin a ostružiní a mlází zmizelo pod křehkým kobercem jehličí. Nathan našel habrový les, ale nikde ani památky po Kočovnících, ani stopa, které by se mohl chytit. Přidal do kroku, obešel jehličím hustě obsypaná místa a bezpečně se lesíkem proklestil ven.

Stromy ještě víc prořídly a bledé světlo, ze kterého zbývalo jen velmi málo, prosvětlovalo les z jihu. Habry nahradily jasany, ořešáky a švestky. Alespoň že se ubírá správným směrem! Zrovna když si myslel, že má nejhorší za sebou, ucítil v pravém chodidle bodnutí. Skrz šev sandálu se mu do nohy zabodl trn.

Projela jím prudká bolest. Musel se zastavit, aby ho vytáhl z rány. To byla chyba. Jen po několika málo minutách odpočinku mu ztuhly svaly a dál pak klopýtal houstnoucím šerem napůl chromý. Ano, už bylo šero. Na samém okraji světa slunce rozlévalo světlo na chladnoucí poušť jako oranžový puchýř. Celý les náhle ztichl, holubí vrkání ustalo a drobní živočichové ustrašeně šustili. Rozhostilo se ticho...

Nathan došel na okraj lesa a zahleděl se přes rozlehlé pláně k jihu. Na nebi spatřil velké kolo či vějíř, který měl růžové, žluté a zlaté paprsky. Objevil se, zbledl a zmizel tak rychle, jako zmizí duha, když po dešti opět vyjde slunce. Ramena nebeského vějíře byly ve skutečnosti blednoucí paprsky slunce, připomínající jeho zašlou slávu. Nastal západ slunce a o několik málo hodin později se země ponoří do sametové temnoty. Vyjdou hvězdy a ozáří předělové pásmo hor. Opravdová tma se přikrade pomalu a celé okolí zalije barvou noci.

Nathan se v mizejícím denním světle rozhlížel na všechny strany, na východ i na západ. Kterým směrem se vydat? Napřímil hlavu a naslouchal, zda nezaslechne vzdálený povědomý cinkot. Neslyšel však vůbec nic. Ve skutečnosti nečekal, že něco zaslechne. Mírně zafoukal větřík, prohnal se mezi stromy, rozhoupal a rozšuměl větve. Pruhy mraků plynuly k jihu za sluncem. A na východě... byl to snad výkřik, který sem zanesl vítr? Nebo jen hlas nějakého nočního dravce?

Belhal se další dva kilometry na západ, když zahlédl v moři trávy nějaký pahorek. Byl vzdálený asi kilometr a Nathan měl chuť všechno vzdát, lehnout si na zem a strávit noc přímo tady. Ale donutil se vyškrábat na kopeček a rozhlédnout se kolem dokola. Na východě, na samém okraji lesa, zahlédl - oheň? Nebyla to žádná vatra, spíš pouhá jiskřička, ale lepší než nic.

To mohla být jen Eleni! I přesNikhovo varování, že po západu slunce nezapálí žádný přátelský oheň, který by ho k nim dovedl, Eleni nejspíš udržovala malý ohníček. Povzbuzen sešplhal dolů na travnatou planinu a vydal se napříč loukou směrem k ohni. Kráčel vysokou, větrem rozvlněnou trávou pod popelavým nebem, na němž pluly cáry mraků a zářily první hvězdy, a najednou se mu kráčelo lehčeji.

Obloha... obloha byla dnes večer zvláštní. Zdálo se, že je pokryta několika pásy mraků v různých výškách, některé pluly jedním směrem a jiné opačným. Přímo nad Nathanovou hlavou se vysoko nad lesy hnaly malé černé oblačné cáry k horám na severu a rychle mizely v sametu noci.

Z planiny už nebylo oheň vidět. Nathan pospíchal a po pěti kilometrech jej opět spatřil. Po levici mu vyrostla setmělá hradba lesa a rychlý měsíc se vyloupl nad vzdáleným okrajem hor, aby mu posvítil na cestu. Strážní světlo ohně zářilo mnohem jasněji. Konečně se přiblížil na dohled tábořišti.

V místech, kde stromy uvolňovaly místo savaně, spatřil vozy a maringotky Sintanových lidí, schované pod větvemi tří mohutných modřínů. Jejich oheň byl lákavým zábleskem poskakujícího oranžového a žlutého světla na trojúhelníkovém plácku mezi stromy. Jako by Nathana vítal...

Stejně, jako uvítal ty, kteří přišli před ním!

Zpomalil, došel na mýtinu, ale zarazil se a spodní čelist mu poklesla. Ucítil puch, který silný vítr již téměř odvál pryč. Nathan si vzpomněl i na zvláštní tmavé mraky, které stejný vítr hnal nad lesy směrem k průsmyku na Hvězdné straně. Viděl, jak se dveře jedné z maringotek otvírají a zavírají ve větru, jako by protestovaly proti své samotě. To místo bylo... opuštěné?

Ne, nebylo opuštěné, bylo jen prázdné. Bez života.

Nathan se s tím nechtěl smířit. Podíval se za maringotky, kde mívala zvířata provazem oddělené ohrady. Vše bylo zahaleno ve stínu, jen oheň poblikával a svit hvězd zmatněl vanoucím větrem a uhánějícími mraky. Zvířata ležela na zemi jako nízké nehybné siluety, což bylo důkazem již samo o sobě. Dobytčata si málokdy lehají na zem a nikdy ne ve stádu...

Nathan došel k jednomu z velkých modřínů, pod nímž bylo odváté jehličí a vytvořila se samostatná mýtinka. Ale když se zde zastavil a rozhlížel se kolem, jakési odulé černé tvary se jako větrem zmítaný rákos nemotorně a s třepetáním křídel snesly na zem, do úkrytu stínu. Nathan zalapal po dechu a rychle ustoupil dozadu. Zavál vítr, rozkýval větve a Nathan se rozhlédl na všechny strany. Napjal zrak a spatřil páry očí, které připomínaly malé červené špendlíkové hlavičky. Odrážely svit ohně a zíraly na něj z okolního houští.

Jedno z těch stvoření, ať už to bylo cokoliv, se schovávalo za poraženým, rozlámaným stolem, krčilo se tam jako sup. Nathan stál bez hlesu pod velkým stromem, neschopen pohybu. Stvoření vydalo pronikavý, pištivý zvuk do okolní temnoty... a obdrželo odpověď z druhé strany mýtiny!

Nathan si s leknutím uvědomil, že je poznává -

Náhle něco skáplo dolů a rozprsklo se na Nathanově obnaženém předloktí. Sklonil hlavu a uviděl rudou skvrnu. Podobně rudá byla i zem pod jeho nohama. Zaklonil hlavu... a zahleděl se na podivné plody stromu. Za paty na něm byli pověšeni tři muži s podřezanými krky. Poslední zbytky krve jim stékaly po kymácejících se pažích a skapávaly na zem!

Obrovský netopýr Desmodus, přesycený krví, pustil vysáté tělo a snesl se na zem. Byl příliš těžký na to, aby letěl dál, plácal se na zemi a brzy zmizel z dohledu, aby se připojil ke svým kumpánům mezi stíny...

Všichni ti pekelní démoni se pak vznesli k nebi a vřískali šíleným smíchem, když se Nathan vypotácel k ohni, zdvihl hořící větev a osvítil si cestu k maringotce Nikha Sintany. Uvnitř panoval neskutečný nepořádek a vzadu za vozem... ležel Nikha s otevřenýma očima. Měl otevřený hrudník a někdo mu vyrval srdce jako pochoutku!

Nathan věděl, že se musí podívat po ostatních, pátrat po Eleni a modlit se, aby utekla do lesa. Nejprve však chtěl udělat ještě něco jiného. Modré oči se mu téměř šíleně zaleskly, když narazil na olej ve velkém kamenném kotli na zemi u Nikhova vozu. Nadzvedl víko a přičichl k němu: ořechový olej na vaření. Byla v něm i trocha česneku. Jaký div, že ho neodnesli! Donesl kotel ke stromu smrti a dopředu věděl, co provede s jeho obsahem.

Pod modřínem se více než tucet vypasených černých vampýrských nohslehů znovu slezlo na mýtince a jako ghúlové chlemtali krev, vsáklou do země. Nathan se držel vzadu a chvilku je pozoroval, bezděčně se přitom třásl hrůzou a odporem. Nakonec bez dalšího rozmýšlení vyskočil z houští na mýtinu a rozlil olej po jejím obvodu. Když kruh uzavřel, mrštil hořící pochodeň do křoví, které bylo vyschlé na troud.

Oheň se nejprve šířil pomalu, pak jej rozfoukal vítr a mohutně se rozhořel. Nakonec se zdvihl jako praskající žhavá stěna plamenů a žluté záře. Nathan musel couvnout, ale smál se, tancoval a zatínal pěsti jako šílenec, kterým se na okamžik stal. „Hořte, vy parchanti, smažte se!“ řval.

Chamtivé ohnivé jazyky už olizovaly nízké větve a netrvalo dlouho a plameny se rozšířily na celý strom. Gejzíry větrem hnaného ohně přeskakovaly z větve na větev jako ďáblíci, až se celý strom proměnil v jeden jediný plamen a pekelný žár.

Nathan stále ještě tancoval a smál se tím hlasitěji, čím víc rezavé pískání netopýrů přecházelo do jekotu. Několik z nich se chabě pokusilo masakru uniknout; ožehnutí, kouřící, se znovu a znovu snažili zvednout do vzduchu, škvířili se v plamenech a nakonec padali do výhně pod planoucí pochodní stromu. A tam shořeli...

Později se vítr otočil k jihu a zavál oheň až na savanu. Nathanovo dočasné šílenství už pominulo a vrátil se k vozům a maringotkám, které stály stranou mohutných stromů a tudíž i mimo dosah ohně. Zpočátku je plameny olizovaly a popraskal na nich lak, ale pak se jim vyhnuly a vozy zůstaly netknuté. Nathan je pozorně prohlédl... a našel, co našel.

Pak obešel trojici hořících pahýlů stromů a zčernalou hromadu podrostu a vydal se do lesa. Věděl, že riskuje a vítr se může snadno opět otočit, ale musel začít hledat. Hledal, našel a strávil notný čas nošením svých nálezů k očistnému ohni. Ne že by se z těch dětí někdy staly upíři - ostatně z většiny z nich zbyly jen kousky a zbytky - ale připadalo mu, že by to měl udělat. Věděl, že Lardis Lidesci by tak učinil bez váhání.

O Nikhovy muže, kteří vykrváceli na stromě, se už postaral oheň. Stále ještě doutnali jako rozteklé svíčky tam, kam spadli. A teď se k nim přidal i jejich vůdce, Nikha.

Nakonec se Nathan musel postarat i o ženy. Tahal je z různých míst, každou zvlášť. Byly pokousané a znásilněné. Ne, ještě hůř, byly ohavně zprzněné a pak vysáté. Dvě měly rozmačkané lebky, snad po těžkých úderech, zatímco zbylé dvě včetně Eleni...

Nathan dokázal jen zděšeně a nevěřícně potřást hlavou. V levých částech hrudníků mezi prsy měly otvory velikosti pěsti, kudy jim někdo, či spíš něco vrazilo ruku do těla a vyrvalo srdce. Ne aby je zabil, ale aby je omráčil, protože i teď ještě byly živé nebo nemrtvé.

Nebylo jediného důvodu odkládat to, co musel udělat. Ani kvůli Eleni - obzvlášť kvůli ní! Lardis Nathanovi ukázal, co má dělat, a teď to bylo jen na něm. Udělal to tedy, i s Eleni. Náhle ucítil něčí pohled. Byl to jediný člověk, jenž přežil, chlapeček, který byl u řeky na rybách. Teď stál na hranici světla ohně a tmy, vychrtlý jako duch, s prázdnýma očima a propadlými tvářemi, bledými jako křída.

Nathan na něj promluvil, ale chlapec ho nevnímal. Šel k němu, vzal ho za ruku, ale hoch, pouhé dítě, vycenil zuby a zavrčel na něj. Nathan lehce couvl a pak začal chlapce velice pečlivě prohlížet. Nenašel však na jeho těle stopu, modřinu ani žádný vpich. Bylo možné, že měl jednoduše štěstí? Jestli se život poznamenaný takovou prožitou událostí dal vůbec nazývat štěstím...

Nakonec ho tam Nathan nechal stát a dívat se, jak hoří celý jeho svět. Z jedné maringotky vytáhl přikrývku, poodešel za okraj spáleniště do savany a ulehl ke spánku v malé prohlubni v zemi. Později se probudil a uviděl chlapce stát na stejném místě, kde ho opustil. Přemýšlel, jestli na něj nemá zavolat, ale pak si to rozmyslel. Ponechal chlapce jeho žalu a opět usnul.

O osm hodin později se vítr úplně utišil, z ohnišť se už jen kouřilo a z modřínů zbyly zčernalé kmeny na okraji lesa. Po chlapci nebylo nikde ani památky. Nathan vstal a vrátil se ke spáleništi podívat se, kam zmizel. Přitom si vzpomněl, co ho tady uvítalo poprvé, a rovnou pohlédl nad sebe. A opravdu, chlapec tam visel, chladný a mrtvý.

Nebyla v něm jediná známka života - žádného života, ale Nathan ho tam nemohl nechat viset napospas vránám. Natáhl se, chytil ho za nohy a zavěsil se na něj plnou vahou svého těla. Mohlo se to zdát jako krutost, ale Nathanovi už docházely síly a určitě mu už žádné nezbývaly na to, aby vylezl na strom. Ale i tak to mělo účinek - tenký provaz se přetrhl a chlapec se žuchnutím dopadl na zem.

Nathan musel zapálit ještě jeden oheň...

Uprostřed dlouhé noci pod studeným leskem hvězd se Nathan zabalil do přikrývky a zamířil na jih napříč savanou. Za sebou nechal hořící pohřební pyramidu a ani jednou se neohlédl zpátky. Nevzal si s sebou nic jiného než přikrývku a šaty, které měl na sobě. Na levém zápěstí měl kožený pásek s poloviční smyčkou, podle kterého jej matka v tom jiném, dávném světě a čase dokázala poznat i za nejtemnější noci. Tento proužek kůže byl jeho znakem, památkou a symbolem osobnosti, a proto si jej ponechal na ruce po celé dětství. Jak jeho zápěstí sílilo a měnilo se z dětského na chlapecké a konečně pak na mužské, musel kůži povolovat. Nestor si svůj hladký, neohnuty proužek kůže také ponechal... i když na bratra už Nathan nemyslel. Vnímal ho jen jako nějakou ozvěnu myšlenek.

V hlavě toho ostatně mnoho neměl. Jen tváře mrtvých: matky, Miši, Nikhy Sintany a jeho Kočovníků, Eleni. Všechny však postupně bledly, jak se je jeho mysl naučila vymazávat. Někdy byla totiž vzpomínka na tvář nebo na událost z minulosti příliš bolestná. Nathan došel do stadia, kdy ho bolely už všechny vzpomínky. Jak zvláštní, napadlo jej, člověk bez minulosti nemá na čem budovat svou budoucnost. Proto také kráčel napříč savanou k pustinám. Už si žádnou budoucnost nepřál.

Když se unavil, posadil se na zem á vyčerpaný, hladový a žíznivý nakonec usnul. Věděl, že zatímco únava ho nezabije, stesk nejspíš ano - všechno to, o co přišel a o co teď připravoval sám sebe. Tak si to přál a tak to mělo být. Necítil žádnou hořkost a nezdálo se mu, že by něco vzdával. Vlastně nikdy nic nezačal, a tak neměl co dokončit, kromě svého života. A ani to nemusí být úplný konec. Ze všech žijících lidí věděl jen Nathan, že smrt je vlastně nový začátek. Možná že až jeho tělo zemře, promluví s ním ti, kteří odešli dávno před ním, a vysvětlí mu věci, kterým za života nerozuměl. Přemýšlel, jestli bude moci mluvit se svou matkou a se všemi, které ztratil. A kdyby ani tam nenalezl mír a nějaké poslání, existují ještě jiné světy?

Dávno minul poslední chomáče uvadající trávy a jas hvězd začal blednout. Na obzoru se objevil první proužek denního světla. Namířil si to přímo k němu. Kamenitá půda se mu pod nohama změnila v písek a slunce se pomalu vyhouplo nad obzor. Nathan pokračoval dál k jihu. Brzy mu začalo být teplo, pak horko a nakonec se začal potit. Už mu to bylo jedno. Bylo to jen další nepohodlí, na které si stejně už zvykl. Tohle mělo alespoň být tím posledním.

Dorazil ke kamenným útesům z pískovce, vypínajícím se nad pouští a konečně se ohlédl za sebe, odkud přišel. Neviděl nic jiného než písek a snad jen v obrovské dálce na mihotavém okraji světa, kde se oslepující modř slévala se třpytivou žlutí, zahlédl tmavou skvrnu. Předělové pohoří? Pravděpodobně. Nathan však před sebou měl svou vlastní hranici, kterou chtěl překonat. A za ní pak byla už jen jedna jediná překážka...

Pískovcové útesy byly vysoké a strmé. Nathan by je nedokázal zdolat, a tak seje rozhodl obejít a pokračovat dál ke slunci a ke svému nevyhnutelnému konci. Obrátil se k východu, ušel asi dva kilometry v chladném stínu úbočí, až dorazil k obrovské puklině, která útes postupně měnila v otevřenou soutěsku. Možná, že na jejím konci bude možné vyšplhat nahoru. Vstoupil do průrvy a šel podél její stěny kilometr až k zadní stěně, tu v půlkruhu obešel a nakonec se podél druhé vrátil opačným směrem zpátky ke vchodu. Žádnou cestu nahoru nenašel. Co na tom však záleželo? Tady může zemřít stejně dobře jako někde jinde.

Ještě nikdy v životě neměl tak velký hlad a žízeň. Kdyby našel něco k jídlu, hned by to snědl, a kdyby vypátral vodu, okamžitě by se napil. Jak jinak! Široko daleko však nic nebylo. A na cestu zpět k lesům Sluneční strany už nemohl ani pomyslet. Slunce by ho do hodiny sežehlo, srazilo na zem a ještě před polednem vysušilo na pouhý věchýtek. Tak to však plánoval.

Nathan postával ve stínu útesů na východním okraji soutěsky a rozhlížel se kolem sebe. Po strmé skalní stěně stoupala až do její první třetiny šikmo nahoru jakási úzká římsa či rozsedlina. Zastínil si oči a v místech, kde se rozsedlina vytrácela, spatřil vchody do mnoha jeskyní, vyhloubených ve skále. Možná to bylo dílo přírody, vytvořené vodou přede dvěma či třemi tisíci let, kdy soutěska tvořila koryto mohutné řeky. Nebo tyto jeskyně vytesali lidé v dobách, kdy byla poušť obyvatelná. Teď v nich nejspíš bydleli jen štíři a ještěrky. Když o tom Nathan přemítal, jeho myšlenky byly jen napůl vědomé a necítil při nich žádnou zvědavost. Byly pouhou bezděčnou činností lidského mozku, který i přes všechna traumata stále ještě fungoval. Takže i když se zaobíral původem těch zvláštních jeskyní a ,přemýšlel´ nad jejich významem, ve skutečnosti ho to vůbec nezajímalo. V žádném případě to nemohlo nic změnit na jeho plánech.

Jeho plán byl prostý. Chtěl zemřít.

Nathanovi začala být ve stínu zima a zatoužil umřít v teple. Vyklopýtal z chladu útesů do planoucího slunce a zůstal zde stát, dokud mu žár nepronikl až na kost. Pak se vrátil zpět do stínu, zabalil se do přikrývky a ulehl. Usnul s kamenem pod hlavou namísto polštáře.

S trochou štěstí se snad už neprobudí, ale pokud ano... doufal, že to bude už jen bezbolestné a konečné delirium.

Nathan opět snil o číselném víru. Plul prázdným, černým prostorem, když k němu náhle přilétl vír a smetl jej s sebou do jiných míst. On už však byl rozhodnut zůstat zde a zemřít. Slyšel hlasy svých vlků, jak na něj volají z rotujícího jádra číselného víru, ale byly příliš vzdálené a hluk do sebe narážejících rovnic a měnících se vzorců byl příliš hlasitý. Nemohl slyšet, co mu říkají. Něco o Miše? O jeho matce? O smrti?

Nathan se domníval, že ho litují. To mu však bylo k ničemu. „Já vím,“ zavolal do spirály a doufal, že jej uslyší a nechají ho v klidu zemřít. „Vím, že jsou mrtvé. Je to v pořádku. Já... už jdu také za nimi.“

Hlasy vlků zněly stále neklidněji, zoufale, téměř zlostně, a utrhovaly se na něj. Ale proč? Považovali ho snad za zrádce? Nebo se zlobili, protože jim odmítal porozumět? Ať už to bylo cokoliv, číselná spirála se přestala snažit strhnout Nathana s sebou, rozsypala se a rozložila na zlomky, které byly strženy do vlastního jádra. Dočista zmizela a ponechala Nathana o samotě, v mrákotném snění.

I když možná ne tak úplně o samotě.

Slyšel jsem tě snad právě mluvit... mluvit s vlky? Otázka Nathana polekala. Tak silně, že se probudil a prudce se posadil. „Cože?“ rozhlížel se kolem sebe pod stěnou útesu. Jeho zkracující se stín mu prozradil, že spal sotva hodinu. Hlas zněl jako skutečný a přicházel odněkud z blízkosti. Nathan byl přesvědčen, že se někdo schovává za balvanem poblíž. Nebo to bylo možná konečné delirium, ve které doufal. Znovu se zeptal, i když už ne tak vzrušeně, hrdlem suchým jako sama poušť: „Cože?“ Ale mluvil nejspíš jen sám k sobě, nikdo tam nebyl.

Ach, ale samozřejmě že tu někdo je! Ten hlas zněl Nathanovou myslí, jako by přicházel ze stejné blízkosti jako předtím. Vlastně je nás tady mnoho. 

Mnoho..? Nathanovi se naježily krátké světlé vlasy v týlu a naskočila mu husí kůže. Teď už věděl, o co se jedná a kde nejspíš je. Samozřejmě, v jiném světě zvaném smrt je mnoho lidí. Jejich víc než všech živých na celé Sluneční straně. Byla to Velká většina!

Takže ty jsi mrtvý? vyzvídal hlas zmateně. Jestli ano, pak je to velmi zvláštní. Nezdáš se být mrtvý. Ale na druhou stranu nevím, jak bys mohl být živý. Ještě nikdy jsem nemluvil s živou bytostí. Myslím tedy samozřejmě od té doby, co už sám nejsem mezi živými. 

Nathan se pomalu a bolestivě zvedl na nohy. Zdálo se mu, že z něj vyprchala veškerá energie. Cítil bolest, prázdnotu skutečného hladu a vyprahlost žízně. To ho nakonec zabije: žízeň. Ještě však nebyl mrtvý, pouze blouznil. Musí blouznit, co jiného. Dobře věděl, že se mu mrtví vyhýbají. A přesto tu byl jeden, který k němu mluvil beze známky strachu či studu. Bylo to jen splnění jeho tajného přání, nic víc.

Možná pro nás pro oba, souhlasil onen hlas.

Nathan cítil, že má uvnitř hrdlo citlivé jako čerstvě obnažené maso. Popraskané rty mu začaly natékat. Zkusil promluvit: „Také jsi toužil mluvit s mrtvými?“ Ale vyšly z něj jen první tři slova. Na tom však nezáleželo, jeho myšlenka stačila sama o sobě.

Jestli jsem si přál mluvit s mrtvými? Ne, to už teď mohu dávno. Jsem jedním z nich, a proto s nimi mohu samozřejmě i mluvit. Ale být schopen mluvit s někým ze živých... ach, to je opravdu skvělý dar!

Nathan se posadil na kámen a pomyslel si: Už blouzním! 

Ale já ne, řekl opět ten hlas. A myslím, že ani ty neblouzníš. Určitě nejsi mrtvý. Takže kdo jsi? 

Nathan se podíval sám na sebe. Jasně viděl, že má stále skutečné tělo. Byl reálný. Jen ten hlas v jeho hlavě nebyl skutečný. Hlavně on by měl tedy říct, co je zač.

Tak především jsem Thyr, řekl hlas náhle. Ale vidím, že pochybuješ o mé existenci. Myslíš si, že jsem jen výplodem tvé fantazie. Nathan se přinutil spolknout slinu, aby si navlhčil hrdlo.

„Ty se jmenuješ Thyr?“

Mé jméno je tajemstvím pro každého, kdo není Thyr. Patřím ke kmeni Thyrů. Jsem - nebo byl jsem - příslušníkem pouštního národa. A to ty nejsi. Myslím i že jsi Szgany, z lidu lesů a kopců. To jediné můžeš být. Kdybys byl Vampýr, slunce by tě už dávno roztavilo. A trogové také spíš vyhledávají tmu. Tak jak se tedy jmenuješ? 

Nathan se znovu rozhlédl kolem sebe a ujistil se, že na něj nikdo nezkouší nějaký trik. „Jmenuji se Nathan,“ odpověděl konečně spíš sám k sobě než k nějaké nehmotné existenci a pomyslel si: Je divné existovat a nemít tělo. Nahlas však pokračoval: „Nathan Kiklu, z Lidesciho Szganyů.“

Tys sem přišel zemřít? Ach ano, vím to! Naslouchal jsem tvým myšlenkám už delší dobu. Ale když jsi mluvil s vlky, kteří jsou tak daleko... bylo mi jasné, že s tebou musím mluvit. Jsi Szgany, ale máš v sobě skryté thyrské schopnosti!

Schopnosti? Podivil se Nathan.

Můžeš mluvit v myšlenkách s jinými bytostmi - ovládáš telepatii!

„Nebo spíš mumlat a bručet si sám pro sebe,“ řekl Nathan nahlas a hořce potřásl hlavou. „Blouznit, nebo už přímo šílet!“ Zároveň však věděl, že hlas má částečně pravdu. Jak často jen naslouchal šepotu mrtvých ve svých snech, a někdy i když byl vzhůru! A jeho pouto s Nestorem? Nebo to snad bylo také šílenství?

Na to hlas odpověděl: Jsem podle tebe také šílený? 

„Šílený ne,“ zavrtěl Nathan hlavou. „Jen ne skutečný. Jsi pouhý přelud, sluneční opar, halucinace. Když jsem byl dítě a snědl jsem jedovaté houby, viděl jsem věci, které neexistovaly. A teď když jsem hladový, žíznivý a je mi vedro, zase slyším věci, které neexistují.“

Mýlíš se, řekl ten druhý. Můžu ti dokázat, že existuji. A i kdyby ne, můžu alespoň dokázat, že jsem kdysi existoval. 

„Nemusíš nic dokazovat,“ zavrtěl Nathan hlavou. „Jen chci, abys odešel. Musím usnout a už se neprobudit.“

Och, to budeš moci už brzy udělat, když mě nenecháš, abych ti pomohl!

Nathan začal být sobě navzdory zvědavý. „Proč bys mi chtěl pomoci? Copak pro tebe něco znamenám?“

Spásu! odpověděl hlas okamžitě. Zázrak! Světlo v temnotách smrti! Možnost vyměnit si myšlenky, znalosti a příběhy s živými Thyry. To pro mě znamenáš! Před tebou bylo mnoho těch, kteří mluvili s mrtvými. Žili na Hvězdné straně a mluvili s duchy Szganyů a trogů. Nikdy sem však nedošli a nakonec ani nemohli. To už z nich byli Vampýři! 

Nathan přikývl. „Slyšel jsem o tom. Nekromanti se prý mezi Vampýry občas vyskytují.“

Cože? Zděsil se hlas. Ne, ne, to ne! Ti, o kterých mluvím, s mrtvými jen mluvili, nikdy je nemučili. Mrtví je měli rádi! 

Oblíbenci mrtvých? Neslyšel tohle už náhodou? Snad od Lardise Lidesciho v souvislosti s jistými pekelníky, které znával? Starý Lidesci však nikdy nebyl dostatečně konkrétní, pokud šlo o Obyvatele a jeho otce, a mluvil o nich vždy tlumeným hlasem. Toto téma by Nathana zajímalo, ale náhle...

Náhle se mu všechny smysly roztočily ve víru. Zmocnila se ho závrať, zavrávoral a s žuchnutím se posadil na zem. Vybavil si sám sebe, jak stojí pod vodopádem a nechává po sobě volně stékat vodu. Byla to naprosto mimovolná myšlenka, touha po dávných, nenávratně ztracených požitcích. Bylo jasné, že si jeho umírající mysl v důsledku absolutního strádání vytváří falešné představy pohodlí. Až na to, že v Nathanově případě se jeho mysl zřejmě rozhodla vyvolat samotného ďábla, aby jej mučil!

Takže zpátky k odpovědi, kterou právě od něho - a čeho vlastně? Duševního klamu? - dostal. Nathan se chraptivě zeptal: „Proč tě tak vyvádí z míry představa živé bytosti mučící mrtvé? Cožpak nevidíš, že jsi teď vše obrátil naruby? Teď mrtvý mučí živého. Kdyby nebylo tebe, právě bych spal svůj poslední spánek a umíral. Ale ty mi v tom bráníš, prodlužuješ to a činíš mnohem horším.“

Nathanova rozhodnost toho druhého vyděsila. Co tě k tomu přivedlo? Život je tou nejdražší věcí, kterou má každá živá bytost. A ty, tak mladý, se ho chceš vzdát? Zříkáš se veškeré své pozemské zodpovědnosti? Pak tě musím varovat, Nathane. Vzdej se svého místa mezi živými, vyber si dobrovolně zbytečnou smrt, ale u Velké většiny útěchu nenajdeš. Co tak strašného tě sem přivedlo? 

Nathan si ukryl hlavu v dlaních a zrak upřel na písek pod chodidly. Navzdory všemu se mu nedávné události promítaly v hlavě a jeho inkvizitor je mohl vidět.

Po chvíli řekl: Thyrové nikdy neprahli po pomstě. ,Hlas' byl najednou tišší. Když nám něco ublíží, vzdálíme se a už se k tomu nikdy nevracíme. 

„To bych udělal také,“ odvětil Nathan, „kdybys mne nechal.“

Ale Szganyové (hlas jeho slova ignoroval) mají v sobě hluboko zasetou touhu pomstít se nepříteli. Přesně takovou jsi měl v sobě i ty. Co se s ni stalo? 

„S mojí přísahou, že budu bojovat proti Vampýrům? Nejspíš jsem si uvědomil, jak je zbytečná. Jsou nezničitelní. Ale jsem Szgany a už jsem dovolil, aby ve mně ta přísaha odumřela. Teď bych ji i já sám rád následoval do zapomnění. Nebude to žádná velká ztráta, protože k čemu je muž, který nedrží vlastní slovo?“

Sebelítost? (Hlas nejspíš potřásl odmítavě svou nehmotnou hlavou.) Tak jako tak jsi na omylu. Že bys nebyl žádnou velkou ztrátou, říkáš? Musíš mi věřit, když ti řeknu, že bys byl tou největší ztrátou ze všech! Pokud jde o Vampýry, nejsou nezničitelní. Už jednou, kdysi dávno, byli mnozí z nich zničeni. A to lidmi, jako jsi ty. A... všiml jsem si, že... že to, co bylo v nich, je také v tobě! Myslel sis, že mluvím o nekromancii, ale to se pleteš. Nekromanti vždy byli a vždy také mezi Vampýry budou, to je pravda. Existovali však před tebou i lidé, kteří s mrtvými rozmlouvali, Nathane! Byli to obyčejní lidé, určitě ne nekromanti! Ani ty nejsi nekromant. Ty jsi nekroskop! 

Nathan se vzdal pokusů odpovídat nahlas. Ani nemusel. Nekroskop? To slovo neznám. 

Ani já jsem ho neznal! Je to jedno z jejich slov. Tak jako já jsem Thyr, ty jsi Szgany a velcí upíří vládci jsou Vampýři, oni jsou nekroskopové. A takový jsi i ty. Význam tohoto slova je jednoduchý: můžeš mluvit s mrtvými. Já sám jsem toho jasným důkazem.

Tak proč mi neodpovídají? Nathanova otázka byla naprosto logická. Myslím tím Szganye, samozřejmě. Proč mi mrtvi mého lidu neodpovídají? 

Možná, že jednou nadejde ten správný čas a budeš se jich moci zeptat, odpověděl hlas. Někteří z tvých lidí se mnou čas od času hovoří, nebo alespoň ti, kteří mají své hroby. Vy Szganyové máte zvláštní způsoby. Spálili jste tolik svých mrtvých. Když jsou zpopelněni, je to o mnoho těžší. A ještě víc, když je jejich popel rozprášen. Možná proto tvoji lidé rozhazují popel upírů, aby jim sebrali i tu nejmenší šanci na život v podsvětí. 

„Asi ano,“ odpověděl Nathan zamyšleně a vrátil se k fyzickému hlasu, který se mu zdál přirozenější. „Co se tedy děje s Thyry, když zemřou? Jaký je jejich úděl?“

Nedávají nás do temné země, ale vyzdvihuji nás, řekl hlas. Ani nás nijak nerozptylují, ale naopak nás dávají dohromady. Nakonec z nás zbude jen prach, ale to trvá dlouho a dlouho... Odmlčel se a po chvíli si povzdechl: Vidíš! Důkaz, že jsi nekroskop! Položil jsi otázku, na kterou je odpověď velkým tajemstvím a já jsem ti i přesto bez vytáček odpověděl. Prostě vím, že jsi dobrý člověk a nikdy bys mě ani mé znalosti nezneužil ke zlým činům. 

„Jaké znalosti?“

O místě posledního odpočinku Thyrů.

„Ale ty jsi přece nic neřekl. Jen to, že jsou vyneseni nahoru místo toho, aby byli ukládáni dolů. Vždyť ti ani nerozumím.“

Kdybys chtěl, rozuměl bys, trval na svém hlas. Vy Kočovníci žijete na povrchu země, v lesích a kopcích Sluneční strany. Když umřete, uloží vás pod zem. Nebo spíš ještě donedávna vás ukládali pod zem. A činili by tak i teď, kdyby Vampýři odtáhli nebo byli zničeni. Trávíte svůj život na vzduchu a na světle, zatímco vaši mrtví v zemi a v temnotě. Mezi Thyry je to přesně naopak. My žijeme - 

„- v zemi?“ dokončil za něj Nathan. „A vaši mrtví... kde?“

Už jsi to místo viděl, odpověděl hlas pietně. Určitě alespoň jedno z nich. Jedno z mnoha takových míst. 

V Nathanově mysli se vynořil obrázek, který okamžitě rozpoznal. Pohlédl nahoru na schodiště vytesané do pískovcového útesu a na ponuré vchody jeskyň vedoucí do neznámých temnot. „To jsou thyrské hrobky?“

Ano a je to i něco víc. Je to zároveň místo, kde se náš svět setkává s vaším.

Nathan opět nepochopil. Přemýšlel o tom, co už věděl o pouštních národech. Vlastně věděl jen velmi málo. Jen to, že je považovali za primitivní nomády, kteří se toulají na okraji Žhavých pustin a čas od času vstoupí na savanu, aby obchodovali se Szganyi. Vždy se mělo za to, že žijí nad zemí, snad v jeskyních nebo ve stanech, ale jak je vidět... Konečně se vzpamatoval. Aniž by si to vůbec uvědomil, najednou všemu uvěřil.

Věříš tedy, že jsem opravdu nehmotná mysl? Že jsem kdysi býval skutečný? Cožpak jsem ti neříkal, že ti to dokážu? Důkaz leží tam nahoře.

Nathan byl v pokušení úplně uvěřit, ale pořád byl trochu nedůvěřivý. Byla to opravdu duše mrtvé bytosti, nebo jeho vlastní mysl, která se ho jen snažila vyprovokovat ke zbytečnému pokusu zachránit si život?

„Snažíš se mi tvrdit, že tam nahoře jsou tvé kosti, tvé pozůstatky?“

Ano.

Ačkoliv ho to stálo velké úsilí a bylo to zřejmě naprosto zbytečné, Nathan se znovu postavil na nohy. Věděl, že vystoupit po pískovcových schodech nahoru bude ještě těžší, přesto došel k patě útesu a zadíval se nahoru, k otvorům jeskyní.

To místo je posvátné, vydechl hlas v jeho mysli. Jen běž a mí lidé už budou vědět. Nakonec se na tebe přijdou podívat. Tak se můžeš zachránit. 

„Ale pokud je to místo posvátné,“ namítl Nathan a dál pozoroval příkrou stěnu, „nejspíš mě zabijí, ne?“

Thyrové nezabíjejí.

„Pak mě tedy vyženou nebo mě vynesou do pouště zemřít.“ S pocitem závratě rychle zavřel oči a přitiskl se ke kolmé stěně.

Pak na tom nebudeš hůře než teď, odpověděl hlas ponuře. Proto jsi sem přece přišel. S vědomím, že jeho odpověď zní příliš krutě, dodal: Nic zlého ti neudělají, pokud jim řekneš, žes se mnou mluvil, a vyřkneš moje tajné jméno! 

Nathan byl ve třetině výstupu a namáhavě vlekl své ztuhlé nohy po prastarých schodech. Římsa byla úzká a pískovec nebezpečně zvětralý. Jedno uklouznutí... a všechno by ztratilo význam. „Ale já ještě neznám tvé tajné jméno,“ řekl.

Rogei. Rogei. Teď už je znáš.

„Dost mi důvěřuješ,“ řekl Nathan. „Možná víc, než já důvěřuju sám sobě. Ale děkuji ti Rogei, že jsi mi řekl své tajné jméno. Můžeš mi však také říct, proč je tajné?“

Je to náš zvyk, Nathan vycítil, že opět pokrčil rameny svého nehmotného těla. Během života jsou všichni Thyrové telepati. Nejen mezi sebou, někdy také s pouštními zvířaty. Někdy můžeme dokonce slyšet i některého ze Szganyů, když má tak nadanou mysl jako ty, Nathane. A často slýcháváme ječivé myšlenky Vampýrů! Na rozdíl od Szganyů se jich však nebojíme. Ještě nikdy do těchto končin nezabloudili. Žijeme příliš blízko slunce. Jsme telepati a máme otevřené mysli, ale i tak zůstáváme uzavřeni sami do sebe. Naše tajná jména známe jen my sami a naši nejbližší. Kdo nezná tvé jméno, nemůže ti slídit v myšlenkách. Proto zůstáváme individualitami. Takový je náš zvyk. Lépe to vysvětlit neumím. 

„Myslím, že rozumím,“ řekl Nathan. „Vaše tajná jména vám chrání soukromí.“

Přesně tak. Ale... buď opatrný!!!

Skoro na samém vrcholku útesu se Nathanovi svezla noha a málem spadl dolů. Zachytil se za pískovcový výběžek skály, počkal, až získá rovnováhu, a přitiskl se ke stěně. Rogei vydechl úlevou, i když už neměl plíce: Snažíš se k smrti vyděsit mrtvého? 

Nathan zavrtěl hlavou. Stále se třásl, ale postupně se napřímil. „Nemusíš, nemusíš... se o mě bát, Rogei,“ vydechl a pak zmučeně zasípal: „Vidíš, co jsem udělal? Sám jsem zabránil vlastnímu pádu. Ani ne před hodinou jsem chtěl zemřít a byl bych rád, kdybych spadl. Ale po našem rozhovoru - možná, že má můj život přece jen nějaký smysl. Teď už nechci zemřít. Doufám, že svými skutky dokážu, že jsem života hoden.“

Pro můj účel jistě! odpověděl mu ten druhý horlivě. Protože skrze tebe - jedině skrze tebe, Nathane - mohu mluvit se svými dětmi, s jejich dětmi a zjistit, co se s nimi děje ve světě živých. Budu mluvit se všemi Staršími svého lidu a řeknu jim pravdu o posmrtném životě. Zatím se mohli jen domnívat, ale důkaz neměli. Teď ho budou mít! Mohu jim prozradit tajemství tohoto místa, a až nastane jejich čas, nebudou se muset bát. A to vše skrze tebe, Nathane, jen skrze tebe! 

Nathan se konečně dostal na horizontální část římsy a stoupl si do vchodu první jeskyně. „Tajemství? Tajemství smrti? Ale... co se o ní ještě můžeme dozvědět? Co vlastně mrtví dělají v posmrtném životě? Nemají tělo, nemůžou se hýbat, jsou zkrátka odsouzeni k věčné temnotě.“

V tom právě spočívá to tajemství! odvětil jeho mrtvý přítel. Jsi nekroskop, a proto ti to můžu prozradit. Musím, protože komu jinému bych to mohl říct? Ach jak moc jsem toužil někomu to prozradit! Tak poslouchej: 

Čím člověk byl, co si myslel a co dělal ve svém životě, tím také je dál, to si i myslí a to dělá po smrti. Vypravěči vymýšlejí nové příběhy, ale mohou je vyprávět už jen mrtvým. A jak pěkné příběhy jsem tady slyšel, Nathane! Velcí myslitelé a filozofové, jako jsem ve vší skromnosti i já, pěstují i nadále své myšlenky, víru či logické závěry a sdílejí své názory s ostatními stejného zaměřeni. Mystikové mezi námi se zaobírají nejhlubšími a nejdelikátnějšimi myšlenkami ze všech a nesmíme je vyrušovat, když se jejich mysl toulá daleko za hranicí světa, tedy když jsou ztraceni ve svých hypotézách. Mám přítele, který za života vyráběl kožené nádoby na nošení vody ze studni. Teď navrhuje úžasné stroje, které by dokázaly rozvádět vzácnou vodu podzemních řek kanály pod poušti!

„Opravdu znáš svůj cíl,“ řekl Nathan. „A také ho dosáhneš.“

Ale co je to za významné činy, když nepřinášejí žádný užitek? dovedl hlas svou myšlenku do konce. Cožpak to nevidíš? Skrz tebe můžeme předat svá tajemství všem, které jsme opustili! Zůstávají tajemstvími jen proto, že je nemůžeme nikomu říct. Také ty bys mohl mít svůj cíl a touhu dosáhnout jej. 

Nathan vešel do nitra první jeskyně. Byla to zatím jen úzká chodba s nízkým stropem, takže se musel sehnout. Uvnitř byla tma a chlad. Nejistě se zastavil a cítil Rogeie, jak se skrze něj rozhlíží, podobně jako se jeho očima díval kdysi Nestor.

Zastav! varoval jej hlas. Toto ještě není Jeskyně předků. Vstup do ní je z vedlejší jeskyně. Poznáš jej podle výzdoby. 

Nathan vytápal pozpátku ven z jeskyně na sluneční světlo. Byl nesmírně unavený a mučila ho žízeň. Každý sípavý nádech ho připravoval o poslední vlhkost v hrdle i v celém těle. Otočil se a podíval se dolů na dno rokle... to byla chyba! Svět se s ním roztočil a Nathan dostal nebezpečnou závrať. Rychle padl na všechny čtyři a čekal, až znovu získá rovnováhu. Zbytek cesty po okraji římsy ke vchodu do nelidského chrámu překonal po čtyřech.

Nelidského? zeptal se Rogei. Ano, Szganyové nás takto kdysi nazývali. Mysli si, že ze všech myslících bytostí jsou jen oni skuteční lidé. Nathan vycítil, jak pokrčil rameny. Ale totéž si o sobě myslí i trogové. A mám pocit, že i Thyrové. Všechny rasy mají svou vlastní pýchu. Jenže pýcha je jen jedna vlastnost, a my máme společného mnohem víc. Jsme rozdílní proto, že od samého počátku jdeme různými cestami. 

Nathan už nemohl mluvit, a tak za sebe nechal promlouvat své myšlenky. Nechtěl jsem se tě dotknout, řekl, ale nemohl jsem si pomoci. Slyšíš všechno, co si pomyslím! Není nic, co bych před tebou ukryl. 

Vycítil, že Rogei chápavě přikývl. Já vím, zdá se ti to nespravedlivé. Ale já se se svou telepatií už narodil a cvičil se v ní celý život, zatímco ty ji máš ještě neotesanou. Také jako nekroskop jsi nováček. Ale všechny tyto schopnosti časem vybrousiš. 

Nathan si téměř hořce odfrkl. Dejme tomu - pokud bude čas na mé straně! 

Rogei cítil Nathanovy tělesné potřeby. Jídlo tady žádné není, ale voda... snad trochu, ale musíš se k ní dostat. 

Tady uvnitř? Nathan nahlédl do další jeskyně, mnohem větší, než byly ty předchozí.

Asi, ale hodně hluboko a daleko. To předsmrtné blouznění, které sis tak přál, ti je teď mnohem blíž, zoufal si Rogei. Cítím, jak se tvůj plamínek chvěje. 

Byla by škoda, pomyslel si Nathan horečně, umřít teď, když už se mi nechce! Znovu vstal, opřel se o vchodovou klenbu jeskyně a pátral roztěkaným pohledem po vytesaných zvětralých ornamentech. Basreliéfy byly staré jako sama poušť a písek je skoro úplně vyhladil, ale Nathanovy chvějící se prsty mohly stále ještě cítit jemné rysy v kameni.

Pocítil úctu, která se vyrovnala jen pocitu, když stál na okraji kráteru Brány na Hvězdné straně. Jeskyně dýchala starobylostí. Odkudsi z hlubokého nitra k němu chladivý závan větru zanesl nepříjemný zápach a jemný náznak... vlhkosti?

Ano, voda, ale je hluboko dole, řekl opět Rogei. Až za Jeskyni předků. Vejdi, nekroskope Nathane Kiklu. Vítáme tě. 

Z jakýchsi ukrytých vnitřních zásob v hrdle vyždímal Nathan poslední kapku slin a zasípal: „My? Kolik vás je? A proč jsi se mnou doposud mluvil jen ty?“ Dobelhal se z oslňujícího slunečního světla do chladného stínu a na chvíli nic neviděl. Potom však rozeznal, že se před ním do hluboké tmy rozbíhá množství chodeb.

Když jsme vycítili tvou přítomnost a uslyšeli tvé myšlenky a sny (odpověděl Rogei z mnohem větší blízkosti) a když jsme slyšeli, jak mluvíš s vlky, kteří byli tak daleko, a nemohl to tedy být jen sen, rozhodli jsme se vybrat mluvčího. Jevil ses nám jako Szgany, a jelikož jsem ve svém životě občas s takzvanými Kočovníky jednal, byl jsem tím poctěn já, Rogei.

Nathan zavrávoral dopředu, až málem upadl. Pak přikázal svým nohám kráčet dál a motal se a klopýtal vysokou, širokou chodbou. Zdálo se mu, že pluje od stěny ke stěně a má náhle zvláštně lehké tělo. Věděl však, že ve skutečnosti umdlévá a každý krok může být jeho posledním.

Mám pocit, že... že bych si teď měl odpočinout, pomyslel si. Myslím, že bych si potřeboval pořádně odpočinout. Ale bojím se to udělat. 

Pak to nedělej! Rogeiův hlas se zachvěl úzkostí. Poslouchej nás. Smrt sice není poušť, jak si živi lidé myslí, ale i tak je život v porovnání s ní oázou! 

Nathan blouznivě přikývl. Ale má oáza už vysychá. 

Chodba se rozšířila a brzy se z ní stala jeskyňka a nakonec velká síň. Nathan vkročil do světla, padl na kolena do navátého písku a začal se kolébat. Klečel na zemi se svěšenými rameny a hlava se mu kymácela ze strany na stranu. Věděl, že může být jedině v Jeskyni předků, v thyrském mauzoleu. Při prvním pohledu mu bylo jasné, že to je určitě to nejhonosnější mauzoleum, jaké existuje.

Zaklonil hlavu a podíval se nahoru.

Přes celý pískovcový strop, ode zdi ke zdi, byl v prasklině zasazen bílý křemen, jakoby vytesaný ze světla. Nathanovi připomínal přimhouřené kočičí oko. Jeskyně byla rozpolcená po celé šířce a prasklina se zdála být obrovská, ale proudění vzduchu po všechna ta staletí zaplnilo všechny drobné otvory krystalky, které stěnu ještě více vyztužily. Ze stropu visely krystalické stalaktity a ze země vyrůstaly jako svítící svíce zářivé stalagmity. Po celém obvodu jeskyně ležely ve výklencích a nikách, na policích a římsách vytesaných do skály, mumie předků Thyrů a prázdnými očními důlky zíraly na Nathana.

„Tak jsem tady!“ zasípal, svalil se na záda a poddal se tajuplnosti okolí bez dalších otázek.

Rogei řekl hlasem plným úzkosti: Nathane, můžeš spát, ale nesmíš umřít! 

Cože? pomyslel si Nathan. Znovu mě chceš zastavit? Tentokrát to však nemusí být tak jednoduché. 

Bratři! zavolal Rogei na své mrtvé společníky. Měli jsme pravdu! Jen vnímejte teplo jeho myšlenek! Cožpak není světlem v této temnotě? Nesmíme ho nechat zemřít! Mrtví věděli, že má pravdu.

Ozvaly se mohutné hlasy více než stovky mrtvých Thyrů a vydechly do jeho poblouzněné mysli: Nathanééé! Uvědomili si však, že možná dělají chybu a promluvili jeden po druhém, takže je od sebe dokázal rozlišit:

Nesmíš umřít, Nathanééé...

Rogei má pravdu...

Szganský chlapče, jsi naším světlem. Nepřestávej pro nás svítit, Nathanééé.

Jsi jako most mezi světy, nekroskope. Jestli zemřeš, odřízneš jeden z nich navěkýýýý.

Mluvili na něj stále dokola a postupně se přidávalo víc a víc hlasů.

Myšlenky mrtvých Thyrů byly stejně jako Nathanovy hřejivé jako přikrývky. Zabalily ho na místě, kde zůstal ležet a obklopily a utěšily ho svým teplem. Pomalu se začal propadat do spánku. Rogei se však obával, že se Nathan z tohoto spánku už neprobere, a užíral se svou úzkostí, j ako by ještě žil. Musí se ujistit, že bude v pořádku, a postará se o všechno, co bude potřeba.

Nathan měl pocit, že zaslechl vrzání staré kůže a klapot suchých tyček, drnčících o sebe. Byl to zvláštní zvuk, ne však natolik zvláštní, aby jej vytrhl z možná posledního spánku. Nedokázala to ani paže, která ho uchopila za ruku. Drobné vrásčité prsty byly chladné, suché a... mrtvé. Ale myšlenky, které k těmto prstům patřily, jej hřály, takže se Nathan přestal bát.

Konečný důkaz, Nathane Kiklu, zašeptal Rogei a jeho úzkostlivý hlas se třásl údivem. Tajemství, které jsem ani já sám neznal! A teď odpočívej, Nathane, odpočívej. 

Ano, odpočívej, Nathanéééé, vydechli ostatní jednohlasně ze všech výklenků a výstupků ve stěnách. Tvůj plamen je silný a neuhasne. A i kdyby tvá jiskra dohořívala, budeme tu a opět ji rozfoukáme. Můžeš klidně spát, nekroskope. Spi. 

III

Thyrové svoje mrtvé neopouštějí, nenechávají je napospas mrchožroutům, neustále je hlídají. Liška nebo divoký pes do jeskyně sice mohou snadno zabloudit ze savany, stejně jako by mohl najít cestu dovnitř sup. Ale, jak Rogei vždycky věděl, Jeskyně předků je přirozenou rezonanční komorou. Stačily by jen lehké kročeje, čenichání zvířete, vrzání staré kůže nebo lámání staletých kostí a jejich ozvěna by se donesla dolů až k jeho lidem. Tam dole pod labyrintem přírodních i lidmi vytesaných průchodů, jeskyněk a slojí, se strážce o přítomnosti vetřelce okamžitě dozvěděl. Nathanova chraptivá slova: ,Tak jsem tady,' kněmu dolehla jako hromový řev obra, klapot jeho bot se rozléhal mnohonásobnou ozvěnou... a pak se ozvaly jiné, mnohem hrozivěji znějící zvuky. Bylo zřejmé, že jejich předkové byli objeveni a obtěžováni.

Během dlouhých hodin hlídky seděl strážce v předsíni, na dohled posvátných prostor. Do nich z úcty k předkům nevstupoval, i prach tam totiž byl posvátný. Jakmile ke konci své hlídky zaslechl vzdálený hvizd signálu, vypravil se na půl cesty naproti střídající směně. Náhle však, dříve než se s novou hlídkou mohli setkat, vyměnit si několik zdvořilých slov a projít kolem sebe, objevil se v Jeskyni předků nezvaný host. A co hůř, byl to člověk, ale ne Thyr!

Strážce zapískal varovný signál, který jeho nástupce pošle dál do podzemí, kde bylo víc lidí, a pak vyslal i myšlenku: Někdo pronikl do Jeskyně předků! Poté se otočil na patě a tiše se rozběhl zpět cestou, kudy přišel, prošlapanou chodbičkou skrz vápencové skalní podloží, až opět dosáhl pískovcového patra. Jak se přibližoval k posvátné jeskyni, připravil si do žlábku kuše šipku.

Náhle vetřelec ztichl. Možná, že zaslechl kroky vracejícího se strážného a někde teď na něj číhá! Strážce se plížil opatrně a dopřál velkým zřítelnicím svých zelených očí, aby si v krystalové síni zvykly na světlo. Pak konečně vstoupil dovnitř. Zůstal stát jako přikovaný, tětivu kuše napnutou a šipku namířenou. Uviděl...

...na zemi ležet zkrouceného člověka - szganského vetřelce! A nebyl sám. Vedle něho ležely části neškodné staré mumie, změť hadrů a starých kostí. Patřily jednomu z předků. Znesvěcení!

Strážce se přikradl blíž a namířil šipku přímo do srdce mladého muže. Neznal jej, ale věděl, že by měl zemřít za to, co provedl tomu mrtvému, jehož drobné kosti ležely zpřeházené v úzkém pruhu na zaprášené podlaze. Thyrové lidi nezabíjejí, tento však by měl zemřít! Ale co se tu vlastně stalo?

Ti dva leželi vedle sebe, roztažení, chodidly od sebe, ale jejich pravé ruce se dotýkaly, či spíše svíraly. Jeden z nich byl mrtev už hodně dlouho, ten druhý stále žil. Thyrský strážce byl zkušeným stopařem, který často lovíval v poušti, leckdy i v noci. Stopy v Jeskyni předků byly jasně čitelné pro každého. Prach zde ležel v tlustých, jinak nedotčených vrstvách. Strážce se nemohl splést.

Sklonil kuši a opatrně kráčel zpět ve vlastních stopách. Vrátil se do předsíně a čekal na druhého strážce a ostatní Thyry, kteří byli jistě již varováni. Cestou zpět však nemohl odtrhnout oči od stop v prachu uvnitř jeskyně. Jedna řada otisků chodidel vycházela od přístupové cesty z vnějšího světa a vedla k místu, kde se mladý Szgany zhroutil k zemi. Druhá řada se však sotva dala nazvat stopami. Bylo to jen pár šmouh v písku, jak se něco lehkého přesouvalo směrem k ležícímu mladíkovi a cestou ztrácelo své kosti.

*    *   *

Čas vstávat!

Nathan zaslechl ,pokyn' stejně dobře, jako by byl vysloven nahlas, a od hlasitého jej nedokázal ani rozlišit. Ucítil, jak mu někdo jemně třese ramenem. Na chvíli si myslel, že to musí být jeho matka, která se ho snaží dostat z postele. Ten dotyk byl stejně hřejivý. Ale pak zaslechl i jiné hlasy, které k němu už před chvílí hovořily. Pamatoval si je jen matně, i jejich opatrné, zkusmé otázky. Jen to a nic jiného, tedy kromě jejich hřejivosti.

Jak se však zavrtěl a bručivě zaprotestoval proti probuzení, prázdnota v jeho hlavě se začala plnit vzpomínkami a Nathan si uvědomil, že to nemůže být hlas Nany Kikluové. Byla přece mrtvá. V tom okamžiku se hřejivá ruka, snad vyplašená stejnou smutnou myšlenkou, přesunula z jeho ramene, dotkla se Nathanova obočí a jemnými dotyky vyhlazovala jeho vrásky.

„Teď už mě slyšíš,“ řekl hlas - skutečně řekl - hrdelním šepotem, který nicméně vyjadřoval kromě samotného konstatování i radost. Ženský hlas. Hlas thyrské ženy! A Nathana náhle zaplavily vzpomínky.

Zalapal po dechu, zdvihl hlavu a otevřel oči, ale ruka mu je opět zakryla.

„Zatím ještě ne!“ pokáral jej zastřený hlas. „Není tu nic, co by ti mohlo ublížit. Ale bude ti to tady připadat zvláštní,“ varovala ho.

Nathan se snažil nepolykat a obával se bolesti, když promluví. Musel se však zeptat: „Kde to jsem?“ Okamžitě se mu ulevilo. Slova mu z hrdla vyšla bez bolesti. Ústa měl vlhká, pružná a citlivá. To jej povzbudilo, aby položil další otázku: „Jak dlouho jsem spal?“

„Spal?“ řekla a pomalu odsunula ruku. Tušila, že už Nathan zjistil, že nepatří k jeho lidem. „Myslíš, že to byl spánek? Spíš snad vstupní brána ke smrti, Nathane. Stál jsi na samém jejím prahu. Teď jsi ale na místě zvaném Pod žlutými útesy.“

Podíval se na ni, ale musel pohled rychle odvrátit jinam, někam za ni. Svým způsobem to byl šokující zážitek, protože nikdy předtím ještě neviděl živou thyrskou dívku, a nedovedl si představit, co má očekávat. Na druhou stranu to nebylo rozhodně tak zvláštní, jako když hovořil se svými vlky. Jeho ošetřovatelka alespoň byla - snad byla - lidskou bytostí. Zvířetem asi ne. Určitě alespoň ne divokým. Nathan si uvědomil, že se musí kontrolovat. Takovým myšlenkám by se měl raději vyhýbat. Co že mu to říkal Rogei? Že dokonce i trogové se považují za skutečné lidi? Tato thyrská dívka svým způsobem byla lidskou bytostí. Snad byla zvláštní jen tím, že nebyla Szganka. A to byl další řetěz myšlenek, kterým se raději vyhnul.

Znovu se na Thyrku podíval. A také se rozhlédl po místnosti, ve které se nacházel. Měla pravdu. Všechno bylo zvláštní. Bude. potřebovat čas, aby si jeho mozek na vše zvykl.

Dívka seděla vzpřímeně na židli vedle jeho postele. Její vzezření bylo vznešené, uhlazené a jaksi královské. Nathan odhadoval, že kdyby se postavila, byla by poměrně vysoká. Z očí jí zářilo mládí. Mladé oči lze rozpoznat vždycky. Lesknou se a jsou oslnivě jasné. Byla stejně hnědá jako jádro čerstvě otevřeného ořechu, ale neměla vrásky. A stejně jako všichni Thyrové byla štíhlá, téměř vychrtlá. V jejích obrovských očích vynikaly nesmírně citlivé zorničky, zelené proti pozadí olivově zbarvené duhovky. Oči zastiňovaly výrazné nadočnicové oblouky.

Na sobě měla červenou sukni a opánky. Nic jiného. Její malá nezakrytá prsa hruškovitého tvaru se lehce kývala. Ne však takovým způsobem, jako kdysi slyšel popisovat Lardise Lidesciho prsa trogů. Uši měla velké, zato ústa a bradu malé. Nos byl široký a zploštělý s tmavě zarudlými nosními dírkami. Její tělo lehce páchlo pižmem, ale cítil i příjemnou vůni citronů.

„Děje se něco?“ zeptala se a naklonila hlavu na stranu. A Nathan byl překvapený, když objevil zdroj oné příjemné citrónové vůně. Byl to její dech. Jaksi nečekal, že bude mít tak svěží dech. Pokud uměla číst myšlenky, tyto patřily k těm, které by ji mohly urazit.

Povzdechl si a potřásl hlavou. „Nic, na co myslím, není míněno doslova. Kdykoliv nechám svým myšlenkám svobodu, vyplodí věci, za něž se pak musím omlouvat. Je mi to líto.“

„Tvoje myšlenky patří jen tobě,“ odpověděla, znatelně zaražená. „Nespojila bych se s tebou, kdyby mi to připadalo nevhodné. Bude to taková naše tichá dohoda. Také máš takové schopnosti. Cožpak bys vstoupil do mé mysli bez vyzvání?“

„Rogei se zmiňoval, že takovou schopnost mám,“ odpověděl Nathan. „Řekl, že ve mně ještě poroste. Ale teď je pro mě tvoje mysl prázdná. Když jsem byl malý, četl jsem si občas v bratrových myšlenkách. Věděl jsem, jak na to, díky divokým vlkům. Ale nejsem telepat.“ Zavrtěl hlavou.

„Budeš jím,“ řekla. A pak dodala se zřejmou zvědavostí. „Ten Rogei, kdo je to? A když už jsme u toho, jak víš, že Thyrové jsou telepati? To je jedno z našich tajemství, které pečlivě střežíme. Alespoň jsme si tor dosud mysleli.“

Nathan byl opatrný. Mohlo - opravdu jen mohlo - to být všechno zase jen blouznění. Pokud ano, pak jeho horečnatá mysl vykreslila všechno s pozoruhodnou přesností. Jak se zdá, bude to muset přijmout jako holý fakt. Skutečně hovořil s mrtvými bytostmi (ne, s mrtvými ,lidmi') a zjistil tak vlastně spoustu věcí o Thyrech. Je nekroskop? Jestli ano, pak mu dal Rogei nový, skutečný smysl života. Thyrský Předek mu nejen zachránil život, ale dal jeho životu i cíl. Ten by se však nenaplnil, pokud nebude schopen získané vědomosti předat dál.

„Rogei je ten, kdo mi řekl o vaší schopnosti telepatie,“ odpověděl nakonec. Viděl, že se dívka ještě více napřímila a pozorně mu naslouchá. „Předvedl mi to. Až na to, že jeho schopnost je poněkud jiná. Když Rogei... když se změnil, změnila se i jeho telepatie, což mi umožnilo použít moje schopnosti. Protože zatímco živí Thyrové si čtou myšlenky mezi sebou, já...“

„Ano?“

„Jak se jmenuješ?“ vyhrkl.

„To je tajemství!“

„Samozřejmě.“ Nathan vydechl a svěsil ramena. „Ale stejně tak jsou tajemstvím i věci, na které ses ptala ty. Pečuješ o mě, proto jsem myslel, že bychom mohli být přátelé.“

Rozuměla mu. Upřímnost a důvěra buď fungují oběma směry, nebo nefungují vůbec.

„Jmenuji se Atwei - At-wei. Tak a teď, kdo je Rogei?“

Nathan se zhluboka nadechl. „Atwei, Rogeiovo tělo leží v Jeskyni předků,“ řekl. „Byl Thyr. Teď je Předkem! A já, já jsem nekroskop a komunikuji s mrtvými lidmi. Moje schopnosti mi umožňují hovořit s mrtvými Thyry.“

Pokud byla Atwei překvapená, nedala to na sobě znát. Přikývla a pak potichu odpověděla: „Existují pouštní lidé, kteří takové schopnosti ovládají. Patří ke vzdáleným kmenům, nejsou to Thyrové a dělají zlé věci. Kdysi vstoupili na území Thyrů, aby s námi válčili. Jejich bojovníci napadli naše osady pod zemí. Zde je Thyrové sevřeli v pasti, otevřeli vodní brány a všechny je utopili. Od té doby proti nám už žádné bojovníky neposlali a my už nikoho nezabíjíme, protože myšlenkové výkřiky umírajících jsou příšerné! Oni se spokojili se zeměmi za Velkou rudou pustinou a Posledními horami. Říká se jim nekromanti, protože mučí mrtvé, aby od nich získali posmrtná tajemství.“

„Předek Rogei mě ale nazýval nekroskopem,“ bránil se Nathan. „Znal to slovo od jednoho mrtvého Szganye, se kterým komunikoval myslí stejně, jako ty hovoříš s živými. Kdysi dávno tento Szgany znal lidi jako jsem já. Nebyli to nekromanti a já jím také nejsem. Nikdy jsem nikoho nemučil, Atwei, ani živého ani mrtvého. Ale pokud mi nevěříš, jen se podívej do mé mysli. Já jen slyším mrtvé, jak si šeptají ve svých hrobech a čas od času slyší oni mě. Rogei byl jedním z těch, kteří mě slyšeli a mluvili se mnou. Viděl, že mám potíže, a zavedl mne do Jeskyně předků.“

Opět přikývla. „Tak ty opravdu nejsi pomatený. Thyrští Starší vyčetli z tvé mysli všelijaké věci. Nebyli si jistí, ale mysleli, že jsi šílený. Pokud mluvíš pravdu, pak musíš být při smyslech a máš jen podivný, jedinečný talent. Já však nejsem ten, kdo může rozhodovat o tom, co je dobré a co špatné.“

Nathan se zamračil. „Zdá se mi, že si něco z toho pamatuji. Hlasy, které mě vyslýchaly, zatímco jsem spal. Ptali se na Jeskyni předků a na to, co se tam stalo. Také na mou minulost. Pozval jsem je snad do své mysli? Silně pochybuji. Je to velmi zvláštní, zvlášť když si vzpomenu, co jsi říkala o nějaké tiché dohodě. A navíc, ty sama jsi mě probudila myšlenkovým voláním! Vytváříte a porušujete všechna svoje pravidla tak lehce, Atwei?“

Odtáhla se od něj. „Bylo tu několik podivných věcí, o kterých se Starší potřebovali něco dozvědět. Nejprve se zdálo, že nepřežiješ. Proto bylo nutné podívat se do tvé mysli dříve než bys umřel. Pokud jde o mne, jak jinak jsem mohla zjistit, jak se ti daří, aniž bych nejprve pátrala uvnitř?“

Souhlasně přikývl, ale tentokrát bez jakékoliv omluvy. „A ti Starší, dozvěděli se vše, co potřebovali?“

„Ne všechno. Tvoje mysl v sobě uzavřela veškerou minulost a uzamkla všechnu bolest, která se tam skrývá. Máš v sobě mnoho bolesti.“

„Už ji necítím.“

„Protožes ji za sebou zamkl - nebo spíš v sobě! To není nic fyzického, Nathane.“

Změnil téma hovoru. „Co se se mnou stane?“

„To záleží na Starších.“

„Pak bys je měla zavolat nebo mě k nim dovést.“

„Už jsem je zavolala a oni brzy přijdou. Předtím bys měl něco sníst. Najíš se se mnou?“ Zdálo se, že se horlivě snaží urovnat všechna vzniklá nedorozumění. A koneckonců, prozradila mu své jméno.

„Tady?“

„Samozřejmě. Ještě nějaký čas potrvá, než se budeš moci postavit. Uběhl jeden dlouhý den a jedna noc. Tam nahoře už vyšlo nové slunce. Celou tu dobu jsi tady ležel.“

Celý jeden cyklus! pomyslel si Nathan. Lehce se na lůžku protáhl, aby ulevil ztuhlým kostem. Vlastně ho to ani nepřekvapilo. Samému mu připadalo, že musel spát ještě déle. Atwei měla pravdu, opravdu měl hlad.

„Moc rád se s tebou najím,“ řekl.

„Jídlo už je připravené,“ Atwei vstala a odcházela klenutou chodbou. „Hned se vrátím.“

Když Nathan osaměl, začal se rozhlížet po svém okolí. Ležel v jeskyni. I přes jednoduché vybavení, bíle omítnuté stěny a hrubou mozaiku z bílých a zelených dlaždic, což vše dohromady vytvářelo zdání obytné místnosti, byla to pořád jen jeskyně. Ze středu vysokého stropu vedl asi dva metry široký komín nepravidelného tvaru, nejspíš uměle vytesaný, jehož konec se ztrácel v nedohlednu. V této na první pohled podzemní síni bez jakýchkoliv oken bylo překvapivé světlo a teplo. Skrze komín pronikal paprsek světla, který ve svém kuželu zachytil vznášející se zrnka prachu podobně, jako když sluneční světlo proniká do stodoly děravou střechou. Nebylo tam žádné ostré světlo. Bylo rozptýlené a v místnosti bylo takřka šero.

Ze stropního tunelu dopadal jemný žlutý paprsek světla na pelest Nathanovy hrubě tesané postele, odrážel se od naleštěných zlatých zrcadel a prostupoval celou místností.

I když Rogei Nathanovi vysvětlil, že thyrské osady leží hluboko pod zemí, neměl Nathan vůbec žádnou představu, jak hluboko ho vlastně nesli. Když sluneční světlo dokáže osvětlit a prohřát celou místnost, nemůže to být moc hluboko, domníval se. Možná že tu někde byly chodby vedoucí z Jeskyně předků do dalších jeskyní na úpatí útesů. V tom případě by proužek stropního světla nebyl nic j iného než slunce vnikající dovnitř nějakým prastarým komínem a teplo uvnitř pak zbytkovým teplem pouště.

Kdepak! ozval se hlas v jeho hlavě, který bezpochyby patřil Rogeiovi. Osada Pod žlutými útesy je velmi hluboko, Nathane. Ale teplota v thyrských osadách je neměnná. Je to dílem přírody a mnoho jiných jeskyní v poušti je na tom podobně. Proč bychom zůstávali v chladných nebo naopak v horkých místech, když existuje tolik labyrintních systémů chodeb s mírnými teplotami vhodných pro život? 

Nathan si již na své prostředí zvykl a posadil se na posteli. Všiml si, že je pod přikrývkou z kožešiny úplně nahý. Jeho oděv, vypraný a spravený, ležel složený na poličce ve stěně místnosti. S vypětím sil vstal z postele, rychle se oblékl a zároveň odpovídal Rogeiovi.

„Zdá se, že jsi měl pravdu. Zachránili mne v Jeskyni Předků a přenesli sem. A teď sem přijdou Starší a budou mě vyslýchat.“

Stejně jako já, odpověděl Rogei. I oni trpělivě čekali, až se probudíš. Ale dávej si pozor, jak budeš odpovídat na jejich otázky. Starší vyžadují respekt, a pokud se tak nebudeš chovat, bezpochyby tě obviní ze znesvěcení. Už jen to, že jsi vstoupil do zakázaných prostor, je velký prohřešek. A pokud jde o to další... 

Nathan vycítil jeho zaváhání. „O co dalšího?“ Byl zmatený. „Vyzval jsi mne, a já jsem tam vstoupil. Už jsem nemohl dál a zhroutil jsem se. Mluvil jsem s prastarými mrtvými v jejich výklencích a na policích. Nakonec se mi zdálo, žes přišel ke mně a utěšil mě.“

A dotkl jsem se tě? Vzal jsem tvou ruku do své?

„Ano.“

Pak to nebyl sen, Nathane.

„Tomu nerozumím.“

Možná je to tak dobře, alespoň prozatím. Každopádně teď je vše, jak by mělo být.

Nathan se zamračil, ale dál už nenaléhal, i když toužil dozvědět se ještě spoustu jiných věcí. Například: „Jestliže je toto místo tak hluboko pod zemí, odkud se tady vzalo světlo?“

Z povrchu země.

„Ten komín je svislý? Jako studna? V tom případě by slunce muselo být pořád nad hlavou, ale tak tomu přece není.“

Pochybuji, že je ten komín přesně svislý, odpověděl Rogei. Ne, protože pukliny v zemi jsou křivolaké jako bludiště. Ale některé z nich mají zrcadla v každém svém ohybu! 

„Zrcadla?“

V místech, kde skalní podloží prochází písečnou pouští, vysvětloval Rogei trpělivě, leští Thyrové na chráněných místech svoje zrcadla. Sluneční světlo na ně dopadne a hned se odrazí do nějakého podzemního výmolu nebo chodby. Postupuje od zrcadla ke zrcadlu až do nejtemnějších prostor pod pouští. Takhle tedy Thyrové přenášejí světlo do svých osad. 

Nathan přikývl: „Jinak byste byli všichni tady dole slepí.“

To ne, protože naše oči jsou jako oči trogů nebo Vampýrů... no, možná nějako oči těch druhých, protože jejich živlem je noc. Pro nás je světlo přepychem. A tady dole ve skalních dutinách si jej o to víc vážíme.

Nathan by se byl ještě rád zeptal na jazykové schopnosti Thyrů. Kromě drobných počátečních zaváhání totiž Atwei celou dobu hovořila plynně szgansky. Samozřejmě věděl, že Thyrové čas od času se Szganyi obchodovali, ale velice by ho překvapilo, kdyby hovořili stejným jazykem.

Rogei však vycítil jeho nadcházející otázku a možná ještě spousty dalších a vykřikl: Počkej! Prozatím dost otázek. Jsou zde mnohem důležitější věci. Nejprve si musíme promluvit o thyrských Starších. 

Ale dříve než mohl pokračovat, vrátila se Atwei a kolem štíhlé šíje měla popruh, na kterém jako na vahách visely dva tácy s malými dřevěnými miskami, plnými všelijakého jídla. Nathan se hladově díval, jak přesunuje misky z táců na stůl, a začaly se mu sbíhat sliny. Poprvé po dlouhé době měl jasno, co je pro něj nejdůležitější.

Nathan a Atwei seděli na malých židličkách na opačných stranách stolu a jedli. V paprsku slabého světla Atweina pleť vypadala spíš zlatá než hnědá a Nathan si všiml, jak se jí zúžily zorničky, aby se přizpůsobily větší intenzitě světla.

Jídlo bylo skvělé, opravdu exotické. Nathana by nikdy nenapadlo, že by se tito ,primitivní' pouštní lidé mohli těšit tak pestrému jídelníčku. Atwei ho ujistila, že jídlo donesla hlavně pro něj, a sama si vzala jen několik soust. Dělala mu jen společnost, zatímco jedl, a Nathan se proto cítil výjimečně. Správně odhadl, že je prvním Szganyem, který se dozvídá něco o jídle Thyrů. A jistojistě je první, kdo je ochutnává.

Byly tam vlašské ořechy marinované v rostlinném oleji, žluté kořeny klokoče, jejichž hořkosladká chuť mu při rozkousnutí zaplavila ústa, smažené plátky masa ve voňavé omáčce, několik druhů hub a malé bezoké rybičky, uvařené vcelku. Následovalo mnoho druhů ovoce, štiplavé plody opuncií, fíky, velké zralé citrony a malý hrozen našedlého vína. Vše bylo vynikající, Nathanovi však nejvíc chutnaly šťavnaté klobásy. Proto se zeptal Atwei, z čeho je vaří. A to neměl dělat.

„Z podzemních červů,“ odpověděla.

„Z červů?“ Nathan tázavě zdvihl hlavu.

„Z určitého druhu. Chováme je.“

V tu ránu měl po chuti k jídlu!

Omyli si ruce v malých umývadlech. Poté Atwei zavřela oči, přitiskla prsty levé ruky na obočí a seděla chvíli nehybně. Pak se usmála a zeptala se: „Pochutnal sis?“

„Velice. Děkuji.“

Opět se usmála: „A já jsem poděkovala Jemu,“ řekla.

„Jemu?“

„Komukoliv, kdo poslouchá.“

„Věříš, že tu Někdo takový je?“

„A ty ne?“

„Mnoho z naší víry umřelo v den bílého slunce,“ ocitoval szganskou ,historii', ze které zbývalo tak málo. „Lidé uměli psát, počítat, znali vědu a někteří věřili v boha. Z vědy zůstalo jen málo a téměř nic z náboženství. V takové blízkosti Vampýrů je pro lidi těžké věřit v milosrdného boha! Teď, když se Szganyové modlí nebo vzdávají díky, směřují je ke hvězdám. Ty jsou dost daleko, aby unikly vlivu upírů.“

Pak tedy kdybych byl tebou, řekl Rogei v jeho hlavě, vyhledal bych co nejdříve svou šťastnou hvězdu! Držel jsem se stranou z prosté lidské slušnosti, Nathane, protože Thyrove při jídle vyžadují soukromí. Atwei tě velice poctila. Ale už je nejvyšší čas, abychom si promluvili o Starších! 

„Tedy dobrá,“ odpověděl.

„Prosím?“ zvedla Atwei obočí.

„Mluvil jsem s Rogeiem,“ řekl jí.

Pozvedla obočí ještě více, náhle s obavami. „Neměl jsi ještě vstávat a oblékat se. Říkala jsem ti, že musíš počkat, až se ti vrátí všechna síla. Dlouho jsi blouznil a... možná zase blouzníš!“

Nathan si povzdychl a zavrtěl hlavou: „Jsem trochu slabý, to je všechno,“ řekl. Ale pak dostal nápad. „Atwei, poslouchej, mohla bys také ty blouznit?“

„Já? Teď? Samozřejmě ne!“

„Výborně! Tak mi řekni, jestli mám pravdu. Zatímco moje schopnost číst myšlenky je omezená, tvoje není. Je to tak?“

„Pokud je něčí mysl telepatická, mohu ji číst,“ řekla a zamračila se. „Také mohu částečně zabránit jiné mysli číst si v mé vlastní. To se dá vycvičit. Tvůj talent je sice teprve v plenkách, ale tvoje mysl má dostatečnou kapacitu.“

„Zajímalo by mě,“ řekl, „jestli můžeš skrze mne mluvit s Rogeiem. Kdybys teď vstoupila do mé mysli, byla bys schopna zachytit náš hovor?“

„To mám tajně naslouchat Předkům?“ Napřímila se a zatvářila se ještě ustaraněji. „Dokonce i Starší by váhali.“

„Ale věříš mi, že ano?“

„Jsme přátelé,“ řekla Atwei trošku váhavě. „Sám jsi to řekl. K vybudování přátelství je potřeba dvou. Pokud jeden z nich lže, může přátelství zničit a to pak ztrácí svou hodnotu. To neplatí jen mezi Thyry, ale i mezi Szgany, ne? A proto ti tedy musím věřit, alespoň dokud se neprokáže, že lžeš.“

Rogei si v Nathanově mysli povzdechl. Dobrá tedy. Zkus to. Sem s tím. Vlastně by v tom byla určitá výhoda. Ušetří nám to hodně času, pokud to bude fungovat. 

„Tak,“ obrátil se Nathan k Atwei. „Rogei proti tomu nic nemá. Nemusíš se ho bát. Je to přece také Thyr, jeden z vašich lidí. A navíc je to už přece mrtvý tvor a tudíž neškodný.“

Mrtvý ,člověk´ Nathane, připomněl mu Rogei. A ne všechny mrtvé věci jsou neškodné, to mi věř! Tak co, jde do toho, nebo ne?  

„Jdeš do toho nebo ne?“ zopakoval Nathan.

„Jak si přeješ,“ odpověděla. Obešla stůl a Nathan se postavil. „Ne, zůstaň sedět a... mluv k Rogeiovi.“ Položila svou drobnou, chvějící se ruku na Nathanovo obočí.

Atwei, já jsem Rogei Předek, kdysi také Rogei Starší. Jeho duševní hlas byl najednou vážný.

Atwei strhla ruku zpět a položila si ji na prsa.

Nathan vstal. „Slyšela jsi ho?“

Lehce otevřela ústa... pak je zase zavřela a zavrtěla hlavou. „Ne... ale něco jsem cítila. Cítila jsem něčí přítomnost!“

Jen ozvěna, řekl Rogei. Atwei vycítila pouze tu nejslabší stopu mého ducha, který zesílil v tvé mysli. Nefunguje to a ani jsem nemyslel, že by mohlo. Jsi nekroskop. Takové nadání není samozřejmostí. 

Zvenku zazněly lehké kroky. Atwei se roztřeseně stáhla zpět, otočila se a šla přivítat Starší. Rogei si přečetl Nathanovo zklamání a řekl: Inu, teď už se nedá nic dělat. Zkusíme to později. Když to nejde takto, půjde to jinak. 

Vstoupili Starší.

Bylo jich pět a ne všichni byli ,staří' v pravém slova smyslu, a už vůbec nebyli sešlí. Nathan odhadoval jejich věk na základě toho, co věděl o stařešinech mezi jeho vlastním lidem. Nejmladšímu z těchto pěti bylo možná čtyřicet pět, zatímco nejstaršímu táhlo na osmdesát.

Oprav svoje odhady asi tak o patnáct let nahoru, poradil mu Rogei. Thyrové žijí dlouho. V každé osadě je jen pět Starších, a proto běžný člověk nemůže na takovou poctu pomyslet dříve, než je mu nejméně šedesát.

Nathan se otevřeně a s respektem podíval na každého ze Starších. Nejmladší z nich byl vytáhlý a téměř lysý, ale doposud neměl žádné vrásky. Jeho oči byly o něco menší než oči jeho společníků. Měl šedivé oči, které Nathana (jak byl přesvědčen) ostražitě a nemálo podezřívavě probodávaly. Další tři byli typičtí Thyrové. Byli oděni v plisovaných žlutých a přepásaných suknicích po kolena a kromě věku na nich nebylo nic, podle čeho by se dali od sebe rozlišit. Jen poslední člen této skupinky byl naprosto výjimečný. Byl celý vrásčitý, shrbený, s šedivými vlasy až na ramena a kolem krku mu visel zlatý náhrdelník. Měl velké vodnaté oči, stejně žluté jako zlato na jeho krku. Na první pohled to byl Nejstarší ze Starších.

Shromáždili se kolem stolu a úkosem na Nathana shlíželi. Jejich oči si rychle přivykaly světlu. Každý si přinesl malou stoličku a ty postavili do půlkruhu kolem Nathana. Pak se narovnali a zadívali se mu zpříma do očí.

Atwei, která zůstala stát za nimi, řekla: „Nathane, prosím posaď se.“

Poslechl a oni se posadili také. Pak bez jakýchkoliv průtahů zahájili výslech.

„Obejdeme se bez veškerých formalit,“ řekl ten nejmladší vysokým nadřazeným tónem. „Koneckonců, jsi Szgany a nemůžeš tedy znát způsoby Thyrů.“

Výborně! řekl Rogei. Domnívá se, že už všechno ví, což bývá běžnou chybou mladších. Takže mu musíš dokázat, že se mýlí. Kývni směrem k němu dvakrát hlavou a pak třikrát - ale mnohem pomaleji – k Nejstaršímu. 

Nathan učinil, jak mu Rogei poradil, a Thyrové včetně Atwei se napřímili. Starší otočili hlavy k Atwei, ale ta je předešla. „Ne, já jsem mu nic neříkala!“ zaprotestovala chraplavě. Tak si Nathan získal pozornost dříve, než pronesl jediné slovo. Ale kromě toho si očividně získal i nepřátelství jejich mluvčího.

„Tak tedy,“ začal dotyčný zachmuřeně, „tvoje telepatie není zase úplně nevyvinutá, jak jsme si mysleli, neboť jsi zjevně ukradl toto uvítání z mé hlavy. A co víc, já jsem si té krádeže ani nevšiml! Když jsi ležel v horečce, nebyly tvoje ošklivé schopnosti tak zřejmé a to jen ukazuje na přirozený sklon k podvodům.“

Rogei na ta slova okamžitě reagoval. Řekni mu, že každý člověk, a to i Starší, který dělá neuvážené závěry, aby potvrdil svou pochybnou domněnku, jen klame sám sebe! 

Nathan to zopakoval a dodal: „Ten, kdo zkoumá mysl někoho, kdo leží v horečkách, riskuje, že objeví jen smyšlenky.“

V této chvíli se ujal řeči Nejstarší ze Starších. Hlasem, skřípajícím jako větev starého stromu ve větru, se zeptal: „A kolik takových smyšlenek se vyskytuje ve tvé mysli, Nathane ze Szganyů?“

Velmi mnoho, zašeptal mu do mentálního ucha Rogei a pokračoval, jako by mluvil sám Nathan. Některé jsou duchy mé minulosti a ty jsou jen a jen moje a jen já rozhodnu o tom, jestli je někomu sdělím, nebo si je ponechám zamčené v sobě. Ale jsou zde také hlasy stovek Předků Thyrů, kteří by rádi hovořili skrze mne, aby dokázali mou nevinu, pokud si to ovšem Nejstarší se Starších přeje. 

Nathan to zopakoval.

„To je rouhání!“ mluvčí prudce vstal, ale Nejstarší ho chytil za ruku a přinutil znovu se posadit. Mluvčí šlehl po ctihodném pohledem, zamračil se a procedil: „Ale je to jasný nekromant! Vstoupil do Jeskyně předků, aby mučil a zneužil naše mrtvé a získal tak jejich tajemství!“

„Pokud ano,“ prohlásil Nejstarší trpělivě, „je to jen o důvod více, abychom ho nechali mluvit: usvědčí se svými vlastními slovy. Prozatím má pravdu nejméně v jedné věci, a sice že někteří jsou příliš horliví ve svých závěrech! Nechme ho pokračovat.“ A opět obrátil svůj měkký pohled k Nathanovi.

Řekni jim ve zkratce svůj příběh, poradil mu Rogei, a já si je zatím tvýma očima prohlédnu. 

Nathan ho poslechl. „Vampýři se vrátili na Hvězdnou stranu a usadili se v posledním hradě. Zaútočili na Osadu, což je můj domov na západě Sluneční strany. Během útoku pravděpodobně unesli mou matku a... a jednu szganskou dívku. Můj bratr se také ztratil. Vydal jsem se ho hledat a sledoval jsem jeho stopu na východ, kde jsem narazil na skupinu Kočovníků, a rozhodl se, že se k nim připojím. Ale nejprve jsem musel ještě jednou, naposledy, zkusit najít svého bratra. Nakonec jsem zjistil, že je mrtev. Následoval jsem tedy Kočovníky do jejich tábora na okraji savany. Ale zjistil jsem, že...“ Zadrhl se. „...že už nežijí. Vampýři.“

Na chvíli svěsil hlavu, aby zahnal ty ještě tak živé vzpomínky, a opět vzhlédl.

„Nic mi na světě nezbylo a už jsem si nepřál déle žít. Ale vzpomněl jsem si, jak jsem občas slýchával hovořit mrtvé v hrobech - podivný dar, já vím, proto jsem jej tajil - a myslel jsem si, že se k nim po smrti připojím. Pak bych snad mohl opět mluvit se svou matkou, s bratrem a se svou dívkou. Toulal jsem se pod hvězdami, až jsem přešel celou savanu a ocitl se na poušti. Tam, na úpatí pískovcových útesů, mne zastihl východ slunce. A tam jsem se rozhodl zemřít. Ale kdyžjsem ulehl ke spánku, uslyšel jsem hlas nějakého muže, Předka Thyrů, který se jmenuje Rogei. Vysvětlil mi určité věci a zavedl mne do Jeskyně předků. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem se tam bezvládně skácel k zemi a upadl jsem do bezvědomí. Probudil jsem se až tady. A teď jsem obviněn ze znesvěcení a z rouhačství.“

Mluvčí Starších se opět rozohnil. „Bez ohledu na to, že Rogei je mezi Thyry vážené jméno, není nijak neobvyklé. V Jeskyni předkuje víc než jeden tohoto jména. Tento szganský nekromant je prostě uhodl. Nebo to jméno zaslechl od našich obchodníků a zapamatoval si je, aby je pak ve zlém úmyslu použil.“

„Jak?“ podíval se na něj Nejstarší. „Kdo z Thyrů by prozradil své tajné jméno szganskému mladíkovi, kterého někde při obchodováni letmo poznal? Proč by to dělal? Ne, to si nemyslím.“ Zavrtěl odmítavě hlavou. „A i kdyby to tak bylo, má to znamenat, že jsi změnil své obvinění? Jak se podle tebe tento muž provinil? Je to hanebný nekromant, nebo jen chytrý lhář?“

Mluvčí našpulil rty. „Myslím, že bychom měli mluvit svým vlastním jazykem,“ odpověděl ostře. „Všechno slyší a je chytrý. Je to nadaný podvodník!“

„Znovu říkám, že klameš sám sebe,“ pobídl Rogei Nathana k řeči. „Mohu dokázat pravdivost toho, co jsem řekl.“

„Pak tak učiň,“ odsekl mluvčí. „Jen sám sebe usvědčíš!“

Zdá se mi, že ho znám, promluvil Rogei k Nathanovi. Ano, a stejně tak i Nejstaršího. I pod maskou jeho stáří ho poznávám. Ten mluvčí má rysy a povahu mého vlastního syna. Mohl by tedy být mým vnukem! To by vysvětlovalo jeho prudkost, která je jinak mezi Thyry vzácná. Cožpak, nechápeš? Věří, že jsi obtěžoval ostatky jeho dědečka! 

„Ale to jsem neudělal!“ vykřikl Nathan - athyrští Starší se zavrtěli na svých sedátkách a zvědavé se na něho podívali.

Ne, já jsem se tě dotkl! To nebyl sen, Nathane. Ty jsi nekroskop jak jsem tě pojmenoval. Jsi oblíbenec mrtvých. Tam v Jeskyni předků jsem si myslel, že už umíráš, proto jsem se - přinutil - přijít k tobě! Vstal jsem a byl jsem vedle tebe, abych tě ukonejšil v horečce!

„Ty... ty jsi ke mně přišel?“ Nedokázal se Nathan udržet a vykřikl. „Ale vždyť jsi mrtvý!“

„Ha! Mluví nesmysly!“ ušklíbl se mluvčí a přidal několik jadrných urážek v thyrském jazyce. Ale Nejstarší si přečetl v Nathanových zvláštních očích něco, co ho přimělo napomenout hlavního žalobce:

„Ne, snaž se mu porozumět. Pokud budeme chtít později vynést rozsudek, nesmíme být rozhodnuti už na začátku.“

Rogei znovu přišel Nathanovi na pomoc. Řekl mu, co má říct a jak. Nathan se podíval na thyrského mluvčího a zopakoval věrně slovo od slova vše, co mu Rogei poradil. Vynechal jenom jeho kyselý sarkasmus.

„Tvůj dědeček tě konečné poznal. Jmenuješ se Pe-te-is!“ řekl a podíval se přímo do očí mluvčího. „Jsi, Peteis, syn Ekhoua a vnuk Rogeie Předka. Narodil ses ve stejnou hodinu, kdy tvůj děd ulehl na smrtelnou postel. Ale dříve než zemřel, viděl tě v matčiných rukách a byl na tebe pyšný stejně, jako je pyšný teď, když tě vidí mezi Staršími! Rogei tě rozpoznal nejen díky tvému předčasnému plešatění a povědomým rysům, které jsou k nerozeznání stejné jako rysy tvého otce, jeho syna, ale také díky tvým prudkým způsobům a vášnivým argumentům. Jsi stejně temperamentní, jako býval Ekhou, tvůj otec.“

Petaisovi jen klesla údivem čelist. Nedokázal promluvit, a tak jen slabě zachrčel a vypoulil oči. Pod Rogeiovým odborným vedením mu Nathan nedal pražádnou šanci vzpamatovat se a pokračoval dál: „A teď řekni svému dědovi, že souhlasíš, že to jsou jeho slova. Já doufám, že ano, protože jinak bychom museli povolat ještě tvého otce Ekhoua a také tvou matku Amlyu, kteří mě znají ještě lépe. Vím, že nejsou mrtví. Pokud by byli, mluvil bych s nimi v Jeskyni předků!“

Petais divoce potřásl hlavou, vyskočil na nohy a opět prudce usedl. Pořád ještě nenacházel slova. Ale Nejstaršímu se to již podařilo. „Kdo z vás teď mluví, ty, nebo Rogei?“

„Tak trochu oba dva,“ odpověděl Nathan. „Opakuji jeho slova, jak nejvěrněji dovedu.“

Nejstarší přikývl a natáhl k Nathanovi chvějící se ruku. „Cítím, že je to pravda,“ řekl s pohledem upřeným na chlapce, bez jediného mrknutí oka. „Skutečně se stal veliký zázrak!“

Petais nesouhlasně zareptal. „Přesto si musíme být jisti!“

„Já si jsem jistý,“ odpověděl mu Nejstarší. „Ty už si to nepamatuješ, Petaisi - samozřejmě že ne, byl jsi ještě novorozeně - ale já jsem byl u toho, když tě tvá matka ukázala umírajícímu Rogeiovi, a on na tebe byl skutečně velice pyšný. Vím to, protože jsem Rogeiův synovec, syn jeho bratra!“

Petais se zdál být trochu skleslý. „Co se má stát, stane se. Ale musíme se rozhodnout, ať tak či onak.“

Měl jsem pravdu, Nathane, vydechl Rogei. Nejstarší je můj synovec Oltae! 

Jen to dopověděl, Nejstarší se obrátil od Petaise k Nathanovi a řekl: „Vím, že chápeš, že i Petais má pravdu. Museli jsme se ujistit. A i teď si musíme být jisti.“

„Vyzkoušejte mne, jakkoliv se vám zachce, Oltaei,“ odpověděl mu Nathan.

Nejstarší zalapal po dechu, lehce sebou trhl a stiskl pevně Nathanovu paži. „Ano, to je moje jméno,“ souhlasil. „Vím, žes je neukradl z mé mysli, protože jsem kolem ní postavil neproniknutelnou zeď! Proto mi stačí už jen jediná rozhodující zkouška, a budu spokojen.“

Rogei přiměl Nathana, aby znovu promluvil. „Teď hovořím jako Rogei. Dovol, abych sám uhodl, co to bude za zkoušku, synovce. Má něco společného s tvou zkouškou na místo mezi Pěti? Tehdy jsi byl ještě mladý muž, jako je teď Petais, ale já si tvou zkoušku pamatuji velmi dobře. Sám jsem byl tvým zkoušejícím! Měl jsem na tebe spoustu otázek, ale tvoje odpověď na jednu z nich získala výjimečné ohodnocení! Pamatuješ si to, Oltaei?“

„Jistě,“ zašeptal Nejstarší.

„Zeptal jsem se,“ mluvil dál Rogei skrz Nathana, „kdy budeme vědět, zda Ten, jenž naslouchá, skutečně existuje. A ty jsi odpověděl -“

„- já odpověděl,“ přerušil jej Oltae Nejstarší, „že o tom, zda existuje, budeme vědět teprve tehdy, až skutečně promluví. To se však nestane do té doby, dokud nebudeme připraveni poznat Jej a porozumět Mu.“ Zadíval se hluboko do Nathanových očí a zdálo se mu, že v nich na okamžik zahlédl siluetu Rogeie, jak se na něj dívá a usmívá se. Nekroskop však zamrkal očima a silueta zmizela.

Nejstarší vydechl, podle svého zvyku potřásl hlavou a trhaně povstal. Ostatní čtyři ho následovali. Před odchodem řekl Nathanovi (a také Rogeiovi): „Zdá se mi, že dnes jsme možná o krok blíž k tomu, abychom Mu porozuměli!“

A pak už jen k Nathanovi samotnému: „Odpočiň si, naber nových sil. Ještě si pohovoříme.“

V následujících dlouhých dnech - které by Nathanovu neznámému otci z pekelné země připadaly jako týden - se Nathan naučil mnohé věci a sám své společníky mnohému naučil. Thyrové to nazývali učením, i když pro Nathana to bylo jen pouhé předávání zpráv od Předků. Pro živé byly tyto dříve nedosažitelné znalosti mrtvých obrovským ziskem.

Nathan trávil dlouhé hodiny sezením s Pěti v Jeskyni předků a přitom jim dokázal svůj talent nekroskopa nade všechnu pochybnost. A stejně jako živí, i mrtví Předkové ho začali přijímat vřeleji. Podobně jako byl osamělý Harry Keogh statečnou blikající svíčkou pro mrtvé ve svém vzdáleném světě, jeho syn se teď stal světlem v temnotě světa Thyrů.

Podobně jako Szganyové, ani Thyrové neměli skutečné písmo. Spíš než slova používali systém komplikovaných piktogramů, které zachycovaly celou myšlenku, takže mnoho detailů se tak nevyhnutelně ztrácelo. Většina jejich ,dějin' se uchovala právě tímto způsobem a ve formě mýtů a legend se předávala od úst k ústům (nebo z mysli do mysli) a z generace na generaci. Z toho také pramenilo jejich vypravěčské umění. Nejlepším z autorů thyrských romancí byl jakýsi Jhakae, který byl však mrtev již více než dvě stě osmdesát let. Skrze Nathana mohl Jhakae znovu vyprávět všechny svoje nejlepší příběhy, i ty vytvořené pro omezený okruh posluchačů, dávno již mrtvých Předků. Mohl si být jist, že teď budou předány tisícům živých.

Nathan postupně tlumočil jeden příběh za druhým a každý z nich byl zběsile zapisován a zaznamenáván pomocí thyrských piktogramů. Příběh o lišce a luňákovi, Pohádka o tykvi a zrnku, Vyprávění o Tiphue a písečném ďáblovi. Nejprve dvacet, pak třicet a nakonec čtyřicet příběhů a všechny byly poklady thyrské duchovní kultury. Ale Jhakaeovo nejnovější, nejlepší, ještě nedokončené dílo mělo být Podobenství o szganském mladíkovi v Jeskyni předků. Nathan se cítil poctěn.

Ve všem, co přenášel ze světa mrtvých do světa živých a naopak, se Nathan mohl spolehnout na neocenitelnou pomoc a radu Rogeie. Množství informací a otázek na obou stranách, které měl předat, bylo tak obrovské, že bylo nutno stanovit priority, rozvrhnout čas a dát přednost praktickým věcem před teoretickými, filozofickými či teologickými. V poměrně úzce vymezených hranicích thyrského života byly ostatně podobné otázky velmi řídké. Mnohem důležitější a okamžitě aplikovatelné byly nápady a vynálezy typu Shaekenova vodního pístu, vodního čerpadla a zavlažovacího kola.

Shaeken byl Předkem, o němž se Rogei zmínil při jejich prvním setkání. Kdysi navrhl kožená vědra pro čerpání vody ze studní. Shaeken ve svém bádání pokračoval i po smrti a vymyslel ještě lepší stroje. Nathan by však i bez svého vysokého intelektu dokázal Thyrům předat principy vodního kola. Tito pouštní lidé nikdy nevyšli do zemí za savanou, do měst, jako byly Dva Brody. Nikdy nemohli vidět Szganye, jak využívají energii řeky pro různé práce.

Čím lépe Nathan Thyry poznával, tím více chápal jejich hrdost. A tak aniž by cokoliv přidával ze svých vlastních znalostí, které byly stejně omezené, trávil nekonečné hodiny s grafitovým pisátkem a kůžemi ještěrek, napnutými v rámečcích, a pečlivě kreslil skici strojů přímo z Shaekenovy mysli. Truhláři a jiní řemeslníci se dychtivě vrhli na každou z nich hned, jak byla dokončena. Chtěli co nejdříve pochopit principy nových vynálezů a vyrobit první modely.

Byly chvíle, kdy se Nathan cítil unavený. Nikdy si však nestěžoval. Jeho život dostal smysl. Měl tak zaměstnanou mysl, že zasouval do pozadí všechna minulá trápení a soužení. Mezi svými novými přáteli si získal mnohem víc respektu, než jaký mu kdy projevili jeho vlastní lidé. Byl šťastný, nebo tomu alespoň na chvíli uvěřil...

Byl rád, že mohl prokazovat přátelské služby. Rogei cítil jako svou povinnost zjistit osudy různých příbuzných a přátel a Nathan byl stále jeho dlužníkem. Proto zahájil pátrání v Rogeiově zastoupení. Rogei ,mohl' mluvit s těmi, kteří zde ještě byli, jež ještě žili. Někteří se však odstěhovali pryč, do vzdálených osad, daleko za hranice thyrské telepatie mrtvých. Stejně jako telepatie živých, i duchovní řeč mrtvých měla své meze. Mnozí z těch, které Rogei hledal, zemřeli daleko odsud, tedy zcela mimo jeho dosah.

Mezitím se Nathanova sláva rozšířila daleko za hranice. Do osady Pod žlutými útesy se sjížděli Thyrové z jiných sídlišť a přinášeli pozvání od svých Starších. Všichni do jednoho požadovali, aby je Nathan vyslyšel, a sdělovali, že u nich bude vždy vítán. Může je kdykoliv navštívit. Nathan slíbil Rogeiovi, že pokud se někdy rozhodne přijmout takové pozvání, určitě vyhledá jeho staré přátele, ať už ho cesta zavede kamkoliv.

Mezitím stále pracoval...

S výjimkou triviálních úkolů, na které dohlížel sám Rogei, uspokojil Nathan nejprve všechny osobní dotazy mrtvých v Jeskyni předků a podobně i všech živých v osadě a pak se ochotně věnoval ostatním problémům.

Uveřejnil nesčetné tajemné recepty labužníka Arxeie, které za svého života nikdy neprozradil. Od leštiče zrcadel Annaise předal popis péče o zrcadla a výroby rostlinné fermeže, chránící thyrská zrcadla před matněním. Nechal promluvit zahradníka Tharkela o včelách, opylování a údržbě úlů. Během života vystavěl Tharkel vlastníma rukama oázu, ale nápad ztroskotal na nedostatečné zásobě vody. Od té doby pracoval na větší a lepší. Nyní, se Shaekenovým vodním čerpadlem, se mohla stát skutečností!

Nathan splnil všechny tyto úkoly a jak práce postupně ubývalo, našel si dokonce trochu času na cestování po okolí a pozorování života Thyrů. A jelikož Starší považovali za nevhodné, aby se osobnost Nathanova formátu zabývala základními životními potřebami, stala se Atwei jeho pomocnicí mezi živými stejně jako Rogei byl jeho mluvčím mezi mrtvými. Pokud šlo o světské záležitosti, nechala Atwei Nathana, aby sám prozkoumal své jedinečné schopnosti.

Ve skutečnosti mu dali příliš velkou svobodu a on ji nedokázal využít ve svůj prospěch. Jak se zmírnilo zuřivé tempo jeho života, dovolil opět nešťastným duchům minulosti a vzpomínkám, aby se připlížili zpět a začali ho znovu soužit. Ve snech slyšel štěkavý smích Nomy Canisona, když unášel Mišu do nepředstavitelné hrůzy, kterou pro ni budoucnost chystala. Zdálo se mu o jeho matce, ze které je teď otrokyně s ohnivým pohledem, služka odporných vampýrských vládců. A zdálo se mu také o Nestorovi, který se převaluje v řece jako nějaká do řas obalená věc, z níž odpadává šedavé maso a rozkládá se v říčním bahně. Podobné noční můry nutily Nathana křičet ze spaní a Atwei k němu vždy přibíhala, aby ho ukonejšila...

V temných útrobách země pod osadou, kde dokonce i thyrští rybáři musejí klást své návnady při světle plápolající pochodně, ukázala Atwei Nathanovi část Velké temné řeky. Vysvětlila mu jak nejlépe uměla, kde pramení a kam teče.

„Jelikož déšť ze Sluneční strany stéká dolů po hraničním pásmu hor,“ řekla a její chraptivý hlas zazněl v podzemní temnotě ozvěnou a vrátil se zpět z neznámých končin, „a jelikož se bouřkové mraky nad rozpálenou pouští srážejí méně často, o to větší množství vody si najde cestu pod zem. Mnoho hlavních přítoků lze nalézt na západě, jiné jsou na východě někde mezi pouští a horami. Takže Velká temná řeka je vlastně odvodňovací stokou světa!

Tvrdé skalní podloží se pod zemí mírně sklání k východu a s ním se přirozeně stáčí i proud řeky. Kde jsou skály měkčí, tam déšť během staletí vybudoval mnoho jeskynních systémů. Jen ty nejbezpečnější a nejvhodnější k životu se staly thyrskými osadami. Podzemní svět je pro Thyry stejně důležitý, jako je pro vás Szganye les. Teploty jsou tu mírné, v horku dlouhých dní poskytuje stín a v drsném mrazu pouštních nocí nabízí úkryt. Nemohli bychom bez něj žít, ani bez řeky, která je jeho tmavou krví.

Během svého života vykousala řeka do skály četné terasy. Ty nejsušší a nejbezpečnější používáme jako stezky, podél kterých sledujeme proud řeky, prodírající se tmavými stržemi. V jiných místech je řeka splavná i několik dlouhých mil a vytváří rozsáhlá temná jezera, ve kterých plavou slepé ryby. Na jiných místech je její tok užší a voda zde divoce burácí!

Pokud jde o její délku, teče řeka podél celého předělového pohoří, podtéká Velkou rudou pustinu a klikatí se kolem menších pohoří, kde žijí lidé jako jsi ty... nebo možná jiní, protože oni dávají svoje děti Vampýrům. A pak teče řeka do neznámých krajin. Někteří říkají, že se daleko na východě, za jeskyněmi nekromantů, vlévá do moře. Ale to jsou jen řeči, protože nikdo z Thyrů tam ještě nikdy nebyl.“

Nathan Atweinu vyprávění pozorně naslouchal. Díval se na ostré římsy, které řeka v pradávných dobách vymlela do stěn kaňonu, na černou zurčivou vodu uhánějící rychle kolem a na rybářské sítě, v nichž se zmítaly nové úlovky. Řeka ho děsila i fascinovala zároveň. Pouhé pomyšlení, jak je dlouhá, pro něj bylo samo o sobě děsivou představou. Více než pět tisíc kilometrů podzemních vod, pokud měla Atwei pravdu. A Nathan si byl jistý, že ji měla. Oproti tomu byly řeky na Sluneční straně pouhými potůčky. Velká temná řeka byla delší než cokoli, co kdy Nathan ve svém životě viděl!

A přesto to nebyla ani tak délka řeky jako spíš její proud, co tak uchvátilo Nathanovu fantazii. Proud, který se valil kolem pohoří na východ do oblasti za Velkou rudou pustinou, kde vládli Vampýři a odkud se pak vrátili na Hvězdnou stranu. A když tedy byla tato řeka pro Thyry cestou, po níž mohli kráčet pěšky nebo na loďkách, od osady k osadě za všemi svými druhy, pak by jí takto mohl využít i Nathan.

Míjel jeden úsvit za druhým a Nathanova práce v Jeskyni předků se chýlila ke konci. Oznámil tedy Pěti svůj záměr vydat se dál a oni si ho zavázali přísahou, že zachová jejich tajemství. Slíbil jim, že ať už bude jeho budoucnost jakákoliv, nikdy neřekne svým lidem ve vnějším světě nic z toho, co se od Thyrů naučil ani o jejich zvycích.

Zatím se jeho noční můry nijak nezlepšily, dokonce se spíš zhoršovaly. Znovu a znovu Nathan zažíval peklo té noci a následného rána v Osadě, kdy začal útok Vampýrů. Byl si vědom plynoucího času a přemýšlel, jak se asi Lardisovi a jeho Szganyům vede teď. V Jeskyni předků často cítil, že jej jeho vlci volají. Ale byli příliš daleko, a navíc mezi nimi byly masivní skalní stěny. Co by mu mohli říct, kromě - což se zdálo nejpravděpodobnější - věcí, o kterých nechtěl slyšet? Teď už jsou Vampýři jistě opět mocní a zamořili celou Sluneční stranu.

Jednou (tentokrát však sám od sebe) usnul v Jeskyni předků a snil o tom, že na něj čeká jeho spirála čísel. Ten mohutný bezedný vír číslic jím vytrvale cloumal, táhl ho do sebe. Měl pocit, že kdyby jen znal význam těch rychle se měnících symbolů... mohly by mu otevřít zcela nové světy. Jakýkoliv svět by byl lepší než ten, který nechal za sebou, pokud by tam ovšem mohl žít mezi svými. Opět se cítil jako zrádce, který stáhl ocas a prchl před nepřáteli, přáteli i sám před sebou.

Teď musí utíkat znovu, aby ještě zvětšil vzdálenost mezi sebou a svou minulostí a aby dál hledal jakési přízračné naplnění svého života. A možná hned zítra za rozbřesku...

Rozloučil se v Jeskyni předků. Mrtví byli chvilku zticha. Budou ho postrádat. Ale... snad by se mohl jednoho dne vrátit? Nemohl to s určitostí slíbit, možná... Inu, už si ho užili dost a mrtví na jiných místech na něj netrpělivě čekají.

Nathan promluvil se Shaekenem. Pracovali spolu velmi často, a tak se mezi nimi vytvořilo pevné pouto, hřejivé přátelství a porozumění.

„Za čas budou tvá díla pro Thyry požehnáním,“ řekl velkému vynálezci.

Bez tebe, Nathane, by nebyly ničím. Shaeken byl polichocen, ale po chvíli pravil mnohem vážněji: Nathane, ta čísla, která sužují tvé sny... 

„Tak ty jsi mne špehoval?“ Nathan však věděl, že to tak nebylo.

Tak bych to nenazýval! Nemůžeme si v tom směru pomoci. Nakonec, jsi přece nekroskop. Ale ta čísla: skutečně jsem je viděl. A jak víš, trošku číslům rozumím.

„Ty jsi pochopil význam té spirály?“

Vycítil, že Shaeken zavrtěl hlavou. Ne, neporozuměl jsem jí. A jestli jsem se jí bál? To ano. Stejně jako se dítě bojí blesku! Abych to porovnal, moje vlastní výpočty jsou jen mravenčími stopami v písku - rychle odváté - zatímco ty tvoje jsou živé a dopracovávají se k nějakému závěru. Stejně jako tvoje telepatie je jedinečná mezi živými, tak je jedinečná i tvoje spirála. Je tvou součástí, Nathane! Nejsem žádný filozof, moje myšlenky se týkají banálních mechanických věcí. Ale cítím, že až jednoho dne rozluštíš svou spirálu, budeš mnohem blíž k naplnění svého osudu. Kdysi žil v osadě Otevřené k nebi jeden Starší, který byl matematik. Teď už je mrtvý, ale co je to pro tebe za překážku? Možná bys jej měl vyhledat. 

„Možná to udělám,“ odpověděl Nathan vděčně. Nakonec se rozloučil s tím, kdo jej bude postrádat nejvíc. S Rogeiem. Zjistil, že vůči němu není schopen ani jediné milosrdné lži. „Toto je moje poslední návštěva Jeskyně předků, chystám se odejít,“ řekl. „A nemyslím, že se kdy vrátím.“

Já vím, odpověděl Rogei a snažil se nic si z toho nedělat. Jen si na mne čas od času vzpomeň, natáhni svou mysl a... kdo ví? Možná tam budu. Pokud nebudeš moci mluvit se mnou, zkus mluvit s Tím, jenž naslouchá. Jsem si jistý, že tě vyslechne. Co se týče toho, co ti pověděl Shaeken, vyhledáš toho matematika? Myslím, že bys měl. Jsem filozof a věřím, že člověk musí jít za svým osudem. 

„Pravděpodobně jej vyhledám,“ přikývl Nathan.

Navíc je tu něco, co bys měl vědět, řekl Rogei. Během tvého pobytu tady s námi ses projevil jako přítel živých i mrtvých a já se pokusil být ti také přítelem. Promluvil jsem za tebe s mrtvými Szganyů, abych jim prozradil, jakou příležitost propásli. Avšak jakmile jsem se zmínil o tvých schopnostech, ihned se stáhli. Z nějakého důvodu se tě bojí. 

„Já vím,“ řekl Nathan.

Ten důvod je prostý. Mrtví se vždycky báli nekromancie, a teď když se do země vrátili Vampýři, bojí se ji ještě víc. Nějak si tě spojují s nekromancií. A teď... teď už se mnou nebudou nikdy mluvit! Ale vy Szganyové máte jedno rčení: jablko nepadá daleko od stromu. Vyčetl jsem tuto myšlenku v jejich myslích, ještě než je přede mnou uzavřeli. A tak jsem se podivil - a teď se váhám zeptat - ale mohlo by to být snad proto, že tvůj otec učinil něco, čím si znepřátelil szganské mrtvé, a proto se ti teď vyhýbají?

„Můj otec, Hzak Kiklu?“ zamračil se Nathan. „Byl to jen obyčejný člověk, kterého zavraždili Vampýři, stejně jako mnoho dalších předtím i potom. Ani jsem ho neznal, zemřel dříve, než jsem se narodil. Co mohl udělat?“

Rogei jen bezradně pokrčil rameny: Snažil jsem se, ale nepodařilo se mi to. Nic víc nevím. Avšak je tu ještě jedna věc, kterou bych ti poradil. 

„Vždycky si budu cenit tvých rad.“

Nathane, já vím, že jsi na to již zapomněl. Starší se o tom nezmiňovali, nikdy to nepřišlo na přetřes. Lidé jsou dost chytří na to, aby to nechali na pokoji. Ale faktem zůstává, že když jsi někoho potřeboval, přišel jsem k tobě. Tvé schopnosti daleko přesahují jen obyčejné mluvení s mrtvými. Chápeš, co tím myslím?

„Myslím, že ano. Co mi radíš?“

Jen toto: Nathane, dej si pozor, co probouzíš k zdánlivému životu, protože některé věci jdou pak těžko odvolat zpět... 

Nathan si nebyl jistý, zda to správně pochopil, určitě ne zcela. Stejně však Rogeiovi poděkoval. A pak už se jen rozloučil...

Část sedmá

Nestor - Desátky – Turgosheim

I

Vybaven novým oděvem, dobrým koženým opaskem a nablýskaným nožem z tvrdého dřeva s kostěnou střenkou, Nathan byl připraven na cestu. Chtěl se vydat na východ podél toku řeky, protože západní směr by jej zavedl příliš blízko k domovu nebo spíš k tomu, co kdysi jeho domovem bývalo. Stačilo jen vydat se tím směrem... a bylo by příliš těžké odolat pokušení vrátit se do Osady. Děsil se myšlenky na to, co by tam mohl nalézt.

Atwei jej na prvním úseku cesty doprovázela. Ujala se vedení a kráčela podél vymletých kamenných ,břehů' Velké temné řeky.

Svůj odchod vysvětlil potřebou vydat se navštívit ostatní thyrské kolonie a pohovořit s jejich Staršími a mrtvými, ale ve skutečnosti za tím bylo mnohem víc. Teď když uměl využívat svoje schopnosti (hovořit s mrtvými a používat telepatii, i když zatím jen zárodečnou, ale podle Atwei a ostatních velmi slibnou, a zajistil si mezi Thyry plnoprávné postavení), cítil se mnohem sebevědoměji. Minulost v něm zanechala pocit odporu a prázdnoty. Zdálo se však, že budoucnost mu může přinést jisté naplnění. Musel se naučit hodně věcí a promluvit s mnoha lidmi, ať už živými nebo mrtvými. V tom už teď ostatně neviděl žádný rozdíl.

Nathanovy nové šaty byly opravdu znamenité. Byly navrženy ve szganském stylu, ale ušity byly z jemné ještěrčí kůže pískové barvy. Střih byl thyrský, práce čistá a dokonale mu sedly.

Zkrátka Thyrové z osady Pod žlutými útesy oblékli Nathana od hlavy k patě přesně tak, jak ho sami viděli: jako osobnost zvláštních kvalit. Dostal kazajku s třásněmi, vysokým límcem a širokými klopami, kalhoty dole rozšířené přesně tak, aby se daly přehrnout přes vysoké boty z jemné kůže. Stříbrná přezka na pásku byla ozdobena rytinou, která se přesně hodila k zdobenému pouzdru na nůž.

Se vším všudy, s uhrančivýma modrýma očima, vlasy pískové barvy (která byla Szganyům pro smích a u Thyrů se vůbec nevyskytovala), dlouhými až po ramena a nyní i v úplně nových šatech, měl Nathan jakýsi mystický, ba přímo nadzemský vzhled, který odpovídal jeho postavení. Jedinou ironií bylo, že i když pro Thyry učinil tolik a vysloužil si jejich velký obdiv, nebude nadále schopen udělat cokoliv pro svůj vlastní lid. Ale nezapomněl na něj. Možná, že až přijde čas, bude schopen pomoci i jim.

Poprvé ve svém životě byl Nathan majetný, ačkoliv se nacházel ve světě tolik vzdáleném od místa svého předchozího chudého života. Nemohl si bez ohledu na své vysoké postavení u Thyrů pomoci, aby nepřemýšlel nad tím, jaké to asi je za hranicemi jejich omezeného vesmíru. Čím by asi byl teď mezi svými, mezi Lidesciho Szganyi? Byl by pořád ještě podivínem, koktavým bláznem? Co se asi stalo se všemi szganskými Kočovníky ze Sluneční strany? Čím teď byla pro Vampýry?

Ve svém dobrovolném exilu o nich nic neslyšel. Odpověď by však mohl najít čtyři tisíce kilometrů odtud podél toku Velké temné řeky, kde se ostatní příslušníci jeho rodu krčili pod tyranií bizarních vampýrských vládců. Čím teď byly tamní kmeny - otroky bez vlastní vůle, krvavou potravou pro obludnou upíří šlechtu - tím se nevyhnutelně stanou i jeho vlastní lidé! Jakkoliv byla ta myšlenka strašná, svým způsobem byla i fascinující. Čím víc se tím Nathan zaobíral, tím víc vnímal svůj úděl jako rozevírající se stěny černého kaňonu nad vlnící se řekou...

Zhruba každé půl míle cesty se Atwei zastavila a pátrala ve výklencích vlhkých stěn po skrýších dehtových pochodní, obalených v naolejovaných kůžích. Byly to pochodně, které vydržely dlouho hořet. Atwei minula několik podobných skrýší, než konečně vyměnila tu svou a Nathanovu. Jak je míjeli další Thyrové, připomínaly Nathanovi pochodně světlušky, které prosvětlovaly naprostou tmu. Nathan se snažil zachytit myšlenky těchto podivných nosičů pochodní v té nejtemnější z temných nocí, ale kromě vzdáleného slabého šepotu mrtvých neslyšel zhola nic.

Osada Otevřená k nebi byla další zastávkou, ani ne patnáct mil na východ po proudu, který se lehce stáčel dál do pouště. Nathan a Atwei sem dorazili asi po pěti hodinách. Jak jméno osady napovídalo, místo bylo skutečně otevřené k nebi.

Prvním náznakem, že se blíží ke svému cíli, byl proudící čerstvý vzduch. Díky jasnějšímu světlu mohli uhasit prskající plamínky pochodní. Cesta před nimi byla zpočátku zahalená v jakémsi mlžném oparu. Brzy však byli schopni rozpoznat jednotlivé obrysy, a čím dál postupovali, tím víc přibývalo světla. Druhý břeh řeky se vzdaloval, proud se zpomalil a doslova se vlekl. Nakonec se klokotající voda rozšířila do ústí jezera a před Nathanem se rozevřela scenérie, jakou by tady nikdy nečekal.

Najednou to vypadalo, jako by tady v podzemí vykvetla oáza! Nejprve se v puklinách skalních stěn objevily jen kapradiny a mechy, pak malé keříky visící přes vysoké skalní římsy, stromy a plazivé a popínavé rostliny. Všechny se otáčely k nepřímému, ale vábivému slunečnímu světlu. A v místech, kde se strop nad řekou konečně otevřel do skutečného kaňonu a shora dopadalo denní světlo, vyrašila všude kolem hojná zeleň.

Tady byly podél řeky oblázkové pláže a dřevěné přístavní hráze. Přírodní břehy řeky z rudého bahna stoupaly po obou stranách až na úroveň suché země, kde byly vystavěny primitivní kamenné hráze. Ty měly zabránit záplavám. Za tím vším se táhla ručně obdělávaná políčka a zahrádky a ještě dál, tam kde se země setkávala se stěnami kaňonu, stály terasovitě uspořádané domky na dřevěných kůlech. Mezi domky a na svazích pokrytých sutí a popínavými rostlinami, ve skalních rozsedlinách a na okrajích kaňonu se zmateně klikatily cestičky, které křižovaly skálu od jeskyně k jeskyni a od římsy k římse... Thyrové se ve víru všedních starostí pohybovali po cestičkách a pěšinkách jako mravenci.

Nad hlavami se otevírala úžasná podívaná! Stěny kaňonu se táhly do výše sta i více metrů. Světlo, jež se šikmo od jihu opíralo do protějšího srázu, bylo po té temnotě podsvětí oslepující. Ačkoliv Nathan věděl, že na povrchu bude převážně jen poušť, zahlédl na okraji kaňonu obrysy palmového háje. Osada Otevřená k nebi byla úžasné místo.

Thyrští Starší na ně čekali na břehu řeky, kde říční stezka z hladce ohlazených oblázků končila a navazovala na jednoduše dlážděnou přístupovou cestu k osadě. Nathan by rád mluvil od začátku sám za sebe, ale byl již dobře spraven o jejich pravidlech chování a nechal Atwei, aby jej uvedla. Thyrským zvykem bylo zahajovat jednání přes prostředníka. Znali jeho jméno již z dřívějška, zatímco jejich jména byla samozřejmě tajemstvím. Žádné vzájemné představování tedy nebylo nutné.

Vítali Nathana s velkou úctou, jen lehce zkalenou skepsí (jak se domníval), zatímco Atwei pokládali za jeho pomocníka a mluvčího, nebo snad navedeného sluhu? Nebo možná za jeho kumpána v podvodech a rouhání? Zpočátku ji přijímali poněkud chladně.

Jak procházeli spodními patry osady a stoupali vytesanou chodbou do Jeskyně dlouhých snů, thyrského mauzolea, ležícího v první čtvrtině cesty nahoru útesem, zbavovalo se Pět postupně své upjatosti a formálnosti a dali se s Nathanem do srdečnějšího, i když stále ještě zdrženlivého hovoru. Nadále cítil jejich váhavost a podezíral je, že se někteří z nich domnívají, že z jejich přátel v osadě Pod žlutými útesy udělal blázny.

Jakmile vstoupil do hrobky, ulevilo se mu a začal ihned dokazovat svoje schopnosti.

Pět starších vypracovalo pro Nathana seznam otázek, které měl položit mrtvým Předkům, aby jejich odpovědi vyloučily možnost klamu nebo duševního pomatení. Co se týkalo mrtvých, ti zaslechli jen kusé zvěsti o příchodu nekroskopa od Předků z osady Pod žlutými útesy a okamžitě odhalili důvod těchto úvodních dotazů. Měly odhalit jakýkoliv náznak Nathanova šarlatánství. Když bylo navázáno spojení a mrtví ucítili nekroskopovo teplo, odpovídali pečlivě a s notnou dávkou thyrského sarkasmu namířenou proti samotným Starším.

,Nejmladší' ze Starších, snad pobouřený Nathanovým strohým a naprosto nemystickým tlumočením odpovědí přicházejících z hrobů, jej přerušil jako první: „Možná bys nám mohl vysvětlit, jak to, že naši Předkové hovoří tak ochotně s tebou, ale nikdy nemluví s někým jejich vlastního rodu?“ zeptal se. V tu chvíli Nathan ztratil trpělivost. Thyr mu připomněl Petaise a Nathan neměl chuť procházet tím vším nanovo! Málem mu odpověděl způsobem sobě vlastním, ale hlas v jeho hlavě ho varoval a ihned poradil náležitou odpověď:

„Quatiasi, tvůj otec Tolmiatě žádá, aby ses rozpomněl na své dětství. Bylo ti pět, když ses ztratil na poušti jen míli od osady Otevřené k nebi. Stačilo jen vylézt na nějakou dunu a jasně bys viděl oázu. Tak blízko jsi byl. Ale tys to neudělal. Byl jsi tehdy pouhé děcko, ještě ustrašené. Sedl sis na zem a rozplakal se. Dej si pozor, aby ses zase neztratil, tentokrát v bludišti svých vlastních pochyb. Teď, když jsi tak blízko velké pravdě.“

Quatias otevřel ústa, zase je zavřel a z hrdla mu vyšel přiškrcený zvuk. Nakonec řekl zlomeným hlasem: „Jenom můj otec Tolmiamohl vědět... myslet... říct... to, co jsi právě řekl. Už nepochybuju. Nathane, prosím, vyřiď mu, že ho velice miluji!“

„On to ví,“ odpověděl Nathan a všechen vztek z něj okamžitě vyprchal. „On tě také miluje, stejně jako tě miloval za svého života.“

Krátce poté se úvodní setkání rozešlo. Otřesení Starší teď museli znovu celou věc uvážit, promyslet si, jak Nathana nejlépe využít - pokud jim zachoval svou přízeň. Sešli se v jednací síni, aby probrali Nathanův výjimečný talent. Ale ještě předtím:

„Chci, abyste věděli,“ řekl jim Nathan, „že Atwei je mou dobrou přítelkyní. Byla mou pečovatelkou a uzdravila mě, když jsem byl nemocen. Chápu, proč jste měli pochyby o nás obou. Je to samozřejmé a já proti vám nic nemám. Teď je po pochybách, a měli byste tedy vědět, že kdo urazí Atwei, urazí i mne.“

Ještě nemohl tušit, že od této chvíle byla Atwei součástí jeho šířící se legendy. Atwei z rodu Thyrů, přítelkyně Nathana.

Stejně jako v osadě Pod žlutými útesy se zde Nathan stal mostem mezi dvěma světy: světem živých a temnotou těch, kteří pokračovali ve svém bytí po smrti. Ale než k tomu došlo, bylo potřeba vyřídit několik naléhavých záležitostí, například Shaekenovy vynálezy.

V souladu s přáním tohoto Předka předal Nathan řemeslníkům v osadě Otevřené k nebi detailní nákresy jeho vodního kola, pístu a pumpy. Všechny zde hrály důležitou roli. Shaekenovo vodní čerpadlo bude bez velké námahy zajišťovat veškeré zavlažování oázy nad jejich hlavami a Thyrové tak budou prosperovat.

Nathan tlumočil Thyrům všechny technické detaily, a když jim porozuměli, strávil dalších pět východů slunce zprostředkováváním komunikace mezi živými a mrtvými. Stejně jako Pod žlutými útesy, i zde byly výsledky jeho práce jednoznačně prospěšné. Vyprávění o nekroskopovi se opět rozneslo široko daleko a thyrské kolonie podél řeky k němu vysílaly své emisary. Teď, když už nebyla tato práce pro Nathana ničím novým, stala se... jednoduše obyčejnou prací. Přestože byla svým způsobem uspokojující a počet nových přátel mezi mrtvými se valem rozrůstal, Nathan v ní už nenacházel uspokojení. Čas najednou ubíhal nějak rychleji a on cítil, že by měl být jinde a dělat jiné věci.

Nastal čas vydat se opět na cestu.

Atwei jeho pocit vycítila. Možná, že si to vyčetla v jeho ,nedotknutelné' mysli. Když viděl, jak ji to rozesmutnilo, nic jí nevyčítal...

Jednoho dne se vypravili nahoru do oázy a na skutečném denním světle Nathan zjistil, jak jeho kůže vybledla. Měl špatnou náladu a malomyslně se zeptal: „Jak to, že jsi tak hnědá, když trávíš tolik času v podzemí a v temnotě?“ zeptal se Atwei.

„Byla jsem dlouhou dobu na slunci ještě před tvým příchodem,“ odpověděla Atwei prostě. „My Thyrové jsme přece pouštní lidé a většinou pracujeme na povrchu země. Já jsem se navíc snědá už narodila. Proč ty jsi tak bledý, když ses narodil v lesích a na slunečním světle?“

„Vidíš, jsme rozdílní.“

„Opravdu jsme tak rozdílní, Nathane?“

Podíval se na ni a zeptal se sám sebe: Opravdu jsme? A ještě než si to sám uvědomil, věděl - slyšel - co si myslí:

Kdybych byla Szgankou nebo on Thyrem, byly bychom milenci. Ležel by mi v náručí a cítila bych jej uvnitř sebe pulzovat. Hladila bych jeho záda, zatímco by ho moje stehna tiskla a sála z něj jeho šťávu.

Telepatie, nebo... nebo si to myslela záměrně. Ne, to nikdy, protože ona byla Thyrka a něco takového by pro ni bylo nepřípustné. Atweiny myšlenky však pokračovaly v mnohem vážnějším tónu. Ale Nathan má pravdu, jsme rozdílní. Musím jej milovat, jako by to byl můj bratr. 

Zřejmě se na ni zvědavě, překvapeně podíval, protože se okamžitě odvrátila. Aby ji uchránil ponížení, rychle předstíral, že nic neví a že se nic nestalo. V každém případě se její mysl uzavřela, stáhla za sebou oponu a Nathan se mohl jen domnívat, že ho podezřívala. Ve stejnou chvíli se však dostavil záblesk pochopení a Nathan vyřešil další hádanku.

Od samého začátku se podivoval, jak je možné, že živí Thyrové znají a rozumí jeho řeči tak dobře. Teď už znal odpověď.

Když hovořil s thyrskými mrtvými, činil tak pomocí myšlenek, ale za těmito myšlenkovými hlasy a obrazy vždy zaslechl ozvěnu jejich mluveného jazyka. Teď mu došlo, jak jednoduché je pro telepata stát se lingvistou. Je jednodušší naučit se nějaký jazyk, když jsou myšlenky umocněny ozvěnami slov. Tak to tedy fungovalo o Thyrů. Neukradli mu jeho kočovnický jazyk z mysli, alespoň ne přímo (vždycky se Szganyi obchodovali, a tak již něco málo z jejich řeči znali). Ne, neukradli jej, ale vyčetli v jeho výrazech, spatřili v jeho očích a - přes určitá tabu a onu ,tichou dohodu' - to vyslechli v ozvěnách jeho myšlenek!

Uvědomil si také, že najednou rozumí většině thyrské řeči, kterou slýchával kolem sebe. Atwei měla pravdu: jednou, časem, bude telepatem.

Tolik zjištění najednou bylo pro Nathana šokem, opravdovým objevem! Obzvláště Atweiny city. A její city jej víc než cokoliv jiného přesvědčily, že nastal čas odejít, dokud na něho ještě myslí jako na bratra...

V Jeskyni dlouhých snů hovořil Nathan o samotě, jen ve společnosti mumifikovaných mrtvých a jejich myšlenek, s Ethloiem Starším, který se vyznal v číslech. Stali se z nich skuteční přátelé od chvíle, kdy Nathan zmínil Shaekenovo jméno. Za života byli Shaeken a Ethloi spolupracovníky.

Jak bych ti mohl pomoci? zeptal se Ethloi, který se skutečně snažil Nathanovi poradit.

„Mívám sny,“ odpověděl Nathan. „Sny, ve kterých vidím čísla. Vždycky jsem si myslel, že mají nějaký význam, a to si myslí i Shaeken. Řekli mi o tobě, že jsi odborník. Možná bys je mohl rozluštit.“

Odborník v matematice? Cožpak něco takového vůbec existuje? odpověděl Ethloi mnohoznačně. Shaeken potřeboval matematiku, aby vypočítal počet zubových čepů na svých kolech. Využíval ji v praxi. Tehdy jsem mu byl schopen metodou pokusů a omylů nějak pomoci. Ne mnoho... vím jen, že stejně jako ty snívám o číslech, mrtvý i kdysi za života. Jsou jednou z mnoha věci, které neustále zkoumám, i když ne nijak do hloubky. Jelikož nejsou všechny moje znalosti užitečné (nikdo je nemůže potvrdit ani vyvrátit, protože jim nikdo nerozumí), jak mohu dokázat, že mé vědomosti mají nějakou hodnotu? Neexistuje žádný důkaz. Kdybych ti chtěl pomoci... ani nevíme, jestli jsou szganská a thyrská čísla stejná. Vysvětli mi váš systém. 

„Szganský systém?“ 

Ano.

„Myslíš to, jak počítáme? Ale všichni lidé přece počítají stejně, ne?“

Kdepak. Pták rozlišuje pouze dvě čísla: číslo jedna a číslo větší než jedna. Pokud má ve svém hnízdě jedno vajíčko, má tam jen jedno vajíčko. Pokud tam má ale dvě, tři nebo čtyři, má jich tam vlastně víc než jedno. Takže jak počítají Szganyové?

„Počítáme po pěti, což je počet prstů na ruce,“ vysvětlil Nathan. „Vytváříme jakési zahrádky po pěti,“ (a ukázal mu obraz). „Takhle:“

I, II, III, IIII, IIII 

Thyrové mají stejný systém, odpověděl Ethloi. Ale já raději používám desítkovou soustavu! ¨

V obraze, jenž se ukázal Nathanovi, byly dvě zahrádky uprostřed přeškrtnuté.

Nathan se zamračil: „Ale tohle je přece počet prstů na obou rukách. Je v tom vůbec nějaký rozdíl?“

Ale ano, řekl Ethloi. Rozdíl je v jednoduchosti! Teď se podívej: 

1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,

11, 12,13,14,15,16,17,18,19,20.

Čísla, která Nathanovi ukázal, nevypadala jako tato, ale byly to Ethloiovy vlastní symboly nesoucí stejnou hodnotu. Nathan je chvilku studoval - spokojený se zjištěním, že poslední z nich měl tutéž hodnotu jako jeho čtyři zahrádky - a pak potřásl hlavou: „Jiný znak pro každé číslo? To má být jednoduché? Mně se to zdá dost komplikované.“

Ethloi byl rozčarován (mnoho skvělých matematiků bývá často rozčarováno) a povzdechl si. Ale po chvilce: Řekni mi ještě, jak dělíte? 

„Jak dělíme?“

Kolik takovýchto II jev tomto: IIII + I ?

„III,“ odpověděl Nathan.

A kolik III je v III ?

Nathan se opět zamyslel: „Jsou tam jen části.“

Ethloi si opět povzdechl: Jak jsem předpokládal. Neumíte dělit. 

Teď to byl pro změnu Nathan, kdo byl rozčarován: „Vím dost na to, abych rozpůlil pomeranč mezi přátele,“ odsekl. „Protože pomeranč má dílky!“

Ano (přikývla nehmotná hlava chápavě), to má i můj systém. Nekonečně dělitelné malé dílky a nekonečně velká čísla. Stejně jako mohu počítat nahoru do desítek, mohu odečítat dolů do malých jednotek. Do desetin a desetin z těchto desetin! Ale zpět k tvému pomeranči: co když má osm dílků, a ty máš jen šest přátel? 

„Pak dva z nich mají velké štěstí!“ pomyslel si Nathan trpce, protože tohle už bylo za hranicemi jeho chápání. Začalo ho to unavovat.

Ethloi to na něm vycítil. Čísla nejsou jednoduchá, Nathane. Mohl bych ti jich ukázat mnohem víc - a také ještě víc různých triků, jak si s nimi pohrát - ale bez vysvětlení to jsou stále jen symboly. Takové znalosti se nedostaví okamžitě. Člověk se jim musí naučit. Mám pocit, že nebudeš příliš dobrý žák. 

„I přesto mi ukaž ještě nějaká čísla,“ žadonil Nathan. „Ať se nad nimi alespoň mohu zamyslet.“

Ethloi učinil, o co jej Nathan požádal, a vyslal další počty na plátno mladíkovy mysli. Desetinná čísla, zlomky, trochu základní algebry a trigonometrie, výpočty velikosti světa, vzdálenosti Měsíce, Slunce a hvězd. Bylo to působivé, ale ne šokující. Nathan tomu možná nerozuměl, ale připadalo mu to podobné jako čísla, která vídával ve snech.

I přesto to v něm cosi zanechalo. Jako by byl touto drobnou ukázkou očarován, ucítil náhle, jak se mu v mysli číselná spirála opět rozvířila jako nějaký neuvěřitelný matematický písečný ďábel, který se už nemůže dočkat, až vrhne své tísnící se výpočty do nekonečna. Ethloi si ničeho z Nathanových posledních pocitů nevšiml, ale postřehl nekroskopovy nehlídané myšlenky, jeho očividný nedostatek zájmu o ukázku. A tak okamžitě stáhl všechny své obrazy a uzavřel je.

Dobrá tedy, zabručel Ethloi. Uvidíme, o jakých číslech sníš ty. 

„Obvykle se objevují, když spím,“ řekl Nathan. „Ale můj čas tady se již krátí. A když jsi mi ukazoval ta čísla, já... cítil jsem ta svoje uvnitř, skoro jako by čekala, až je někdo vyvolá ven.“ Zavřel oči. „Možná bych je mohl zkusit vyvolat.“

To, co se stalo pak, bylo rychlé jako myšlenka! Číselná spirála se mohutně rozvířila a jen co se na jejích okrajích vytvořily matematické vzorce, okamžitě je vtahovala do svého jádra. Nevídané metafyzické rovnice vybuchovaly v rotujících stěnách, jako když hvězdy vystřelují své meteoritické spršky!

Zastav to! zanaříkal Ethloi.

Nathan ho poslechl, otevřel opět oči a řekl: „To je to, co se mi zdává.“ Nebyla v něm žádná pýcha, jen zoufalá touha tomu porozumět. A Ethloi to také vyčetl v jeho mysli.

Ale jak je možné, že s sebou neseš takovou věc, aniž bys jí rozuměl? zašeptal svou otázku téměř úzkostně.

„Je to stejné jako s city v mém srdci a v mé hlavě, jimž také nerozumím,“ odpověděl Nathan.

Ethloi pomalu přikývl: Ano a možná sis právě sám zodpověděl svou otázku. Tak jako my Thyrové máme svou telepatii, která se k nám dostala skrze krev Gutaweie Věštce, Prvního Vzpomínaného, skrze krev jeho dětí, dětí jejich dětí a všech dalších Thyrů, stejně tak i ty máš v sobě svůj číselný vír. Zdá se, že je tvou součástí stejně jako tvé modré oči a pískově žluté vlasy. Zrodil se v nějakém tvém velikém předkovi a dostal se až k tobě! 

„Já jsem ho zdědil?“ I Rogei to říkal. „Ale od koho? Od svého otce ne, protože ten byl úplně obyčejným člověkem.“

Pak tedy od stejného předka, který ti dal dar řeči s mrtvými... odpověděl Ethloi.

„Ale řeč s mrtvými je talent, kdežto tohle... to je prokletí!“ Nathan potřásl hlavou. „Trápí mě to! Nemohu to rozluštit!“

Ethloi s ním nemohl než souhlasit. Ne všechno, co zdědíš, je k dobru, to je pravda. Já jsem zdědil špatný sluch svého otce, a nakonec jsem také ohluchl stejně jako můj otec přede mnou. Ale díky mé telepatii to nebyl zase tak hrozný problém. 

„Moje číselná spirála tě tedy také mate?“ Nathan byl zklamaný. „Ty nevíš, k čemu je?“

K čemu je? Nathane, čísla nemusejí nutně k něčemu být, ony prostě jsou. A přesto... přesto jsem za tím něco vycítil, to ano. Co to ale bylo, nemohu říct. Možná, že ta spirála je nějakým klíčem.

„Klíčem? K čemu?“

Klíčem k bráně, nebo k mnoha bránám. Vycítil jsem je ve tvé mysli. Brány do dalekých, dalekých míst - i do vzdálených časů! - a všechno to je ukryté ve viru tvé spirály.

„Ale napřed musím pochopit ta čísla, že?“

A ovládnout je! přikývl Ethloi. Jakmile tě budou poslouchat jako lovecký pes svého pána, zobraz si je srovnaná na plátně své mysli, podobně jako jsem ti ukazoval svoje malicherné počty. Pak už bude klič tvůj. 

Nathan byl dlouho zticha. Sám už dávno tušil všechno, co mu teď Ethloi řekl. Číselný vír ukrýval klíč, který musí najít. A pak musí ještě najít bránu, kterou tím klíčem odemkne. Teď si však připadal jako dítě, které chce začít běhat, když ještě neumí chodit.

Ethloi také mlčel a čekal.

Konečně si Nathan povzdychl a řekl: „Možná bys mi měl ukázat ještě víc čísel a vysvětlit mi svůj systém. Budu nejspíš mizerným žákem, jak jsi sám naznačil, ale kdo ví? Třeba se do mě něco vstřebá. Musím někde začít.“

Zůstal tam ještě hodinu, než se mu začala motat hlava a víc už nemohl pojmout...

Nathan se naposledy vyspal a snědl v tichosti ve společnosti Atwei trochu jídla, tentokrát mu však nějak nechutnalo. Potom oznámil Starším, že odchází. Sešli dolů k řece, aby ho vyprovodili. Quatias, stále ještě fyzicky dost zdatný, se dobrovolně nabídl, že jej doprovodí k další osadě, vzdálené pouze čtrnáct kilometrů odsud. Ale nejdříve si Nathan vyžádal chvilku soukromí s Atwei. V zahradě plné žlutých květin, kam nejasné sluneční paprsky dopadaly na lístky a popínavé rostliny, mu darovala tenký stříbrný řetízek a medailonek, který ihned otevřel. Uvnitř byl smolně černý pramínek vlasů. „To je thyrský zvyk,“ řekla. „Tajemství, jež si sourozenci vymění, když se mají od sebe odloučit.“

Přitáhl si ji k sobě a políbil ji na čelo.“A takhle se loučí se svou sestrou szganský bratr.“ Pak si pověsil řetízek kolem krku a řekl: „Nikdy na tebe nezapomenu. Děkuji za ten pramínek vlasů.“

„Vlasů?“ řekla a pozdvihla obočí. „Ach ne, to by bylo nepřípustné!“

Teď se zase zamračil Nathan, podíval se na Atwei, pak zpět na medailonek, ale nakonec s úsměvem potřásl hlavou. Ti Thyrové a jejich podivné ,tajné' způsoby a ,tajné' věci!

A zatímco tam zůstala stát, otočil se a odešel se rozloučit se Staršími.

„Jen s ním ztrácíš čas,“ řekl Brad Berea nevrle své dceři Glině. „Umí chytat ryby, posluhuje, sestřelí ptáka v letu a jí - ach, jak ten umí jíst! - ale aby rozumně promluvil? To bys po něm chtěla moc. Se mnou hovořil jen jednou a řekl mi, že je vládce Nestor. Čeho že je ,vládce', zeptal jsem se. Ale už jsem se od něj nedozvěděl ani slovo.“

Mírně řečeno, Glina byla velmi prostoduchá. A Nestor, ať už byl pouhý muž, nebo vládce, nebo cokoliv jiného, byl pohledný chlapík. Byl také nadaným lovcem, kdysi byl bezpochyby plnoprávným členem družiny Kočovníků a občanem nějakého szganského města. Ale teď shledával Brad více činorodosti, pilnosti, pochopení a inteligence u gekonů, kteří se zabydleli v podvalech krovu a chytali mouchy, když se slunce pěkně opíralo do střechy. Také byli lovci, ale nebylo potřeba jim to nijak připomínat! Jednali instinktivně! Ale tenhle - ha! - Brada překvapovalo, že vůbec věděl, že se má ráno probudit! Žebráci si však nemohou příliš vybírat a Glina by jej ráda vlákala do postele, kdyby to jen šlo. Ale co potom, ptal se Brad? Co s dalším tupcem v chalupě? Snad by bývalo lepší, kdyby byl nechal Nestora utopit se v řece.

„Co myslíš, že se mu stalo?“ Glina se podívala na svého otce přes zakouřenou místnost, když zvedal od ohně třísku, aby poprvé toho večera zapálil knot lampy. Teď, když už nastává noc, bude lépe oheň uhasit. Jeho kouř, stoupající tichem lesa k nebi, by byl jako maják. Pro kohokoli, kdo by šel kolem. Ale chatrč mezi stromy byla teplá a jedna lampa v ní stačí. S přikrývkami zakrývajícími otevřená okna, jež oddělovaly vnitřní světlo od venkovní tmy, se Bereovi cítili v bezpečí a útulně.

„Co se mu stalo?“ zabručel Brad. „Kdyby sis sáhla na jeho zátylek, kousek nad pravé ucho, zjistila bys, co se mu stalo. Dostal pěknou ránu od někoho nebo od něčeho, co se málem probouralo do jeho lebky! Kost už sice srostla, ale usadil se tam tuk, ta tvrdá bulka hned pod kůží. No a zevnitř pravděpodobně taky. Navíc byl postřelen a ztratil hodně krve. Na boku má jasně viditelné jizvy. Nakonec spadl nebo ho hodili do řeky a málem se utopil. A tohle všechno se stalo zrovna v době prvního upířího útoku na Osadu a Dva Brody. Nevěděl jsem o tom, když jsem ho vytahoval z vody, jinak bych nebyl tak klidný. Proč? Mohl přece být obětí Vampýrů! Ale kdyby byl, už by se to na něm projevilo. Tak tohle se mu stalo. Ať tak či onak, je to prosťáček s poškozeným mozkem a jediné, co snad má v pořádku, jsou jeho instinkty - alespoň některé z nich. Ale i ty mohou být trochu pokřivené, protože jinak by už dávno pochopil, že po něm jdeš!“

„Brade Bereo?“ Hlas jeho ženy se ozval z kouta odděleného od zbytku chatrče závěsem, což byla jejich ložnice přímo pod krovem. „Pojď už do postele a nech mladé být.“

Po těžkém dni ulehla do postele dříve, aby pak dříve vstala, již po prvních hodinách skutečné noci. Byla raději vzhůru v té nejnebezpečnější době, kdy slunce již zašlo a nad předělovým pohořím zářily hvězdy. Tehdy dostávali upíři po dlouhém spánku žízeň.

„Hm!“ zavrčel Brad a pomyslel si: Tak běž a udělej, co se od tebe čeká, Brade, starý brachu. 

Irma byla vlastně dobrou ženou, která při něm bez reptání stála celých dvacet let a více, když spolu žili osaměle v lesích. Než Irma utekla od své szganské skupiny a přidala se k němu, býval Brad samotářem, a samotářem zůstal i poté. Jedinou radostí jejího života byly občasné výlety do Dvou Brodů. To, Bradová láska a vědomí, že se o ni a o jejich dceru bude starat do konce svého života. V takových dobách, jako byly tyto, to znamenalo víc než dost. Ve Dvou Brodech teď ostatně není nic než trosky, prázdné ulice a dveře, bouchající ve větru jako žalující výkřiky. Tak proč tam jezdit?

„A co vy dva?“ pohlédl zarostlý Brad na Glinu a Nestora, kteří seděli u otevřených dveří. „Budeš takhle vzhůru celou noc, děvče? Abys byla s ním? Marně to zkoušíš! Zajímalo by mě: sedí a přemýšlí? Nebo jen sedí?“ Sundal si kazajku a přešel ke schodům, které vedly k jeho posteli.

Glina se podívala na Nestora, který sledoval Brada, stoupajícího po schodech nahoru. V jeho očích toho mnoho nebylo, ale duše ano, tu tam viděla. Brad mluvil drsně, ale srdce měl měkké. Glina věřila, že to Nestor chápe.

„Sednu si a budu mu chvilku něco povídat,“ řekla.“Myslím, že vnímá, když mu něco říkám, ale moc to asi nechápe. To je všechno. Možná se pod hvězdami projdeme dolů k řece. Nestor to má rád.“

A Brad si pomyslel: Och a co ještě má rád? „Cože, takový tichý silák jako on?“ zavolal dolů a mimovolně se usmál. Prošel za závěs, sundal si šaty a pověsil je na klíny krovu. Zakrátko už byl v posteli.

Dole Glina chvíli naslouchala vrzání, j ak otec uléhal do postele, tichému mumlání matky, když ho varovala: „Pssst! Buď zticha... Ti mladí... počkej, nech mě.“ A pak už rytmickému zvuku milování. V malé chatrči nebylo místo pro nějaké soukromí.

Náhle ucítila Nestorovu paži kolem pasu a jeho ruku pod blůzou, svírající její velká prsa. Byla to jeho automatická reakce, kdykoliv zůstali o samotě. Něco, na co si zvykl a co vychutnával. Něco, co ho Glina už naučila.

„Ano, ano,“ vydechla mu do ucha a hladila ho konečky prstů přes kalhoty. „Ale ne tady.“ Následoval ji ven ze dveří do noci.

Noc ještě nebyla chladná. Nejprve pomalu kráčeli v jasném svitu hvězd, pak zrychlili a nakonec už s těžkým oddechováním utíkali po ušlapané cestě k řece. Na písčitém břehu ze sebe shodili šaty a padli na sebe. Nechala ho, aby do ní prudce vstoupil. Věděla, jaké to zase bude, ale poddala se tomu, jako vždy od jejich prvního spojení. Ona byla tou, která ho poprvé svedla, těžko si teď mohla stěžovat. On byl muž a když vyplnil ji, vyplnil i její samotu.

Poprvé...

Poprvé to bylo, když se opět postavil na nohy, pět nebo šest úsvitů poté, co ho otec vytáhl z řeky. Do té doby jej Glina umývala, ošetřovala jeho zranění, krmila jej a vůbec se o Nestora starala. Kolébala ho v náručí, když měl horečku a vykřikoval podivná jména, vyléval si svůj vztek na neznámých lidech a hořce plakal nad záhadnými křivdami a zklamáními. Přes všechno, co o něm Brad Berea před chvílí říkal, v Nestorovi planul oheň. Ale když horečka ustoupila, zmlkl a jeho oči byly po nějakou dobu úplně prázdné.

Za několik dní však zesílil a žádné práci se nevyhýbal. Lovil s kuší, rybařil, sekal sekyrou v lese a tahal dříví a vodu. Dvakrát týdně, když se šel vykoupat do řeky, jej Glina sledovala. Byl dobře rostlý a někde uvnitř ji vzrušoval.

Jednou, asi před třemi roky, když jí bylo šestnáct, odjeli Bereovi do Dvou Brodů. Brad potřeboval nové nářadí, matka chtěla nové šaty, hrnce a pánve a Glina se chtěla jen tak rozhlédnout a také se chtěla předvést. Co kdyby vzbudila zájem některého z chlapců a ten by si pak našel cestu k jejich chatrči? Byla to však marná naděje. Už tehdy věděla, že není hezká. Měla bezvýrazně hnědé oči, ostrý nos, velký zadek. Jako dítě bývala často ve Dvou Brodech a vídala tam opravdové krasavice.

Tehdy se konala svatba mladého páru. Následovala oslava, s hudbou a smíchem a večer se pilo a tancovalo. Starý přítel jejího otce je všechny pozval, aby u něj strávili noc. Brad Berea uměl pít i tancovat a viděl, že Irma se chce také bavit.

Brad a Irma byli brzy vtaženi do víru divokého tance, zatímco Glina byla odtažena ven! Jeden z cikánských mladíků ji pohostil vínem a pak ji zavedl za strom, jehož větve se dotýkaly země. Teď už by si ani nevzpomněla, jak vypadal. Ale tehdy jí připadal jako ten nejkrásnější chlapec ve městě a na rozdíl od Nestora věděl přesně, co má dělat. Jeho ústa jí vysávala dech z plic, zvedl jí sukni a vklouzl do ní hladce jako úhoř. Potom... byl najednou pryč stejně rychle, jako se objevil. Nikdo nic netušil, jen Glina - a samozřejmě ten chlapec. Snila pak o něm téměř každou noc, dokud se neobjevil Nestor. A teď snila o Nestorovi.

Jednoho dne, když byl její otec na lovu a matka prala prádlo a ukládala zeleninu, skončila Glina svou práci v chatě a odešla k řece za Nestorem, který tam lovil ryby. Záměrně si vzala krátké šaty a až do pasu rozepínací blůzu. Jakmile byla z dohledu chatrče, rozepnula si rychle horní knoflíky a odhalila jemnou pokožku svých ňader.

Posadila se vedle Nestora a hravě si nadzdvedávala šaty, aby odkryla stehna. Pak mu vzala hlavu do dlaní, mluvila k němu, nakláněla se a sváděla ho, aby se jí podíval do výstřihu. A on se podíval. Konečně se mu něco objevilo v očích, i když nemohla přesně říci co. Stále k němu mluvila a přitom si položila ruku na jeho stehno a stiskla jej. Vždycky, když přestala mluvit, odvrátila se jeho pozornost opět k řece a k udici.

Odhodlaná ke všemu se Glina nakonec svlékla, ponořila se do vody a koupala se přímo před ním. Stejně to neměl komu vykládat. Když mu zabránila, aby chytal ryby, sledoval Nestor Glinu, a když vylezla ven z řeky, její mokré tělo se lesklo a prsy se jí pohupovaly, konečně vstal. Pak... konečně zase něco spatřila v jeho očích a něco mnohem většího i v jeho ruce.

Rychle mu pomohla z oděvu, líbala jej po celém těle, o které se přece tak pečlivě starala, a vedla mu ruce po svém rozpáleném těle, zatímco sama sála jeho penis. Nestorovi, který měl možná poškozený mozek, ale rozhodně neporušené tělo, netrvalo dlouho a oheň ve slabinách mu rozdmýchal mdlé, prchavé a neuspořádané vzpomínky v hlavě. A pak...

Bylo to stejné jako teď, jako to bylo vždycky. Ve stínu vrby do ní narážel, jako by ji chtěl roztrhnout, a na tváři měl masku - čeho? - nenávisti? Ach, chtěl její tělo, zoufale toužil do ní vylít všechnu svou zlobu a zklamání, aby se jich alespoň na chvilku zbavil. Ale to, co cítil, nebyla láska ani chtíč. Nestor se jenom chtěl pomstít za něco, co už sám zapomněl a čemu ani nerozuměl.

Jeho ruce drtily její prsa, což ji sice nezraňovalo, ale kromě rozkoše jí to působilo i bolest. Jeho ústa drtila její. Nestor sténal pokaždé, když vyvrcholil, a Glina cítila jeho horký proud ve svém nitru.

Zasténal jméno - Mina? nebo Minja? - Miša! Znělo to jako kletba, která vytryskla z jeho vlhkých, malátných úst, a jeho pravá ruka opustila Glinina prsa a stiskla jí krk.

Ale Glina nebyla žádným drobečkem, kterého by mohl jen tak uškrtit. Teď, stejně jako tehdy poprvé, ho popadla za vlasy, zvrátila mu hlavu dozadu, sevřela ho svým pohlavím a vysála z něho poslední kapku jeho vzteku, až vyčerpaně padl po jejím boku a převalil se na záda. Glina ho objala a tiše plakala, zatímco dlaní hladila jeho chvějící se tělo. Plakala sama nad sebou, protože nebyla tou Mišou, která mu tolik ublížila - kterou musel opravdu milovat - a také nad Nestorem, protože byl tak zraněný...

Glina ho milovala a byla na oplátku ,milována'.

Později ho sama využila, sedla si na něho tam, kde ho její ruce již opět přivedly k životu. Ale jelikož měl oči opět prázdné a reakce jeho těla byly skutečně pouhými ,reakcemi', mnoho si neužila...

Cestou zpět do chatrče se Nestor náhle zastavil a obrátil tvář k nebi. Zavětřil jako nějaké zvíře a v tmavých očích se mu odrazilo světlo hvězd. O chvilku později to vytušila i Glina a poté také uslyšela. Zalapala po dechu!

Měsíc plul nízko po obloze, těsně nad vzdálenými vrcholky hraničních hor. Ale na obloze nebyly jen měsíc a hvězdy. Vysoko nad jejich hlavami se na nebi třepetaly malé temné stíny. Zastínily světlo hvězd a pak zmizely. Za nimi však, jako jejich zadní konvoj, připlachtil mnohem větší a zlověstnější stín.

Cosi, co vydávalo rytmický zvuk podobný tepání, nejprve tichému a pak čím dál hlasitějšímu.

„K zemi!“ zašeptala Glina a stáhla Nestora na kolena mezi křoviska orosená noční vláhou. Nad hlavami jim přeletěl pár vampýrských válečníků. Chitinová zbroj získala ve třpytu hvězd modravý nádech. Zvedl se jemný vánek, formující modrošedé výfukové plyny válečníků do jediné clony, táhnoucí se přes celou oblohu. Ta dopadla na les jako štiplavý zápach čehosi mrtvého, hemžícího se červy. Glina zadržovala dech, ale Nestor naopak hluboce dýchal. A náhle... náhle byl ve střehu! Odstrčil ze sebe její ruku, a jakmile stíny jako z nočních můr zmizely z dohledu, pomalu se postavil. Viděl na podbřišcích válečníků citlivé, vodnaté oči, jak se otáčejí a rozhlížejí. Ani si neuvědomil, jaké měl štěstí, že ho nezpozorovaly. Lovecká skupina uháněla dál do hloubi noci, kamsi na sever a pak lehce na západ.

„Vampýři!“ vydechla Glina, když zmizeli.

Vampýři! To slovo pálilo jako oheň.

Nestor na ni pohlédl. Byl bledý a v očích se mu zračilo poznání a jakási otázka. Ústa se mu rozechvěla a nakonec řekl: „Vampýři?“

„Pššš!“ varovala jej, přestože byli dávno pryč.

Uběhlo několik vteřin a Nestor se s naléhavostí zeptal znova: „Vampýři?“

Po cestě od chaty k nim běžel Brad Berea a dopínal si kabátec. Jeho dech se v náhle chladném vzduchu srážel v obláčky páry.

„Nestore... a Glino!“ Odstrčil Nestora stranou, popadl Glinu a objal ji. „Slyšeli jsme je, jejich válečníky. Věděl jsem, že jste venku. Ale jsme tady dobře schovaní mezi stromy, proto nás opět minuli...“

Nestor ho vzal za paži. Brad na něj s překvapením pohlédl. „Co je?“ zeptal se. „Co to má znamenat? V idiotovi se probudil život? Že by vyděsili jeho poslední zbytky rozumu?“

„Opět?“ řekl Nestor. „Opět nás minuli?“

„To mě podrž!“ vyrazil Brad. „Opakuje po mně slova jako papoušek, aniž by jedinému rozuměl!“

„Vampýři!“ zařval náhle Nestor a popadl Brada za krk. Ale Brad byl silný, a teď když nebezpečí pominulo, měl ještě k tomu vztek. Podtrhl Nestorovi nohy a mrštil jím do křoví.

„Otče!“ vykřikla Glina. „Byl jen vyděšený!“ Pak se ale zamyslela... Nestor měl tak zvláštní oči, když sledoval příšery letící nad jejich hlavami... Vycítila jeho okouzlení.

Nestor se zvedl a Glina ho vzala za ruku. „Tak dobře, ale dávej na něho pozor,“ zavrčel otec a otočil se zpět k chatrči. „Protože jestli po mně ještě jednou vyjede, budeš příště chovat jeho rozdrcenou lebku!“

Když mizel ve tmě, Nestor zašeptal: „Opět? Míjeli vás už... předtím?“

„Když jsi byl nemocný,“ odpověděla. „Bylo to přesně jako dnes, asi tak hodinu po západu slunce. Vyrazili na lov hodně brzy. Viděli jsme je také vracet se zpět směrem k Severce, která svítí nad posledním hradem na Hvězdné straně.“

„Severka!“ řekl a neomylně otočil hlavu přesně tím směrem. Zadíval se na hvězdu, která zlovolně zářila jako zmrzlý kus ledu nad předělovým pohořím. „Letěli domů. Vampýři...“

„Pojď,“ řekla Glina a skoro ho táhla po cestě k chýši. „Pojďme domů.“

Ale poblíž chatrče jej přitlačila ke stromu a zkoušela, jestli v něm nezbývá trocha života. Ještě měli chvíli času. Někdy, i když ho měla vícekrát, byl znovu připravený. Dnes ale ne. Vzala ho znovu za ruku a vedla zpět do chatrče. Jenže Nestorův pohled se stále upíral na nízké obrysy hor a na hvězdu zlého osudu, která je osvětlovala. V Nestorové mysli neslyšně znělo:

Domů - Severka - poslední hrad - Vampýři! Ve srovnání s tím byly vnady Glinina těla ničím...

V noci potichu odešel z chatrče. Když se Glina probudila a šla si ulevit, našla jeho postel prázdnou.

To bylo nářku! Vzbudilo to i ty dva nahoře. Otec sešel dolů a řekl: „Cože, je pryč? Ale vždyť se nejspíš za chvíli vrátí. Když ne, bude to jenom dobře! Tady je jen jeden pán, Glino, a já nestojím o psa, který kouše pánovi ruku!“

Pak si však všiml, že Nestor odnesl i kuši a nůž, a dlouho hlasitě nadával. Ale co, naštěstí to nebyla jeho nejlepší kuše. A koneckonců, ten idiot bude venku, uprostřed noci a o samotě nějakou ochranu potřebovat. Po chvíli se Brad vrátil do postele a i přes Glinino fňukání usnul zase jako nemluvně...

Neodolatelně přitahován Severkou, kráčel Nestor temnými lesy. Přebrodil mělké potoky, a kde strouhy vypadaly nebezpečně, raději je obešel. Ale celou dobu byla jeho cílovým bodem ledová hvězda, mrazivě se třpytící nad horami. Za tímto pohořím ležela Hvězdná strana, poslední hrad a domov Vampýrů. A když je znovu uviděl, jak se vznášejí v temnotě, začalo mu vše do sebe konečně zapadat.

Nestor věděl, že tam už jednou byl. Nemohl si vzpomenout na okolnosti, ale byl tam. Možná, že Hvězdná strana byla místem, odkud pocházel, jeho rodištěm. Určitě ale byla jeho osudem. Možná byl nějakým vyvrhelem, podvržencem, kterého vlastní lidé vypudili, aby si razil cestu životem sám, jak nejlépe uměl. Teď se vracel domů.

Pokud šlo o Sluneční stranu, tam měl jen nepřátele. Musí si dát cestou pozor. Lidé ho pronásledovali, zranili, a kdyby mohli, zabili by jej! Má na sobě přece jizvy, které to dokazují. A něco si pamatoval... po celou dobu, svého života u Bereů si to pamatoval, ale nemohl, neodvážil se o tom mluvit. Jednou bez přemýšlení řekl Bradu Bereovi: „Jsem vládce Nestor.“ Ale potom už neřekl nic. Stejně jako mnohé jeho rozostřené myšlenky a vzpomínky, i jeho jazyk byl zrádce. Mohl jej zradit. Dost už bylo všech těch zrad.

Kdysi míval kamaráda. Takzvaného ,bratra', dítě, které si s ním hrávalo, když byl ještě sám malý. Ale byl to jen další zrádce, schovávající zrádné myšlenky za clonu čísel. Používal ji jako mor, kterým Nestora mučil i ve snech. Teď byl tento člověk jeho největším nepřítelem!

Kdysi také Nestor miloval jednu dívku, ale ona jeho lásku neopětovala. Byla to také zrádkyně. Ale ať už se jí to bude líbit nebo ne, jednou ho bude ,milovat´. A umře svou láskou k němu. To přísahal.

Kdysi také míval létavce. Pamatoval si, co se s ním stalo. Rozškvařil se na hnilobu někde v kopcích. Také si vzpomněl, jak dostal šípem do boku, a na řeku, jejíž chladné laskání ho málem utopilo. A na Glinu, jejíž horké laskání mu vrátilo mužnost. Kdyby však věděla, kdo a co je zač.... asi by nebyla tak horlivá. Ani ta prostoduchá Glina.

Jsem Nestor, vampýři vládce!

Ale vládce ve vyhnanství, obraný o svou sílu, vládce, který se teď vrací zpět.

Pochodoval bez námahy dlouhé noční hodiny. Jakmile znal svůj cíl, byl neúnavný. Však bude mít na spánek dost času během dne, než se opět vydá na cestu k Hvězdné straně. Severka ho neustále přitahovala k sobě, a kilometry mu pod nohama jen letěly.

Nechal se vést instinktem. Pohled upřel na ledovou hvězdu a nechal tělo pracovat... jeho vůle se pak postarala o zbytek. Stejně jako kilometry, i hodiny ubíhaly. Občas klopýtl. Jeho tělo nebylo tak neúnavné, jak se domníval.

Napil se z pramene, vymyl si z očí lesní špínu a posadil se zády ke kmeni stromu. Usnul téměř okamžitě a probudil se celý roztřesený, ztracený a udivený, kde je. Ale Severka stále ještě zářila a jeho vůle se opět vrátila. Jakmile donutil končetiny k pohybu, rozproudila se v něm krev a opět se zahřál.

Dorazil k táboru Szganyů. Venku stály stráže, každá alespoň s jedním vlkem. Muži, bezpochyby varováni hlídacím psem, se dožadovali hesla. Nestor neodpověděl a pospíchal dál. Muži však vypustili zvíře. To se pustilo po jeho stopě a okamžitě ho našlo. Otočil se, zavrčel a zamířil zvířeti na krk. A... vlk přišel blíž s ocasem staženým mezi nohama, začenichal a vyskočil, aby mu olízl tvář! Jen matně si pak Nestor vzpomněl, jak on a.... on a... ten druhý (někdo blízký? Ale on přeci neměl nikoho blízkého!) komunikovali s vlky. Když byl ještě dítě, přišli jednou z lesa divocí psi a hráli si s ním. Byli to domestikovaní vlci, ,hlídací psi' jako tento. Nechali si líbit i hrubé škádlení, aniž by se po něm ohnali. Divocí vlci v horách se mu vždy, bez jakéhokoliv nepřátelství, klidili z cesty.

Nikdy tomu nepřikládal důležitost. Ani teď. Vlastně bral tuto vlčí náklonnost jako hloupý omyl. Nebyl Szgany. Byl přece vládce Nestor! Ale byl sám a mužů bylo mnoho. Ti budou chytřejší než jejich krotký vlk.

Pokračoval dál...

V noci promarnil příliš mnoho času spánkem, zdoláváním překážek nebo když uvízl v bažině. Ale v dálce mezi stromy viděl temné hory na tmavě modrém pozadí hvězdnaté oblohy, stále blíž a blíž. Stejně tak se blížilo i svítání.

Na místě, kde les prořídl a přecházel v úpatí hor, si Nestor na okamžik odpočinul. Rozhlédl se po Sluneční straně a na obzoru zahlédl první bledý záblesk světla. Zbývalo ještě několik hodin do skutečného svítání a ještě více do úplného východu slunce, ale tohle už byl začátek. Nestor se slunce nebál. Byla to další z jeho zvláštností, ale slunce nad ním nemělo žádnou moc. Jeho letec takové štěstí neměl. Mátlo ho to... ale bylo to tak.

Zdálo se mu, že si pamatuje přechod přes nějaké hory. Ale netušil, kde leží. Na západě nebo na východě? Domníval se, že na východě.

Sotva se vypravil na povědomou starou stezku přes úpatí hor, zaslechl jakýsi zvuk a nad hlavou dokonce zpozoroval pohyb! V šeru před svítáním, které bylo pořád ještě blíž noci než dni, spatřil šedivé stíny. Nestor neslyšně klusal přízemní mlhou, ovíjející mu kotníky jako plazivé úponky. Napravo měl les, nalevo úpatí hor stoupající k předělovému pásmu. Ale tam nahoře, kam vedla strmá cesta, bylo cosi obrovského, šedého a podivného. Přesahovalo to přes okraj srázu a pod clonou tmavě modré oblohy se to kývalo a kymácelo na všechny strany. Kalné, znuděné oči na kosočtverečné hlavě, kývající se na konci dlouhého zužujícího se krku, pozorovaly okolní noc.

Byl to neomylný tvar: létavec! Čekal tam připravený k odletu. To mohlo znamenat jen jedinou věc. Někde tam dole je navzdory končící noci a daleko od hradujeho upíří majitel, vládce nebo pobočník Vampýrů. Ano, ještě byla noc, ale svítání se rychle blížilo! Ať už byl majitelem toho monstra kdokoliv, musí se každou chvíli vrátit. Pokud tu tedy už není...

Nestor toužil vidět a nebýt viděn, poznat a nebýt sám poznán, a tak se potichu připlížil blíž. Pohyboval se po stezce jako kočka, držel se v nejtemnějších stínech a prošel pod létavcem v odletovém postoji. Po chvíli uviděl trochu výš na srázu v klamném mlhavém světle druhého tvora. Jsou tu tedy dva létavci a zjevně bez obsluhy. Mohlo jít jen o malou skupinu lovců.

Ačkoliv se zdálo být nepravděpodobné, že by tyto hloupé obludy mohly být použity k pozorování, přesto to Nestor neriskoval a zůstával v úkrytu. Co to však bylo tam dole, kde na okraji lesa ležely skutálené balvany, asi padesát kroků odsud? Oheň?

Byl to oheň. Rudě a žlutě poblikával v zákrytu balvanů a jeho kouř stoupal v šedivé spirále nahoru a nesl s sebou vůni pečené - snad zaječí. Nestorův nos jej brzy ucítil a sbíhaly se mu sliny. Kdo je ta postava v podřepu, snad otáčející rožněm? Nějaký szganský samotář, který si brzy po ránu chystá snídani? Nejspíš ano, protože Vampýři nijak neprahli po pečeném mase. A po zajících také ne. Ale cožpak ten hlupák neví, že jsou tu v okolí nejméně dva upíři? Nebo spíš tři, když počítal i sebe?

Ohlédl se za sebe... padla ranní mlha a zahalovala stezku. Po létavcích teď nebylo na kopci ani památky. Samozřejmě, že tam stále ještě jsou, ale úplně zakrytí mlhou a oparem. Ten blázen u ohně o nich určitě vůbec nevěděl. Ale Vampýři se musejí každou chvilku vrátit. A Nestor vůbec nepochyboval, že oni o něm vědět budou!

Ten muž měl jídlo a Nestor měl hlad. Mohl by ho varovat a dostat na oplátku něco z jeho snídaně. Nezradí tak Vampýry, svůj vlastní druh. Koneckonců ho vyhnali. Svým zjevem oklame toho samotáře stejně, jako oklamal Brada Bereu. Ale v každém případě bude nejlepší, když se pojistí.

Připravil si kuši a nabil ji. Dával pozor, aby se vyhnul oblázkům, které by se mohly uvolnit, a kámen po kameni sestupoval dolů. Ten blázen u ohně pod ním si odkašlal, otočil rožněm a zabručel sám k sobě, jako by byl sám na celém světě! Nestor k němu došel blízko, velmi blízko, a pak teprve shrbená postava ztichla, zavětřila, pohlédla nahoru a otočila hlavu směrem k němu.

Muž je nejspíš ozbrojený a Nestor nijak netoužil po dalším šípu v těle. Skrčil se za nejbližší skalisko a čekal. Nakonec se rozhodl vyhlédnout a možná i vykřiknout, aby toho druhého upozornil na svou přítomnost. Mlha houstla a vše získávalo slizký nádech. Nestor cítil, jak jeho tělo podkluzuje, když vyhlédl skulinou mezi skalisky.

Samotář tam pořád ještě dřepěl, ale - už nebyl sám!

Na opačné straně v mlází se objevila druhá postava, pohybovala se po mlhou zahalené zemi jako rychlý smrtící stín a blížila se k ohni. Jeho záměry byly zřejmé. Byl to Vampýr a jeho mysl byla plná vražedných myšlenek! Dokonce už z pouhých obrysů bylo poznat, jak je jeho tvář zrůdná. Hlava byla jako nějaká vyčnívající boule s pahýlovitým, chvějícím se chapadlem, namířeným na svou oběť.

Nestor po tom nijak netoužil, ale jako by ho ten netvor chtěl ujistit o své identitě, krátce se podíval jeho směrem - jen pouhý pohled stačil! - a dál mířil tiše jako kouř ke své oběti. Oči mu žhnuly jako uhlíky a svítily v zrůdně znetvořené třesoucí se masce obličeje!

Nestor se už nemohl ovládnout a bezděčně se křečovitě roztřásl. Vstal, ale pod sandálem mu zaskřípal uvězněný kamínek. Muž u ohně zaslechl zvuk padajícího kamínku, otočil se na patě a plynulým pohybem rychle vstal. Ale tímto pohybem se otočil zády k netvorovi, který k němu mířil!

Bez rozmyslu a čistě instinktivně na něho Nestor varovně zavolal, zamířil a vypálil po upírovi. Zdálo se, že opět jen instinktivně vyrušil, ke komu má cítit větší náklonnost. Reagoval jako Kočovník, Szgany, a ne jako nějaký podvrženec, za kterého se považoval. Nebo možná to nebylo tak složité. Možná si v okamžiku, kdy na něj netvor s chapadlem pohlédl rudýma očima, uvědomil, že sám přijde na řadu jako druhý!

Téměř na dosah své pomyslné oběti byl Vampýr zasažen do krku a zapotácel se. Nestor ztratil rovnováhu, uklouzl po velkém balvanu a tvrdě dopadl na záda. V tom okamžiku se však domnělá ,oběť´ chopila hořícího polena a otočila se proti útočníkovi. Nestor zůstal ležet na zádech, lapal po dechu a zíral na oba dva. Teprve teď v plném světle ohně si jasně uvědomil svůj omyl. Oba byli Vampýři!

II

Vampýrští vládci Wran (Zuřivý) Smrtooký a Vasagi Sosák na sebe zírali planoucíma očima. Nestor ležel zkroucený na zádech. Nevšímali si ho, nenechali se vyrušit ze svého boje, duelu vzájemné nenávisti. Po vystřelení šípu jim už nebyl k ničemu. Ovšem Nestorovi připadali děsiví, obrovští a zlí.

„Ty zrádný parchante!“ zavrčel Wran na Vasagiho a zašermoval mu svou pochodní před odpornou tváří. Vzápětí odkopl Nestora stranou.

„Takže ty sis myslel, že mě dostaneš, když necháš tohohle hlupáka, aby se do toho přimíchal? Vážně sis myslel, že si jeho slídění spletu s tvým slizkým mlaskáním?“ (Ale ve skutečnosti se to přesně tak stalo.)

Vasagiho vlhký, lesklý sosák připomínal nějaký mimozemský penis. Jak se vysouval a zasouval do své pochvy na špičce defenzivně se pohybujícího chapadla, vydával jakýsi mlaskavý, skoro sexuální zvuk. Škubl za Nestorovu šipku, která prošla jeho tlustým, zvrásněným krkem nad levým ramenem a vyčnívala ze zad. Jen o vlásek minula páteř.

Odpověděl tak, že ho Nestor nemohl slyšet, ale Wran Zuřivý ho slyšel. velmi dobře:

Smrtooký, ty špinavý pse! Jenom velká dávka štěstí a tenhle Szgany k tomu tě zachránili před mým přímým smrtícím úderem. Teď se braň mě bojové rukavici, než ti hluboko do páteře vrazím svůj sosák a vysaju tvoji krčící se pijavici!

Mluvil víc, než bývalo jeho zvykem. Byly to jen plané řeči a Wran si toho byl vědom. Vasagi mu nedovolil prohlédnout svoje skryté myšlenky. Jeho zranění nebylo nijak vážné. Ale někdy může pouhé včelí bodnutí porušit rovnováhu v boji a šipka toho mláděte byla víc než nějaké včelí žihadlo. Wran věděl, že Sosák je vyvedený z rovnováhy, proč to tedy ještě protahovat?

Zatímco v levé ruce neohrabaně třímal hořící poleno, strhl si z pravého ramene plášť a odhalil tak svou bojovou rukavici. Zahýbal rukou uvnitř kovové konstrukce a rukavice se rudě zablýskala v odlesku ohně. Vasagi uskočil doleva, doprava. Jeho pohyby byly děsivě mrštné. I přes šipku z habrového dřeva, která mu propíchla krk, byl hrozivým protivníkem.

Nestor stále ještě ležel na zádech, už však nebyl zkroucený. Pokusil se odplazit od obou protivníků dál. Ale Sosák skočil stejným směrem. Když pak Vasagi učinil proti Wranovi výpad, zakopl o Nestorovy nohy. To byla chyba, kterou Wran potřeboval. Když se Vasagi zapotácel, skočil dopředu a mrštil hořící pochodeň do Sosákovy zkřivené tváře. Chytil ho za nestvůrný obličej, za sval pohybující sosákem. Vasagiho bojová rukavice mu zatím trhala záda a odhalovala žebra, ale Wran znovu udeřil nepřítele do sosáku.

Wranova telepatická mysl odhalila jeho ohavný záměr a Vasagi ho zaregistroval. Nenašel jinou odpověď kromě vnitřního výkřiku zoufalého odporu: Nééééééé! 

Vasagiho telepatické zděšení bylo tak silné, že je zaslechl i Nestor. Díky krvi Harryho Keogha, kolující mu v žilách, a díky své dosud ještě nevyvinuté duševní schopnosti, kterou sdílel se svým bratrem, výkřik Vasagiho mysli pronikl až k němu a zamrazil jej do morku kostí. Naklonil se dopředu, ale neschopen útěku dopadl zpět na zem.

Vasagimu se mezitím nějakým způsobem podařilo uniknout prvnímu úderu nepřítele, ale Wran stále ještě držel jeho sosák. Nyní Zuřivý napřáhl kovem opancéřovanou ruku a okamžik před tím, než udeřil, vyskočil mu na zápěstí ze švů bojové rukavice hřebínek břitvových ostří, připomínající zahnutý ostrý hřbet ještěrky. Zbytek boje vnímal Nestor jen jako změť krvavých pohybů.

Wranova rukavice se zařízla do Vasagiho chvějícího se chobotu a rozťala jej napůl. Následným trháním, řezáním a sekáním pak Wran dokonal své dílo. Nakonec ustoupil o krok dozadu a odhodil odseknutý chobot i se špičkou Vasagiho sosáku do ohně. Tam jen zasyčel. Při pohledu na Vasagiho, jak se potácí sem a tam a drží si zkrvavenou tvář, se zalykal smíchy.

I přes vlastní bolest - skutečnost, že má roztrhanou kůži na zádech a z pohmožděných žeber mu visí cáry masa - se Wran smál! „Cha, jak ti teď budou říkat?“ zachraptěl. „Vasagi Slinták?“

Z Vasagiho obličeje se řinula krev právě z těch míst, kam ústil jeho sosák. Jeho bolest byla mnohem větší než Wranova. Taková, že mu vhrkly slzy do očí, už tak napůl oslepených vrženou pochodní. Držel před sebou svou bojovou rukavici a mával jí sem a tam, jako slepeckou holí. Ale Wran Zuřivý neměl slitování. Pořád ještě vyl smíchy, ale vykročil opět dopředu a znovu se chopil hořící pochodně. Vasagi se dal na útěk, slepě klopýtal přes ostré kamenné výběžky, až upadl.

Wran na něho v mžiku skočil. Tvrdě dupl nohou na Vasagiho natažené předloktí s bojovou rukavicí. Kosti odporně zapraskaly a ze zkrvaveného otvoru ve Vasagiho rozbitém obličeji vyšel přidušený výkřik - skutečný zvuk.

Nestor měl ústa suchá jako roští na podpal. Rychle se rozhlédl napravo a nalevo v postupně se jasnícím jitru a hledal svoji kuši. Spadla spolu s ním dolů do sutě. Mezi skalisky zahlédl její slabý odlesk a plížil se k ní. Nepřestával však sledovat nyní už naprosto nerovný boj.

Wran tak dlouho dupal na Vasagiho ruku s rukavicí, dokud ten zbraň nepustil. Pak mu ji odkopl z dosahu. Poloslepý, s utrženým sosákem, zbavený své bojové rukavice a s rukou bezvládně se kymácející podél těla se i tak Vasagi pokusil postavit. Pokaždé, když už skoro vstal, podrazil mu Wran znovu nohy. Nakonec se Vasagi vyčerpáním zakymácel a zhroutil se k zemi. Wran u něj poklekl najedno koleno, chytil konec habrové šipky ve Vasagiho krku a cloumal jí tak dlouho, až se Vampýrovo tělo škubalo v naprosté agónii bolesti.

Nestor třesoucí se rukou vyprostil kuši z pukliny ve skalisku, chytil ji oběma rukama, odepnul zbývající šipku z držáku pod spouští a...

„Ano, jen si nabij svou zbraň,“ zahřměl Wranův hluboký basový hlas ani ne pět kroků od něj. „Nabij ji a přines sem.“ Nestor uposlechl první rozkaz, ale pokud šlo o ten druhý, raději namířil kuší na Wrana. Ten se narovnal, ale stále držel nohu s těžkou botou na svíjejícím se Vasagiho krku.

„No dobrá,“ řekl a pohledem svých rudých očí se zabodával do Nestora. „Tak na co čekáš? Vystřel po mně, jestli si jsi jistý, že mě dokážeš trefit do srdce. Jestli ne, raději udělej to, co jsem řekl.“

Nestorovi se konečně vrátil hlas: „Ty... ty jsi Vampýr!“

Wran přikývl. „A ty pěkný blázen! Ale blázen, který mi nejspíš zachránil život. Nebo alespoň ušetřil pěkný kus práce. Jsem za to tvým dlužníkem. Ale zkus na mne vystřelit, a budu ti splácet mnohem víc. Vrátím ti to kousek po kousku, až budou tvoje výkřiky tak hlasité, že uvolní lavinu! Tak, chlapče. Nenechej mě čekat a proklej šipkou srdce téhle odporné stvůry.“ Sundal nohu z Vasagiho krku a ten se posadil.

Nestor se na něj podíval a bál se snad ještě víc než předtím. Takový děsivý, hrozný pohled... Bylo by milosrdenstvím ho zabít. Ale měl jen jednu šipku. Podíval se na ošklivého, rozbitého a krvácejícího Vasagiho a pak na Wrana. Ten se spíš podobal člověku. Byl - co? Hezčí? Každopádně byl lépe oblečený. Každým detailem vypadal tak, jak si Nestor představoval upířího vládce, a věřil, že takový je i on sám.

„Ha!“ zavrčel Wran. „Nemáš na to odvahu, co? Ale když vydám rozkaz, očekávám od svých poddaných, že jej okamžitě splní!“

„Poddaných?“ zavrčel Nestor. „Já... já jsem vládce Nestor!“

„Cože?“ zamračil se Wran a odstoupil od Vasagiho několik kroků k Nestorovi. „Že jsi co? Vládce říkáš?“ Za jeho zády vzal Vasagi do levé ruky špičatý kámen a tiše se znovu postavil.

Nestor vyjekl: „Pozor!“ Wran se nahrbil v ramenou, přikrčil se a uskočil stranou. V tom okamžiku Nestorova šipka zasvištěla vzduchem a zaryla se špičkou do Vasagiho zkrvaveného pláště. Srazil jej opět k zemi a tentokrát už Sosák zůstal ležet...

Šipka ho zasáhla tak blízko srdce, že ho ochromila. S Nestorovou pomocí ho Wran za nohy odtáhl pryč ze suti a nahoru po svahu až na plošinku, která se skláněla přímo k jihu. Tam ho pak kolíky přibil s obličejem k zemi a nechal jej tak čekat na vycházející slunce.

„Samozřejmě že tou dobou už odtud musíme být dávno pryč,“ řekl Wran. „To je škoda. Dokážu si představit, jak bych si vychutnal jeho řev, až ho slunce začne tavit na pouhý dým!“

„Jeho řev?“ Nestor se s úděsem zahleděl na přikolíkováného tvora. „Ale jak by ještě mohl řvát?“

„Svou myslí,“ vysvětlil mu Wran. Nestor si vzápětí vzpomněl, jak ,uslyšel' Vasagiho výkřik odporu, když Wran zaútočil na jeho sosák.

„Aha!“ řekl.

Wran k němu stočil krvavý pohled a odfřkl si: „Na vládce toho moc nevíš, co?“ Zašklebil se. „A jaký jsi vlastně vládce?“

„Jsem psanec.“ Nestor zdvihl bradu. „Vyhnali mne z Hvězdné strany. Teď jsem na cestě zpět.“

„Skutečně!“ Wran přikývl a rozvážně se podrbal prsty na výrůstku na bradě. Ten hoch ho pobavil. „Vyhnán, říkáš? Kvůli nějakého těžkému zločinu nebo něčemu podobnému? Proti Vampýrům?“

„Nevím.“ Nestor zavrtěl hlavou a rukou si pročísl vlasy. Prsty ucítil ztvrdlou kůži v místech, kde mu srůstala proražená lebeční kost. „Já... se nepamatuji.“ Wran se mu zadíval hluboko do očí. Vypadaly zmatené a mysl za nimi také nebyla úplná. Zřejmě přežil nějaký útok. Ale teď už byl téměř v pořádku, alespoň po fyzické stránce.

„Takže ty jsi vampýrský vládce?“ Wran znovu potřásl hlavou. V hlavě začal rozvíjet zábavný nápad. Jak by se to dalo provést, to ještě nevěděl. Musí počkat a pak se uvidí. Ale pokud šlo o Vasagiho Sosáka, určitě se Wran bude smát poslední a nejlépe. „Tedy, ne každý se může stát vampýrským vládcem,“ řekl. „Ale v tvém případě bych to možná mohl zařídit.“ Podíval se k jihu a uviděl světlou skvrnku vyrůstající na obzoru. Oči se mu okamžitě zúžily. „Až na to, že to musíme provést co nejrychleji.“

„A co?“ Nestor byl naivní jako dítě. Trhl sebou, když Vasagi náhle zachroptěl a vydechl rudou pěnu. Začaly mu docházet skutečnosti.

Wran neodpověděl, ale v očích měl absolutní zlo, výhružné - lákavé? Zeptal se: „Máš... hlad?“

Podíval se na Vasagiho. „Já mám hlad a tenhle má v sobě parazita. Kdybychom si prohodili role, udělal by mi totéž.“

Nestor opět pocítil touhu zeptat se: Co by udělal? Ale stáhl se a nechal si otázku pro sebe. Wran si mezitím klekl a jeho metamorfní tvář čím dál víc ztrácela na lidskosti. Jeho neuvěřitelně velká ústa vypadala jako otvor, který se otvíral pomocí padacích dveří. Zuby viditelně blýskaly v rudých ústech, prodloužily se a zahnuly jako nějaké bílé dýky vyrůstající z dásní. Horní špičáky byly jako nože s ,ostřím' dlouhým jako Nestorův nůž a přerůstaly okraj chvějícího se Wranova dolního rtu. Jeho nos, špinavý, zvrás-něný a s velkými černými dírkami, se ještě více nakrčil a rozechvěl se, citlivý jako nos netopýra. Vypadalo to, jako by mu z očí skoro odkapávala krev.

„Teď odejdi,“ vyhrkl a vrhl na Nestora pohled, který nesnesl odpor. „Ale ne daleko. Jakmile tě zavolám, okamžitě přijď.“ Hrubými prsty roztrhl Vasagiho kazajku a začal prohmatávat okraj obnažené páteře.

Nestor je nechal a klopýtal dolů ke stezce a tudy pak k odumírajícím uhlíkům Wranova ohně. Ve vzduchu visela těžká vůně opečeného zajíce. Nějaké divoké zvíře, snad liška nebo pes, polekaně odběhlo. Sebralo rožeň i s masem z místa, kde ležel, ale vzápětí horké sousto upustilo a zmizelo ve stínu, aby se za okamžik vrátilo pro další kousek.

Nestora před tím ani nenapadlo podívat se na Wranův úlovek. Až teď, když část ležela na zemi a kouřilo se z ní a když se liška, pokud to liška byla, podruhé vrátila, zjistil, co to je. Alespoň si myslel, že ví, co to je. Raději by to však neviděl, protože pak už se toho obrazu nemohl zbavit. Byly to zčernalé zbytky szganského nemluvněte! Sloužilo jako Wranova ,návnada' na Vasagiho, která ho měla na Wrana upozornit a nalákat ho do pasti.

„Nestore, pojď ke mně!“ dolehl k Nestorovi Wranův výkřik skrz slábnoucí mlhu. Nestor vzhlédl a všiml si, jak svítání pokročilo. Záře Severky nad předělovým pohořím již zeslábla. Jakmile znovu spatřil hvězdu zlého osudu, vrátil se mu do mysli jeho původní záměr s ještě větší palčivostí než kdy předtím. Strach polevil. Cože, strach? Chvění? Úzkost? Ne, tohle je přece jeho osud. On je vládce Nestor a vrací se domů.

Došel zpět se k Wranovi zjistit, co mezitím udělal a co chystá: nejhorší noční můru ze všech! Jenže Nestorovy city byly těžce otupené a zdeformované. Co ho ještě před chvílí tak děsilo, jej teď naprosto fascinovalo. Byly to věci, které nějakým způsobem zapomněl nebo byl donucen zapomenout. Musí si teď vzpomenout a znovu se všemu naučit, pokud chce být na Hvězdné straně úspěšný. Možná, že právě jeho nedostatečné ocenění takových věcí bylo prvořadým důvodem jeho vyhnání!

Wran si všiml jeho morbidního zájmu a dodal: „Tedy, ty jsi opravdu výjimečný, to ti řeknu. Dal jsem ti možnost utéct, už skoro svítá a já budu muset jít. Nepronásledoval bych tě. A ty jsi pořád ještě tady. Ty skutečně chceš být Vampýrem!“

Nestor poslouchal jen jedním uchem. Všiml si, že se Wranova ústa a nos opět více podobaly lidským, i když byly zakrvácené. Nejvíc si však všímal Vasagiho. Záda měl rozervaná na kost a uvnitř těla se mu cosi svíjelo - jeho parazit? - byť chabě jako nějaký umírající had nebo černý sval, upnutý k páteři. Ta černá odpornost byla propíchnutá a vytékalo z ní cosi karmínového. Tak sytě rudou barvu si Nestor nikdy nedokázal ani představit. Její odstín dokonale souhlasil s krví na Wranově tváři a rtech.

Nakonec se Nestor hlasem plným údivu, ale bez bázně zeptal: „Proč jsi s ním bojoval? Jen proto, že jste oba Vampýři?“

Wran se rozesmál: „A není to dostatečný důvod?“ Pak ale dodal vážněji: „Urazil mě.“ (Pokrčil rameny.) „Tedy, my jsme se urazili navzájem. Naše rivalita se týkala všeho možného a už to takhle nemohlo jít dál. Žili jsme příliš blízko sebe a příliš často jsme jeden druhému křížili cestu. Když k tomu došlo, výzva byla vzájemná a mohlo to dopadnout jedině tak, jak to dopadlo. Jeden z nás musel zemřít. Nechtěli jsme však dělat představení pro naše ,bratry' a ,sestru' v posledním hradě Hvězdné strany. Náš boj byl soukromou záležitostí a konal se tady, na Sluneční straně. Nestanovili jsme žádná pravidla kromě toho, že přijdeme sami a vystačíme si s délkou a šířkou Sluneční strany pro naše bojiště a s jednou dlouhou nocí od západu do východu slunce.“

„Co kdyby za tebou nepřišel?“ Nestorovy oči pořád zaujatě pozorovaly křečovité pohyby černého tvora, který se už odtrhl od Vasagiho páteře.

„Pak je tu vždycky další noc,“ odpověděl Wran. „To však bylo nepravděpodobné. Zůstat tady do další noci by znamenalo přežít tady celý den. Další podmínkou totiž bylo, že když už jednou vyrazíme z Hvězdné strany, nevrátíme se, dokud to neskončíme. Vlastně pouze jeden z nás se mohl vrátit. Všechno ostatní by bylo považováno přinejmenším za váhavost, nebo rovnou za zbabělost. Ale my, Sosák a já, nejsme zbabělí ani váhaví.“

„Ta... věc,“ kývl Nestor hlavou ke zmrzačenému, zmučenému a rozevřenému tělu Vasagiho. „Vylézá to z něho.“

„Jeho pijavice?“ odpověděl Wran. „Samozřejmě! Ví, že Vasagi prohrál. Možná, že jinde by mohla mít větší štěstí?“

Odporně se ušklíbl a uklonil hlavu na stranu.

„Jinde?“ Nestor sledoval pohyb parazita, který vylézal z Vasagiho těla na tvrdou zem jako dlouhý článkovitý plž. I když byl slepý, vlastně úplně bez očí, otočil ,hlavu' Wranovým směrem, jako by ho vycítil. Chvíli tak vytrval a přitom se kýval na místě ze strany na stranu, jako by byl vyčerpaný a na pokraji zhroucení. Ta věc měla snad padesát centimetrů, byla hřebínkovitá, leskle černá se zelenými skvrnami a zarudlá od Vasagiho prolité krve.

„Nějakého nového silného hostitele,“ zachechtal se bublavě Wran, ,jehož krev jí zachrání život.“Jenže to já nemohu dopustit, protože je v ní příliš z Vasagiho Sosáka. Dej mi svůj nůž.“

Nestor mu podal nůž, ale když se pohnul, Vasagiho pijavice se k němu ihned otočila. Wrana už ocenila. Ten už jednu pijavici má, takže byl jako možný hostitel zamítnut. Ale Nestor... ještě ne. A tak se pomalými stahy podbřišku plazila směrem k němu.

„Takhle ne, kamaráde!“ vykřikl Wran. Dohnal ji, popadl její tělo silnou rukou, rychlostí blesku oddělil ,hlavu' a odhodil ji pryč daleko za zamlženou stezku. V parazitovi zbylo jen velmi málo krve a ještě méně síly. Nejprve se zkroutil a mrskal sebou jako ryba čerstvě vylovená z řeky, ale po chvíli přestal. Wran se postavil a zavrčel: „A teď... se dívej!“

Nestor ani nepotřeboval povzbuzovat, stejně nemohl odtrhnout oči od té věci, která okamžitě odporně zešedla. Parazit ležel na zádech a ještě víc tak připomínal plže. Jeho břicho bylo v přibývajícím světle stříbřité a ve štěrbině, která mohla být pohlavním orgánem, vyrostlo něco jako puchýř. Wran ho na to upozornil a řekl: „To je to pravé. Novorozenec. Nic neví. Svým způsobem je jako ty, Nestore! Vasagiho vejce se chová pouze pudově. Podívej!“

Z puchýře se stala šedivá kulička ne větší než nehet na lidském palci. Oddělila se od rodičovského těla a sklouzla po břiše parazita na zem. Nestor si všiml, že se uvnitř cosi hýbe. Kdysi takhle jako dítě pozoroval pulce, jak se líhnou ze žabího potěru. Tohle bylo podobné, ale skořápka vampýřího vajíčka byla spíš jakousi blánou než rosolem. Náhle vajíčko prasklo jako bublina a vyvrhlo svůj obsah. Objevila se malá stříbrná kulička, která se chovala jako zběsilá. Byla pokrytá stovkami vlnících se chlupů a válela se divoce sem a tam mezi oblázky.

Wran řekl: „Věřil bys tomu? Rozumíš tomu, Nestore? Tahle drobná neškodná věc je tím, čím budeš ty! Tohle je Vampýr!“ Klekl si na jedno koleno a natáhl ruku, aby se té věci dotkl. Kulička mu vyběhla po prstech do dlaně a točila se tam jako dětská káča. Natáhl ruku, aby se Nestor mohl podívat zblízka. Vířivá kulička mu však v dlani najednou znehybněla!

„Aha!“ řekl Wran. „Chce si mě vyzkoušet. Pozorně se dívej.“

Nestor popošel blíž a zíral s očima dokořán a otevřenou pusou. Vajíčko vystrčilo červený trn, který se bez větší námahy zabořil do mozolovitého masa Wranovy ruky. Zkoušelo jej - ochutnávalo ho! Po chvilce se žihadlo zatáhlo a vajíčko se opět dalo do pohybu.

„Ach, jaká hanba!“ vykřikl Wran. „Odmítlo mě! Stačilo by, aby vstoupilo do mého těla, a bylo by okamžitě pohlceno. A ono to ví. Ale tvoje tělo, to je něco úplně jiného!“ Wran se přestal usmívat, jeho velké oči metaly ohnivé blesky a sfoukl upíří vajíčko ze své dlaně jako vzdušný polibek - přímo do Nestorovy tváře!

Nestor zavřel pusu a uhnul hlavou na stranu, jak k němu dorazil zápach Wranova dechu. Avšak ve stejném okamžiku ho zasáhlo vajíčko a přilepilo se mu na tvář jako slina. Ale jen na okamžik. Pak ucítil, jak se mu pohybuje pod vestou, směrem k páteři. Wran měl pravdu: od té chvíle jednal Nestor pouze pudově. Jeho instinkt mu přikázal rozdrtit tu věc, dostat ji ze sebe, zabít ji ještě dříve, než ho vyzkouší a ochutná. Příliš pozdě, protože zrovna v jeho případě to bylo zbytečné. Vajíčko také jednalo pudově a vědělo, že Nestor je neškodný. Když našlo svou pozici, změnilo barvu ze zářivě perleťové na karmínovou. Aniž by potřebovalo nějaké kladélko, vsáklo se do Nestorova masa jako voda do písku. Přemístilo se dolů k páteři, chytilo se a vypustilo své nahuštěné nervové buňky. Do té doby Nestor nevěděl, co to je skutečná bolest. Teď ji však pocítil.

Škubl sebou, vykřikl, vyskočil a reflexivně roztáhl končetiny. Zády dopadl na ostré kamínky, ale ani je necítil. Vše přehlušovala bolest způsobená věcí, která mu prozkoumávala páteř. Znovu vyskočil a prohnul se, jako by ji chtěl ze sebe vytřást ven. Bolest se teď rozšiřovala do všech částí jeho těla - do zad, lebky a všech končetin - a stále rostla. Cítil v žilách oheň, který pálil víc než ocet v otevřené ráně. Zakopl, upadl a skutálel se do suti a mezi ostré kameny, o které se pořezal. Přesto nic z toho necítil. Tyhle rány byly jako drobné škrábance proti dlouhotrvajícímu bičování. Jako by zakoušel stovky a stovky takových ran, které ho někde uvnitř šlehaly.

Během toho všeho se Wran Zuřivý smál jako šílenec - nebo spíš šílená stvůra. Smál se a tancoval. Nakonec se posadil na zem a kýval se sem a tam škodolibou radostí. Chechtal se, až mu ze zarudlých očí vyhrkly slzy, kutálely se po tvářích a skapávaly z boule na bradě. Smál se, až se opřel o kámen a odřel si zraněné maso na zádech. V ten okamžik... jako by ucítil něco málo z Nestorových bolestí.

Nestor už prošel fází paniky a zoufalství a byl na cestě do samotného pekla. Myslel si, že už umírá, že ho ta hrozná agónie musí zabít, i když ne hned. Věděl, že teď by smrt přivítal jako přítele, jako milosrdné vykoupení. Hlava mu pukala, páteř měl v jednom ohni, žilami mu proudila kyselina a on se válel a svíjel na zemi. Ale když k němu Wran přistoupil, sebral odkudsi veškerou svou sílu, vzepjal se na kolenou a zakňoural: „P-p-prosím!“

„Tak dobře, to stačilo,“ přikývl Wran a jednou ho uhodil...

„Prober se!“ ruka, tvrdá jako stará kůže, udeřila Nestora do tváře a rozkývala mu hlavu ze strany na stranu. Vyčerpaně seděl podepřený o balvan. Agónie vnitřní bolesti již pominula a teprve teď ucítil pálení všech čerstvých ran a modřin. Otevřel oči a spatřil Wrana z Vampýrů, který se na pozadí svítání napřímil v celé své výšce. Ano, svítání. Z vampýrského vládce byl na pozadí Sluneční strany vidět jen obrys. Za ním se na samém okraji světa objevily první zlaté paprsky.

„Odcházím,“ zavrčel Wran. „Tam nahoře na útesu,“ pohodil hlavou, „čekají dva létavci. Jeden z nich byl Vasagiho. Jak sám víš, už ho nebude potřebovat. Máš jeho vajíčko, tak proč nemít i jeho létavce, že? Když ses ke mně včera v noci plížil, sledovaly tě moje uši na každém kroku cesty. Pokud tedy nejsi slepý, musel jsi ty tvory vidět. Mám pravdu?“

Nestor přikývl, což bylo jediné, na co se zmohl.

„Pak tedy, milý vládce Nestore, zbytek je jen na tobě,“ řekl mu Wran. „Když se rozhodneš zavítat na Hvězdnou stranu, máš cestu otevřenou. Zavel Vasagiho létavci a leť domů. Ale jestli jsi příliš unavený, bude nejlepší, když zůstaneš tady. Ale měl bych tě varovat. Vejce je citlivé. Když na tvé kůži ucítí slunce, může tě ze zuřivosti zabít. Proto leť, nebo umři. Je to jednoduché.“

Nestor opět jen přikývl. Jeho oči už nebyly prázdné. Byly nehybně přisáté na Wranově tváři, jako by si chtěly zapamatovat každý rys jeho obličeje, každý jeho pór.

„Noc už odchází,“ řekl Wran. „Zbývá nanejvýš hodina, než se ten zlatý puchýř vyhoupne přes okraj světa a zalije hraniční hory svým žlutým hnisem. Na Hvězdné straně je bezpečně a tma.“

Otočil se a odcházel. Ale když stoupal po hrbolatém svahu nahoru ke svému létavci, stále cítil Nestorův palčivý pohled v zádech...

*    *    *

Nestor nemohl chodit, a proto se plazil po rukou a kolenou. Ale když míjel přibité Vasagiho tělo, cosi se mu ozvalo v hlavě: Chlapče, vytáhni ty kolíky. 

Byl to jen slabý šepot, utýraný a zubožený. I teď ještě Nestor cítil lítost. Podíval se tam, kde ležel Vasagi. Jeho zkrvavená a zohavená tvář chrlila rudou pěnu do prachu na zemi. Polámané paže a zničená páteř, šipka, která mu trčela ze zad, a na krku další otevřená rána po první šipce, jež se uvolnila a stočila stranou. Přesto byl Vasagi naživu!

Ano, ale umírám, řekl hlas znovu. Wran mě těžce zranil, ale byl jsi to ty, kdo mě srazil na zem. Možná proto jsi hoden stát se Vampýrem. Máš už moje vajíčko, mého létavce... musíš si vzít také můj život? Už stejně končí, ale takhle nechci umřít. Prosím tě. Vytáhni ty kolíky a nechej mě odplazit se pryč do nějaké jeskyně a tam umřít. Jen ne na slunečním světle, protože ty nemůžeš ani tušit, jaké to je... pro někoho, jako jsem já... umřít na slunci. 

Nestor to věděl až moc dobře. Cožpak jeho létavec neskončil podobně, nepřetavil se snad v páru a zápach? Ale vytáhnout kolíky... co když je tenhle tvor pořád ještě nebezpečný?

V hlavě mu zazněl hořký smích, naplněný bolestnou ironií. Nebezpečný? Ach, ano, to jsem býval, to je pravda! Ale teď? Nemám žádnou pijavici. Jsem zlomený, vykuchaný, jen prázdná schránka. Ale ty... ty jsi, nebo jsi byl Szgany. A máš v sobě i něco jiného než jen morbidní pocity Vampýra. Tedy ještě alespoň na nějakou dobu. Proto tě teď také naposledy prosím. Vytáhni ty kolíky. 

Nestor to udělal a plazil se dál. Za chvilku se už mohl postavit na nohy. Ohlédl se, ale Vasagi tam pořád ležel natažený. Vůbec se nepohnul, možná že nemohl. Nestor jej vypudil z mysli a zamířil k létavci.

Tvor ho spatřil přicházet a podíval se na něj tupým, mdlým pohledem. Nestor se přibližoval opatrně, věděl, že se na něho může převalit a rozdrtit ho. Ale tvor byl z upířího masa a vycítil v Nestorovi totéž. Když se Nestor chytil jeho postroje, nervózně zamrkal velkýma očima, ale nic víc. Jak se drápal do sedla, všiml si Vasagiho zakrvácené železné rukavice. Visela na řemínku, jak ji tam pro něho Wran zanechal... samozřejmě, co by to bylo za vládce bez vlastní bojové rukavice?

Sluneční strana teď byla celá zahalená do mlhavě šedé a zelené, z tmavých lesů stoupala mlha a ze vzdálených měst a tábořišť se valil modrý kouř. Všichni ptáci se probouzeli a sborově vítali vycházející slunce. Uprostřed jižního okraje oblohy svítil nažloutlý ruměnec a hrozil, že se každou chvíli promění ve zlatou výheň.

Nestor zaťal paty do obou stran kývajícího se krku osedlaného tvora a zkusmo zatahal za otěže.

„Nahoru,“ zavrčel. „Ať už jsme pryč.“

Monstrum natáhlo krk, podívalo se zvědavě na něj, roztáhlo svoje obrovská křídla - a jinak neudělalo zhola nic. Nestor ho poplácal po krku a šedivé maso sebou lehce zaškubalo, to bylo vše. „Nahoru!“ zařval a stiskl jej patami tam, kde mu ostruhy Vasagiho bot odřely slabiny. Zavrčelo, zachvělo se, ale pořád sedělo... odpověď byla v Nestorové hlavě a on ji také konečně nalezl.

Chci, abys letěl! řekl tvorovi. Nahoru, okamžitě, k nebi a domů na Hvězdnou stranu. Nebo tu chceš raději roztát, až vyjde slunce? Metamorfované svaly se napnuly a hnací průduchy zahučely. Ale ani tak by jej obluda neposlechla. Ani nemohla. Dokud Vasagiho vyčerpaný ,hlas' nedoplnil Nestora:

Ano, vždy jsi byl věrným zvířetem. Když jsem ti řekl zůstaň, zůstal jsi. Ale teď patříš jemu. Jsem rád, že tě mohu předat právě jemu... alespoň na chvíli. Tak leť- leť!

Křídla tvora se odlepila od boků, duté kosti, blány a svaly se napnuly a začaly se hýbat obvyklým způsobem. Za několik okamžiků se nahnul nad okraj srázu. Nestor se k němu přitiskl koleny a pevně se držel otěží. Hnací trubice vydechly a vymrštily stvoření vzhůru a dopředu. Letěli!

Vítr šlehal Nestora do obličeje, jakjeho podivný létavec klouzal vzduchem nad Sluneční stranou a nabíral výšku. Ale Sluneční strana nebyla jejich cílem. „Hvězdná strana!“ zařval myslí i ústy. „Hvězdná strana!“ Létavec ohnul křídla do podoby velkých lopat, obrátil se a zakroužil k vrcholkům hor.

Vše, co leželo dole v mlhou zahalených údolích a lesích, vše, čím Nestor kdysi býval a co dělal - vše, co kdysi věděl a nedávno zapomněl, vše, co opustil - to vše bylo zapomenuto, pohřbeno.

Nathan sledoval tok Velké temné řeky, navštívil osady Skalní puklinu, Mnoho jeskyní, spojené osady Jezero světla a Jezero hvězd a osadu U zvířecích kostí. Většinou šel po cestě podél řeky hluboko pod pouští. Ale výjimečně, když řeka vyvěrala na povrch a cesta se ztrácela, musel požádat o převoz napříč temným nitrem země. Někdy se dostal na povrch země a šel od oázy k oáze, kde studny či umělé výmoly odváděly písek do podzemního náplavového bahna řeky.

Existovalo mnoho thyrských kolonií, i když jen málo z nich mělo více než sto obyvatel. Dokonce i Otevřená k nebi, jež byla prozatím tou největší, kterou na své cestě navštívil, měla jen nějakých dvě stě šedesát obyvatel. Podle Atwei celkový počet Thyrů nepřesahoval pět tisíc. Aby mohli zvětšit své počty, museli by zredukovat svůj životní standard s ohledem na omezený prostor.

Kamkoliv přišel, předával Nathan tradice a učení a budoval si tak pevnou pozici přítele Thyrů. Tito pouštní lidé a jejich mrtví nikdy nezapomenou na jeho pokoru, kterou na něm tolik obdivovali. V tomto procesu předávání zkušeností se i Nathan sám učil.

Narazil na takové, kteří tvrdili, že ,znají' čísla. Nikdo však neznal tolik, aby to překonalo byť pouze částečně rozvinuté znalosti Ethloie Staršího. Nathan studoval všechno, co mu Ethloi ukázal, pracoval na jeho desítkovém systému, zkoumal dělení, násobení a dokonce i zlomky. A to vše, aniž by znal svůj záměr a aniž by tušil, zda je to vůbec pro něj důležité. Občas si vyvolal číselný vír, zachytil celou jednu sekci pohybujících se konfigurací a přinutil ji zastavit se na plátně své mysli, takže byl schopen ji prozkoumat. Neobjevil však nic nového, vír mu byl pořád stejně vzdálený a cizí jako ty nejvzdálenější hvězdy. Ale mohl alespoň odvrátit pozornost k něčemu jinému a odpočinout si tak. Čísla plynula, měnila se, znovu se napojovala na vír a nechala se vtáhnout do jeho středu, do nekonečnosti neřešitelných vzorců...

Thyrové mu předávali informace o Vampýrech. Zde, daleko na východ od velkého průsmyku na Hvězdnou stranu, byla jejich činnost méně viditelná. Nathan se mohl lépe zorientovat v tom, co už věděl: že jich pouhá hrstka překročila Velkou rudou pustinu a že se usadili v Karenině orlím hnízdě, v posledním vampýřím hradě. Tam upevnili svou pozici, vybudovali si armádu a vytvořili upíří sluhy a pobočníky. Jelikož všechno, co ke své ,práci´ potřebovali, měli hned za horami, pouhou hodinu letu z hradu, a doposud ještě neměli potřebu zaútočit východním směrem, spokojili se prozatím s pouhým pozorováním těchto oblastí. Přicházeli za nejhlubší noci a jako stíny, jež křižovaly měsíc a hvězdnou oblohu, mapovali zem pod sebou a chamtivě zírali dolů na hojnost lidí, čekajících na ně při nejbližším útoku.

Západně od průsmyku - kde žili lidé vyhnaní ze svých domovů z oloupených, obléhaných a poražených měst, jako byly Osada, Tirenský Sráz, Mirlu a půl tuctu dalších, a všechny kočovné kmeny, které tudy nyní bloudily - bylo všechno úplně jinak. Tam se našly první skutečné oběti rudého moru, ale jen ty první. Jakmile totiž Vampýři naverbují dostatek otroků a pobočníků, vyrobí dost létavců a válečníků a ustanoví se jedinou nepopiratelnou vládnoucí silou, nastane čas rozšířit hranice na východ. Pustošení Sluneční strany bude pokračovat, šířit se, až nakonec pohltí vše. Starý řád padne a ze Szganyů se stane... pouhý dobytek.

Během cesty na východ pobýval Nathan stále kratší a kratší dobu v každé další thyrské osadě. Cítil, jak ho to táhne dál na východ, k samým kořenům zla, šířícího se dál na Sluneční stranu. Možná to byl ten důvod, který ho poháněl. Už se nechtěl spokojit s pouhým útěkem před upířím morem. Teď si umínil utkat se s ním tváří v tvář. Pokud nechce strávit zbytek života mezi Thyry, stejně se tomu nevyhne. Koneckonců, za čas může mor pohltit i Thyry!

Jak týdny přecházely v měsíce, splývaly mu thyrské místní názvy v hlavě, ať už byly z podzemí nebo ze zdánlivě nepřístupných pouštních míst na povrchu: U tří nakloněných stromů, Jezero světlušek, Zahrada nad roklí a Zahrada pod roklí, U sedmi jižních studní, osada U horkých pramenů, Vířivá jáma a Drolivá jeskyně. Až teprve u mrtvých z Jámy kamenné soli se dozvěděl jméno Předka z osady U rákosové řeky, která leží za Velkou rudou pustinou: Thikkoul. Thikkoul kdysi dokázal vyčíst budoucnost člověka z hvězd. Bohužel před smrtí oslepl a hvězdy se tak pro něho staly neviditelnými. Ale teď, díky Nathanovi... možná by je mohl znovu číst? Možná by z hvězd mohl vyčíst i Nathanovu budoucnost. Nathan se rozhodl, že si s Thikkoulem promluví. Do osady U rákosové řeky to však bylo ještě mnoho kilometrů a při cestě leželo mnoho dalších osad...

Na úrodném břehu Kráterového jezera, který se jako zdánlivá náhorní plošina zvedal z povrchu rozpálené pouště, hovořil Nathan se svým průvodcem Septaisem, mladým thyrským mužem jen o pět či šest let starším, než byl on sám. Septais ho provázel již tři měsíce. Stali se z nich upřímní přátelé a nepovažovali jeden druhého za cizince nebo divného tvora.

Nathan se tichým pokorným hlasem zeptal: „Jak je možné, že Thyrové a Szganyové žijí tak dlouhou dobu blízko sebe, aniž by se vzájemně znali?“

„Ale... my vás známe,“ odpověděl Septais a zamrkal očima.

„Ano,“ přikývl Nathan, „vy nás znáte, něco o nás už víte, ale Szganyové vůbec neznají vás. A určitě neznají tohle!“ Rozpřáhl ruce, jako by chtěl obsáhnout celé Kráterové jezero.

Naskýtal se jim výhled na obrovský kráter o průměru půldruhého kilometru s vyvýšeným vnitřním sopouchem. Řeka vtékala do jezera dutinami v podloží západní stěny, vytvářela velké modré jezero a vytékala trhlinou v centrálním masivu strmě se svažujících skal. Odtud stékala voda dolů do vodní jímky s vírem. Potom pokračovala Velké temná řeka dále k východu opět podzemím, stejně jako předtím. Osada tedy byla oázou, rozlehlou a velice krásnou.

„Myslíš naše oázy, naše tajná místa? Ale kdybyste o nich věděli, už by nebyla tajná. A kdybyste o nich věděli vy... jak dlouho by trvalo, než by to zjistili také Vampýři?“ Septais pokrčil rameny. „Vy Szganyové máte svoje místa, lesy a hory a my, pouští lidé, máme zase svoje.“

„Nevyčítám vám, že nám nic nechcete prozradit,“ řekl Nathan.

„Možná by i rozdílní lidé měli žít spolu,“ odpověděl Septais. „Ale naše zkušenosti říkají, že to není možné. Kdysi nás napadli Východní nekromanti. Vzhledem se příliš nelišili od nás, Thyrů - vypadali spíš jako my než jako Szganyové - ale nebyli to Thyrové. Neovládali totiž telepatii. Měli však... jiné dovednosti.“

„Už jsem o nich slyšel,“ řekl Nathan.

Septais znovu pokrčil rameny. „Trochu se Szganyi obchodujeme, takže nás možná znají jako mírumilovný národ. A to stačí.“

„Chápu,“ řekl Nathan. „Ale pořád nerozumím tomu, jak je možné, že o vás nevíme. Jsme tak blízko, a přesto tak nevšímaví. A vaše telepatie - vím, že takový talent měli už někteří Szganyové přede mnou. Cožpak nikdy neslyšeli, jak si telepaticky povídáte? Nikdy se tomu nedivili?“

„My si svoje myšlenky hlídáme,“ řekl Septais. „Od narození až do smrti si dáváme pozor, jak využívat náš dar. Mezi Szganyi je telepatie vzácná. Ale mezi Vampýry není!“

Nathan přikývl. „To dává smysl. Mezi Thyry jsem nemohl snést ani jedinou myšlenku na ně!“ Neovladatelně se otřásl a na chvilku zmlkl. Pořád však byl zvědavý a zmatený. „Ale kromě toho,“ dodal po chvíli, Jsme si velmi podobní - myslím fyzicky, a místopisně nás neodděluje nic tak rozlehlého jako třeba předělové pohoří. Překvapuje mě, že lidé, szganští samotáři, nikdy na vaše oázy nenarazili.“

„Skutečně?“ řekl Septais. „Tebe to udivuje? No, možná tvoje znalosti místopisu dělají na lidi Sluneční strany dojem, Nathane, ale tady v rozpálených pouštích ti v nich cosi chybí. Ptáš se, proč na nás lidé ještě nenarazili?“ Ukázal na sever a lehce k západu. „Někde tam, asi sto kilometrů odtud, leží východní výběžek Bariérového pohoří. Tam hory přecházejí do Velké rudé pustiny.“ Nechal hubenou ruku nataženou, pomalu se natočil o devadesát stupňů k východu a řekl: „A tohle vše je přes tisíc mil dlouhá Velká rudá pustina. Za ní pokračuje Sluneční strana, jsou tam hory, Szganyové a Vampýři - pro tebe neznámá, legendární země. Lidé, Szganyové, ještě Velkou rudou pustinu nepřekročili. Jak by také mohli, když ani Thyrové ji po povrchu nepřešli? Budeš tedy prvním Szganyem, kterému se to podaří. Částečně ji obejdeš a částečně projdeš pod ní.“

Nathan se zadíval tam, kam Septais ukázal nejdřív. „Sluneční strana je jen sto kilometrů odsud,“ přemítal. „A není z ní vidět ani jediný skalní výběžek, protože hory leží za okrajem světa. Samozřejmě máš pravdu, Septaisi. Proč by se vůbec měl nějaký duševně zdravý Szgany o něco takového pokoušet? Lesy přecházejí v savany, ty zase v křoviska a písek a odtud se k jihu táhnou jen pouště. Jedině ti zvláštní štíhlí, tmaví nomádi mohou v takových pouštích žít. A jejich život mezi sluncem vybělenými dunami, kamennými soutěskami a neúrodnými skalními plošinami musí viset neustále na vlásku. To jsme si vždycky mysleli. Věděli jsme tak málo!“ Po tváři mu přeběhl trpký výraz. „Ale říkám si, že pokud teď mají moji lidé vymřít, mají být Vampýry vybiti nebo... proměněni, nemělo by se jich pár zachránit tady v poušti?“

„To záleží na Starších,“ povzdechl si Septais. „Kdybych byl jedním z nich... víš, že bych tě nikdy neodmítl. Cítil jsem celou dobu tvůj smutek, jak se z tebe vylévá mohutným proudem. Mnoho smutku a také mnoho nenávisti k Vampýrům!“

„Ty to cítíš?“ Nathan se opět hořce usmál. „Copak mě špehuješ?“

„To vůbec není potřeba!“ řekl Septais. „Ale myslím si, Nathane, že by ses možná měl naučit hlídat si své myšlenky, stejně jako Thyrové. Někdy jsou tak silné, že se před nimi musím ukrývat, tak mě pronásledují!“

Tak silné? Podíval se na Septaise a pak pokýval ponuře hlavou. Ano, možná. Ale přeji si, aby byly ještě silnější. Tak silné, že bych jimi dokázal všechny Vampýry vyhubit! A obzvlášť toho, který si říká Noma Canison! 

Septais zavrtěl hlavou a vzal Nathana za paži. „Chtít neznamená všechno,“ řekl. „Nikdo nemůže pouhou myšlenkou dokázat, aby něco vzniklo nebo zaniklo, Nathane. Ani by nebylo dobře, kdyby to bylo možné. Každý člověk má v sobě nejen dobro, ale i zlo. Kdo ví, jak může člověk uvažovat ve chvíli neštěstí, plný zklamání?“

„Zlo je ve všech lidech,“ zamyslel se Nathan. „Máš pravdu, ale víc ho v sobě mají Vampýři! Vím to, protože jsem to viděl na vlastní oči. A věř mi, že bych je nejraději utopil ve svém číselném víru nebojím myšlenkami vnutil smrt, kdybych jen mohl!“

„Inu dobrá,“ povzdechl si Septais. „V tom případě máš před sebou ještě mnoho věcí, které se musíš naučit, protože tvoje čísla jsou dosud bezmocná a neutopil bys v nich ani mouchu. Budeš muset i hodně přemýšlet. Dokud budou tvoje myšlenky takto vášnivé, nebudeš je moci ovládat a sám zůstáváš tím, komu by mohly přivodit smrt!“

Septais tak prokázal moudrost, jež dalece přesahovala jeho malý věkový náskok...

Nathan u Thyrů strávil jeden rok a pět měsíců, což tvořilo téměř sedmdesát tři zdejších dlouhých dní. Na povrch vyšel Rudou šachtou, na samém okraji Velké rudé pustiny. Septaise opustil již před jedenácti východy slunce a od té doby na své cestě podél Velké temné řeky vystřídal několik dalších thyrských průvodců. Podzemní proud se změnil. Teď, když do něho stékaly z rozpáleného povrchu veškeré půdní odpady, se z něj stala teprve ta pravá Velká temná řeka.

Nathanovým novým průvodcem byl čiperný thyrský Starší Ethio, který znal tuto naprosto neobyvatelnou oblast lépe než kdokoliv jiný - tedy alespoň trochu. V strašidelné záři karmínového soumraku ukázal Ethio Nathanovi mapu, nakreslenou na ještěrčí kůži. Ta znázorňovala tok řeky od jejich poslední zastávky U deseti pramenů k nynější poloze.

„Řeka se stočila na sever,“ zabručel, „a dovedla nás pod Velkou rudou pustinu. A tohle,“ rozhlédl se kolem dokola a jeho drobná thyrská očka zamrkala, „tohle je Velká rudá pustina, tedy její jižní okraj. Příhodný název, jak sám vidíš.“

Vylezli na povrch po schodech, vytesaných do stěny široké šachty. Padesát metrů pod nimi na ně čekali thyrští veslaři se zakotveným člunem. Nebyla tady žádná osada, a tak se zastavili jen na chvíli, aby si Nathan místo stačil prohlédnout a zošklivit. Na první pohled se mu skutečně zošklivilo.

Stál na vytesané římse ve stěně šachty, pomalu se otočil a rozhlédl se po Velké rudé pustině. Na všech světových stranách viděl totéž: vlnu za vlnou rudých a černých písečných dun. Mezi nimi byly velké rovné plochy jako puchýře, které žhnuly, praskaly a drobily se. Jiné byly jako jezera s vřícími, bublajícími a dýmajícími chemikáliemi. Nathan ucítil dehet, síru, zápach zkažených vajec, který překrýval vše ostatní, a čpavý pach žíravin. Obrysy dun byly jako vrásky na nemocné kůži. Jako by byla celá krajina tělem nějakého mrtvého vesmírného tvora s mnoha zraněními a infekcemi, roztrhaným hnijícím masem a s Nathanem a Ethiem v jeho pupku.

Smrákalo se. Na jihu měl obzor sytě okrový odstín. Zapadající slunce probleskovalo skrze mrak stoupajících výparů. Na severu byl horizont černý, zvlněný a nepřátelský. Nad hlavami se jim mihotaly hvězdy. Blikaly jak nemocné světlušky, umírající ve stupňujícím se zápachu.

„Vzduch je tady zkažený,“ řekl Ethio. „Nemůžeme tu zůstat.“

„Tisíce mil tohohle?“ Nathan potřásl hlavou a obrátil se ke schodům v šachtě. „Nechci tu dál zůstávat...“

Vlhký, zatuchlý vzduch stoupající z šachty se zdál být ve srovnání se vzduchem pustiny sladký. Když sestupovali dolů za mihotavého světla pochodně, Nathan se zeptal: „Co se tam nahoře stalo? Ví to někdo?“

„Ne jistě,“ odpověděl Ethio. „Ta záležitost je příliš stará, aby byla součástí našich dějin. Spíš mýtus, tradice, legenda. Pravdivost nemohu zaručit.“

„Stejně mi to řekni.“

„Kdysi dávno spadlo jednoho dne z nebe bílé slunce. Přeskákalo přes celý náš svět jako plochý oblázek odrážející se od vodní hladiny. Toto je jedno z míst, od kterých se bílé slunce odrazilo. Ale náraz byl tak tvrdý, že mu železná schránka pukla a spadla na zem v tolika kusech, že by ani nešly spočítat. Půda se rozpálila, ze země vytryskly chemikálie obsažené v půdě a kyseliny začaly vyžírat kovový povrch bílého slunce a měnit ho v rez. A to je proces, který probíhá dodnes. Ale jádro bílého slunce nakonec učinilo poslední skok. Scvrklo se a odletělo na severozápad. Jak narazilo do země, hrnulo ji před sebou a vytvořilo předělové pohoří. Vlastní jádro se pak propadlo do země.“

Nathan přikývl. „Máme podobnou legendu. Bílé slunce spadlo na Hvězdnou stranu a vytvořilo kamenité roviny. Ještě tam leží - viděl jsem je. Vypadá jako vychladlé slepé oko, zírající na Hvězdnou stranu. Ale to není vše. Szganská legenda pokračuje. Ta koule chladného bílého světla je podle ní prý jakousi branou do pekelných zemí za ní.“

„Za čím?“ podíval se na něj Ethio.

„Za ní a za tímto světem,“ řekl Nathan. „Nejsem schopen lépe to vysvětlit. Ale... není to jen tak nějaká legenda! Existovali lidé, kteří touto branou přišli z jiného světa. A stejně tak i někteří tvorové z Hvězdné strany prošli touto branou na druhou stranu.“

„Tvorové?“

„Vampýři! Slyšel jsem vyprávět, že čas od časujednoho ze svých řad vypudí - a vhodí ho do Brány.“

„Opravdu?“ Ethio pomalu, smutně a zamyšleně pokýval hlavou. „Takže upíři tou Branou prošli, že?“ Znovu potřásl hlavou. „Tak mě napadá, že pokud země za ní nebývaly pekelné, teď už určitě peklem jsou.“ Nathan si vzpomněl na Lardise Lidesciho, který kdysi řekl něco podobného...

Za Rudou šachtou se řeka opět stočila k jihu a vrátila se zpět pod poměrně zdravou poušť. Nános rzi byl tak silný, že na několik dalších stovek kilometrů zabarvil proud řeky do ruda.

Šedesát kilometrů na východ od Rudé šachty a dalších třicet na jih od Velké rudé pustiny ležela další thyrská kolonie, Pod oranžovými skalisky. Připomněla Nathanovi osadu Pod žlutými útesy a také Atwei, jeho thyrskou sestru. Jeskyně předků byla také podobná té první, ale v této nebyl žádný Rogei a žádný krystalový strop.

Osada Pod Oranžovými skalisky ležela na okraji rozlehlé náhorní plošiny, táhnoucí se od východu k západu. Když se Nathan shora podíval na sever, směrem k Velké rudé pustině, připadal mu obzor jako jediná špinavá rudá šmouha. Předělové pohoří bylo daleko na západě. Podobně i Sluneční strana a Osada, kterou v dobách svého mládí nazýval domovem. Dnes se mu po domově stýskalo. Vlastně ne. Stýskalo se mu po čemkoli szganském. Kdysi býval samotářem i mezi obyvateli Sluneční strany.

Netoužil tehdy po ničem jiném než utéct do nějakého cizího světa, protože k tomuto ho poutala už jen Miša. Teď však byla Miša pryč a on žil v cizím světě, který se mu den ode dne víc a víc protivil.

„Lidé jsou různí,“ zamumlal mu Ethio za zády. „Ale Szganyové a Thyrové si jsou podobní.“

Jeho hlas přiměl Nathana uvědomit si realitu. „Cože? Už jsem zase myslel nahlas?“

„To děláš velmi často,“ odpověděl Ethio. „Už necvičíš hlídání myšlenek?“

Nathan myslel na Mišinu tvář, nemohl si pomoci, probleskla mu v paměti. Ale přesně jak ho během mnoha dlouhých hodin pokusů a omylů učil Septais, zakryl myšlenku na ni i její obraz. „Tak,“ řekl. „Jaké to bylo?“

Cítil, jak ho Ethio kontroluje. Bylo to jako jemné chvění na pokraji vnímání, kterému ale odolal.

„Docela dobré,“ odpověděl Starší po chvilce. „Ale teď, když jsou tvé myšlenky opět pohromadě a hlídané, musíš se ještě víc zaměřit na své pocity. Obojí je totiž úzce propojeno.“

Nathan souhlasil: „Něco takového jsem už slyšel.“

„Nathane,“ řekl Ethio. „Požádali mne, abych ti řekl, že kdykoliv budeš chtít, budeš vždy mezi Thyry vítán.“

Byla to veliká čest a Nathan si to uvědomoval. Ale: „Nejprve jsou tu určité věci, které musím udělat,“ řekl. „A ani pak... po tom všem... nevím.“

„Věci, které musíš udělat? Riskovat svůj vlastní život, myslíš? Navštívit východní Szganye, kteří dávají sami sebe a své děti bez odporu Vampýrům? Bože! Jakpak asi s tebou budou zacházet?“

„Je těžké uvěřit, že dělají to, co se o nich říká,“ zavrtěl Nathan hlavou. „Určitě ne bez odporu. Pokud jde o mne... musím vědět, jak se jim tam vede a jaké to je v této části Sluneční strany.“

Ethio jen beznadějně rozhodil ruce. „Ale k čemu to bude dobré? Co na tom můžeš změnit? Nemáš, co bys získal, ale můžeš všechno ztratit. Ano. A my, Thyrové, také ztratíme všechno.“

„Mne?“

„Samozřejmě.“

„Příliš mě přeceňujete.“

„Jak to? Ty jsi přece nedocenitelný!“

„Už musím jít,“ řekl Nathan rozhodně. „Ale jsem Thyrům vděčný za všechno, co jsem se od nich naučil. A budu pracovat na své telepatii i na svých pocitech. Také na číslech, která mi ukázal Ethloi. Zdá se mi, že všechna musejí mít nějaký význam nebo účel. Ale musím jít na východ, i kdybych měl jen mluvit s Thikkoulem v osadě U rákosové řeky a zjistit ve hvězdách svou budoucnost.“

„Ty první dva sliby můžeš splnit, aniž bys riskoval život,“ odpověděl Ethio. „Ale to poslední je pouze klam nebo přinejmenším zoufalá naděje. Připadá mi, že se spíš jdeš obětovat.“

„Ne,“ odporoval Nathan. „Jdu se zdokonalovat. Před nějakou dobou, která mi teď připadá jako věčnost, jsem vyřkl szganskou přísahu. Možná ze vzteku a hrůzy, ale stále zůstává mojí přísahou. Zříci se jí teď je... nemyslitelné. Možná že všechna moje nadání jsou nástroje, které se musím naučit řádně používat, abych mohl splnit všechny závazky. V tom případě bude jistě užitečné znát svou budoucnost.“

„Ty jsi ale tvrdohlavý,“ řekl Ethloi, ale beze známky zloby.

„Jsem Szgany,“ odpověděl prostě Nathan...

Za dalších dvanáct východů slunce dorazil Nathan k osadě U rákosové řeky. V těchto místech se z řeky stala prudká úzká bystřina. Jako vodopád se sedmnáct kilometrů řítila úzkými podzemními šachtami, než se opět rozšířila a postupně uklidnila. Pod zemí bylo těchto sedmnáct kilometrů nesplavných, ale pro Nathana to nebylo podstatné. Jeho cesta na sever vedla po povrchu země.

Na východě zbývaly už jen dvě thyrské osady. Za nimi vtékala řeka do krajin mýtů a tajemství. Ale obě se musely obejít bez jeho návštěvy: ta U rákosové řeky byla Nathanovou poslední zastávkou na konci cesty, která jej zavedla víc než tři tisíce kilometrů od jeho rodiště.

Na povrchu země byla malá oáza dvacet mil na jih od ,Sluneční strany' (tedy Sluneční strany těchto neznámých východních končin). Za Sluneční stranou se táhlo pohoří a za pohořím pak ,Hvězdná strana'. Tam žili Vampýři v obrovské roklině, jejíž jméno Nathan zjistil od Thyrů: Turgosheim. I když tady byli upíři nespornými vládci, platila pro ně stejná omezení jako kdekoliv jinde: noc byla jejich přítelem, ale slunce smrtelným protivníkem.

Kdysi, stejně jako dnes na západě, obchodovali na tomto travnatém pruhu země mezi pouští a lesem Thyrové se Szganyi, ale to vše bylo utopeno v krvi před nějakými třemi sty lety. Szganyové v této oblasti se stali politováníhodnými, ubohými lidmi. Po nesčetných vampýřích nájezdech ztratili veškeré city, až se z nich stalo jen něco málo víc než divoké šelmy a nebylo jim už radno důvěřovat.

Když členové thyrských obchodních skupin viděli, jak je Szganyové podvádějí a dokonce jim i vyhrožují, pokusili se stáhnout zpět do pouště. Ale Szganyové je dopadli a povraždili, ukradli jim i to málo zboží, co měli. Thyrové zaplatili vlastními životy za trošku soli a pár vydělaných ještěrčích kožek. Jen jeden jediný člověk, sám zraněný, se vrátil do osady U rákosové řeky, aby o tom zpravil ostatní.

Příběh Nathana polekal a nemálo zahanbil. Szganyové byli přece jeho vlastní lidé. Navíc je sám zamýšlel navštívit. Možná by měl svoje plány změnit.

V každém případě měl teď důležitější práci. Během jediného dlouhého dne prokázal svoje přednosti v pohřebišti zvaném Síň nekonečných hodin. Tam také, když konečně našel čas sám pro sebe, promluvil s Thikkoulem proměněným v hromádku prachu a polorozpadlých hadrů ve výklenku osvíceném vytrvalým mihotavým plamínkem svíčky.

Tak jsi přišel, ozval se v nekroskopově mysli šepot mrtvého. Nemělo by mě to překvapovat. Pamatuji si, že jsem to sám vyčetl ve hvězdách, ještě než jsem oslepl. Návštěva kohosi, kdo mi umožní znovu vidět, byť jen na okamžik. Pak jsem zemřel a pořád nikdo nepřicházel. Myslel jsem si: to je ta tvoje astrologie! Veškerá práce mého života se najednou zdála být marná. Jak jsem mohl vědět, že i ve smrti může zaplát světlo! 

„Skutečnější četl budoucnost lidí ve hvězdách?“ zeptal se Nathan naléhavě.

Pochybuješ o mně?

„Připadá mi to jako velmi zvláštní nadání, ta astrologie.“

Ach, a o kolik je zvláštnější než telepatie? Zvláštnější než řeč mrtvých, díky které mohu rozmlouvat s nesčetnými přáteli ve Velké většině? Zvláštnější než tvé úžasné nadání?

„Nechci říct, že bych ti nedůvěřoval,“ odpověděl Nathan. „Ale i sami Thyrové potřebují svou víru podepřít nějakými fakty. Předveď mi to tedy.“

Thikkoul se uchechtl. Jak rád! Jen mi ukaž hvězdy, a já ti řeknu budoucnost. 

Nathan přikývl. „Ale tady v Síni nekonečných hodin žádné hvězdy nejsou, Thikkoule. Budu muset vyjít nahoru do pouště. Zůstaň tedy se mnou, v mé mysli.“

Nahoře už byla noc. Hvězdy se třpytily jako diamanty, ale zářily zde slaběji než nad Hvězdnou stranou a předělovým pohořím. Nathan přešel po vychladlém písku dál od oázy a v tichu a bolestivé samotě pouště naslouchal Thikkoulovým myšlenkám, které teď do jeho mysli pronikaly mnohem snáz. Lehni si, podívej se nahoru a zahleď se do nebe. Nech mě podívat se tvýma očima na vše, co už bylo, a na vše, co teprve bude. Stejně jako světlo hvězd ukazuje naši minulost, je zároveň i naší budoucností. Až na to... 

„Ano?“ Nathan rozložil na zem přikrývku, ulehl na ni a podíval se nahoru na hvězdy. A Thikkoul s ním.

Až na to... měl bych tě varovat, protože věci jsou jen málokdy takové, jaké je vidím.

„Copak se můžeš mýlit?“

Ach, já přeci vidím to, co vidím! odpověděl ihned Thikkoul. Ale nikdy není jisté, jak se přihodí věci, které vidím. Budoucnost je prohnaná, Nathane. Chce to statečného člověka, aby v ní četl, a jen blázen si může být jistý jejím významem. 

„Tomu nerozumím,“ zamračil se Nathan a potřásl hlavou.

Thikkoul pohlédl Nathanovýma očima na hvězdy. Díval se na ně poprvé po sto letech. Vydechl. Ach! řekl. Celý život mne fascinovaly a je tomu tak i nadále. Jsem tvým dlužníkem, Nathane Kiklu ze Szganyů. Ovšem splácení může být těžké pro nás pro oba. 

„Ne, bude to jednoduché. Jen mi přečti mou budoucnost, to je vše.“

Ale to jsem přesně myslel. Co když ti vyčtu samé špatné věci? Budu ti muset přečíst kromě dobrých i špatné?

„Bude stačit cokoliv, co uvidíš.“

Pak udělám, co bude v mých silách, odpověděl a zůstal na několik okamžiků zticha. Pak... přišlo to jako záplava, jako blesk z čistého nebe, jako řeka vylévající se z břehů. Tak rychle, že Nathan ani nebyl schopen zachytit všechna slova a obrazy, které mu Thikkoul vyslal do mysli:

Vidím... dveře! Podobné dveřím na stovkách szganských vozů, ale tyto jsou tekuté, jakoby stvořené z vody a z jejího vlnění. A za každými z nich se skrývá část tvé budoucnosti. Jedny dveře se otvírají. Vidím člověka, Szganye, nazývaného ,mystik´ Jeho jméno je - Io... Io... Iozel! Ale je to podvodník! Teď vidím Turgosheim, hrad velkého věštce, tebe a jeho pospolu. Využije tě, naučí se, co umíš, navede tě a zkazí! Dveře se zavírají, ale otvírají se zase jiné...

Slunce vychází a zapadá a míjejí dlouhé dny, zatímco ty bloudíš po velkém temném hradu a jeho kobkách. Vidím tvou tvář: prázdné oči a šedivějící vlasy? Teď vidím... let na svobodu, ano! Ale... na drakovi? Jedny dveře se zavírají a jiné otvírají. Vidím... dívku a vás dva - ne, tři? - spolu. Zdá se, že jsi šťastný. Dveře se zase otvírají a zavírají. Teď vypadáš smutně...

Některé hodiny jsou dlouhé jako dny, jiné uletí jak vteřiny, dlouhé i krátké, všechny tě vedou do budoucnosti. A pokaždé se v tvé mysli otvírají a zavírají nějaké dveře. Vidím... bitvu - válku! - Szganyů a Vampýrů! Vyhraješ i prohraješ. Teď vidím nějaké oko, bílé, slepé a upřené. Podobné jako moje, než jsem umřel. Ale toto je obrovské jako jeskyně! Stojíš před nim a to oko... jsou to další dveře! Mrká! A po tomto jediném mrknuti velkého slepého oka jsi... jsi...

Thikkoul se zarazil, jako když člověku dojde dech.

„Ano?“ Nathanův skutečný hlas byl ochraptělý vzrušením.

Ale Thikkoulův telepatický hlas byl přiškrcený děsem, když konečně dořekl: Jsi - pryč! 

III

V chladných chmurných hodinách před svítáním, které se zdály být o to chladnější a chmurnější, protože byl tentokrát úplně sám, odcházel Nathan z oázy po navátém písku, který ukrýval tajné thyrské podzemní jeskyně. Bylo mu řečeno, že podloží je odtud až po Sluneční stranu pevné, ale stejně si již zvykl na chůzi po poušti, a tak mu to nečinilo žádné potíže. Byla jasná noc a hvězdy silně zářily. Hned za Nathanem kráčel jeho stín, vytvořený měsícem, ženoucím se po obloze nad horami předělového pohoří. Zubatý obrys hor rozvlnil vzdálený tmavý obzor. Časté spršky meteoritů zanechávaly na obloze zářivé, avšak rychle pomíjivé stopy.

Po tak dlouhé době v podzemí se Nathanův zrak v noci zaostřil. Viděl téměř stejně dobře jako za denního světla. V žádném případě se nemohl ztratit. Nikdo ze Szganyů neznal hvězdy tak dobře jako on. Dokonce ani nikdo z Thyrů, které poznal... tedy kromě Thikkoula. Pokračoval ostrým tempem, dlouhými kroky kráčel napříč monotónní pouští a znovu přemýšlel nad vším, co mu Thikkoul řekl. Stejně jako nad tím, co mu astrolog pověděl, když dověštil budoucnost.

„Co to znamená?“ chtěl Nathan vědět.

Všechno. A nic, odpověděl Thikkoul lehce zasmušile.

„Nemám to brát vážně?“

Samozřejmě že máš. Bohužel to s tebou vážné bude.

„Copak nemůžeš mluvit trochu jasněji?“

Thikkoul si povzdechl. Nevaroval jsem tě snad? Budoucnost je záludná, Nathane. To je ten problém. Všechno, co jsem vyčetl ve hvězdách, se stane, protože tomu budeme věřit, a tak vlastně sami způsobíme, že se tak stane. Nebo se to stane i bez toho? A když se tomu pokusíme vyhnout, co pak? Může dojít k tomu, že naše snaha vyhnout osudu naopak způsobí, že se daná věc přihodí? Ve skutečnosti (Nathan vycítil, jak Thikkoul pokrčil rameny i bez své hmotné podstaty) v tom žádná záhada není, nic protikladného. Odpověď je jednoduchost sama: co bude, bude! A to je vše. 

„Buď můžu začít pracovat na tom, aby se to stalo,“ podrbal se Nathan na bradě a zopakoval svými vlastními slovy to, co Thikkoul právě řekl, „nebo se můžu pokusit podniknout něco, jak se tomu vyhnout. Nebo to můžu jednoduše nechat být. Na tom, pro co se rozhodnu, vůbec nezáleží.“

Přesně tak. Ale je tu ještě jeden problém. Moje čtení je velmi často jen symbolické. Nerozumím těm dveřím, které jsem ve tvé budoucnosti viděl. Vypadají jako součást tebe samého. Vůbec už nerozumím tomu drakovi nebo tomu obrovskému oku, které mrkne a spolkne tě. Jsou to věci ve tvé budoucnosti, které mohou být provázány i s tvou minulostí. Je jen na tobě, jak jim porozumíš. Když ne hned, pak určitě později.

Nathan se zamračil a zamyslil se nad tím, co Thikkoul řekl. „Jak se něco může stát, protože jsem se tomu snažil vyhnout? Co když vím o tom slepém bílém oku, o němž ses zmínil - já si myslím, že o něm opravdu vím - a zařídím to tak, abych se k němu nijak nepřiblížil? Jak by mě pak mohlo spolknout?“

Kdysi žil jeden muž, odpověděl Thikkoul. Bál se vody a měl noční můry, jisté předtuchy o své smrti. Přišel za mnou, abych mu vyčetl budoucnost z hvězd. Řekl jsem mu o všech nebezpečích, ale on trval na svém. Předpověď byla takováto: ani ne za jeden dlouhý den se má utopit ve vodním víru poblíž osady U rákosové řeky. Jeho tělo se nikdy nenajde! 

Nechtěl jsem mu to říct, ale nedal pokoj. Když znal pravdu, odešel z osady U rákosové řeky a vystoupil na povrch země. Cestoval sám na západ do pouště. Chtěl tak utéct před svým osudem, víš? Pak si našel stín a proseděl v něm celý den, až do večera. Když se však potom rozhodl pokračovat v cestě, zakopl, upadl a roztrhl si vak na vodu. Poblíž byla studna, a tak k ní došel a spustil dolů okov. Ale když jej vytahoval ven, stěna studny se zřítila a on spadl dovnitř.

Studna byla zásobena vodou z Velké temné řeky, která ho okamžitě vzala s sebou. Viděli ho ještě živého, jak mává rukou v tom divokém proudu, ale pak jej strhl vír a byl už navždy ztracen.

Na konci svého příběhu si Thikkoul opět povzdechl a pak zůstal úplně zticha a čekal na Nathanovu reakci.

„Ale jestliže šel do pouště sám,“ zeptal se Nathan po chvíli,, jak můžeš vědět, jak se vše seběhlo?“ Nato opět vycítil, jak Thikkoul pomyslně pokrčil rameny a umožnil tak Nathanovi sám si odpovědět ještě dříve, než se to dozvěděl od věštce. Samozřejmě se o tom dozvěděl pomocí telepatie mrtvých, schopnosti Velké většiny mluvit mezi sebou ve svých hrobech.

Protože mi to vyprávěl ještě ten den, kdy jsem umřel! potvrdil Thikkoul. Jeho ,místo posledního odpočinku' je příšerné, Nathane, protože on vlastně žádný odpočinek nemá! Zůstal ve víru šachty, rotoval a otáčel se v tom zpěněném zmatku a to dělají jeho ostatky dodnes! Maso z něho odpadávalo velmi dlouho, má zlámané kosti, řekou hladce omleté. Ale alespoň se už nebojí vody, protože ta už mu nemůže udělat nic horšího... 

Později se Nathan zeptal Pěti z osady U rákosové řeky, jestli neznají nějakého muže, Szganye, ,mystika', který snad žije na Sluneční straně. Ukázalo se, že ho znají. Jmenuje se Iozel Kotys. Kdysi míval s Thyry co do činění. Obchodoval s nimi, směňoval své druhořadé železné nože za jejich dobré kůže a léky. Ale že by byl mystik? To Iozel jen celý život předstíral, aby se nedostal do odvodů. Teď už však má svá nejlepší léta za sebou a nemá to tedy více zapotřebí. Pořád však zůstává velice prohnaný. Iozel Kotys! Mezi Thyry se dokonce šeptalo, že byl na Hvězdné straně v Turgosheimu! Pokud ano, pak je Iozel jediným člověkem, který se z toho strašlivého místa vrátil nenakažený.

Po tom už Nathanovi nezbývalo nic jiného než vydat se na Sluneční stranu. Kvůli tomu přece procestoval napříč celý známý svět - ať už bez ohledu na Thikkoulovy předpovědi, nebo ve snaze se jim vyhnout. Jeho původním záměrem bylo vypozorovat, jak žijí zdejší Szganyové, a tak vlastně zjistit, jak jednoho dne budou muset žít jeho vlastní lidé ve stínu Vampýrů. Ale kromě toho teď vyvstalo ještě mnoho jiných důvodů.

To, co mu Thikkoul předpověděl, bylo nejasné a překotné a mezi těmi čistě slovními předpověďmi byly i rozmazané, neurčité výjevy, které byly nečitelné i pro astrologa. Význam otvírajících se a zavírajících se nehmotných dveří, neurčité postavy (především Nathanova) proplétající se změtí situací a míst, podivné zírající tváře. Až na dvě poslední, které vůbec cizí nebyly. Byly naopak milující a milované.

Nathan si zapamatoval Thikkoulova slova a prchlivý výjev, který je doprovázel. Vidím... dívku a vás dva - ne, tři? - spolu. Zdá se, že jsi šťastný...

Samozřejmě že by byl šťastný, kdyby to byla pravda. Ale jak by mohla být? Matné, mihotavé ženské tvary totiž měly obličeje jeho matky a Miši Zanestiové! Proto byl také na konci Thikkoulova čtení Nathanův hlas přiškrcený vzrušením. Ach, ale když teď nad vším znovu přemýšlel a vybavoval si astrologova slova, jeho vzrušení nahradily pochyby a nejistota.

Nathan se doposud domníval, že matka i Miša zahynuly, nebo je potkalo něco ještě horšího. Neviděl však jejich těla a nikdy s jistotou nevěděl, co se s nimi stalo. Co si o nich tedy má myslet? Thikkoul mu řekl: Jsou to věci ve tvé budoucnosti, které mohou být provázány i s tvou minulostí. Je jen na tobě, jak jim porozumíš. 

rokyně nebo služky v nějakém hnízdě či strmém hradu na Hvězdné straně?

Také proto kráčel v osvěžujícím ranním vánku směrem ke Sluneční straně. Hvězdy nad hlavou postupně zhasínaly a předělové pohoří před ním vyrůstalo jako nějaká pouštní fáta morgána. Jeho budoucnost ležela tam někde před ním. Čas ho nesl směrem k ní s každou uběhlou vteřinou, a jelikož se své budoucnosti nemohl nijak vyhnout, namířil si to čelem přímo proti ní. Někde na cestě na něj nevědomky čekal Iozel Kotys. Proč tedy nezačít zrovna s ním?

Na Sluneční straně Nathanova dětství se Szganyové snažili zdržovat poblíž hor. Většina kočovnických stezek vedla jejich úpatím a jen velmi málo okolními lesy. Vedlo je k tomu hned několik důvodů: mraky, narážející na vrcholky hor, poskytovaly dostatečnou zásobu vody, na svazích žilo množství zvěře k lovu a úpatí hor bylo poseto skrýšemi ve skalách, doslova oplývalo jeskynními systémy.

Tady to ale bylo jiné. Ačkoliv tito východní lidé byli také Szganyové, ze stejného rodu, nebyli Kočovníky. Téměř jistě jimi kdysi bývali, ale v současnosti už ne. Pod absolutní nadvládou Vampýrů obývali ubohá městečka (spíše dobytčí ohrady a kotce) a nikam už neputovali. Nathan věděl, že na jeho Sluneční straně se v dávných dobách lidé stali Kočovníky, aby se vyhnuli upírům a snáze jim vzdorovali. Usadili se, teprve když se domnívali, že upíři byli ,zničeni'. Ale zde se tito lidé usadili proto, že jim to Vampýři nařídili, což byl začátek onoho neblaze proslulého odvodového systému. Jejich městečka byla rozložena v okolní otevřené krajině jako stánky na tržišti, kam vládci a vládkyně z Hvězdné strany vysílali své pobočníky na pravidelné pochůzky, aby znovu naplnili své věže a kobky. Ovšem na rozdíl od skutečného trhu Vampýři ničím neplatili a brali si všechno, co považovali právem dobyvatele za své. To se vztahovalo na vše, obilím a olejem počínaje, zvěří a krví konče. Hlavně jim však šlo o lidskou krev.

Na sever od savan, na samém okraji lesa, stálo v téměř stejné vzdálenosti od sebe dvanáct z celkových padesáti městeček. Čtyři na západě a osm dalších se táhlo směrem k bažinám, ležícím dále na východ za obyvatelnou částí území. Thyrové odhadli, že vzdálenost mezi Velkou rudou pustinou najedná straně a bažinami na straně druhé bude víc než tisíc kilometrů. Proto byl Nathan rád, že hned první z oněch čtyř městeček na západní straně oblasti, které se nazývalo po svém zakladateli Vladovo, bylo i rodným městem a místem posledního pobytu Iozela Kotyse.

Oblečen ve svém drahém oděvu vyšel Nathan z pouště společně s prvními paprsky slunce, které jej hřálo do zad. Došel na savanu a spatřil na kraji lesa kouř ranních ohňů, vinoucí se nahoru v líných modrošedých spirálách. Lehce uhnul doleva a zamířil k nejbližšímu shluku domků na vykácené mýtince.

První člověk, kterého potkal na louce na okraji lesa, byl lovec. Střílel kuší na zajíce. Nathan uslyšel to záludné jemné vrrrrm letící šipky a rychle se skrčil. Vzápětí spatřil zajíce, jak se svíjí v křeči a mrtvý klesá do trávy. Pak... uviděl toho muže s kuší. Právě vstával z pokleku za kamenem. Ve stejném okamžiku zpozoroval i lovec jeho. Nejprve oba ztuhli a hleděli jeden na druhého, vzdáleni od sebe ne více než tucet kroků. Pak lovci klesla čelist a zbledl v obličeji.

Nathan se k němu beze strachu přiblížil. Koneckonců ten člověk byl Szgany a Thyrové mu řekli, že přestože zde žijí nedůvěryhodní lidé, může si být jist, že ho nezabijí. Ne, na to měl Nathan příliš velkou cenu. Mohou jej zbavit života - tím, že ho dají Vampýrům na oplátku za jejich pochybnou náklonnost - ale nikdy by se mu sami neodvážili vzít život. Navíc byl Nathan až na svůj habrový nůž neozbrojen. Nepředstavoval pro ně žádnou viditelnou hrozbu. Ale z reakce lovce se dalo předpokládat, že přece jen pro něj hrozbou byl. A velkou!

Muž upustil svou zbraň, padl na kolena a třásl se jako nahé děcko v ranním hřejivém a jasném světle. Vyblekotal nějaký nesrozumitelný pozdrav, omluvu a otázku zároveň. Mluvil szgansky, ale měl cizí přízvuk. Nathan se zamračil a zahleděl se mu do očí... a náhle dostala mužova slova význam. I když byl vybaven jen svou stále ještě nedokonalou telepatií, stejně Nathanovi připadaly mužovy myšlenky jako neuspořádaná slátanina a jeho slova byla ještě horší.

„- bré ráno!“ zamumlal. „Jdete brzy... odvod se přece nekoná dřív, než zapadne slunce! Chci říct... proč jste tady? Ne, ne,“ (zamával rozčileně rukama) „to není moje věc! Odpusťte mi, pane, prosím! Jsem blázen, který se nechal unést překvapením a mluví samé nesmysly. Ale... to slunce! Pojďte, schovejte se v lese! Schovejte se ve stínu!“

Teď bylo vše jasné. Ten muž se domníval, že Nathan je Vampýr. Přinejmenším jejich pobočník! Když porovnal sám sebe s lovcem, pochopil, jak jednoduše mohlo k takovému omylu dojít. Měl šat z jemné kůže, světlé vlasy a zvláštní oči. A navíc byl bledý, což se z pohledu proti slunci mohlo jevit jako sinalost.

Lovec byl určitě Szgany, ale ne takový, jaké Nathan znával. Kam se poděla jejich typická hrdost? Kam se vůbec poděla veškerá jeho hrdost? Mohlo mu být dvacet sedm, možná dvacet osm. Byl špinavý, v roztrhaných hadrech, servilní. Měl rozcuchané vlasy, plné vší, a na tváři a na rukou měl četné rány. I ten nejdivočejší starý samotář na Staré sluneční straně se o sebe staral lépe než tenhle mladík! Možná to byl nějaký blázen.

Ale pokud ano, dovolili by mu nosit kuši? Bylo vidět, že s ní umí zacházet.

„Vstaň,“ řekl Nathan a potřásl hlavou. „Já nejsem Vampýr.“

„Vy nejste....?“ Po lovcově tváři přeběhl překvapený výraz a okamžitě byl vystřídán přimhouřeným pohledem, který zajiskřil podezřením. „Ale jste jedním z jejich.“

„Nepatřím nikomu,“ řekl Nathan a přistoupil blíž. „Jsem svým vlastním pánem a ty nemáš proč se mě bát.“ Popošel blíž, chytil muže za rameno a pomohl mu na nohy. Ten však od něj s hrůzou odskočil.

„Svým vlastním pánem,“ zamumlal. „Ano, ano, to samozřejmě jste! A já jsem hlupák, který toho mnoho namluví a příliš se vyptává. Vy jste ten, kdo by se měl ptát, a já mám jen odpovídat!“

Nathanovi z toho bylo téměř špatně. Možná že tento člověk byl místní blázen. Ale jeho slova mu vnukla nápad. „Máš pravdu,“ řekl s přikývnutím. „To je to, co potřebuji. Trochu stínu a pár odpovědí.“

„Pak se rovnou ptejte!“ vykřikl lovec, skrčil se a couval zpět k lesu. Kuši nechal tam, kde ji odhodil. „Na cokoliv, co vás zajímá, pane. Pokud budu umět odpovědět, udělám to. Opravdu!“

Nathan zdvihl jeho zbraň, nabil ji zbývající šipkou a zajistil. Lovec okamžitě zaúpěl a zdvihl chvějící se ruce, jako by už chtěl odrazit letící střelu. Nathan se na něho podíval, pak na kuši ve svých rukou a znovu se zamračil.

„Co to má znamenat?“ řekl. „Člověče, já tě nechci zastřelit! Takhle vítáte všechny cizince?“

„Cizince!“ mladík byl už skoro hysterický. „Jestli takhle vítám všechny cizince... vždycky? Ale tady žádní cizinci nejsou! Kdo by sem chodil? Kdo by asi mohl přijít... kromě takových, jako jste vy? Ještě jste se nezměnil, ale už brzy, ach, brzy! Jste jedním z nich, vím to, přišel jste zkoušet svoje triky na svých otrocích!“

„Triky?“

„Ach! Ne! Nechtěl jsem vás urazit!“ Mladík rozhodil ruce a padl potřetí na kolena do mihotavého stínu stromů. „Odpusťte mi! Jsem jen zmatený!“

„Ty jsi... blázen!“ Nathan se už neudržel.

Lovec začal najednou vzlykat a křičet: „Ne, ne! Mě ještě neodvedli! Prosím, neberte si mě teď! Udělám cokoliv chcete, jen si řekněte, ale nechtě mě po celý život člověkem a ne... ne netvorem!“

„Teď mě poslouchej,“ zvýšil Nathan hlas. „Plýtváš mým časem. Je tu něco, co musím vědět. A to je vše, co od tebe chci.“ Odhodil kuši stranou.

„Ptejte se! Ptejte se!“

„Iozel Kotys - kde ho najdu?“

„Cože? Iozel, mystik? Iozel, ten poustevník?“

.Jestli ho tak nazýváte,“ přikývl Nathan.

„Ano, Iozel!“ Lovcovy oči zajiskřily, jako by mu náhle něco došlo.

„Jasně, on tam byl!“

„Znáš - ho?“ procedil Nathan mezi zuby. Jeho trpělivost byla u konce.

„Ano! Ano, samozřejmě!“ Lovec se otočil, ukázal na sever přes les k příkrému řídce zarostlému kopečku nebo spíš vyvýšenině mezi stromy. „Tam... asi dva kilometry... ten kopeček. A na jeho úpatí, jeskyně. Iozel tam žije sám. Jděte pořád k tomu kopečku, skrz les, pak narazíte na hodně zarostlou cestu, která se vine od městečka k jeho jeskyni.“

„Zaveď mě tam,“ řekl Nathan.

„Ano, samozřejmě, beze všeho!“ Lovec se okamžitě zvedl, ale Nathan ho zastavil.

„Vezmi si svou kuši.“

„Moji zbraň, ano!“ Mladík si olízl rty a roztřeseně udělal, co mu bylo řečeno.

Cestou potkali další lovce. Míhali se matně mezi stromy a vypadali jako přízraky vyhnané z podzemí teplem nového dne. Nikdo z nich se však k Nathanovi nepřiblížil. Za malou chvíli Nathanův průvodce našel úzkou cestičku, prosekanou lesem. Tou dobou už byl téměř den a Nathan měl svého vyděšeného společníka právě dost.

„Říkáš, že tahle cestička mne dovede přímo do Iozelovy jeskyně?“

„Ano, pane! Dovede.“

„Děkuji ti,“ řekl Nathan. „Odtud už půjdu sám.“

„Já... můžu jít?“

„Samozřejmě.“ Nathan se k němu otočil zády a pokračoval dál po cestě. Ale dobře věděl, že mladík za ním nejprve pomalu a bez dechu couval, pak se otočil a opatrně po špičkách odcházel, až se nakonec rozběhl zpět do Vladova. Nathan zavrtěl udiveně hlavou a pokračoval v cestě.

Iozel Kotys byl už vzhůru. Ve vchodu do jeskyně poustevník dusil na rozpálených kamenech při okraji ohně odřezky vepřového masa. Všiml si Nathanova příchodu ve stejnou chvíli, kdy Nathan ucítil vůni jeho jídla. Iozel shlédl dolů z vyvýšené římsy u vchodu jeskyně a zahlédl mlhavou, šedivou postavu, která se prodírala cestou po kotníky v mlze.

„Stůj!“ zazněl poustevníkův třesoucí se a lehce nejistý hlas. „Kdo to přichází a proč? Nepřijímám tady žádné obyčejné návštěvníky.“

„Ale mne přijmeš,“ zvolal Nathan v odpověď a bez zastavení pokračoval dál. Jestli jej Iozel nepřijme... tak k čertu s celým Thikkoulovým civěním na hvězdy! 

Na úpatí skály byl opřený žebřík. Jak se Nathan přibližoval, Iozel jej rychle vytáhl nahoru. Nathan se však chytil spodních příček a pevně se držel. Díval se do rozzuřené tváře, která se na něj shora mračila. Proti Nathanově síle a váze celého žebříku toho poustevník mnoho nezmohl. Také si už stačil všimnout jeho šatů a podivné barvy pleti, a jak z něho vyprchával vztek, nahradily jej obavy a strach.

„Kdo jsi?“ zajíkl se, pustil žebřík a couvl o krok zpět, až z něj bylo vidět jen šedivě vousatý obličej. Nathan ho zmrazil pohledem a stoupal nahoru.

„Jsem Kočovník,“ řekl. „A putuji už pěkně dlouho, abych se s tebou sešel, Iozele Kotysi.“

Iozel byl malý, vrásčitý, vcelku čistý muž, slušně oděný do lehce obnošené kůže. I když nebyl nijak zvlášť starý, trpěl vetchostí, která měla za následek chvění údů i hlasu. Tmavé oči měl lehce vodnaté.

„Cože? Kočovník?“ řekl a očima probodával Nathana, který se právě vyhoupl z žebříku na skalní římsu.

„A putuješ dlouho, říkáš? Jak je to možné? Ovšem pokud - z Turgosheimu?“ Jeho hlas zněl najednou nakřáplé, téměř šeptal.

Nathan už poznal způsoby chování zdejších lidí ajejich strach, a proto řekl: „Iozele, nepřišel jsem ti ublížit. Jsem prostě... tady!“

Bylo těžké najít nějaké odůvodnění svého příchodu. Sám neměl žádný důvod kromě toho, že mu to Thikkoul předpověděl. Nathan toužil překonat všechno předpovězené a znovu se setkat se svými milovanými, o kterých se dlouho domníval, že jsou mrtvé a navždy ztracené. To by samo o sobě bylo dostatečným důvodem, ale jak to celé Iozelovi vysvětlit?

„Prostě tady?“ zopakoval po něm poustevník a zakroutil hlavou. „Ne. Jestli jsem se v životě naučil jednu věc, pak je to tohle: nic není doopravdy ,prosté' a nikdo není někde jen ,prostě' tak. On - on tě poslal!“

„On?“

„Maglore! Ty jsi moje.... náhrada!“

Nathan si povzdechl. Nic, co tihle lidé říkali, mu nedávalo smysl.

„Neznám žádného Maglora,“ odpověděl.

„Maglore z Runového hradu v Turgosheimu!“ odpověděl poustevník.

Všechno začalo dostávat smysl. „To už je podruhé, co si mě někdo spletl s Vampýrem nebo s jedním z jejich zmutovaných pobočníků,“ povzdechl si Nathan. „Ale to já nejsem. Jsem Szgany.“ Rozhodl se, že mu všechno řekne. „Jsem ze západu, ze země za Velkou rudou pustinou. Kdysi tam také byli Vampýři, ale byli poraženi ve velké bitvě a odtáhli. Teď se odtud znovu vrátili. Nebo vlastně spíš z Turgosheimu. Přišel jsem se podívat, jak tady v zemi upírů lidé žijí, abych věděl, jak nejlépe poradit svým vlastním lidem na západě.“ Pokrčil rameny. „No a zdá se, že jim musím říct, aby bojovali dál až do poslední kapky krve! Protože vy zjevně ,nežijete', vy jen tak ,přežíváte', jako kozy, které se vykrmují na porážku.“

Zatímco mluvil, zuřivě si mnul levé zápěstí. Zrníčko písku nebo dvě se mu musely dostat pod řemínek na ruce a teď ho svědily. Navíc si připadal zavšivený od chvíle, kdy se nechal vést lovcem. Když však přestal mluvit, svědění ještě víc zesílilo. Aby se mohl pořádně poškrábat, sundal si kožený náramek ze zápěstí. Zakroutil zápěstím a na proužku bílé kůže zasvítila zařezaná sklovitá zrnka. Nathan je vyškrábl nehty, rozetřel slinu po zarudlém místě a chtěl si dát opět řemínek na ruku. Iozel jej však pozorně sledoval a reagoval rychleji. Zamračeně uchopil Nathanův náramek a prohlížel si ho. Nejprve jen zvědavě, pak s rostoucím zájmem. Nakonec jeho zúžené oči dostaly výraz poznání. Chápavě přikývl a vrátil náramek Nathanovi.

„Je na něm snad něco zvláštního...?“ zeptal se Nathan.

Poustevník pokrčil rameny: „Zvláštní ozdoba, to je vše. Máš něco se zápěstím, že je nosíš ovázané, ,muži ze západu'? Neboje ta zkroucená smyčka nějakým znakem? Erbem tvého rodu?“ Iozel měl v hlase cosi, co se Nathanovi pranic nezamlouvalo. Něco, co jasně naznačovalo, že poustevník považuje svého hosta za lháře.

„Všichni tady jste podezíraví a plní strachu,“ řekl. „Vítáte cizince jako psi: štěkáte a vrčíte. Udělal jsem chybu, že jsem sem šel... i kdybych vám nějak mohl pomoci, nevím, jak dalece by to mohlo být prospěšné.“

Iozel se díval někam za něj, dolů na stezku, kam blikavě pronikalo sluneční světlo. A nejen světlo.

„Ach ano, udělal jsi chybu, že jsi sem šel!“ řekl poustevník.

Nathan se otočil a ucítil první bodnutí obav, když spatřil skupinku přicházejících mužů. Vedl je ten ošumělý lovec. „Tam! To je on!“ ukázal nahoru. Skupinka dorazila k úpatí skály a Nathan slezl po žebříku dolů. Iozel zůstal nahoře na okraji římsy. Nathan stál tváří v tvář nově příchozím a viděl, že jsou si všichni podobní: nevzhlední, hrubí a odění v hadrech. Lovec nebyl žádným vesnický blázen. Všichni tu byli ze stejného těsta. A všichni byli ozbrojení.

„Jmenuji se Nathan,“ řekl poněkud nepřesvědčivě. „Přišel jsem jako přítel ze západu za Velkou rudou pustinou.“

„Přišel ze severu,“ zavolal dolů Iozel. „Nebo spíš sem utekl ze severu - z Turgosheimu. A přichází jako nepřítel, i když... možná bezděčně! Za okamžik si pro něj přijdou, a jestli ho najdou tady u nás...“

Muži Nathana obestoupili, dívali se na něj a dotýkali se jeho oděvu. Jeden z nich mu vzal nůž. Nathan se ani nehnul a snažil se předstírat, že se nebojí. Obrátil se k jejich předpokládanému vůdci, statnému a břicha tému muži, který jako jediný z nich vypadal, že se občas dobře nají. Měl malá prasečí očka a rudou, opuchlou tvář. Nathan na něj promluvil: „Iozel se mýlí. Jsem ze západu.“

„Jasně,“ zavolal Iozel dolů hlasem plným sarkasmu. „A přešel přes celou Velkou rudou pustinu. Jasně! Jen se koukněte, jak je vysušený a přiotrávený pouštními výpary. A má oděv celý rozedraný.“ Zvýšil hlas: „Jsem si jistý, že utekl z Turgosheimu. Je to nejspíš vzpurný mazlíček nějakého vládce a myslím, že vím, kterého. Dokonce nosí Maglorův znak na svém zápěstí!“

Zavalitý vůdce pokýval hlavou, podrbal se na bradě, podíval se Nathanovi do očí a zadumaně zabručel: „Iozel má pravdu,“ řekl. „Nikdo nikdy nepřišel ze západu. A navíc, země za Velkou rudou pustinou jsou jen legendami. Nejsme si ani jistí, zda existují.“ Zamračil se. „Ale jedno jisté je: ty vůbec nevypadáš jako Szgany.“

„Je to jeden z Maglorových experimentů,“ přerušil ho znovu Iozel z bezpečí své římsy. „Je to mutant!“

„Cože?“ Vůdce skupiny se okamžitě od Nathana odtáhl a podobně učinili i jeho kumpáni. „Upír?“

„Ne,“ zakroutil Iozel hlavou. „A to je právě podivné, to přiznávám. Ale vařil jsem a měl jsem ruce zamazané česnekovým olejem, který jsem vetřel do jeho koženého náramku. Kdyby byl Vampýr, už bychom to dávno poznali, protože by se díky svému zvláštnímu náramku svíjel v bolestech. Navíc má na sobě stříbro. A konečně na něj dopadá sluneční světlo, a nic to s ním nedělá.“

„To je pravda!“ přisadil si lovec. „Vyšel ze savany se sluncem v zádech!“

„Tak,“ řekl vůdce a prohlížel si Nathana od hlavy k patě. „Co s tebou uděláme?“

Nathan se na něj s odporem podíval, pak pohlédl nahoru k Iozelovi, až se jejich pohledy setkaly. Tak ukaž, co si myslíš, ty ošuntělý, podlý starý pse! pomyslel si Nathan. Podlý, ano - přesně, jak ho Thikkoul varoval.

Iozelovy myšlenky se četly snadno. Měl mysl neustále otevřenou a neuměl ji zavřít. I Nathanův necvičeny talent neměl potíže překonat jeho mentální hradbu. Nebo možná to bylo tak jednoduché proto, že Nathan byl tak silně odhodlán přečíst si jeho myšlenky.

Patří nebo patřil Maglorovi, to je jisté, myslel si Iozel. Ale je to uprchlík, nebo ho sem poslali? Je tu, aby mne vystřídal, nebo jen doufal, že získá mou pomoc a schová se tu? 

„Takže,“ řekl Nathan, „to, co jsem o Iozelu Kotysovi slyšel, byla pravda.“ (A nebyl sám, kdo ho mohl z něčeho obžalovat.)

„Co to bylo?“ zeptal se zavalitý vůdce se zájmem.

Nathan na něho opět s opovržením pohlédl: „To, že ho Vampýři používají jako špeha proti Szganyům. Proti vám! Klame vás svými lžemi, které vydává za ,mystické', abyste neviděli, jaký ve skutečnosti je. Teď mi řekněte, koho jiného ještě znáte, kdo se vrátil z Turgosheimu?“

„Neposlouchej ho, Dobruji!“ zavřískal Iozel. „Já a špeh? Já přece nikoho nešpehuju. Proč bych měl? Vždycky jsem žádal jen o to, abych byl ponechán o samotě. Ale tenhle, jen se na něj podívejte! Na jeho oděv, podivnou barvu kůže, jeho příběh! Pchá! Prý je zpoza Velké rudé pustiny! Jeho lži jsou očividné!“

Dobruj bylo jméno jejich statného vůdce. Natáhl krk a zamračil se na Iozela. „Ano, ale není to poprvé, kdy tě někdo obvinil, starý poustevníku! Kdybych tak měl nějaký důkaz proti tobě nebo proti němu... hmm!“ Znovu si prsty zamnul bradu a podíval se na Nathana: „Ale co tedy uděláme s tebou?“

„Jen mě vyslechněte,“ Iozel se už uklidnil, „a uvidíte, co s ním máte udělat. Dejte ho do odvodu a zachráníte tak jednoho z vlastních lidí! Dnes v noci přijdou Vormulakovi výběrčí a váš odvod je tak jako tak menší kvůli všem těm útěkům. Tak proč by tenhle neměl doplnit počty, ne? Jestli je sám uprchlík z Turgosheimu, pak ho jistě rádi uvidí zpátky. Což vám i Vladovu jistě přinese užitek, Dobruji. Ach, ale jestli je špeh, najdou důvody, proč jej nevzít s sebou zpět! A pak... budeme mít čas vypořádat se s ním později. V žádném případě nemáte co ztratit.“

Dobruj se zamyslel, naklonil hlavu na stranu, a dříve než se rozhlédl, podíval se znovu na Nathana. Nakonec přikývl a řekl: „To dává smysl.“ V tom okamžiku dva z jeho lidí popadli Nathana za paže. Pokusil se je setřást, až mu nakonec třetí muž podržel špičku nože u žeber.

„Ne, nic takového!“ poručil Dobruj. „Jestli má jít do odvodu, nesmí být zraněný. To stačí. Zpátky do města...“

Když vlekli Nathana po cestě zpět k městu, zavolal Dobruj nahoru na poustevníka: „A ty, Iozele, drž se poblíž města, až přijdou výběrčí. Jestli ze mě tvá obvinění udělají blázna, budu s tebou určitě chtít mluvit.“

„Pchá!“ zařval poustevník a zahrozil shora pěstí. „Však uvidíš! Však uvidíš!“

Dobruj se na chvilku zastavil a zaostřil prasečí očka na poustevníka. „To ano, uvidíme, co máme vidět,“ řekl. „Ale snaž se, abys tam byl.“ Byl to rozkaz, na který nešlo nic namítnout. Navíc se v něm skrývala i hrozba.

Iozel je sledoval, dokud mu nezmizeli z očí. Pak se vrátil do své jeskyně a vzal do ruky zlatou raženou pečeť. Dostal ji od Maglora Věštce z Runového hradu. Maglorova pečeť měla tentýž tvar jako pásek na Nathanově zápěstí, ale byla odlita z těžkého kovu. Iozel utrousil několik nadávek a odnesl pečeť do tmavého kouta jeskyně. Sám se tam pak posadil na kraj lavice a zavřel oči. A přesně jak ho to Maglore učil, zahříval zlatou pečeť pevně v dlaních, cítil její zvláštní obrysy a vysílal své myšlenky jako šíp za šípem přes celé pohoří až do Turgosheimu...

Vladovo sestávalo z možná sto dvaceti nezajímavých chatrčí ze dřeva, drnů, mazanice a kůží. Nebylo tam tedy nic tak důmyslného nebo velkého jako stavby v Mirlu, Tirenském Srázu nebo v Osadě. Tam drželi Nathana spolu s dalšími šesti mladými muži v dřevěné ohradě bez pevné střechy. Uvnitř byl jen plátěný přístřešek, který je chránil před sluncem. Nebyli to trestanci, ale odvedenci, zákonitá daň pro upíří výběrčí. Ti sem dorazí po setmění z Turgosheimu vybrat svůj krvavý díl. Vedle sebe stály dvě takové ohrady, protože mužské a ženské daně byly drženy odděleně.

Sebrali Nathanovi opasek a nahradili jej prostým motouzem. Nabídnout ho vampýrskému pobočníkovi a nechat mu stříbrný opasek... důsledky by byly nepředstavitelné! Už nikdy svůj opasek, přezku ani pochvu na nůž neuvidí. Nikdo si však nevšiml stříbrného přívěsku a řetízku, které mu při loučení darovala Atwei, protože byly skryty pod hřívou Nathanových vlasů a pod měkkou koženou kazajkou. Po setmění, dříve než dorazí výběrčí, je raději tajně schová do vnitřní kapsy.

Nathan byl k smrti vyděšený, ale snažil se nedat na sobě nic znát. Ostatní, kteří s ním byli uvězněni, byli méně zdrženliví. Naslouchal jejich šepotu a bylo mu jasné, že se již vzdali veškeré naděje. Viděli sami sebe jako krmivo Vampýrů. I když k nim přišli jejich blízcí a mluvili na ně přes plot, nikdo z nich se neobtěžoval zvednout. Na celé místo těžce dopadala sklíčenost společně s palčivým zápachem strachu. Zastřešený záchod v jednom rohu ke zlepšení atmosféry také mnoho nepřispěl. Nathan by nejraději uťal veškeré šeptané rozhovory a pořadně se zamyslel nad svou situací, ale nemohl. Nakonec jen zcela apaticky naslouchal a sbíral veškeré možné informace.

Výběrčí přijdou asi tak hodinu po západu slunce, kdy poslední rudý paprsek zmizí za jižním horizontem. Pokud vše půjde dobře, vezmou zavděk Dobrujovým příspěvkem čerstvého masa a během hodiny budou pryč. Ale něco nebude v pořádku... někdo za to bude muset zaplatit. Dobruj byl městským vůdcem a jeho záda nesla četné známky předchozích nezdarů, když byl čas od času odvod příliš slabý. Proto nebyl nijak zvlášť ochoten opakovat tutéž chybu. I dnes byl počet odvedenců nižší o dvojici utečenců. Vlastně teď když zajali toho cizince, už jen o jednoho. Dobruj bude muset před příchodem výběrčích najít ještě jednu oběť.

Den tady nebyl o nic kratší než kterýkoliv jiný na Sluneční straně, a přesto čas nějak podivně rychle ubíhal. Nathan také přemýšlel o útěku, ale za ohradou stála ostražitá hlídka. Pokud by zmizel jen jediný odvedenec, kdo by ho pak nejspíš nahradil? Když jim donesli vodu, Nathan se napil, ale jídlo bez chuti odmítl. Ostatní se po jeho přídělu vrhli, jako by týden nejedli. Nebyli na tom ještě tak špatně, ale moc dobře také ne. Nathan se znovu zaposlouchal do jejich příběhů...

Poslední rok a devět měsíců nároky Vampýrů neustále stoupaly, výběr daní byl čím dál častější a drancování všech zdrojů na Sluneční straně ještě hrozivější. Vládci z Turgosheimu plenili město jako nikdy předtím a zdálo se, že nikdy nebudou mít dost. Byla v nich taková žízeň, hlad a oheň, že dávno předčily dřívější chamtivost. Co však bylo příčinou? Cožpak se na něco takového mohl člověk zeptat? Ale jedno bylo jisté. Jejich příšerná činnost za předělovým pohořím ještě zintenzivněla!

Říkalo se, že na úpatí hor spadly nějaké věci - obrovské, ohyzdné výtvory Vampýrů, šílení, ryčící a vraždící predátoři. Zprávy o nich se brzy rozšířily po lesích a městečkách na okraji hor. Vampýři v Turgosheimu vyráběli létající monstra z nevinného masa a krve! A byly to stvůry jen málo podobné neškodným, tupým létavcům. A k čemu byly? Opět se nenašel nikdo, kdo by se zeptal?

Nathan se nemusel ptát. Dobře si pamatoval na noc před téměř stovkou dlouhých západů slunce, kdy jedna stvůra jménem Vratza, Wranův otrok, zemřela na kříži v Osadě. Pamatoval si vše, co ten tvor vyprávěl Lardisovi Lidescimu. Wrathiny zrůdy byly první, které vylétly z domova, ale další je budou brzy následovat. A teď už je vyráběli přímo v Turgosheimu. Jestli však byla jejich kvalita tak mizerná, že padali v horách... Každopádně Wratha byla první. Jak moc teď toužil Nathan předat tuto informaci Lardisovi Lidescimu, pokud tedy ještě žil. Nathan se však domníval, že žije.

V denním horku Nathan podřimoval, a když ho mouchy nechaly, tvrdě usnul. Snažil se nabrat síly k tomu, co mělo večer přijít - ať už to bude cokoliv. Spal a snil o mnoha věcech; ale většinu jich zapomněl v okamžiku, kdy procitl. Jen matně si pamatoval na vzdálené smutné vytí svých vlků. S jistotou ale věděl o mrtvých Thyrech, jejichž myšlenky k němu dosáhly až sem.

Minulo poledne, dostali další vodu a kůrku chleba. Za ohradou se střídala jedna stráž za druhou. Nathan usnul ve stínu pod plátěným přístřeškem, ale brzy sebou opět trhl a probral se. Natáhl ruku do slábnoucího slunečního světla a cítil na kůži trochu tepla. Ano, světlo už odcházelo. I když jeden den tady na Sluneční straně byl jako půlka týdne ve světě jeho neznámého otce, čas plynul stejně neúprosně v obou světech.

Později Nathan dostal hlad. Když přinesli jídlo, tentokrát už svou porci snědl s povděkem. Začal měnit názor. V mysli za smutnýma očima malého děcka, které na něho zíralo za dřevěným plotem, si přečetl: Kdy budu na řadě já? Ještě dlouho ne, je mi teprve šest. Ano, ale stejně už brzy, velmi brzy. 

Jak se blížil večer, dostavil se další ,návštěvník', Iozel Kotys. Jeho mysl byla otevřená jako vždy. Přetékala zlomyslností, ale navíc také zvědavostí a snad i trochou strachu. Kdo jsi a odkud? Ze západu? Je to možné? Nepatříš Maglorovi, jak jsem zjistil, ale ten tě teď chce víc než cokoliv jiného. Ale kdo tedy jsi? Kdo? Proč? 

Nathan se podíval do žhnoucích očí v zarostlém obličeji, který se na něho mračil dírou v plotě.

„Cože?“ řekl hlubokým hlasem. „Ty jsi mluvil se svým pánem? Jsi jeho otrokem alespoň duchem, když už ne přímo tělem?“

Iozel jen zalapal po dechu a odešel pryč...

Nathan opět spal, dlouho a hluboce. Probudil se zimou a děsem. První hvězdy už vyšly a za ohradou zaplál první oheň. Opodál byly rozestavěny stoly a v řadě stály sudy vína. Szganyové postavili nízké pódium a do jeho středu umístili několik honosných křesel. Dobruj nervózně přecházel sem a tam a čekal.

Vše se seběhlo velmi rychle.

Hvězdy potemněly a jen blikaly, jak je míjelo množství temných obrysů. Následoval tlukot mocných křídel, které rozdmýchaly oheň. Půlnoční stíny jim přeletěly nad hlavami a přistály na blízké travnaté rovince. Konečně dorazili pobočníci Vampýrů, výběrčí daní.

Byli čtyři, vysocí, silní, krutí a arogantní. Byli si jistí sami sebou, neznali strach a byli plni opovržení. Následovalo je několik nižších upířích otroků. Nathan je pozoroval otvorem v plotu a věděl, kde už takové viděl. Byli podobní Vratzovi Wranovu.

Neplýtvali časem. Dobruj je patolízalsky uvítal, ale oni ho odhodili stranou. Rychle se zvedl a následoval je k pódiu, kde se posadili.

„Přiveďte je,“ nařídil jeden z pobočníků, jejich vůdce. Šarlatový pohled upnul směrem k oběma ohradám. „Ale dnes jen kvalitu, Dobruji! Pamatuješ? Byl jsem tu před rokem. Tentokrát mi nepodstrčíš žádnou spodinu!“

Nejprve si prohlédli odvedené ženy. Jednu po druhé vyvlekli na pódium, kde jim pobočník serval blůzu až k pasu, obnažil prsa a zdvihl sukni, aby posoudil jejich stehna. Zatímco klopýtaly dolů se slzami v očích a snažily se opět zakrýt, olízl si rty a oplzle je očichal jako pes. Ale nezdálo se, že by byl nějak zvlášť nadšený. „Ujdou,“ zavrčel nakonec krátce, ale nevraživě. „A muži?“

Když odvedli dívky, vypustili ven Nathana s ostatními šesti mladíky. Nathan se na pódium dostal jako čtvrtý. „Ale,“ řekl pobočník. „Copak to tu máme?“

Dobruj bez dechu odpověděl: „Tulák, nevíme odkud. Myslel jsem, že možná přišel... z Turgosheimu?“

Pobočník byl téměř o patnáct centimetrů vyšší než Nathan. Mohutnou tlapou mu sevřel tvář tak, že byl nucen otevřít ústa a ukázat zuby jako kůň na trhu.

„Cože?“ Pobočník povolil stisk a Nathan se odpotácel stranou. Netvor se obrátil k Dobrujovi: „Z Turgosheimu, říkáš? Jak to?“

Dobruj v panice zamáchal tlustýma rukama: „Jeho oděv, pane, a jeho vybarvení. Není to člověk z těchto končin. Mysleli jsme, že možná...“

„Buď zticha!“ zarazil jej pobočník. „Ty nemáš co myslet. Nepotřebujeme, abyste mysleli. Ale věř mi, tenhle v Turgosheimu nikdy nebyl! Ale je rozhodně nejlepší ze všech, co jsme kdy viděli, takže nejsem uražen. Teď mi ukaž zbytek.“

Zbylí tři byli společně předvedeni, ale pobočník se na ně sotva podíval. Pak se obrátil zpět k Dobrujovi: „Jeden chybí,“ zavrčel varovně a přivřel oči, takže z nich zbyly jen karmínové štěrbiny.

„Osmý přichází až teď,“ odpověděl Dobruj a od ohně k nim dolehl zvuk potyčky. Jeho muži táhli kopajícího a řvoucího Iozela Kotyse na světlo. Jakmile spatřil upíry, okamžitě ztichla, jen těžce lapal po dechu.

Hlavní pobočník se na něj několik nekonečných okamžiků díval a pak se obrátil k Dobrujovi. Odněkud z hloubi hrudi mu vyrazilo tiché, nebezpečné zavrčení. „To má být nějaký vtip, Dobruji?“ Popadl vůdce v podpaží, tvrdě ho zmáčkl a přitáhl k sobě. „Doufám, že ne.“

Dobruj těžce polkl, zajíkl se bolestí a zašermoval volnou paží.

„Pane,“ vykřikl, jako by mu šlo o život. „Prosím, poslouchejte! Všechny zásoby jsme dali stranou na vozy. Přesně jak jste chtěli. Ovoce, ořechy, džbány medu, obilí, pytle krmiva pro zvířata... i víno. A ty sudy, které tady vidíte u stolu, ty jsou navíc k celému odvodu! Ochutnejte, napijte se! Úpěnlivě prosím!“

Jeden z jeho mužů ihned přiběhl se džbánkem. Pobočník po něm chňapl a napil se tak, že polil nejen sám sebe, ale i Dobrujovu hlavu.

„Jo, je dobré!“ řekl a odstrčil Dobruje stranou. „Ale co mám dělat s tímhle?“ Ukázal na Iozela, který se plazil před podstavcem.

Poustevník vzhlédl: „Vezmi mě k Maglorovi!“ vykřikl. „On si mě vezme. Kdysi jsem mu patřil, než mne sem vrátil.“

„Ach!“ pobočník otevřel široce oči. „Tak to jsi ty! Věštec se o tobě zmiňoval. Samozřejmě, jsi jeho špeh!“

„Vidíš! Vidíš!“ Iozel se křivě zakřenil, vědom si Dobrujova pohledu - a pohledu všech ostatních, které ho propalovaly.

„Věděl jsem, že to tak dopadne!“

„Abys věděl,“ pokračoval pobočník, „Maglore mi řekl: Jestli nabídnou v odvodu Iozela, vezměte ho, ale v žádném případě ne ke mně. Jestliže je zrádcem vlastních lidí, jak by pak mohl věrně sloužit mně? Hrady vždycky potřebují nové zásoby a i podřadné maso je maso! Tak pravil Maglore.“

„Ne... ne!“ Iozel vyskočil a obrátil se na útěk.

„Uklidněte ho!“ nařídil Dobruj ponuře a s jistým zadostiučiněním. Jeden z jeho mužů uhodil poustevníka palicí za ucho, až se svalil na zem. A bylo po všem.

Hlavní pobočník slezl z pódia a vešel mezi odvedené otroky. Vybral dvě nejpůvabnější dívky, Nathana a ještě jednoho mladíka a promluvil k otrokovi, který jej doprovázel: „Tihle čtyři letí s námi. Zbytek půjde pěšky průsmykem. Dej si pozor, ať neztratíš cestou ani jednoho.“

Vyprovodil je s naloženými vozy na zalesněnou stezku a bez jediného slova zamířil z města ven, přes louku k obrysům létavců, kteří se již nedočkavě kývali při vidině odletu. Nathan a druhý mladík nesli každý jeden sud a spolu s dívkami byli hnáni dopředu. Ostatní pobočníci kráčeli vzadu a nesli sudy, jako by v nich nic nebylo. Následující okamžiky byly jako ve snu.

Velké šedivé obludy se ve tmě kývaly a upíři do jejich smrdutých útrob naložili sudy. Odvedenci byli připoutáni dozadu na sedla a varováni: „Jeden neuvážený pohyb, a skopneme vás dolů. Uvidíme, jestli umíte létat jako Vampýři!“

Vznesli se nad zem, a jakmile obrovská klenutá křídla létavců zachytila spodní vzdušné proudy, vystoupali závratně rychle vzhůru. Čekal je nebezpečně prudký let nad dvaceti nebo pětadvaceti kilometry lesa, horského úpatí a ostrých skal. Pak už měli před sebou jen krkolomný sestup mezi skalami, věžemi, plápolajícími oranžovými a rudými plynovými hořáky a páchnoucími komíny. Snášeli se níž a níž do vampýrského panství, minuli ponurá cimbuří, ruměně zářící okna a balkony a snášeli se k obecním přistávacím plošinám v temné propasti Turgosheimu...

Za normálních okolností by se Maglore nikdy nesnížil k účasti na losování a rozdělování otroků. Obvykle pro nový příděl posílal některého ze svých sluhů. Dnešní časy by všakjen stěží označil za ,normálm“. Když Iozelu Kotysovi připadal tenhle ,Nathan' jako více než neobvyklý Szgany, mohl v tom být kus pravdy.

Sluhové předvedli tři skupiny nových otroků: čtyři z Vladova, pět z Gengisheimu a šest z Kerlova. Byla to otrocká ,smetana', poctěná zvláštní péčí. Nezajímavý zbytek přijde po vlastních. Losování bylo stejné jako vždycky: kosti s erby vládců ve vaku a štěstí jako jediný rozhodčí.

Kontrolou losování nejlepších otroků z jednotlivých odvodů byl pověřen vždy jeden vládce podle přísně kontrolovaného seznamu. Maglore měl obrovské štěstí, že byla zrovna řada na něm. Jinak by musel o svou účast složitě smlouvat. I tak by byl zázrak, kdyby získal tuhle zvláštnost, toho Nathana, předtím než by byl... poškozen někým jiným. Štěstí se k němu ale obrátilo zády, jeho znak byl tažen a získal jenom dvě druhořadé dívky a mladého klacka. Takže nakonec stejně musel čekat a smlouvat. Proto v místnosti otálel tak dlouho, až Nathana získala Zindevar Babí míza.

Sama Zindevar nebyla losování přítomna, ani vládci Eran Zjizvený, Grigor Hakson a Lom Zakrslý z Trolího hradu. Všichni se zdržovali někde jinde a nechali se zastupovat pobočníky. Zindevařin pověřenec konečně získal příděl tří otroků - dva muže a kousek, který Maglora tak zaujal - a odcházel s nimi k odletovým rampám. Maglore nechal třetinu přídělu (vzpurného mladíka) pod dozorem dvou sluhů a se dvěma polonahými, fňukajícími dívkami dohonil v předpokoji Zindevařina zachmuřeného pobočníka.

„Dnes nebyl tvůj šťastný den?“ promluvil mu za zády.

„Cože?“ Muž se překvapeně otočil, uviděl Maglora a překotně se ukláněl. „Urozený vládce Maglore!“ Jeho zmatek byl pochopitelný. Nebylo obvyklé, aby nějaký Vampýr oslovil pobočníka, který patří jinému majiteli. Ani vlastní pobočníci nebyli považováni za osoby hodné rozhovoru. Pak mu došla Maglorova otázka.

„Štěstí?“ Sluhova tvář dostala při pohledu na dvě děvčata kyselý výraz. „Zdá se, že alespoň vám přálo! Ale paní Zindevar...“ Omluvně pokrčil rameny.

Maglore přikývl. „Se třemi hochy spokojená nebude, tím si můžeš být jistý.“

„Hmm!“ zamračil se muž a nazlobeně na otroky civěl. Jako by byla jejich chyba, že se narodili jako muži.

Nathan nebyl o nic méně nejistý a ustrašený než jeho dva druhové, fascinovalo ho ale vědomí, že před ním stojí Maglore. Poznal ho podle ohromujícího, děsivého vzhledu a vzpomněl si, že jeho jméno zmínil Iozel Kotys. Nepochybně se jednalo o stejného mága, kterého zahlédl Thikkoul, když zkoumal Nathanovy hvězdy a věštil mu osud. Podle něj byl Maglore mocný věštec, před kterým Nathana varoval: Zneužije tě, ukradne ti spoustu vědomostí, navede tě a zkazí! 

Zatímco se ostatní zajatci krčili a vyhýbali pobočníkově upřenému pohledu, Nathan bez hnutí pohlížel na Maglora. Nechtěl ho tím nijak urazit, ani vzteklého pobočníka. Byl to prostě obvyklý szganský nevinný a trochu naivní způsob chování. Oči Zindevařina muže však vzplály hněvem jako dva plameny. Pochopil Nathanovu zvědavost jako zatvrzelou drzost.

„Cože?“ zařval a chytil Nathana za límec u košile. „Co si to -!“ Chvíli ho tak držel, najednou jím však mrštil stranou a ucukl, jako by dostal žihadlo. Horní knoflík Nathanovy košile odletěl a odhalila se mu tak hruď. Všichni uviděli, jak se mu na krku houpe Atwein stříbrný medailon. Pobočník si pořád ještě překvapeně prohlížel obrovskou ruku, tvrdou jako železo.

„Cože?“ opakoval šeptem. Konečně zahlédl Nathanův medailon. „Stříbro? To se mi snad zdá! Chceš mě otrávit? Ty jeden... odporný... malý...!“

Třesoucí se rukou ukázal na přívěsek a zavrčel: „Sundej to! Hoď to na zem!“

Nathan tak učinil a ustoupil ke kamenné zdi. Pobočník s odfrknutím dupl na medailon svou těžkou botou. Šperk se rozletěl na kousky a mezi nimi zůstal ležet smotek chlupů. „Ale!“ Pobočník se prudce sehnul, popadl černý chomáč a ukázal jej Nathanovi. „A co má být tohle?“

„To je... dárek na památku,“ vydechl Nathan. „Chloupky z rozkroku jedné... dívky.“

„Opravdu!“ Muž se zachechtal a rozkopal části medailonu na všechny strany. Potom podržel Nathanovi před očima otevřenou dlaň. Měl šedou, hrubou a mozolnatou kůži, která se před Nathanovýma očima začala měnit na ostré šupiny. Pobočník sepnul obě ruce a začal mezi nimi chmýří drtit, až se svázaný smotek rozpadl. Přitom ho vdechoval do chvějících se nozder.

„Hm! Nádhera!“ zajíkl se a olízl rty. „Je alespoň krásná?“

„Je to Thyrka,“ odpověděl bez zaváhání Nathan, s notnou dávkou odvahy a uspokojení. Jestli má zemřít, ať se tak klidně stane teď. „Patří k pouštním trogům!“

Na chvíli se rozhostilo ticho, přerušované jen mukáním otrokyň. Potom pobočníkův šedivý obličej zešedivěl ještě víc a nafoukl se, jako by měl každou chvíli prasknout. Jednou rukou popadl Nathana pod krkem, druhou napřáhl k ráně. Jediný úder stačil, a jeho tvář by byla navždy znetvořená.

„Zadrž,“ řekl Maglore potichu. Jeho hlas však nepřipouštěl žádný odpor. „Jestli ho zraníš, nebude se konat žádný obchod. Potom řeknu Zindevar, že jsi ji připravil o párek roztomilých společnic do ložnice.“

Pobočníkova ruka zamrzla ve vzduchu. Otočil svou býčí šíji a zíral chvíli na Maglora. Nakonec se ušklíbl a zeptal se: „Jaký obchod?“ Vzpomněl si na povinnou úctu, zamrkal a uklidnil se. „Vládce Maglore,“ pronesl, „nechci vás nijak urazit, přijímám však rozkazy vládkyně Zindevar, ne vaše.“

„Aha, tak to jedním z jejích rozkazů brzy bude, ať tě hodí jako krmivo do jejích kotců!“ uchechtl se hrozivě Maglore. „Alespoň když pro ni nezískáš tyhle dvě dívky výměnou za jednoho pošetilého kluka. Radím ti, aby sis to rychle rozmyslel!“

Pobočník začal být podezíravý. Znovu se na Nathana zadíval. „A co na něm je? Proč chcete zrovna jeho? Vždyť je to blbec, nebo drzoun, a nebo nejspíš obojí! Přinést do Turgosheimu stříbro! Taková pošetilost! Copak dnes Szganyové své spratky ničemu neučí?“

Maglore pokrčil rameny a odpověděl záhadně: „Jsou Szganyové a Szganyové. Co se učí na jednom místě, nemusí být směrodatné na jiném... zatím. Na tomhle hochovi -“ znovu pokrčil rameny, „- se mi líbí to zbarvení. Je zvláštní. Vypadá, že je povolný a hloupě nevinný. Bude za mnou po hradě běhat jako pejsek. Zindevar za něj dostane dvě dívky, čímž si na dlouho zajistíš její přízeň.“

Po minutě přemýšlení pobočník vykřikl: „Ujednáno!“

Pustil Nathana a strčil ho Maglorovi. Ten řekl svým otrokyním: „Běžte s ním. Zavede vás k vaší nové paní, velmi milé dámě, která vás naučí mnoho zajímavých věcí!“ I Zindevařin pobočník vyprskl neovladatelným smíchem. Maglore chytil Nathana za rameno a rychle s ním odcházel...

Cesta do Runového hradu byla dlouhá asi čtyři kilometry. Vedla skrz jeskyně, skály, obecním systémem chodeb nebo přes venkovní spirálovitá schodiště z kostí a chrupavek. Maglore Nathana celou dobu zahrnoval množstvím zdánlivě nevinných otázek. Hoch však věděl, že ten zájem je všechno, jen ne nevinný. Dokazovala to řada Maglorových mentálních pokusů dostat se skrz ochranný štít do Nathanovy mysli. Kdyby dostal šanci - Nathan uvolnil na jediný okamžik svou obranu - okamžitě by do ní vstoupil a prozkoumal i ta nejtajnější zákoutí jeho mozku.

Ještě než se setkali, Nathan o Maglorovi věděl, že je mocný telepat. Uniklo to vampýrskému špehovi Iozelu Kotysovi. Nathan však netušil, jak vyvinuté jsou Věštcovy schopnosti. Ve vampýrské lebce se mu neustále hromadila záludná energie jako kouř z pohřební hranice, a do všech směrů rozesílal oblaka šedých myšlenek.

Aby udržel a posílil telepatickou zeď, kterou své myšlenky obklopil, použil Nathan úskok. Začal se také vyptávat. Věděl, jak je obtížné číst něčí myšlenky a zároveň smysluplně odpovídat. A proč by se nemohl ptát? Nathan věděl, že mu Maglore neublíží. Teď ne, a nejspíš ani v budoucnu. Thikkoul mu předpověděl, že v Runovém hradě zůstane dlouho, a Nathan si nepamatoval, že by předpověděl něco zlého.

Slunce vychází a zapadá, četl Thikkoul v Nathanových hvězdách, a dny v tom velkém, temném hradu o mnoha jeskyních splývají. Vidím tvou tvář: vpadlé oči a... prošedivělé vlasy? 

Ano, ta poslední věta zněla hrozivě. Ale když už tady Nathan byl, co mohl ztratit? Sám za sebe nic, v Turgosheimu jeho život nic neznamenal. Pořád však musel bránit jisté zájmy. Například nechtěl prozradit své vědomosti o Thyrech a o jejich tajném místě v poušti. Nikdo nemusel vědět o jeho spříznění se Starou sluneční stranou, kde za chvíli Wratha a její renegáti (a dost možná Vampýři z Turgosheimu) provedou s jeho lidem to, co se jim tady povedlo už dávno. Nesmí prozradit nic, co by mohlo být Vampýrům jakkoli k užitku.

„Proč jsme do Runového hradu neletěli?“ zeptal se Maglora, když přecházeli přes visutý most ze šlach a chrupavek. „Nemáte létavce?“

„Ale ano, jednoho mám,“ odpověděl Maglore a vrhl na něho ostrý, zkoumavý pohled. „Zrovna je ale potřeba jinde. Můj člověk na něm veze jednoho drzouna z Kerlova. Létavci jsou pro mladé vládce, můj synu, a pro generály, aby z nich veleli svým armádám. Och, svého času jsem několik létavců vyrobil, stejně ale radši chodím pěšky. Když to nejde, cesta je dlouhá nebo srázná, potom i já letím. Nemám rád výšky. Gravitace je totiž zvláštní, neústupná síla. Já sám jsem nikdy nezkoušel vzlétnout, ale někteří vládci to dělají. Vyžaduje to obrovskou sílu a mé tělo je chatrné - v porovnání s jinými.“ Nedořekl, v porovnání s kým, a ani nemusel.

Zrovna se nacházeli uprostřed údolí. V dálce proti nebi stoupaly sloupy odpadních plynů z hradů a v soumraku blikalo mnoho světel. Více než pět set metrů pod nimi se ztrácelo dno Turgosheimu v hlubokých, fialových stínech. Maglore se zastavil, přitáhl Nathana k sobě a s rukou kolem jeho ramen se vyklonil přes vyřezávanou chrupavku zábradlí. Vampýrův otrok, který je po celou cestu doprovázel, se zastavil a tiše, pozorně čekal.

„Pokud jde o létání,“ řekl Maglore tiše a chraplavě, s postranním šarlatovým pohledem k Nathanovi. „Umíš si představit, že bys měl právě teď vzlétnout? Odrazit se do vzduchu a zformovat své paže do dlouhých křídel, jako má třeba netopýr? Položit se na větrné proudy Turgosheimu a plachtit od vrcholu k vrcholu? Jak obratný by však člověk musel být! Vím, že tu schopnost také mám, i když jsem ji nikdy nepoužil. Všichni Vampýři ji mají. Pravděpodobně bych toho byl schopen i teď, i když nemám sílu, pramenící z... určité skladby potravy. Ale ty bys padl k zemi jako kámen a rozprskl by ses dole jako vejce...“

Maglore si ho přitáhl ještě blíž a stiskem ruky mu drtil rameno. Nathan cítil Vampýrovu obrovskou sílu a chvíli si myslel, že ho chce zvednout přes zábradlí a hodit dolů. Přes veškeré řeči o ,chatrném těle' to mohl bez námahy udělat. Nathan se podíval do jeho odpudivého obličeje. Byl vyžilý, zlý a vrásčitý jako stará kůže, s bílým obočím klenoucím se k žilnatým spánkům. Zíral do rudých svítilen Vampýrových očí, které zářily hluboko ve fialových důlcích, a snažil se zahnat strach. Zdálo se, že Maglore jeho odhodlání nějak vytušil a možná ho začal i trochu obdivovat.

 Pustil ho a řekl: „Běž přes most, přijdu hned za tebou.“ Nathan vykročil a Magore pokračoval: „Létání je opravdu velké umění,“ zopakoval už lehčím tónem. „Je důsledkem vampýrské schopnosti metamorfózy. Je však mnoho druhů umění. Umění těla, vůle nebo duše. Vskutku, protože vůle a duše není totéž! Znal jsem úžasně moudré mozky bez jakékoliv vůle, a naopak stvoření zatvrzele neústupná, která neměla skoro žádný rozum.“

Nathan kráčel přes most z kostí a zkamenělých chrupavek zmutovaných lidí a před sebou zahlédl dlouhé schodiště, vytesané do samotné skály průsmyku. Stoupalo čtyřicet, možná padesát metrů k okraji Turgosheimu. Ten byl v těch místech větrem, deštěm a věkem přeměněn v zubaté cimbuří. Ze schodů však také vedlo mnoho temných, klenutých vchodů do místností a prostor v proděravělé skále. To byl tedy Maglorův hrad, čnící nad temnou propastí. Nathan uviděl obrovská okna. Některá žhnula třepetajícími se světly, jiná byla černá jako oční důlky v lebce.

„Runový hrad!“ zašeptal Maglore Nathanovi do ucha. Chlapec se s klopýtnutím zarazil. „Místo, kde zdokonaluji své schopnosti. A kde budeš možná i ty zdokonalovat své.“

Na konci mostu Nathan vstoupil do výklenku pod schodištěm a otočil se k Maglorovi. „Mé schopnosti?“

Vampýr do něj zabodl pohled rudě svítících, šikmých očí a chytil ho pevnou rukou za rameno. „Vycítil jsem z tebe mnoho schopností, možná ještě nevyvinutých. Víš, co je to telepatie?“

Skoro se mu podařilo nachytat Nathanovu mysl nestřeženou. Mladík rychle odpověděl: „Telepatie?“

„Říkej mi pane,“ zavrčel Maglore. „Když mi odpovídáš, musíš mě oslovovat ,pane'. V Runovém hradě mi slouží mnoho otroků a všelijakých jiných stvoření. Požaduji od tebe totéž, co od nich: poslušnost. Když se budeš chovat drze, začnou být také drzí. Proto mi budeš říkat pane. Rozumíš?“

„Ano, pane.“

„Dobře.“ A vrátil se zpět k původnímu tématu: „Ano, telepatie. Čtení myšlenek. Schopnost vidět do myslí ostatních a tajně odkrývat jejich lstivé plány a komploty.“

„O tom nic nevím,“ zavrtěl Nathan hlavou. Jeho mentální ochrana teď byla pevná, jak jen to šlo. Maglore rozšířil obrovské oči a pokusil se skrz ni naposledy proniknout. Nakonec se stáhl a Nathanovi se zdálo, že je zklamaný.

Potom Maglore přikývl. „Možná o tom opravdu nic nevíš. Máš v sobě mnoho skrytých schopností, to mi věř. Cítím je v tobě. Možná, že bychom je mohli společně rozvinout. Existuje však schopnost, která je opakem telepatie: je to umění vytvořit v hlavě jakousi zeď, která pak chrání myšlenky před pronikáním ostatních. Ve vzácných případech to je mimovolné. Nikdo takovým lidem nemůže číst myšlenky, i kdyby byl jakkoliv zkušený telepat.“

Nathan pokrčil rameny a snažil se vypadat zmateně. „Snad jsem pochopil, jak to myslíte, pane.“

Maglore se uklidnil, vzdychl a prohlásil: „Nechme to být.“ Ukázal na klenutý vchod. „Toto je tvůj nový domov. Vejdi a chovej se v Runovém hradě stejně nebojácně, jako ses choval ke mně. Protože vejít někam se strachem znamená prohrát. A tady to platí dvojnásob.“

Nathan na chvíli zaváhal. Necítil strach, spíš na něj dolehla tíživost tohoto místa. Zastavil se jako člověk, který se má potopit do temné, hluboké jámy plné vody. Nebo ho možná zadržel znak, vytesaný ve skále nad klenbou dveří: stočená smyčka, kterou Nathan znal celý život a která vlastně vždycky byla jeho součástí. Stál a díval se vzhůru. Maglore netrpělivě poručil: „Vejdi! Vejdi ze své vlastní vůle do Runového hradu.“

Nathan nemohl než uposlechnout. Tajně se však sám sebe ptal: A bude jednou stejně jednoduché ,ze své vlastní vůle' odejít? Maglorova ruka mu sevřela rameno jako pařát a vedla ho do ponurého přítmí Runového hradu. Tušil, že to tak jednoduché nebude...

Část osmá

Runový hrad - Útěk - Mrknutím oka 

I

Uvnitř hradu to vřelo pohybem. Odněkud z nitra se ozývaly těžké vzdechy. Nathan nedokázal odhadnout, jestli jsou mechanického, nebo zvířecího původu. Závany průvanu, teplé nebo mrazivě ledové, dýchaly chodbami jako by spěchaly za nějakým zvláštním posláním. Byl slyšet hluboký dech, sténání a vrčení zvířat a ozvěny zvuků, které musely být lidského původu: hlasy otroků a pracovní shon. Při zvláštní akustice hradu nebylo možno určit, odkud přesně přicházejí. Jako by sem pronikaly seshora, zdola, ze všech chodeb. Nathan naslouchal přízračným útržkům rozhovorů, pleskání sandálů na dlaždicích, chladným úderům při tesání kamene a nervy drásající ozvěně zabouchnutých dveří. Občas v příčných chodbách zahlédl míhání spěchajících stínů nebo po něm blýskl pár krutých žlutých očí. Prošli kolem obrovského, neforemného těla pobočníka. Jakmile zahlédl Maglora, okamžitě se přimáčkl ke stěně.

Runový hrad byl obrovská a vrůstal do skály bludištěm místností a chodeb. Nejhlouběji byl rozlehlý sál, osvícený třepotavým plamenem plynových hořáků. Do něj ústily pokoje Maglorových poddaných: dvou pobočníků, otroků a žen. Uprostřed místnosti začínalo vysoké schodiště, které se spirálovitě táhlo do vyšších pater. Tam měl své komnaty sám vládce hradu. Z balkonů kolem stěn měl dění pod sebou na dlani, jako v obrovském amfiteátru. Na úpatí schodiště Nathan zahlédl přikované děsivé stvoření. Bylo tak odporné, že mu bylo vyhrazeno skryté místo, malá jeskyně ve sloupu schodiště, zakrytá navíc závěsem z provazů. Nathan přistoupil ke schodišti. Byl tu nový, neznámý...

...takže příšera v příštím okamžiku zuřivě vyrazila. S výstražným mručením se zvedla v celé své výšce dvou a půl metru. Tělo tvarem paradoxně připomínalo člověka, i když jinak byl čemukoliv lidskému na hony vzdálený. Nathan se přikrčil a nebyl by schopen se vůbec pohnout, kdyby ho Maglore nemilosrdně nestrkal před sebou. Prošli kolem a Vampýr řekl svému nestvůrnému hlídači: „Tento člověk je můj. Kdo ho zraní, zraní tak i mě a zaplatí za to. A teď zmiz. Jsi mi odporný.“ Stvoření padlo na všechny čtyři a odplížilo se za provazový závěs. Nathan a Maglore vykročili na stoupající schodiště a Nathan ho stále slyšel oddechovat a rachotit dole v jeskyni.

V Maglorově pokoji už byla připravena večeře. Nathan nemohl skrýt podezření nad obsahem podnosů. Jídlo sice vypadalo nevinně - kouřící maso králíků a koroptví, dušená zelenina a mísy čerstvého ovoce - ale na druhou stranu...

„Co se děje?“ zeptal se Maglore. Přes stůl si všiml Nathanova výrazu, a zatímco si pochutnával na stehně králíka a červeném víně, temně se pro sebe pousmál. „Čekal jsi snad, že budu servírovat syrové maso, třeba Szganyů? Nebo snad dokonce živé? Musím připustit, že v některých hradech bys v tom směru nebyl zklamán. Tady jsi ale v Runovém hradě. Někteří moji otroci a válečníci sice vyžadují určitý typ stravy, já sám jsem se však naučil své chutě ovládat. Nemusíš si dělat starosti, Nathane. Tohle jídlo ti neublíží ani ti po něm nebude zle. Já sám tě obsahem svého talíře také děsit nebudu. Když potřebuju... výživnější maso, jím vždy o samotě. A ani tehdy nejsem nějaký nenasyta! Nemusíš se ničeho bát. Nevedu životosprávu jako někteří jiní vládci v Turgosheimu. Moje jídlo nikdy křičet neuslyšíš!“

I přes odporné představy, které Maglore svými slovy evokoval, Nathan jídlo ochutnal a musel přiznat, že je velmi dobré. Hlad zvítězil nad podezíravostí.

„Dobře,“ pokýval Maglore souhlasně hlavou. „Jez, a až skončíš, můžeš se tu trochu porozhlédnout. Nic se ti nestane, ať už vejdeš kamkoliv. Během večeře si můžeme popovídat.“ Odložil talíř stranou a pokračoval: „Cestou do Runového hradu jsem se tě vyptával na mnoho otázek: na tvůj věk, celé jméno, místo narození. Zvláště mě zajímalo, proč jsi tak zvláštně zbarvený. Žádný Cikán nemá tak světlé vlasy, oči a pleť. Nejsi ani tak světlý jako albíni. Tvé zbarvení nebylo způsobeno nemocí nebo pokusy, takže jsi je musel zdědit. Od koho? Od matky, nebo od otce? Tvoje předešlé odpovědi byly přinejmenším vyhýbavé. Doufám, že teď budeš méně tajuplný!“

Nathan si olízl mastný ukazovák a vypláchl si ústa vínem. „Má matka se jmenovala Nana a samozřejmě byla Cikánka. Otec byl Hzak Kiklu, obyčejný Kočovník.“ Zakroutil hlavou. „Po nich jsem svou podobu nezdědil.“

Maglore se na něj podíval a poznal, že mluví pravdu. Zamračil se: „Nechme to teď být.“ V Nathanově odpovědi ho však zaujalo něco jiného: „Tvůj otec byl... řekl jsi ,Kočovník'?“

„Přišel jsem ze západu, jak jsem už říkal.“ (Tím nemohl už nic pokazit. Iozel už to nejspíš Maglorovi prozradil.) Ještě včas dodal: „Pane.“ Po chvíli pokračoval: „Na západě Szganyové nežijí ve městech. Přes den putují a za nocí se skrývají. Slovo ,Szgany' mimo jiné znamená ,Kočovník'. A takový je můj lid. Možná i zdejší Szganyové bývali kdysi Kočovníky.“

„Ano, to byli!“ odpověděl Maglore. „V dobách, kdy sem Turgo Zolte přivedl své lidi ze západu. Kočovali, dokud je Vampýři nesrazili na kolena. Hmmm!“ Podrbal se na bradě. „Jak je tedy možné, že znáš slovo ,město', i když v nich tví lidé nežijí?“

Nathan pokrčil rameny a rychle přemýšlel. „Znám je z názvů zdejších měst, pane.“ Odpověděl nakonec. „A také jako nepoužívané slovo mého lidu. Té noci hořících oblaků a dunění hromu v horách mi bylo teprve čtyři, pět let. Poslední Vampýři byli tehdy zničeni (nebo jsme tak alespoň předpokládali) a já zaslechl některé náčelníky navrhovat, že znovu vystavíme ,města'. Mnoho lidí se postavilo proti. ,Ne,' říkali. ,Vampýři se jednou vrátí, z močálů nebo odjinud.'„

Jeho odpověď byla záměrně popletená a matoucí. Chtěl Maglora svést ze stopy. Aby odvedl jeho pozornost ještě víc, škrábal se chvíli kolem koženého pásku na zápěstí. Nakonec ho sundal a položil na stůl, takže si ho Maglore nemohl nevšimnout. Dál si drbal imaginární ranku po bodnutí hmyzu a po očku sledoval, jak se Věštcovy rudé oči rozšířily.

„Ale!“ vykřikl Maglore a chňapl po řemínku. Jeho telepatická mysl se poprvé otevřela, takže Nathan jasně ,zaslechl' myšlenku: Přesně jak mi ten starý podvodník ze Sluneční strany řekl! Skoro jsem na to zapomněl! V příštím okamžiku byly jeho myšlenky opět zastřené. Nehlídal si je však zdaleka tak pečlivě jako Nathan. „Víš, co to je?“ zeptal se Maglore. „Kde jsi k tomu přišel? Poznáváš to?“

„Je to můj náramek,“ pokrčil rameny Nathan, „- pane.“

„To samozřejmě!“ Vampýr zavrtěl hlavou - a rychle, podezíravě na Nathana pohlédl. „Hraješ se mnou slovní hry? Jestli ano, měl bys vědět, že jsem na ně odborník!“

Nathan vypadal nechápavě a Maglore znovu nespokojeně zabručel.

„Ale ano!“ vykřikl Nathan po chvíli. „Znak nade dveřmi! Už to poznávám: je to váš erb! A teď už nejspíš i můj. Jenže... jde jen o podivnou náhodu, pane.“

„Možná to je náhoda.“ přikývl Maglore. „A skutečně podivná - tedy kdybych na náhody věřil. Záhady mě přímo fascinují! Řekni, jak jsi k němu přišel?“

„Mám ho odjakživa,“ odpověděl Nathan pravdivě. „Poprvé si na něj vzpomínám... měl jsem ho na ruce té noci hromů a ohně v oblacích.“

„Jak je tomu dlouho?“ Maglore se naklonil dopředu.

„Skoro šestnáct let,“ odpověděl Nathan.

„Ach!“ vydechl Vampýr. Znovu obnažil své myšlenky. Noc Světla na západě a chvění země. Kdy se mi o tomto znaku zdálo a pojal jsem ho za svůj. To je záhada! Jako bych byl s tímto mužem nějak spojen! 

Náhle... jako by ucítil, že mu někdo čte myšlenky. Prudce se napřímil a pohlédl na Nathana. „Máš v sobě skryté schopnosti, cítím to,“ prohlásil už potřetí. „Až si najdu volnou chvilku, musíme je dostat na světlo. Co třeba začít hned teď?“

Ze schodiště k nim náhle dolehly kroky a na podestě se objevil hřmotný pobočník. Nerozhodně se zastavil a Maglore se na něj utrhl: „Co je? To nemůže počkat?“

„Nové stvoření v kádi už je hotovo, pane,“ ohlásil muž. „Navíc přetrhlo dýchací trubici a může se utopit v živném roztoku!“

„Cože?“ vyskočil pán. „Proč jsi ji znovu nespojil?“

„Měl jsem vlézt do kádě?“ pobočník o krok ustoupil. „Ale vždyť je vyhladovělý a rozzuřený!“

„Jdeme!“ vykřikl Maglore. „Jestli se mému výtvoru něco stane... tak poznáš, jak vypadá opravdový vztek!“

Uprostřed místnosti se však zarazil a ohlédl se. „Nathane, porozhlédni se po hradě. Až budeš unavený, řekni jakémukoliv otrokovi, ať tě zavede do tvého pokoje. Můžeš se podívat všude, jen se vyhni mým ženám... alespoň dokud si s nimi nepromluvím. Musím jít, chci ti ale říct poslední věc: budeš tady žít jako můj přítel. Vážím si tě takového, jaký jsi teď. Nechtěl bych mít nějakého vyděšeného upírského otroka. Ale aby bylo jasno: jestli se pokusíš o útěk, zareaguji na to velmi tvrdě. Měj neustále na paměti, že muž bez nohou daleko neuteče...“

Nathanovi to připadalo naprosto jasné. Stejně nechápal, kam by tady měl utíkat. Do Turgosheimu? Nebo na střechu hradu, k okraji průsmyku a přes hory na Sluneční stranu? Aby ho chytili a dovlekli zpět? Ne, podle věštby tady měl zůstat dlouho. Pokud se Thikkoul nemýlil.

Nathan si dobře zapamatoval Maglorova slova: „Můžeš se podívat všude.“ Myslel tím i své soukromé komnaty? Ať tak či onak, Nathan je prozkoumal jako první. Alespoň se tu cítil celkem v bezpečí, což se o zbytku hradu říct nedalo.

Maglore byl mocným vampýrským vládcem a nijak se neuskrovňoval. Dokazovaly to jeho obrovské, přepychové komnaty. Některé z místností byly ve skutečnosti přírodními jeskyněmi, velkými bublinami ve vulkanickém masivu. Jiné do skály vytesali lidé. Nad každými dveřmi se skvěl Maglorův znak: do klenby nebo rámu vytesaná smyčka.

Maglorova ložnice se nacházela na severní straně hradu, odvrácená od slunce. Nathan vyhlédl z úzkého okna na modře kmitající kraj světa. Nad chladým obzorem se jako vždy vlnily zvláštní polární záře. Okno bylo dost široké, aby se jím protáhl člověk, Nathan to však radši ani nezkusil. Stačilo, když se podíval dolů. K oknu byl přilepen nebezpečně úzký balkon, nebo spíš římsa. Jedinou ochranu proti pádu představovalo nízké, zdobené chrupavčité zábradlí. A pod ním zela propast, hluboká nejméně pět set metrů! Vylézt ven by bylo velmi riskantní. Z okna však nebyl Turgosheim pořádně vidět, a proto od něj odstoupil. Nebo se tak sám před sebou omlouval...

Zrovna si prohlížel kuchyně, když se objevil upírský otrok a začal uklízet. Byl to bývalý Szgany, nevysoký, hubený a přízračně bledý. Jenom v očích měl jiskru. Byly žluté, zvířecí a nebezpečné. Zahlédl Nathana, lekl se, ale po chvíli se začal zajímat: „Ty jsi asi ten nový, že,“ potřásl hlavou. „Musíš se toho ještě hodně naučit. Tady nemáš co dělat. Byl ti přidělen zvláštní pokoj. Kdyby tě tu Maglore nachytal...“

„Dovolil mi to.“ pronesl Nathan. „Můžu si bez jakýchkoli omezení prohlédnout celý hrad.“

„Vážně?“ Otrok zvedl obočí a ušklíbl se. „Tak to jsi šťastný člověk - zatím!“ Dál uklízel místnost. „Každopádně jsem tě varoval.“

Nathan pozoroval, jak puntičkářsky drhne kuchyň, a pomyslel si: Tento muž byl kdysi Szgany, stejně jako já. Teď je z něj otrok, upír, mezistupeň mezi Cikánem a pobočníkem. Jenže tenhle už lepší kariéru neudělá. Protože... není na to dost dobrý? Takové, jako je on, Lardis Lidesci v Osadě pálil, dříve než odešli na Hvězdnou stranu. Měl bych ho litovat? Nebo se ho mám bát? 

„Proč na mě zíráš?“ Muž se k němu zlobně otočil s planoucíma očima a rozšířeným chřípím. Nathan pochopil, že by ho litovat rozhodně neměl. Možná to pochopil pozdě.

„Ty to tady asi dobře znáš, co?“ odpověděl, jen aby něco řekl.

„Runový hrad? Turgosheim? Znám je docela dobře,“ odpověděl upír. „Vím, co můžu dělat a co je zakázáno. Vím, kam můžu vkročit a kam ne. Nemám totiž taková provilegia jako ty.“

Nathan si stoupl na nízké dřevěné schodiště a vyklonil se z kulatého okna. Byl z něj výhled na západ a částečně na jih, takže z něj mohl přehlédnout celý Turgosheim. „Maglore řekl, že mě nepřemění,“ prohodil napůl pro sebe. „Chce, abych se stal jeho přítelem. Zdá se, že by se mu zamlouvalo, kdybych si zachoval své szganské zvyky.“

Upír se zachechtal a stoupl si k němu na schůdky. „Cože? Máš být jeho přítelem, říkáš? Maglore už míval pěknou řádku ,přátel'! Vlastně ti tu nenakaženou krev ani tolik nezávidím. Tady v Runovém hradě... je to kolikrát pro upíra lehčí.“

Nathan zběžně četl v jeho myšlenkách. Byly plné rudého hladu a strachu z Maglora. Ale také z nich zaznívala bolest, zvědavost a drásavý stesk po milované osobě, která byla někde daleko, možná navždy ztracená. To Nathan velmi dobře znal. „Už jsi tady dlouho?“

„Kdo by to počítal?“ pokrčil muž rameny a zadíval se na Nathana široce otevřenýma očima. „Zdá se, že jsme asi tak stejně staří. Nebo jsem možná o rok dva starší. Na hrad jsem přišel v šestnácti. Možná jsem tu už dalších šestnáct let prožil. Bože, to je ale děsivá představa! Kdybych nebyl upír, vrhl bych se z okna, aby mě za ranního světla našli bojovníci polámaného pod hradem. Jenže jsem upír, a tvrdošíjný! Sám bych to možná udělal, změněná krev mi v tom však brání.“

„Piješ krev nevinných lidí?“ Nathan cítil, že takovou otázkou provokuje, stejně ji však vyslovil.

„Nejraději dívek a žen!“ Zamumlal jeho společník zahleněným krkem. „Někdy když dorazí noví otroci, dostaneme i my svůj příděl. Maglore se snaží, aby měl spokojené poddané. Na ženách se všichni vystřídáme. Užijeme si jejich krve i těl, až jsou samy stejně chlípné jako my. Muži zase připadnou Maglorovým ženám. Některým pak pobočníci nebo zkušení otroci přidělí práci a ti nezpůsobilí... jsou vysáti a jejich tělo se použije pro potřeby hradu.“

„Potřeby?“

„Proviant,“ přikývl upír s planoucíma očima a chmurně se uchechtl. „Hrad přece nemůže žít jen z vody a vzduchu, rozumíš? Proč ale mařit čas takovými debatami? Jestli je tvůj pohyb po hradě opravdu neomezený a můžeš jít do všech pokojů, laboratoří a skladišť, pak to všechno brzy uvidíš sám.“ V odpovědi zazněla skrytá hrozba a Nathan se raději nevyptával na podrobnosti. Opět vyhlédl z okna.

Po chvíli se optal: „Máš nějaké jméno?“

„Nicolae,“ odpověděl otrok. „Vlastně Nicolae Věštcův. A ty?“

„Nathan. Nathan Kiklu.“

„Ale ne!“ zazubil se jeho společník. „Jsi Nathan Věštcův. Tady v Runovém hradě jsme totiž všichni bratři a sestry. Kdyby sis nechal své příjmení, znamenalo by to, že jsi svobodný. A to nejsi. V Turgosheimu není svobodný nikdo.“

„Turgosheim,“ zamumlal Nathan přemítavě a dál zíral do údolí za oknem. „Se všemi těmi hrady a věžemi... Můžeš mi říct, jak se všechny jmenují?“

„Proč bych to dělal?“

„Považoval bych to za laskavost,“ odpověděl Nathan, „kterou můžu jednoho dne oplatit.“

Nicolae pokrčil rameny. „Pochybuju, že to někam dotáhneš. A byla by to jen ztráta času. Ale na druhou stranu - už jsem to myslím řekl před chvílí - kdo by počítal čas v Runovém hradě?“

Usadil se na kamenný rám okna. Nepatrně se přitom dotkl Nathanovy ruky. „Achchch!“ zalapal po dechu. Nathan pochopil proč. Měl teplou, pulzující kůži, zatímco Nicolaova studila jako led.

„Ale nejsi nemrtvý, že?“ odtáhl se trochu Nathan.

„Ne,“ zavrtěl hlavou jeho společník. „Nikdy jsem nezemřel. Jsem jen pozměněný, tedy nejnižší z nejnižších. Má krev byla nakažena upírstvím, to je všechno. Ale dotknout se někoho, jako jsi ty, kdo má čistou krev je... vzrušující! Zvlášť pro Maglorovy ženy! Měl by ses jim vyhnout, Nathane.“

„Ženy vůbec neznám,“ zavrtěl Nathan hlavou, „Nebo jen... jen velmi málo.“ A napůl omluvně pokrčil rameny.

„Cože?“ zasmál se Nicolae. „Jsi panic?“ Jeho tvář náhle zvážněla. „Nikdy jim to neprozraď, slyšíš? Jestli jim to řekneš, nedají ti ani na chvíli pokoj. Pověsí se na tebe a nakonec tě vysají do poslední kapky -a nejen krve! Ani žádný Maglorův zákaz jim v tom nezabrání!“

Nathan neřekl nic, jen přikývl. Nicolae se zadíval na Turgosheim: „Tak tedy dobře. Něco ti o tomhle místě řeknu...“

Ukázal k východu, k pětikilometrovému ústí prolákliny, kde se hory otvíraly do plání Hvězdné strany. „Předělové pohoří kdysi bývalo veliký jedlý kořen, ze kterého si nějaký obr kus ukousl. Mnoho zubů mu ale chybělo a místo jiných měl jen pahýly - a tak v proláklině zůstaly tyhle věže a kupy.“ Otočil se k jihovýchodu a napřaženou paží opsal třicetistupňový oblouk. „Ve skutečnosti všechny tyhle sloupy, věže a komíny zvětraly a oddělily se od stěny průrvy. I když i dnes bublají kádě ve vampýrských laboratořích jako o závod, viditelnost je celkem dobrá. Z plání Hvězdné strany vane vítr a odnáší kouř a páru pryč. Ale i kdyby nebylo tak dobře vidět, stejně bych dokázal jednotlivé hrady rozlišit. Poznám je podle obrysů i ohňů, které v nich planou. Každý má totiž rozdílnou barvu.

Hned zleva je sídlo vládkyně Zindevar, to s tím zářivým plynovým paprskem. Podle jeho intenzity můžeš určit, jak vytrvale dnes v noci pracuje...“

Nathan se na upíra zadíval. „Na čem ta vládkyně... pracuje?“ Sice to tušil, chtěl se však ve svých předpokladech utvrdit.

„U kádí, kde jinde.“ Podíval se vyčítavě Nicolae. „Přetváří lidské maso na všechno možné. Hlavně na monstra.“

„Na válečníky?“

„Válečníky, létavce a jiné věci,“ odpověděl upír. „Vampýři budují armádu! Ale... chceš se něco dozvědět o Turgosheimu, nebo ne?“

Nathan přikývl a Nicolae pokračoval: „Vidíš ten hrad vedle, co odsud vypadá jako ruka napřažená k jihu? Je kamenný a nakřivo, jako by ho postavilo dítě z vratkých kostek. To je Vormulakův Melancholický hrad. Podívej, jak bledé má uvnitř světlo - jako záři světlušek nebo světélkování nepohřbeného, vlhkého těla. Vormulakův hrad je sídlo vládce Vormulaka Nespavého, praděpodobně nejmocnějšího ze všech Vampýrů. Jeho sídlo je vždy ponuře a tlumeně osvětleno, a stejný je i jeho morousovitý pán. Maglore se s Vormulakem ,přátelí' - jsou si tak blízcí, jak jen mohou Vampýři mezi sebou být.“

Nicolaova paže se pohnula k jihu. „Tam, kde se stěna stáčí k západu... vidíš ty jeskyně? Vypadají jako prázdné důlky ve zvětralé, deštěm ohlazené lebce, vytesané do skály. To je Ponurý hrad. Jeho světla, ohně i kouř mají vždycky nachový nádech, což je pro Vampýry barva sexuální přitažlivosti. Tam je vládcem Grigor, známý spíš jako Grigor Chlípný. Je jedním z těch ,mladších' vládců a jeho přídomek mluví za všechno: jakmile se mu do rukou dostanou nové otrokyně, všechny je okamžitě zničí. V Ponurém hradě se z mladé dívky stane za jedinou dlouhou noc stařena...“

A tak to šlo dál. Nicolae ukazoval prstem na důležitější sídla, pojmenoval je a prozradil mnohé o vládcích a vládkyních. Do svého popisu za hrnul Zunovu, Devetakininu i Skalní věž a mnohé jiné podél skalní stěny, kam až mohli z okna dohlédnout. Potom obrátil Nathanovu pozornost na dno Turgosheimu, kde se ve stínech krčilo mnoho menších hradů a kopečků. „Tam dole dlí méně vznešení vládci a nově příchozí. I tam se však najdou starobylé, mocné hrady pánů, kterým se tam z nějakých důvodů líbí. Například Lom Zakrslý, vládce na Trolím hradě. Žije tamhle na tom nízkém, čtvercovém pahorku s věžemi ve všech rozích a červenými lucernami za okny. Lom je vampýrský trpaslík, má znetvořené nohy. Sám prohlašuje, že se narodil u země a chce tam také bydlet. Často nadává na vzletná orlí hnízda ostatních...

„...Takže,“ zamrkal několikrát Nicolae Věštcův a přesunul krutý pohled z ponuré soutěsky Turgosheimu na Nathanovu tvář. „Mohl bych toho samozřejmě vyprávět mnohem víc, pro dnešek jsem však skončil.“

Nathan přikývl a prohlásil: „I když jsi tady vlastně vězněm, zjistil jsi mnoho zajímavého.“

Teď zase přikývl Nicolae a povzdechl si. „Strávil jsem už mnoho hodin zíráním z okna a pozorováním Turgosheimu,“ řekl. „V Runovém hradě je toho také dost k vidění, nejen venku. Mám za úkol uklízet Maglorovy komnaty. V jedné dílně má úžasný model celé rokle, uvidíš na něm všechny hrady a věže. Vládce Maglore je totiž kouzelník a věštec a věří v tajemné, mystické věci. Když se s nějakým vládcem pohádá, vyřkne nad jeho zmenšeným sídlem kletbu! Je také telepatem a model mu pomáhá zaměřit se na špehované osoby. Slouží jako cíl jeho myšlenkových šípů.“  

„Měl by sis dávat pozor,“ varoval ho Nathan, „aby si nečetl i tvé myšlenky!“

„Proč by to dělal?“ zeptal se upír s nepatrným úlekem. „Vždyť co pro něj jsem? Nic!“ Ale přesto znatelně zmlkl a jeho dobrá nálada byla ta tam. Najednou oba ucítili závan chladu, jako by do kuchyně vnikl průvan. Tentokrát se už Nicolae doopravdy lekl. „Maglore!“ zalapal po dechu.

Jeden z kuchyňských plynových hořáků vrhal stín na úpatí schodiště pod oknem. Už tam nějakou chvíli byl, aniž by si ho Nicolae nebo Nathan všimli. Nebyl to však obyčejný stín. Když se na něj pozorně zadívali, zjistili, že na ně zírá rudýma očima. „Tak Maglore?“ řekl stín.

Nicolae byl okamžitě na nohou a vrhl se ze schodů, jako by je chtěl strhnout. Maglore mu však zastoupil cestu, popadl ho za rameno svým dravčím spárem a zastavil ho. „Ne tak rychle,“ zamumlal výhružně. „Na to, jak rychle se svěřuješ cizincům, jsi ve společnosti svého vládce učiněný nemluva.“

„Jen mě zradil jazyk!“ vydechl otrok vyděšeně.

„Tak?“ odtušil Maglore. „Aby tě náhodou nezradil úplně! Možná bych ti ho měl radši rovnou vykousnout z úst!“

Nathan povstal. Pozoroval Nicolaa a Maglora a cítil Věštcův vztek.

Mluvil potichu, ale třásl se zlostí. Nathan rychle sešel ze schodů a řekl: „Pane, to já jsem se ho vyptával. Kdybych se neptal, Nicolae by mi neodpovídal. Zajímal jsem se o Turgosheim a nemyslel jsem tím nic špatného. Jeho odpovědi byly také dočista nevinné.“

Maglore na něj vrhl krátký pohled a znovu se zadíval na Nicolaa. „Když se začal tak rychle bavit s tebou, možná si takhle povídá i s ostatními - ale o čem? O pokoji s miniaturou Turgosheimu, kde se pomocí drobných zaříkání a jistých magických formulek snažím napravovat zlo a odčinit křivdy? Existuje ale mnoho vládkyní a vládců, kteří by se toho hned chytili! Mnozí věří v magii stejně jako já!“

„Nikdy bych vám nijak neuškodil, pane!“ zapřísahal se Nicolae a kroutil se v Maglorově sevření jako červ. „Proč bych ale nemohl mluvit tady s Nathanem? Vždyť je váš! V Runovém hradě jsme všichni -všichni do jednoho - vaši!“

„Jenže žádný z těch ,všech do jednoho' není tak užvaněný,“ odpověděl Maglore sarkasticky.

Nathan se rozhodl zariskovat a řekl: „Jestli se Nicolae jakkoliv provinil, pak jsem vinen i já. Ale znovu opakuju, že jsme oba nevinní, pane.“

Maglore Nicolaa pustil a kulhajícího ho odhodil ke stěně. Tam ho probodl očima, takže nemohl utíkat a roztřeseně zůstal stát. Zavrčel na Nathana: „Ty možná jsi nevinný - možná! Ale tenhle...?“ Nespouštěl Nicolaa z očí. Co víc, ohrnul horní ret jako vzteklý pes a vysunul tesáky z krvácejících dásní. Zuby se zaleskly jako slonovina potřísněná krví.

„Já ale nemám v Runovém hradě žádná omezení,“ sypal ze sebe překotně Nathan. „Nemohl mi tedy říct nic jiného, než co bych se stejně nakonec dozvěděl sám.“

Pomalu, pomaloučku oheň v Maglorových očích pohasínal. V jednu chvíli vypadal obrovský a nesmírně mocný, vzápětí se ale scvrkl a byl jen... starý. Otočil se ke svému zrádnému otrokovi a řekl mu: „Slyšíš, jak se za tebe přimlouvá, Nicolae? Kdyby se role vyměnily a já ti k tomu dal svolení, v mžiku bys chlemtal jeho krev. Tomu se říká soucit, co? Jestli si nedám pozor, Nathan za chvíli vytáhne z každého, cokoliv si zamane!“

Nicolae se krčil u zdi a o překot přikyvoval. „To máte pravdu, pane, dávejte si na něj dobrý pozor!“

Maglore se zastřeně zasmál a napřímil se. „Možná - ale hlavně si dám pozor na tebe, kamaráde! Teď táhni, ty podlý, sprostý zrádče!“

Nicolae si olízl rty, proklouzl podél stěny a s kvílením prchl z kuchyně. Zvuk pádících nohou ještě nějakou chvíli zazníval z pokojů vládce...

Nathan využil příležitosti a zopakoval: „Nemyslel jsem tím nic špatného. A myslím, že Nicolae také ne.“

podobné zasahování rád. Radím ti, Nathane, i můj takzvaný... přítel by měl vědět, kdy se pohybuje na tenkém ledě.“

Nathan neodpověděl a Maglore se ho za chvíli otázal: „Začal jsi už s prohlídkou hradu?“

„Ano, prohlédl jsem si vaše komnaty.“

„Mé komnaty?“ pozvedl Maglore obočí. „Vždycky takhle bereš lidi za slovo?“

Nathan pokrčil rameny - doufal, že ne příliš nedbale - a odpověděl, „Jenom lháře není možné brát za slovo, pane.“

Maglore zamrkal, pomalu přikývl, ale nakonec se rozesmál, až se plácal do kolenou. „No to je nejspíš pravda! Dobře, dobře! Tak ty jsi také nadaný na slovní hříčky! Budeme si spolu náramně rozumět. Už se těším na naše dlouhé rozhovory, Nathane. Bohužel teď mám práci. Jedno mé stvoření leží zraněné v kádi a musím ho rychle ošetřit, jinak přijde všechna práce vniveč. Takže znovu opakuju: prohlédni si hrad, nebo zalez do svého pokoje a odpočiň si. A přijď ke mně, až tě nechám zavolat. Až se tak stane, pospěš si! Nikdy mě nenechej čekat, Nathane. Rozuměl jsi všemu?“

„Ano, pane.“

Maglore se odvrátil, aby se vzápětí otočil zpět. „Možná jsem to už říkal, ale pro jistotu zopakuji: vyhýbej se mým pobočníkům, jsou to drsní, nepřátelští muži. Také se vyhýbej mým ženám, ty jsou naopak trpělivé a přátelské až moc! Jestli jsi mě pochopil a budeš se řídit mými radami, všechno bude v pořádku...“

Runový hrad byl tvořen z velké části skálou vulkanického původu. Vně převažoval křemen a živec, roztavený žárem na žulu. Mnoho jeskyní bylo přírodního původu. Byly to původně velké bubliny unikajícího plynu, které zůstaly uvězněné v lávě, když magma vychladlo na skálu. Na několika místech se dávným tavením vytvořila měkčí pemza, na které Věštcovi otroci neustále pracovali. I teď tesali do skály tunely, jako když červ provrtává jablko.

Nathan našel svůj ,pokoj'. Ve skutečnosti to byla malá jeskyně, situovaná přímo pod Maglorovými rozsáhlými komnatami. Nebyla s nimi však přímo propojená, Nathan musel použít centrální točité schodiště, hlídané na úpatí tím děsivým zjevem. Ústilo do chodby, která byla po celém obvodu patra vysekána ve skále. Z chodby vedlo mnoho dalších místností. Jejich klenuté vstupy sice neměly dveře, na chrupavčitých rámech však byly zavěšeny zvířecí kůže, které sloužily jako clona proti pohledům kolemjdoucích. Nathanův pokoj však dveře měl, opatřené kukátkem a petlicí... i když neměly zámek a klíč. Ale i tak tam měl poměrně soukromí.

Zavedla ho tam mladá štíhlá upírka, stejně bezvýznamná jako Nicolae. Její oči na neosvětlených místech odrážely světlo a vyzývavě si Nathana měřily. Rychle přehlédl svůj pokoj, nebo lépe řečeno svou celu. Byla to místnost velká čtyři krát pět kroků, s podlahou dlážděnou nepravidelnými kachlemi. Pod vysokým oknem stála postel a v rohu byl malý prostor ohraničený závěsem, ve kterém našel umývadlo a nočník. Tlumeně plápolající plynové hořáky sice osvětlovaly místnost, nevydávaly však skoro žádné teplo.

Vyskočil na postel a odtud vylezl do hlubokého okenního výklenku. Roztáhl závěsy a zjistil, že má na okně mříže. Vlastně mu to bylo jedno. Okno bylo závratně vysoko, na dokonale svislé zdi. Výhled měl skoro stejný jako z Maglorovy kuchyně, takže se bez problémů zorientoval. Slezl dolů a zjistil, že se mu mezitím na hrubých přikrývkách postele usadila upírská průvodkyně. Nechal ji stát v otevřených dveřích a neřekl nic o tom, že by si přál společnost. Tahle stvoření ale měla svou vlastní vůli a dovedla přicházet a odcházet jako kouř.

„Děkuju, že jsi mě sem zavedla,“ prohlásil. „Teď bych se ale rád vyspal.“

„Žádný problém,“ ukázala vláčnou rukou na lůžko, „máš tu postel. Můžeš se na ní dobře vyspat... kromě jiného.“ Svůdně se usmála, rozepnula knoflíky blůzy a předvedla Nathanovi křivky svých prsou. Měla však nepřirozeně bledou pleť a dlouhé, bílé a ostré tesáky. Fascinovaně na ni zíral, zatímco se protahovala jako kočka. Pod tenkou látkou blůzy se jasně rýsovaly tmavé, tvrdé bradavky.

Vstal z postele a gestem hlavy ukázal na dveře. „Měla bys radši jít.“ pronesl roztřeseným hlasem.

„Nebo co?“ opáčila. Její hlas byl vášnivý, horký a provokující. „Jak mě potrestáš, když nepůjdu?“ Položila se na záda a vyhrnula si sukni. Nathan zahlédl, že pod ní nic nemá, a nic ji tudíž nezakrývalo. Chlípně rozevřela stehna a projela černou houštinu prsty. S mlasknutím si rozevřela stydké pysky, které se na něj špulily jako vlhké rty. Nathan od ní stál na dva kroky daleko, i tak však cítil sladký savý pohyb - který však mohl zároveň otrávit!

„Běž pryč,“ řekl tvrdším tónem. „Hned - riskuješ Maglorův hněv!“

„Cože?“ V příštím okamžiku byla zase na nohou. „Myslely jsme si, že jsi nový otrok ze Sluneční strany, mladíček přetékající semenem. Nevěděly jsme, že tě Maglore koupil od Zindevar. Ta tě nejspíš vykleštila a tvou jedinou povinností bylo olejovat popraskanou kůži jejích ochablých cecků! A to ti společně s mužstvím ukradla i normální, temné cikánské barvy, ty bledý, roztřesený spratku?“

„Zmiz!“ zopakoval Nathan a otevřel dveře.

Vidím, že ano! Jdi do prdele, ty nedokrvený, vysušený zmetku!“ Proběhla kolem něj ven z pokoje.

To byl první z Nathanových výstupů s Maglorovými ženami. Musel uznat, že Nicolae i Věštec měli svatou pravdu...

Nathan se cítil tělesně i duševně naprosto vyčerpaný. Oblečený vlezl do postele a zakryl se všemi třemi přikrývkami. Spánek ale dlouho nepřicházel. Podařilo se mu usnout, až když si řekl, že Runový hrad je děsivé místo, ať už spí, nebo bdí. Ať se mu tam líbí nebo ne, musí se vyspat a nabrat síly. Brzy cítil, jak jeho ostražitost polevuje a jak klouže do temnoty zvláštních snů. Nezapomněl svou mysl zahalit pláštěm nerozluštitelného víru čísel a doufal, že ji tak ochrání.

I bez této záštity měl mysl plnou vzpomínek na prožité události a byla by těžko čitelná. Telepatie je komunikace dvou živých, fyzických myslí. Avšak řeč mrtvých je něco úplně jiného. Ovládají ji jen duše mrtvých a Nathan...

Natháááné! Hlas mrtvého zpočátku zněl jako pouhý šepot, vzdech kdesi ve tmě, nejistý závan mimosmyslového vnímání. Nathan ho zaslechl, soustředil na něj myšlenky a snažil se odhadnout, odkud přichází. Jeho vlastní vzpomínky, pseudovzpomínky a sny šly rázem stranou a hlas zesílil. Nathane? Teď zněl jako tlumené mumlání. I když patřil mrtvé, hnijící a netělesné osobě, Nathanovi připadal jako hlas vtěleného zla. Instinktivně tušil, že k němu doléhá z pekla.

„Kdo jsi?“ zeptal se Nathan bezdeše. Po spícím těle mu přeběhl mráz a cítil, jak mu vstávají vlasy vzadu na krku. „Co... jsi?“

Zeptej se spíš, čím jsem byl, odpověděla věc truchlivě a pak pokračovala: Protože to jsem ti spíš schopen říct a možná i ukázat. Teď však nejsem nic! Zůstala ze mě jen stará mrtvola v temném hrobě, slepá, vrásčitá a vysušená jako mumie v thyrském skalním mauzoleu. 

„Thyrové? Co o nich víš?“ Nathan si dobře vzpomínal na svou přísahu, že nikomu na světě neprozradí své vědomosti o tomto pouštním národu. Zdálo se, že mrtvý už o nich alespoň částečně ví.

Jestli je znám? Ach, lépe, než si myslíš! Ležím tady o samotě už padesát dlouhých let a do temné noci smrti sem ke mně zaznívají ozvěny jejich mrtvých myšlenek. Vanou z thyrských prašných hrobů přes Sluneční stranu, předělové pohoří až sem dolů do Turgosheimu. Jsou mrtví stejně jako já, a proto můžu jejich hovorům tajně naslouchat a krátit si tak dlouhou chvíli. Jsou však nepřátelští a nikdy se se mnou nebaví, a já sám se už o to ani nepokouším. Ale ty... ty jsi jiný. Jsi naživu, Nathane! Žiješ a konáš skutky ve světě živých. Dokážeš měnit skutečnosti, můžeš něco dělat! Zatímco já jsem mrtvý stejně jako Thyrové a nemůžu už změnit vůbec nic.

Nathan se měl před mrtvým na pozoru. Cítil v mysli jeho nakažlivé zlo. „Víš, jak se jmenuju, a věděl jsi, že tady jsem. Jak to můžeš vědět, když jsme se nikdy dříve nepotkali?“

Jak to můžu vědět? Ale vždyť slyším ozvěnu tvých roztřesených kroků ve skále! Nese se ke mně dolů jako dunění hromu! V porovnání s tvými zní Maglorovy kroky jako kapky deště na okně a chůze otroků jako pouhé šustění suchých listů. Slyším také tvé myšlenky ve spánku, které jsou jako řeč mrtvých. Živi lidé je vůbec neslyší, mně však znějí jako obyčejná slova. Můžeš vztyčit svou barikádu čísel proti myšlenkám živých, Nathane: Před mrtvými však svou mysl neukryješ! Známe tě, nekroskope!

Nathanovi se zdálo, že toho mrtvý ví příliš mnoho. „Kdo my? Připustil jsi, že se tě Thyrové straní. Také jsi mluvil o své ,osamělosti'. To znamená, že se tě straní všichni mrtví. Můžeš tedy být jedině Vampýrem!“

Samozřejmě že jsem Vampýr! Přitakal hlas. To není žádné velké tajemství. Jsem, co jsem. A zároveň jsem mrtvý a ty jsi nekroskop! Copak se mnou nemáš žádné slitování? Stejně jako ti, kteří mě zbavili světla a života, veškerého bytí? Jsem teď jen stará, rozpadající se věc v zemi! 

Navzdory opatrnosti Nathan pocítil zvědavost. „Kde teď přesně jsi?“

Tam, kde jsem žil sto let a kde mě zrádní synové oslepili a pohřbili. Tam, kde i teď kamením, abych se stal jen dalším z balvanů Turgosheimu. Kdysi byl Šílený hrad mým domovem. Teď je mým hrobem...

Šílený hrad? To Nathanovi nic neříkalo.

Ale ne! namítl mrtvý. I když jsem byl Maglorovým sousedem, nemůžeš mé sídlo z oken vidět. Vždycky měl navrch. 

„Je to na dně soutěsky Turgosheimu?“

To je tak, začal vysvětlovat mrtvý. Možná sis už všiml, že Runový hrad je vlastně spíš věž, holý útes, který ční ze stěny soutěsky. Jako sloup se tyčí nad Turgosheimem a svými kořeny proniká až na jeho dno. Vrchní patra patří Maglorovi, ale tady dole... je Šílený hrad. Musíš mě někdy přijít navštívit! Maglore zná cestu: vede sem staré schodiště, kroutí se níž a níž... Kdysi jsme totiž používali stejné studny... Hlas se ztišil do temného mumlání, plného obrazů, náznaků a mámení. Byl neodolatelný, skoro hypnotizující...

I ve spánku si však Nathan uvědomoval nebezpečí. „Dobře,“ odpověděl a setřásl z mysli nakažlivou malátnost. „Teď už vím, kde jsi. Pořád však netuším, kdo jsi. Měl jsi nějaké jméno?“

Jméno? Ale samozřejmě! Prchavý, jedovatý hlas zněl ještě temněji, jako ozvěna nekonečné hrůzy, která ožívala i mimo hrob. Bylo to svého času obávané jméno, i mezi Vampýry! Byl jsem Eygorem Smrtookým. Dokázal jsem zabít jediným pohledem! Proto mě také moji zatracení synové oslepili a zničili! Proto také nakonec sami prchli. Věděli, že dokud tady jsem, budu na ně sesílat děsivé sny až do konce jejich dní! Teď jsou

ti zbabělí psi pryč, daleko z dosahu mých myšlenek. Jednou se však vrátí a já tady na ně budu čekat... 

Nathanovy metafyzické mysli se dotklo něco z Eygorovy osamělosti, bezmocnosti - ale také hořkosti, nenávisti a pocitu křivdy. Ulpěly na ní a pálily jako horké slzy, nebo možná spíš jako kapky kyseliny. Ve své vášnivosti se z mrtvé věci v zapomenuté kryptě stalo něco víc než jen pouhá mysl zbavená těla. Jako by se z něj na chvíli znovu stala dpravdová bytost. Nathan chtěl využít příležitosti a podívat se mu hlouběji do mysli, aby zjistil, jaký tenhle vládce Šíleného hradu na sklonku života vlastně byl.

Ten ucítil Nathanovy zvědavé myšlenky a věděl, že si ho připoutal blíž. Ano, vyhledej mě! řekl. Nejdřív v myšlenkách, a pak i ve skutečnosti. Jsem pořád tady, ve svém temném, zatuchlém a děsivém vězení. Tam, kde jsem byl v bahně Šíleného hradu zabit... 

Nathan se rozhlédl po mlhavém okolí. Ocitl se v pochmurném dómu jeskyně, pod vysokým stropem a stěnami pokrytými zkamenělým slizem. Podlaha se topila ve vlhké špíně. Jako na hřbitově stvůr se všude válely houbovité kosti a prosvítaly bílé chrupavky. Byla to vampýrská odpadní jáma, zamořená chorobami, zaplněná a uzavřená na věčné časy. Ne všechno tam však bylo odpadem. Nebo dnes už vlastně všechno.

Něco se opíralo o stěnu. Nathan to nejdříve pokládal za zvláštní stalagmit, dílo přírody. Vzápětí si však všiml, že má příliš nepravidelný tvar a tmavší povrch než ostatní krápníky. Zachvátila ho morbidní zvědavost a navedl své snové tělo blíž. Podivná, kamenná věc se tyčila nad ním a vrcholem se téměř dotýkalajeskynní klenby. Se změněným úhlem pohledu Nathan rozeznal podrobnosti a pochopil, co ta věc ve skutečnosti je.

Byla to... odpudivá směsice všeho hnusného na tomto světě! Stejně jako Maglorův strážce v jeskyni pod schodištěm, i tahle stvůra měla lidské tvary. Věštcovo stvoření ale rozhodně nebylo sedm metrů vysoké a sešité ze zkamenělých kostí, černého mumifikovaného masa, kusů ztuhlých chrupavek a plátů modře lesklého chitinu. Maglorova stráž rovněž neměla kromě svých vlastních úst to množství tlam, šklebících se po celém zduřelém těle i nehybných končetinách!

Nathanovo snové tělo o krok couvlo. Horečnatě zíral na neuvěřitelnou velikost a podivný tvar věci, zkamenělé v pokleku u zdi. Pohledem přejížděl z rohovitých lýtek na kožovitá stehna, schýlená záda a ramena, až po beztvarou lebku. Temenem přirostla ke krápníkovité stěně a zůstala tak, čelisti ztuhlé v nekonečném výkřiku. Mrtvá paže ležela na skalní římse, zakončená děsivým pařátem. Nathan si všiml, že je v zápěstí silná asi jako jeho vlastní stehno. Zčernalé kosti ruky čněly z prašného, rozežraného a rozpadajícího se masa. Nebo spíš z vysušené látky, která zřejmě kdysi masem byla.

Vítej v Šíleném hradě, ozval se děsivý hlas. Nathan věděl, že k němu právě promluvil ten zkamenělý netvor. Přišel jsi sem ze své vlastní vůle a já z tebe učiním dědice všech svých tajemství - jestli budeš chtít. Kdysi jsem, nekroskope, býval mocný, stejně jako jsi dnes ty. Kdo ví, možná jednou vyměníme něco za něco a oboustranně využijeme jeden druhého. 

Nathan věděl, že by měl zmizet, a to okamžitě. Byl to však pro něho nový zážitek. Tahle mrtvola, ta jinak mrtvá duše, nebyl žádný nevinný, prastarý Thyr snící své věčné sny o uplynulém životě. Byl to vampýrský vládce, stále plný víry a vymýšlející zrádné, nepravděpodobné intriky do budoucna! Ano, bez Nathana by jeho budoucnost byla opravdu hodně nepravděpodobná! Eygor byl typicky vampýrský nezdolný a Nathan pro něj teď představoval jediné pojítko se světem, jedinou šanci na vlastní pokračování.

„Nic od tebe nechci,“ řekl Nathan a ustoupil ještě o nějaký krok. „Jediné, co tě v životě zajímalo, bylo šíření hrůzy. Té jsem si už užil dost a asi ještě i dost užiju. To všechno díky vám, Vampýrům.“

Nevidíš v tom tu ironii osudu? naléhal jeho společník. Mohl bych být nástrojem pomsty za všechny křivdy, které tě kdy v životě potkaly. 

Copak by to bylo možné? přemítal Nathan. Bojovat s Vampýry jejich vlastní zlovolností? Měl se vydat touto cestou? Jakou moc ale mohl tenhle mrtvý mít? A když už byl po smrti, jak se mohl Nathan stát ,dědicem všech jeho tajemství'?

Velmi dobře! vzdychl hlas v Nathanově mysli. Vidím, že jsem probudil tvůj zájem, nekroskope. Myslím, že bychom si měli zase někdy promluvit, čím dřív, tím líp. Teď se ale měj na pozoru! Dobře znám klapot Maglorových kradmých kročejů. Věštec z Runového hradu přichází. Tak zase někdy... 

Jeskyně náhle zmizela. Na jejím místě znovu zavířily číslice. Nathan cílil ty známé, kvapné záchvěvy nerozluštitelných vzorců. Zároveň ale ucítil i něco jiného. Tím byly Maglorovy mentální sondy, kterými se snažil proniknout spirálou čísel a dostat se dovnitř Nathanovy mysli.

„Natháááne! Nathane!“ Změna telepatického, zlého hlasu v duši, na normální, fyzický hlas v uších Nathana na chvíli zmátla. Hned ho však uchopila silná, spárovitá ruka za rameno a hrubě jím zatřásla.

„Kdo? Co...?“ probudil se vylekaně.

„Kdo asi?“ Maglore k němu v mdlém plynovém světle skláněl šerednou - snad vyčítavou? - tvář. „Kdo tě to chodí ve snech navštěvovat, Nathane? S kým sis to tajně povídal?“

„Ve snech?“ Nathan byl okamžitě ve střehu. Rychle se úplně probral a Maglore se trochu odtáhl, aby se chlapec mohl posadit. „Něco se mi zdálo?“ Cítil, že má horečnaté čelo a celý se třásl. „Ano, ano, něco se mi zdálo! Nebyl to však sen, byla to noční můra. Ale už je pryč.“

„Která přichází za nocí, aby postrašila spící duše. Někdy to je vzpomínka na nějakou děsivou událost z minulosti, nebo předpověď nějaké hrůzy, která teprve přijde.“ Naklonil hlavu na stranu a pozorně naslouchal, pak nasál vzduch jako větřící pes. Nakonec se posadil na okraj Nathanovy postele. „Může být důsledkem příliš těžké večeře, nebo jen špatným svědomím. Nebo snad... pocitem provinění?“

Nathan si pečlivě chránil myšlenky a hrál si dál na neviňátko. Nebylo to tak těžké, protože koneckonců nevinný byl. „Snědl jsem toho moc, pane?“ Přehlédl obvinění, které Maglore naznačil svým proslovem.

Vampýr přimhouřil oči, Nathan do nich však i tak viděl. Pán Runového hradu uvažoval: Pokračuje snad ve svých slovních hříčkách? Jedno vím jistě. Tenhle Nathan není žádný hlupák. 

Nakonec ale vyskočil na nohy a zeptal se: „A teď máš hlad?“

Nathan odhodil přikrývky, spustil nohy přes okraj postele a stoupl si vedle Věštce. „Myslím, že mám,“ odpověděl. Skrz vysoké okno se podíval na postavení hvězd. Měl by mít tedy pořádný hlad! Vždyť prospal půl západu slunce!

„Pak ses tedy nepřejedl,“ odpověděl Maglore. „A jako vysvětlení tvé noční můry zbývá už jen špatné svědomí. Nebo možná nějaká skutečná, i když neuchopitelná věc, která tě ve spánku navštívila. Věříš na duchy?“

„Ano,“ odpověděl Nathan bez váhání, potěšený, že může zase jednou mluvit pravdu. Samozřejmě že věřil na duchy! Více než kdokoliv jiný přece věděl, že skutečně existují, i když vždycky nejsou jen těmi temnými strašidly z lidských pověstí. Tohle Maglore nevěděl, přestože byl čaroděj.

Vampýr přikývl. „To bys taky měl, hlavně tady. Musím ti říct, Nathane, že Turgosheim už poznal celou řadu děsivých lidí i stvoření. I když jsou pryč, jejich aury se tady pořád vznášejí. V Runovém hradě nejsi sám, koho trápí zlověstné sny.“ Změřil si Nathana od hlavy k patě. „Ale řekni mi, proč máš na sobě všechno oblečení? Neusnul jsi jen tak vyčerpaný na posteli, viděl jsem, že ses přikryl. Máš snad z něčeho strach? Obtěžovalo tě něco?“ Zvedl obočí, takže se mu čelo změnilo ve změť hlubokých vrásek! Znovu se rozhlédl po místnosti a zavětřil. Nakonec vykřikl: „Žena!“

„Nic mi neudělala,“ zavrtěl Nathan hlavou. „Jen mě sem zavedla, nic víc.“

Maglore na něj rozzlobeně zíral. „Cože? Dovedla tě sem? Až příliš ochotně tě sem zavedla, to ano. Stejně jako by se toho zhostila kterákoliv z té sebranky!“ Sevřel Nathanovi paži. „Která to byla? Dotýkala se tě, políbila tě? Nabízela se ti? Mluv, blázne! Vyspal ses s ní?“ A pokračoval, i když Nathan divoce vrtěl hlavou: „Cože? Opovažuješ se mi lhát? Neexistuje přece žádný normální muž, který by těm mým děvkám odolal. Možná jen nějaký fracek, který ještě ani neví, co to ženská je!“

Nathan cílil, jak mu rudnou uši...

Překvapený Věštec se mu zadíval hluboko do očí a uviděl tam čistou pravdu. „Cože?“ řekl s údivem. „Urostlý, skoro dvacetiletý Szgany, a ještě se nikdy s nikým nevyspal? Ha!“ Plácl se do stehna. „Žádný div, že se dnes tak nastrojily a vyrazily na lov! Ještě nikdy jsem je neviděl tak rozrušené! Ale... je to vůbec možné? Jsi opravdu panic?“

„Měl... chodil jsem s ď-ď-dívkou, Szgankou,“ odpověděl Nathan a po dlouhé době se zakoktal. Rozhodl se, že se k tomu už nikdy nenechá dohnat. „Unesl ji Noma Canison na Hvězdnou stranu.“ řekl tvrdým tónem. „Možná by byla mou, kdyby se věci měly jinak. Každopádně jsme si ani jeden nenašli milence a čekali jsme na sebe.“

„Ach, pravá láska!“ zamrkal teatrálně Maglore dlouhými, huňatými řasami a sarkasticky si povzdechl. „Ten zmetek Noma ji tedy dostal?“ Pokýval hlavou a účastně zamlaskal. „Doufám, že jsi na ni už zapomněl. Jestli ne, můžeš tak klidně učinit.“

Nečekal, že Nathan odpoví.

„Teď zkus pochopit mou starost a vztek,“ pokračoval Maglore konejšivým hlasem. „Jestli tě nějaké z mých stvoření svede, už nebudeš svým vlastním pánem, a tím pádem mi už k ničemu nebudeš. Je i v mém zájmu, aby zůstaly tvá krev, tělo i duše čisté od cizích vlivů - kromě mého vlastního. Mám už upírů dost a stejně tak mě unavuje podlézání otroků. Nejsi ale zase takovou výjimkou. Nejsi první výhradně lidskou bytostí, která kdy dlela v Runovém hradě...“ Na chvíli se odmlčel a po chvíli pokračoval: „Nejspíš si říkáš, proč jsem za tebou přišel. Zrovna jsem šel kolem, a tak jsem se chtěl podívat, jestli jsi vzhůru, a pokud ano, pozvat tě ke stolu. Chci, abys se mnou vždycky jedl - někdy totiž zatoužím po společnosti normálních lidí. Také to vypadá, že tě budu muset ochraňovat... alespoň na nějaký čas, dokud s tím něco neudělám.“ Protahoval přemítavým tónem, skoro jako by mluvil sám se sebou.

„Pojď se mnou.“ Vykročil ke dveřím. „Můžeš se umýt u mne a během jídla můžeme dokončit náš rozhovor. Chtěl bych tě lépe poznat, synu. Koneckonců, tvé blaho leží v mých rukou...“ Vrhl na spěchajícího Nathana postranní pohled a ten nedokázal nic vyčíst ani z jeho výrazu, ani myšlenek...

Vyšli z chodby do centrálního sálu a Nathan se střetl tváří v tvář s upírkou, která se ho předtím snažila svést. Okamžitě se odvrátila, přesto si toho však Maglore všiml... Zarazil své rychlé kroky, ponuře kývl hlavou a zavolal ji zpět. Otočila se sice s nadšeným úsměvem, její pohyb však byl odpudivě plavný, typický pro všechny upíry.

„Podívejme se,“ řekl Maglore. „Takže to byla Magda, co?“

Podívala se na Nathana a potom jakoby nic, přenesla svůj pohled na Maglora. „Vždyť je to jen jeden z tvých otroků, pane, kterého jste sem přivedl. Jen jsem ho chtěla dostat dřív než ostatní, to je všechno. Zeptal se mě na cestu do svého pokoje a dal mi tak příležitost. Ale nejspíš má nějaký problém: buď je eunuch, teplouš nebo dítě, které si myslí, že ho má jen na čurání! Já mám ráda pořádné chlapy. Takže nic nebylo. Kromě toho, nedostala jsem žádné rozkazy, které by mi to zakazovaly.“

„Ještě asi ne,“ přikývl Maglore a polechtal ji skoro láskyplně pod bradou.

Začala se mu otírat tváří o rameno. „Takže jsem nic neprovedla?“

Maglore se usmíval. Najednou mu úsměv zmizel z tváře a zavolal jednoho ze svých mužů. Celý sál okamžitě ztichl. Pobočník přispěchal a Magda se pokusila zmizet. Maglore ji však pevně držel.

Nathan se rozhlédl po místnosti. Opodál pracovala skupina bledých otroků pazourkovými dláty na skalní stěně. Vážné, prázdné tváře se okamžitě otočily směrem k nadcházejícímu dramatu a práce v mžiku ustala. Vlčí oči se jim rozzářily ponurou zvědavostí a snad i trochou očekávání. Skupinka žen, které praly ve žlabu prádlo, vzhlédly a s potutelným úsměvem pošťuchovaly lokty jedna druhou. Byly strhané, starší než Magda, a nejspíš na ni žárlily.

Maglore si jich dobře všiml. „Losovaly jste o něho?“ zeptal se Magdy, než k nim pobočník došel.

„Tahaly jsme sirky,“ vyštěkla a ještě pořád se kroutila ve snaze uniknout jeho sevření. „A já vyhrála.“

„Hlupačko!“ utrhl se na ni Maglore. „Byla to tvá prohra! Máš poslouchat příkazy a tam, kde žádné nejsou, nedělat nic. Takový je zákon Runového hradu. Ostatní to vědí, a proto tě nechaly vyhrát. Předhodily tě jako návnadu a chtěly zároveň zjistit, co je v Nathanovi. A chtěly vyzkoušet... mě!“

Hodil ji pobočníkovi, vztyčil se v celé své výšce a rozhlédl se po jeskyni. „Chcete mě zkoušet?“ zařval a tvář mu vzplála, jako by mu uvnitř lebky hořel plamen. „Dobrá, tohle bude lekce chování pro vás všechny. Nemusím snad říkat víc, než že...“ Obrátil se na pobočníka a pohodil ledabyle hlavou: „...Magda je určená na proviant!“

Dívka zaječela a sekla drápy po pobočníkových očích. Uhnul hlavou a udeřil ji obrovskou pěstí do obličeje. S přelomenou čelistí se mu svezla do náruče. Poslední, co z ní Nathan uviděl, bylo její bezvládné tělo, odnášené vstříc osudu.

Na chvíli je všechny ohlušilo naprosté ticho. Potom Maglore vykročil ke schodišti s Nathanem v patách. Tentokrát moc dobře věděl, že by se mu přimlouvání nevyplatilo. Věštcova duše totiž překypovala jako kotel plný vroucího jedu. Pomalu stoupali po schodišti a Nathan cítil, jak to v sále znovu ožilo jako v úle...

* * *

U stolu Nathana přešel veškerý hlad. Vampýrský vládce na něj naléhal a proto se snaživě pokusil něco sníst, ale cítil se tak deprimovaný, že mu sousta nechtěla klouzat do krku. Musel myslet na Magdu. Možná dokonce nechal svou mysl nestřeženou, každopádně ho Maglorova slova zpražila a připravila mu tvrdou lekci.

„Zapomeň na ni,“ řekl Věštec. „Už nikdy ji neuvidíš. A proč se vlastně trápíš pro někoho, kdo by tě bez mrknutí oka vysál?“

„Připadá mi, že je to má vina, pane.“

„Nebyla to ničí vina. Nebo vina přírody za to, jaké upíry stvořila. Jsem ale rád, že jsi ji odmítl. I ty by ses měl radovat ze své další existence.“

„V Runovém hradě číhá mnoho hrozeb,“ vyhrkl Nathan dříve, než dokázal svá slova i myšlenky potlačit. „Nic tu není nevinné!“

„No, teď už ano,“ opáčil Maglore. „A vlastně i předtím. Možná není úplně nevinná, ale určitě je lidská. Neříkal jsem ti snad, že nejsi na hradě jedinou lidskou bytostí? Kdyby vás mé... dámy viděly pohromadě, možná by tě nechaly napokoji. Poslal jsem pro ni. Za chvíli se k nám připojí.“

„Kdo je ona, pane?“

Maglore mávl netrpělivě rukou. „Už žádné otázky. Teď se budu ptát já tebe. Tak například: tvrdíš, že o ženách nic nevíš, a přitom nosíš medailon s chlupy z ženského přirození. A ještě od Thyrky! Můžeš mi to nějak rozumně vysvětlit?“

Nathan pokrčil rameny. „Thyrové mají takový zvyk, když se loučí bratr a sestra. Atwei pro mě byla něco jako sestra.“

„A kde ses s ní tak spřátelil?“

„Poznal jsem ji při svém dlouhém putování pouští.“

„Ano, na to si vzpomínám,“ přikývl Maglore. „Říkal jsi mi to cestou sem. Když Wratha a její renegáti rozprášili tvůj kmen, odešel jsi do pouště zemřít. Thyrové tě našli, zachránili a ty ses k nim přidal v putování k východu, od oázy k oáze. Prošel jsi Velkou rudou pustinu a naučil ses žít jako tihle pouštní trogové - o kaktusové šťávě a masu ještěrek.“ Maglore zamrkal a zakroutil hlavou. „Takového slunce, a pořád jsi tak bledý. Jak to, že ses nespálil?“

„Měl jsem na sobě thyrský plášť s kapuci,“ lhal Nathan. „A držel se ve stínu, jak jen to bylo možné. Když jsem přišel na turgosheimskou Sluneční stranu, žil jsem nějaký čas na kraji lesa. Až potom jsem se doslechl o Iozelovi a vyhledal ho. Ve stínu lesa má pleť vybledla... i když nikdy nebyla moc snědá.“

„Proč jsi Iozela vyhledal?“ Maglorovy otázky začaly být nebezpečné. Nathan musel rychle vymýšlet odpovědi a zároveň pečlivě střežit myšlenky.

„Slyšel jsem, že to je učenec, který rozumí tajemným věcem. Říkal jsem si, že by možná uměl vysvětlit ty proudy čísel, které mě mučí ve spánku, i to, proč se i mezi svými vlastními lidmi cítím jako cizinec.“ Zatahal za řemínek kolem zápěstí. „Možná by i mohl vědět, kde jsem vzal tohle a proč se to téměř stalo kouskem mé osobnosti.“

„Ach!“ Maglora náramek okamžitě zaujal, přesně jak Nathan doufal. „Sundej si to, chci se znovu podívat.“ Nathan ho poslechl, Maglore proužek zvedl a řekl: „Takže tě ten znak mate stejně jako mě. Proč jsi mi to neřekl?“

„Mám ho celý život,“ odpověděl Nathan. „Nosím ho jako vlasy na hlavě. I když nijak zvláštně nevypadá, je mi jasné, že zvláštní je. Je přece i vaším znakem. Asi jsem se dopustil troufalosti, když jsem ho pokládal za svůj vlastní.“

Konečně se Maglore uchechtl. „Nebezpečné troufalosti, nemyslíš?“

„To také,“ odpověděl Nathan.

„S každou větou se o tobě dozvídám víc a víc,“ potřásl hlavou Věštec a hodil řemínek zpět na stůl. „Nejsi tak naivní, jak vypadáš. Poznal Iozel ten znak? Dokázal ti o něm něco říct?“

„Poznal ho, pane,“ odpověděl Nathan. „Ale jestli mi o něm dokázal něco říct... ne, to ne. Je to podvodník! Já sám toho vím víc než on.“

„Opravdu? Vysvětli mi to.“

Nathan zvedl náramek. „Lecčeho... lecčeho jsem si všiml. Když jsem měl chvíli volna, důkladně jsem tento hlavolam zkoumal.“

„Hlavolam?“ zvedl Maglore huňaté obočí. „Doopravdy? Opravdu ti připadá jako hlavolam? Hmm!“

„Kolik má stran?“

„Cože? Ty mě zkoušíš?“ Maglore se naklonil nad stolem a zvedl náramek mezi palcem a ukazovákem. „Stran? No dvě, jak jinak.“

„Jednu,“ zakroutil Nathan hlavou. „Je to vizuální klam, vidíte?“ Přinesl z ohniště uhlík a začal po celé délce hnědé kůže kreslit čáru. Pomalu přitom náramkem otáčel, až se nakonec začátek i konec čáry spojily, přičemž byly obě zdánlivé strany začerněné.

„Achchch!“ vydechl Maglore a spodní čelist mu klesla.

A Nathan se zeptal: „Kolik okrajů to má?“

„Cože? Okrajů?“ Maglorovy oči těkaly z náramku na Nathanovu tvář a zpět. „No, bezesporu dva. Vždyť to koneckonců není nic jiného, než kus kůže. Musí to mít okraje dva, vždyť musel být nějak vyříznutý!“

„Jeden,“ namítl Nathan věcně.

„Ne! Ukaž, zkusím to sám,“ podivil se Maglore. „Dej mi to!“ Postupně začernil okraj náramku uhlem a zjistil, že jsou černé ,oba'. Věštcovy oči se rozšířily a opatrně náramek položil na stůl.

„Znám tento symbol celých šestnáct let, dokonce jsem ho přijal za svůj erb. Přesto jsem ho vlastně nikdy ,neznal'! Až teď, díky tobě...“ Zíral na Nathana jako na nějaký zázrak. „Iozel Kotys má alespoň tu zásluhu, že mě na tebe upozornil. Skutečně je mezi námi nějaké pouto.“

Byl by toho asi ještě řekl víc, kdyby se v té chvíli neobjevila ,ona'...

II

Vyznačovala se zvláštní, bledou krásou, i když bylo na první pohled patrné, že není upírka. Měla stejně černé oči jako jakákoliv jiná szganská dívka, kterou kdy Nathan viděl. Její pleť však získala nedostatkem slunečního svitu jedinečný smetanový odstín. I když to nebyla obvyklá opálená, přírodně hnědozlatá barva cikánské kůže, i tak vypadala zdravěji než Nathanova. Ani si ji nikdo nemohl splést s bledou unylostí kůže otroků nebo chorobně našedlou barvou nemrtvých upírů.

Přitančila na dlouhých nohou, oděná do přiléhavé sukně s postranními rozparky do půli stehen a do vzdušné halenky, která jen stěží skryla plný tvar pružného poprsí. Přistoupila ke stolu a uklonila se v pase. Uhlově černé, dokonale rovné vlasy s ofinou přistřihnutou nad čelem sejí svezly do oválné tváře. Napřímila se, vyčkávala dalších rozkazů a nespouštěla z Maglora oči. Nathan si pomyslel, že si ve Vampýrově přítomnosti ani nedovolí se na něj podívat.

„Orlea,“ představil ji Maglore a s úsměvem pokynul k židli. „Najez se s námi.“ Počkal, až se dívka posadí, a pak pokračoval: „Tohle je Nathan a budu rád, když se s ním spřátelíš. Je tu nový a Runový hrad ještě nezná. Přeji si, abys mu ukázala všechna podlaží, místnosti i zařízení. Nic mu není zakázáno. Je jako ty, svobody - samozřejmě v rámci jistých mezí.“

Maglore dal na talíř trochu jídla a podal jí ho. Dívka zatím vrhla na Nathana rychlý, snad zvědavý pohled. Potom sklopila zrak a pustila se do jídla.

Nathan si říkal, že nastal vhodný okamžik pro navázání rozhovoru. „I přes své světlé zbarvení,“ řekl směrem k Orlee,, jsem Szgany. Přišel jsem sem ale ze západu, přes Velkou rudou pustinu.“ Možná to ona i Maglore pochopí tak, že se v těch vzdálených oblastech takové zvláštnosti pigmentace vyskytují. V každém případě tak alespoň nadhodil téma.

Podívala se na Maglora, jestli jí dá souhlas k odpovědi. Když přikývl, pootočila se trochu k Nathanovi a zeptala se: „Jaké to je teď na Sluneční straně?“ Měla měkký, vlídný hlas, který ale postrádal jakýkoliv život. A ani jediný úsměv neprozradil její pocity. Vlastně se zdálo, že žádné city nemá. Tomu Nathan dobře rozuměl.

„Na mé Sluneční straně na západě, nebo na tvé?“

„Na mé,“ odpověděla.

„Stýská se ti po ní?“ odvážil se zeptat Nathan. Možná Orlea zariskuje a odpoví mu podle pravdy. Což ale neudělala, nebo si to alespoň tehdy myslel.

„Ne,“ opáčila. „Měla jsem tam těžký život.“

„Tak proč se na ni ptáš?“

Maglore je přerušil: „Výborně! Budete si dál povídat a najdete mnoho společného. Obávám se ale, že vás má přítomnost ruší a beztak mám ještě nějakou práci. Orleo, nejdřív si s tebou chci promluvit...“ Vstal od stolu a poodešel stranou. Orlea šla za ním a chvíli spolu mluvili tlumenými hlasy. Nakonec Maglore odešel za svými povinnostmi a zanechal je o samotě.

Pokračovali v jídle a Nathan se zadíval na nádobí a zbytky. „Co s tím?“

„Stejně jako já a ty, i ostatní na hradě mají své povinnosti,“ vysvětlila mu Orlea a ukázala na stůl. „Někdo se o to postará. Maglore mě požádal, abych tě provedla po hradě. Od tebe chce, aby ses pozorně díval a všechno si zapamatoval. To není nic těžkého. Zapamatuješ si vše bez problémů, stejně jako kdysi já sama. Zapomenout se to totiž ani nedá.“

Následoval ji do místnosti, ve které začínalo schodiště. Po něm vystoupili do nejvyššího patra Runového hradu. „Nacházíme se v nejvyšší věži hradu,“ řekla mu, aniž by se k němu otočila. „Začneme tady a postupně se dostaneme dolů.“

„Proč ses ptala na Sluneční stranu?“ zeptal se znovu Nathan.

„Protože ses se mnou snažil navázat rozhovor,“ odpověděla prostě. „Kdybych nebyla odpověděla, Maglore by mě donutil. Fascinuje ho, jak jsou obyčejní lidé jako já a ty společenští. Těší ho, že i v rámci jeho příkazů ovládáme svá vlastní těla a duše, měníme nálady a získáváme k sobě vzájemná emotivní pouta - na rozdíl od upírů, kteří jsou ovládáni jedinou temnou touhou - za každé okolnosti proti něčemu bojovat.“

„To je jediný důvod?“ Dorazili na poslední odpočívadlo.

„Ne, chtěla jsem se pak ještě zeptat... na děti.“ Počkala, až vystoupí k ní.

„Na děti?“

„Měla jsem na Sluneční straně těžký život,“ řekla, „ale vzpomínám na děti. Byly sladké, čisté, nevinné.“

Nathan pokrčil rameny. „To jsou všechna mladá stvoření.“

„Ale to ne!“ odpověděla a mírně se otřásla. „Mláďata Vampýrů nejsou...“

„A jsou nějaké takové tady?“

„V Runovém hradě? Ne. Maglore je nemůže vystát. Ale jednou jsem zatoužila po dítěti. Zavedl mě do vampýrských líhní. Děti na Sluneční straně pijí mléko matky nebo kojné, ale v Turgosheimu... pijí něco jiného než mléko. Kdyby si byl Maglore jistý, že zplodí něco jiného než upíra, dal by mi dítě. Do té doby mě však nechce zničit kvůli nějakému ,uzurpátorskému spratkovi'!“

„Ty jsi chtěla po Maglorovi dítě?“ podivil se Nathan. „Chceš říct... chceš s ním mít dítě?“

„Ano,“ odpověděla a vedla ho labyrintem prázdných pokojů až do jednoho s vysokým oknem a jeskyní skrytou za závěsem. Tam poprvé pohlédla Nathanovi zpříma do tváře. Měla však zvednutou bradu a oči plné vzdoru. „Nemůžeš vidět Maglora jaký je, když omládne. Nejsi žena. Nevíš, jaké to je být s vampýrským vládcem. Nerozumíš slovu ,naplnění'.“

„To ne,“ odpověděl Nathan a odtáhl se. „Ale viděl jsem, co zůstalo z žen, které byly... naplněny! Pokud rovnou nezemřou, jsou už navždy proklety!“

Přikývla a odvrátila pohled. „Máš pravdu. Ale ke mně... ke mně je Maglore pozorný a jemný. Nejsem proměněná. A jestli přece jenom jsem, pak jen v tom, že jsem ho dřív nenáviděla, zatímco dnes ho miluji. Žena může být otrokyní muže více než jen jedním způsobem.“

„Doopravdy ho miluješ?“ Nathanovi to připadalo zhola nemožné.

„Miluji Maglora!“ vybuchla vášnivě. „Ne to co dělá, nebo tu věc v něm, ale jeho samého!“

To bylo mimo jeho chápání. Chvíli jen vrtěl hlavou, neschopen slov. Potom prohodil: „Ale je to přece jeho upír, co z něj dělá takového, jaký je!“

„To je ten paradox,“ odpověděla, „který mě trhá jako vetchou látku. Nenávidím tu věc v něm stejnou měrou, jakou miluji jejího hostitele! Protože stejně jako je on mým pánem, ta věc má zase vládu nad ním. Žárlím na ni a nenávidím ji, protože se o něj musím dělit. A tak zároveň ovládá i mě. Ale když je se mnou v podobě mladého muže, nemůžu si pomoct a miluji ho.“

Nathan couvl až k závěsu. Orlea ho následovala a zůstala vedle něj stát s provazem na rozhrnutí závěsu v ruce. Řekl: „Myslím... je mi tě líto!“ Vyhrkl, aniž by si svá slova uvědomil. Možná je tak dokonce ani nemyslel. Neměl přece vůbec tušení, jaký život vedla před příchodem do Runového hradu. Prostě tak jen dal průchod své hrůze. Orlee to ale na pýše nic neubralo. V temných očích jí blýsklo, když mu odpověděla:

„Nech si svou lítost pro sebe, Nathane, ještě jsi neviděl celý hrad.“ S tím zatáhla za provaz. Závěs se rozhrnul a Nathan uviděl... Maglorova sifónovce. Nejdřív vůbec nepochopil, na co se dívá. Když mu to však došlo, s hrůzou ve tváři klopýtl zpět.

Maglore.“ Nathan se jí zadíval do očí a neviděl v nich nic ze žluté krutosti vychytralých pohledů otroků, ani z rudého svitu bouřlivých vampýřích vášní. Ale snad jako by zahlédl prázdnotu pohledu blázna...

Další byla na řadě prohlídka Maglorovy studovny, neboli ,meditačního pokoje'. Tam mělo povolený přístup jen několik málo důvěryhodných otroků. Nathanův pohled okamžitě přitáhl velký Maglorův erb vyvedený v masivním zlatě a postavený na onyxovém stojanu. Přemítal, jestli k něčemu slouží, nebo je tu jen na ozdobu. Na dlouhé hodiny se pak usadili k překrásnému modelu Turgosheimu a Orlea popisovala celou vampýrskou rokli. Dozvěděl se od ní mnohem víc než od Nicolaa a jeho obrázek o místopisu a obyvatelích tohoto zvláštního světa byl téměř úplný. Než svou přednášku zakončila, uběhly téměř dvě třetiny noci.

„Cítíš se unavený,“ zeptala se ho, „nebo ještě budeme pokračovat?“

„Ani nevím, jestli jsem unavený nebo ne.“ Odpověděl Nathan popravdě. „Je toho tady tolik k vidění a ke zkoumání! A to, co jsem dosud viděl, mi stejně nedovolí usnout. Abych se dobře vyspal, musím být unavený nejen psychicky, ale i fyzicky.“ Zároveň ale věděl, že by se měl jít vyspat, a také že by měl spát při každé vhodné příležitosti. Kdyby se úplně vyčerpal, dříve nebo později by svůj ochranný příkrov myšlenek neudržel. Musí své zvláštní schopnosti uchovat v tajnosti, stejně jako znalosti podzemních thyrských obydlí. Měl by si vymyslet nějaké důvěryhodné popisy krajin a obyvatel na dalekém západě. Byl si jist, že to bude Maglora co nevidět zajímat.

„Teď by byla ke spánku vhodná doba,“ řekla Orlea, jako by mu četla myšlenky. To ale určitě nedělala, protože je pečlivě střežil a Nathan z ní beztak žádnou schopnost telepatie nevycítil. „Musíš tady totiž často spát, aby sis uchoval sílu. Všudypřítomný strach ji z tebe vysává - jako z nás všech, kromě samotného Maglora. Každý tady máme nervy napjaté k prasknutí, srdce nám neustále prudce buší a dech je trhaný. Vůle nám slábne, zatímco Maglorova naopak sílí. Není to jen krev, kterou upíři sají, Nathane. Oni sají úplně všechno.“

Šel za ní zpět do velkého sálu, kde zatím skoro všechna práce ustala. Pohybovalo se tam však pořád několik otrokyň a některé teď stály stranou v tlumeném rozhovoru. Když uviděly Nathana s Orleou, ztichly a zklamaně se ušklíbly. Chtěl vykročit ke svému pokoji, když ho Orlea vzala za paži a odváděla na druhou stranu, chodbou vytesanou do skály.

„Kam jdeme?“ chtěl Nathan vědět.

„Někam, kde tě ty ženy nebudou rušit. Bojí se mě totiž skoro stejně jako Maglora.“

„A kde je vládce teď?“ Nathan se cítil nesvůj a ani nevěděl, proč se na to zeptal.

„Spí,“ řekla dívka. „Má svůj pevný denní řád. V této době vždycky spí. Východ slunce ho probudí a potom sejde pracovat do laboratoří v přízemí. Není jako ostatní vládci, kteří pracují jen v noci, a když je slunce vysoko nad Sluneční stranou, schovávají se v temnotách svých ložnic. Maglore spí jak ve dne, tak i v noci, podle potřeby.“

Došli k oknu, vedoucímu k severovýchodu. Pod ním začínalo další schodiště, které se táhlo dolů podél zdi. O patro níž byl menší sál, z něhož vybíhalo množství chodeb. Vedla ho jednou z nich ke dveřím, které byly stejné jako u Nathanova pokoje. Byla to Orleina ložnice. Všiml si, že má na dveřích závoru. To však rozhodně nebyl jediný rozdíl mezi jejím pokojem a jeho. Orlein byl bohatě zařízený. Měla vanu, všelijaký nábytek, kožešiny na podlaze a ozdobné závěsy na malých oknech. Z nebes postele splývaly až k zemi průsvitné záclony.

Na stěnách hořelo mnoho plynových hořáků nízkými žlutými plameny. Obcházela je a postupně zhášela kostěným pohárkem, až se pokoj ponořil do zakouřeného šera. Nathanova představivost se rozběhla jako o závod. Orlea pronesla: „Tady tě nikdo nebude rušit. Můžeš se v klidu vyspat.“

„Orleo,“ řekl Nathan a zamířil ke dveřím. „Vážím si tvé péče, ale kdyby Maglore tušil, že jsem tady...“

„Ví to,“ uťala ho stručně. „Myslíš si, že bych si něco takového dovolila bez jeho vědomí? Poručil to!“

Nathanovy myšlenky zmateně těkaly a smysly mu na chvíli otupěly. Otočil se ke dveřím a sáhl po petlici. Vtom zaslechl šustění záclon a otočil se. Všechno její oblečení leželo tam, kam je odhodila, většinou na nízké stoličce u postele. Závěsy nebes se ještě chvěly, jak jimi proklouzla.

Nathan se skoro neodvážil dýchat. „Co... co ti poručil?“

„Všechno,“ slyšel její hlas, velmi slabý a jakoby smutný. „Mám tě připravit o tvou nevinnost, aby pro ně nic nezbylo.“

„Pro jeho upírky?“

„Ano.“

Šel zpět k její posteli. „Orleo, teď už si budu umět poradit. Vím, že se jim mám vyhnout, a proto je tohle zbytečné.“

„Chceš mě odmítnout a protivit se Maglorovi?“

„Ne, neodmítám tě.“ Chtěl, aby ho pochopila, a zároveň se nechtěl ztrapnit. Nakonec však zjistil, že stejně bude muset s pravdou ven. „Prostě nemám se ženami žádné zkušenosti,“ vyhrkl nakonec. „Nevím vůbec nic!“

„To je v pořádku,“ odpověděla. „Copak jsme nebyli všichni jednou nevinní?“

Nathan si zatím rozepínal oblečení. Ruce se mu třásly, jako by mu ani nepatřily. „Myslím to vážně,“ prohlásil. „Opravdu nic nevím.“ Sice to nebyla úplně pravda, ale dost se jí to blížilo.

„Brzy budeš vědět,“ zašeptala. „Stejně jako vím já.“

Odhodil poslední kus oblečení. „Orleo...“

„Pojď ke mně a zahřej mě,“ lákala ho. „Alespoň si budu jistá, že jsi jediná osoba a že tě řídí tvé vlastní tělo, nic jiného. Budeš to ty, a ne nějaká slizká černá věc, kdo ve mně zažehne vášeň.“

Rozhrnul záclony tam, kde mu kynula štíhlou rukou. Nadzvedla přikrývky a Nathan vklouzl vedle ní do postele. Přikryla ho peřinou a svou zvláštní, chladnou láskou...

Později, když leželi v šeru záclon a vůni svých těl, Nathan se zeptal: „Jak ses sem dostala?“

„Byla jsem ještě dítě,“ začala vyprávět Orlea. „Bylo mi teprve čtrnáct, když si mě všiml náčelník naší vesnice, Gobor Tulcini. Byl to zlý člověk a svou ženu často bil a zneužíval. Stejně jako zneužíval všechno: své postavení, lidi z kmene - snad i vzduch, který dýchal. I divocí psi mají lepší vychování než on. Při jednom z vampýrských výběrů desátků předstíral, že chybí jeden člověk do počtu, a poslal mého otce. Ubohá maminka pak zemřela zármutkem. Gobor mě vzal k sobě domů, aby ,mě mohl vychovávat jako svou vlastní', jak alespoň tvrdil...

Mou povinností bylo starat se o vesnické děti. To jsem milovala, vždyť jsem byla sama ještě dítě. A zatímco jsem se starala o ně, Gobor se... staral o mě. Jeho žena o tom věděla, ale měla z něj takovou hrůzu, že si ani nepostěžovala. Dvakrát do roka mi musela na jeho příkaz pomáhat zbavit se dítěte, které mi udělal.

Nějakou dobu jsem to snášela, nakonec jsem však už nemohla dál. Když zase přišli výběrčí daní z Turgosheimu, vešla jsem na náměstí a sama jsem se vydala. Gobor mě zatáhl zpět a začal mě bít. Pobočník si ale všiml, že jsem hezčí než mnohé z ostatních dívek, a začal mě vyslýchat. Vyprávěla jsem, že mi matka zemřela a otce odvedli Vampýři, a že si mě Gobor schovává pro sebe bez vědomí pobočníků. Byla jsem pro odvody ještě příliš mladá, jinak to však byla víceméně pravda.

Také jsem řekla, že budu radši v Turgosheimu než s tím tyranem Goborem a to byla pravda úplně. I smrt by pro mě byla vykoupením, i když proto jsem se nepřihlásila. Byla jsem ještě naivní dítě - alespoň myšlením - a doufala jsem, že bych tady mohla najít tatínka. A tak mě i přes mé mládí odvedli do Turgosheimu.

Měla jsem to štěstí, že si mě vylosoval Maglorův sluha, a tak jsem se dostala až sem. Od Gobora jsem věděla o mužích všechno, a tak jsem použila své ženské lsti na Maglora. Zaujalo ho, že jsem byla dítětem, ale chovala jsem se jako žena. Když se všechno dozvěděl... zařídil, aby šli vybírat desátek na Sluneční stranu jeho muži. Měli rozkaz ustanovit v mé vesnici nového náčelníka a přivést Gobora. A tak se to lidské hovado dožilo svého konce v zásobárnách Vormulakova hradu, což byl nejspíš i osud mého otce...“

Když domluvila, Nathan vyskočil z postele a začal se oblékat. Chvíli ho pozorovala skrz záclony a potom řekla: „Nemusíš ještě chodit.“

„Mám vlastní pokoj,“ odpověděl. „Měl bych si na něj co nejdříve zvyknout.“

„Jak si přeješ. Ale příště budeš uvolněnější, a budu ti moci ukázat všechno to, co zatím neznáš.“

„Na Maglorův rozkaz?“ Nathan okamžitě cítil, jak neotesaně se zachoval. Zvláště poté, co mu pověděla o svém těžkém osudu. Už však nemohl vzít svá slova zpět.

Po chvíli mu tiše odpověděla, „Možná ano... a možná ne. Všichni musíme dělat to, co nám bylo nakázáno. Ale jak to budeme dělat, to záleží jen na nás...“

Beze slova ji opustil a šel do svého pokoje. Ve velkém sále bylo několik otroků, hrstka žen a dva muži. Ti se po Nathanovi závistivě ohlédli, k jeho radosti ho však ženy ignorovaly. Maglorova lekce jim stačila. Také už nebyl nevinný. Vlastně, mnohými svými vlastnostmi pořád byl, ne však v tom hlavním smyslu slova. Tahle nevinnost ho už navždy opustila.

Cítil se sice mužnější, ale také jakoby ponížený. Vzpomínal na slova, která mu říkávala jeho matka Nana Kikluová před lovem: nejlépe chutná maso, které si člověk uloví sám...

Čas začal plynout rychleji. Nathan lépe poznával celý Runový hrad a jeho hrůza postupně mizela, i když nikdy nevyprchala úplně. Orlea měla pravdu. Občas se budil ze spánku (a to i za bílého dne), s nervy napjatými k prasknutí a bušícím srdcem. Děsilo ho vědomí, že se všude kolem něj dějí všechny ty hrůzy a odpornosti a že všichni na hradě (a vlastně v celém Turgosheimu) jsou nakaženi upírstvím. Jedinou výjimkou byla kromě něj Orlea.

Ta dodržela slovo a zasvětila Nathana do všeho, co ještě neznal. Znovu ho zavedla k sobě do pokoje a Nathan se rovnou domluvil na další, poslední schůzce. Měla pravdu i v tom, že byl uvolněný a těšilo ho převzít iniciativu. Byl mladý a silný a s radostí si užíval jejího štíhlého těla. Byl by se do ní i zamiloval, před tím ho však varovala:

„Patřím Maglorovi,“ řekla, když se mu při třetím setkání nechtělo z jejího pokoje. „Splnila jsem jen, co mi přikázal.“

„Možná,“ opáčil Nathan ode dveří. „Ale milovala ses se mnou a líbilo se ti to.“

případě nebylo spravedlivé. Nic pro mě jako milenec neznamenáš. Ale jako přítel...?“

„Budeme tedy přáteli?“ zeptal se, když za ním naposledy zavírala dveře.

„To bude pro nás oba nej lepší,“ odpověděla. „Hrad mého pána má stovky místností a laboratoří a ty si je máš všechny prohlédnout. Ale jestli chceš, aby ti je ukázal někdo jiný..?“

„Ne,“ řekl Nathan a dveře se mu zavřely před nosem. Zaslechl, jak zapadla závora. „Ne, vždycky budu vděčný za tvůj doprovod a přátelství.“

„Dobře,“ zašeptala za dveřmi...

Od té doby byla chladná a odtažitá ještě víc než kdy předtím a Nathan se jí nesnažil nijak přiblížit. Ale když byl čas Maglorova odpočinku a on ji zahlédl, jak míří do vládcovy ložnice... cítil trpkost.

Maglore si jej ze začátku k sobě často volal. Ať zrovna dělal Nathan cokoliv, musel okamžitě přispěchat. Jednou vešel do Maglorova pokoje a zjistil, že tam čeká pohledný, štíhlý, ramenatý vampýrský vládce. Když promluvil, Nathan zavrávoral leknutím. Přestože nepoznal tělo, hlas, který z něj vycházel, si poplést nemohl: patřil totiž Maglorovi!

„Jak vypadám?“ vyzvídal Věštec, zatímco se Nathan vzpamatovával.

„Mladě!“ vydechl Nathan první slovo, které ho napadlo. „Jako muž v nejlepších letech, čtyřicátník nebo nanejvýš pětačtyřicátník! Vypadáte... jako Vampýr!“

„Jako opravdový Vampýr, chtěl jsi říct?“ zachechtal se Maglore. Rozveselil se však jen na chvíli a vzápětí mu čelo potemnělo. „Celý život v sobě tu věc potlačuju,“ zavrčel. „Až na okamžiky, kdy už ji potlačovat nedokážu! Pak jsem chvíli takový, jak mě právě vidíš. Takhle jsem totiž ,odměňován' za spolupráci. Což jenom dokazuje, že ať se svému parazitovi vzpouzím jakkoli, stejně i pro mě krev znamená život. Teď odejdi, synu, a zamysli se nad tím, co jsi právě viděl a jak jsem toho dosáhl. A nikdy nezapomínej, že jsem Vampýr!“ A aby svým slovům dodal váhu, zívl a předvedl Nathanovi rozeklaný jazyk, kmitající v rudé klenbě obrovských úst.

Nathan se otočil ke dveřím a chtěl odejít, Maglore si ho však zavolal zpět: „Synu!“ Obrátil se tedy a viděl, že se na něj Věštec usmívá. „Řekni, rozumíš vampýrskému systému zásobování?“

Nathan zakroutil hlavou. „Ještě je toho na hradě hodně, co jsem neviděl.“

„Pak to udělej dnes, hned teď.“

Nathan přikývl. „Má mě tam zavést Orlea?“

„Ach ne, tentokrát ne. Běž sám, nebo řekni někomu z mých mužů. Cestou však můžeš Orlee říct, že na ni čekám...“

Nathan udělal, co mu poručil. Maglore dobře věděl, jak krutý byl jeho poslední příkaz. Ne však tak krutý, jako jít si prohlédnout místnosti a dílny zásobování.

Vybral si Karpata, který byl otrokem už tři roky a celých jedenáct let pobočníkem. Byl Věštcovou pravou rukou. Karpat byl na Nathana zvědavý a cestou dolů se ho zeptal: „Co si myslíš o našem vládci?“

Nathan se na něj podíval. Byl mohutný, že málem neprošel dveřmi, o několik centimetrů vyšší než Nathan a měl výrazné čelisti. Byla to hora více než sto padesáti kilogramů živého upírského masa, šedého jako břidlice. V očích měl tlumený rudý plamen, který mluvil za všechno. Nebyl to obyčejný otrok, dokonce ani typický pobočník. Karpat poznal nakažlivé kousnutí pravého Vampýra, a to vícekrát. Něco ze samotného Maglora mu kolovalo v žilách.

„Co si myslím o Maglorovi?“ opakoval po něm Nathan. Pak si vzpomněl na vládcova nedávná slova a odpověděl: „Je Vampýrem, a já sám nejsem ani otrok. Myslím, že je úžasný!“

„Byl bys tedy rád jako on?“ Karpat sice šeptal, ale v hlase se mu skrývala nějaká vášeň. Nathan mu nahlédl do mysli, která už byla předtím otevřena a připravena ke čtení Maglorem. Říkal si: Vládce si tohohle Nathana dost oblíbil. Je snad mým konkurentem? Toužím po Maglorově vejci a dostanu ho, ať to stojí, co to stojí! V Runovém hradu pro nás dva možná nebude dost místa - pro Nathana Bledého a Karpata, Syna Věštcova. 

Nathan se musel snažit, aby neutekl před proudem příšerných, krvavých a vražedných myšlenek, které vzápětí zaplnily Karpatovu lebku. Věděl, že mu musí odpovědět opatrně. Karpat si dokonce dal v očekávání nástupnictví svůj vlastní přídomek!

„Být jako on? Jako Maglore? Vampýr?“ Nathan musel svůj náhlý třes předstírat jen z poloviny. „To bych raději zemřel!“

A já bych ti v tom s radostí pomohl, tím si buď jist! pomyslel si Karpat. Možná... snad si dělám zbytečné starosti. Tenhle Nathan má opravdu nějakou unylou krev, a řídkou jako vodu. Nahlas však neřekl nic.

Dorazili do nejnižšího poschodí Runového hradu. Níž ležel už jen Šílený hrad a Karpat ukázal Nathanovi vlhké, nepoužívané schody. „Staré schodiště, které se kroutí níž a níž,“ řekl. Bylo to přesně tak, jak Eygor Smrtooký popisoval.

Nathana to zaujalo: „Můžeme jít tam dolů?“ Karpat na něj vrhl rychlý pohled. „Můžeme - ale nepůjdeme. Teď, když Wran a Spiro uprchli, je to místo opuštěné. Dlí tam jenom duch.“

„Duch?“ Dělal Nathan hlupáka, i když velice dobře věděl, o kom Karpat mluví.

Eygor byl velmi mocný a měl smrtící zrak: uměl zabít své nepřátele jediným pohledem. Také jeho duch je silný a jak o obrovský stín proplouvá Šíleným hradem. Když Wratha a ostatní zrádci prchli z Turgosheimu, všechny jejich hrady a věže byly zkonfiskovány a nabídnuty méně urozeným vládcům. Několik z nich se pokusilo v Šíleném hradě žít, ale pořád cítili Eygorovu přítomnost, a tak zase odešli. Teď je hrad prázdný a zní v něm jen ozvěna. Maglore tam občas zajde, ale vždycky sám.“ Karpat pokrčil rameny. „Možná, že chce rozšířit své panství až sem dolů, to já nevím...“

Pak Nathana zasvětil do systému zásobování:

Prohlédl si sýpku, kde se skladovalo zrní, ovoce, víno a jiné produkty ze Sluneční strany. Mlýn a místnosti pro míchání surovin, kde se připravovaly nejrůznější pokrmy. Maglorovy stvůry měly všelijaké požadavky. Pekárnu, kuchyni a nakonec... sklady a jatka. Tam se však zrovna nepracovalo. Nathan zahlédl krví potřísněné špalky, pily, sekáčky a podobné nástroje. Na zemi stály kbelíky na krev a odpadní koryta na vnitřnosti a jiné nepoužitelné části těl. Nathanovi jeden pohled bohatě stačil...

Už dříve navštívil chlévy a stáje v jižním výběžku hradu. Odtud za východů slunce vyháněli kozy a prasata, aby si na velké terase užily několika hodin svobody na slunci. Na ohrazeném místě mezi dvěmi kamennými zdmi spásaly nízké křoviny a hrubou trávu, ve které se občas mihl divoký králík. Domácím zvířatům však nedělalo prostředí Turgosheimu dobře. Rychle chřadla a musela být brzy poražena. To nebyl žádný problém. Zásobování hradu byl nekonečný proces a spotřeba vždycky vysoká.

Karpat zavedl Nathana do mrazírny s obrovskými okny otevřenými k severu. Celou místností foukal ledový průvan. Na řadách háků tam visely nasolené trupy - ne všechny však patřily zvířatům. Náhle a bez varování Nathan dva takové zahlédl...

V příštím okamžiku se s dávením vypotácel z místnosti, kde ho zachytila silná ruka a podepírala ho, dokud se mu žaludek neuklidnil. Nakonec ho Karpat pustil a řekl: „To bylo přesně to, co Maglore chtěl, abys viděl. Když lidé pochopí, co je může potkat, když neplní své povinnosti, stimuluje je to k lepšímu výkonu.“

„Byli tam...“ Nathan se málem udusil vlastními slovy, „byli tam dva muži. Jeden byl mladý drzoun z Kerlova. Sebrali nás do odvodu otroků ve stejnou dobu, a tak jsme přišli do Runového hradu současně. A ten druhý -“

„- byl Nicolae Věštcův, přesně tak,“ zavrčel Karpat. „První z nich si moc věřil, a ten druhý - moc mluvil, jestli se nepletu? Kdyby ses tam zdržel o něco déle, mohl jsi zahlédnout i tu holku Magdu. Ale zřejmě na to nemáš žaludek.“

Nathan se snažil ovládnout roztřesený hlas. „K pití a koupání používám vodu z okapů podél hradu. Stejně jako Orlea, Maglorova společnice. Je to dešťová voda, čistá a prostá. Vím však, že většina Maglorových otroků a stvoření pije vodu, kterou ve svých tělech pročistil... muž, nebo to co z něho zbylo, Maglorův sifónovec. A co... mé jídlo?“ Zadíval se zoufale na pobočníka. „Karpate, musím to vědět. Jedl jsem někdy jídlo, které bylo připraveno tady? Z lidských těl?“

Ten se uchechtl. „Nevěříš snad Maglorovi?“

„Jestli mu věřím?“ Nathanovi se udělalo tak špatně, že se musel celou horní polovinou těla vyklonit z okna.

Karpat mu těsně za zády zašeptal: „Můžeš snad v Runovém hradě věřit komukoli z nás?“

Nathan v pobočníkově mysli zahlédl děsivý obrázek: své tělo, jak padá k zemi a otáčí se přitom ve vzduchu. Ale byl to jen takový nápad a nic neznamenal. Vlastně to bylo jen Karpatovo zbožné přání, které doprovodil myšlenkou: Ne, to by jen ohrozilo mou budoucnost. Tenhle Nathan je slaboch, hlupák, nic neznamená. Maglorovo vejce by v něm odumíralo a nakonec zemřelo. Nahlas však pokračoval: „Máš zbytečné obavy, Nathane. Upíří nákaza se do tebe nemůže dostat pomocí jídla. Jediné kousnutí by stačilo, tak proč by to Maglore dělal tímto způsobem? Je ještě mnoho jiných způsobů: cituplný otcovský polibek, trocha té sodomie nebo by tě jednoduše mohl půjčit na jednu noc svým upírkám... nebo snad upírům? Ne, jídlo, které je servírováno na stůl mého pána připravují ti nejnižší otroci - ti, kteří nemohou nikoho nakazit jinak než přímým kontaktem. Samotnému Maglorovi také většinou stačí zvěřina a maso ptáků, kromě okamžiků, kdy potřebuje krev. Stejně jako nám ostatním... většinou.“

Nathan se napřímil a pohlédl směrem k mrazírně. „Jaké... jaké to pro ně bylo?“

Karpat pokrčil rameny. „Muži, nebo bych je spíš měl nazvat chlapci, byli předhozeni ženám, aby si s nimi pohrály, sexuálně je vysály a vypily všechnu jejich krev. Magda byla určena mladším otrokům. Po smrti by všichni brzy vstali z mrtvých, což není žádoucí. Takže jsou během upírského spánku zabiti, rozčtvrceni a pověšeni na háky v mrazírně. Takové to pro ně bylo. A co se s nimi ještě stane?

Maglore možná bude potřebovat četstvé maso pro mutace. Část masa a kostí bude namleta do krmení pro létavce, plynovce a válečníky. Krmení létavců a plynovců se skládá hlavně ze zrní a medu kvůli energii. Samozřejmě potřebují i nějaké maso a krev, protože jsou jako všechny jiné Maglorovy výtvory upíry. Zato válečníci, hlavně ti mladí, čerstvě vylíhnutí, vyžadují syrové maso. A Maglorovi pobočníci a otroci: hmm, neškodí dát si občas pečínku...“

„Pečínku?“ Nathan znovu cítil slabost v nohou a odvrátil se. „To je kanibalismus!“

Jestli se jednou staneš upírem, možná to pochopíš.“ To už by ale bylo pro tebe pozdě. Žádného soka tady trpět nebudu! 

Nathan odehnal Karpatovy vražedné myšlenky, vzchopil se, narovnal záda a připomněl si Maglorova slova, že se má chovat sebevědomě a nedávat najevo strach. Setřásl obrovskou pobočníkovu tlapu z ramene a zeptal se: „Viděli jsme tady všechno?“

Karpat vycítil jeho rozhodnost. Z šedé tváře mu zmizel křivý úsměv a zavrčel: „Už ti nemám co ukázat.“

„Tak já půjdu.“

„Kam?“

„Kam mě napadne. Jak dobře víš, můžu si chodit po celém hradě. Dokonce i za Maglorem. Měl bych za ním asi zajít, možná už mě postrádá. Pořád mu dělá starost má bezpečnost,“ prohlásil schválně.

Karpat začal být hned podezíravý. Vysílal kolem sebe vlny žárlivosti. „Co mu řekneš?“

Nathan se mu zadíval zpříma do očí. „Karpate, teď mě poslouchej, a to velmi pozorně. Maglore si mě cení pro můj vzhled a ,nevinnost'. Sice nejsem naprosto nevinný, chce mě ale uchránit upírské nákazy. Tebe si na druhou stranu váží pro tvou sílu a... věrnost? Takže nejsme rivalové, já a ty. Ale zamysli se nad tímhle: kdyby měl nechat naživu jen jednoho z nás, kdo by to asi byl?“

„Cože?“ Karpatovi se od přemýšlení svraštilo obočí jako klikatice blesku.

Nathan pokrčil rameny. „Maglore si vždycky může vychovat nového pobočníka. Kde by ale našel druhého takového, jako jsem já? Znovu opakuji: nejsme rivalové, ale jestli se mnou chceš mermomocí soupeřit -“ obrátil se a odcházel, „- nejsem proti tomu.“

Karpat neodpověděl a nechal ho jít...

Čas ubíhal. Nathan hodně spal a snažil se tak zachovat si tělesnou i duševní svěžest. V bdělém stavu si rozhodně nemohl stěžovat na nedostatek pohybu: Runový hrad se roztahoval spíš do výšky než do šířky a schody se zdály být nekonečné. Když měl za sebou prohlídku spíží, připadalo mu, že už snese všechno. Nevěřil, že by na hradě mohl vidět ještě něco horšího. Svým způsobem měl pravdu, ale...

Pozoroval, jak se v obrovských kádích líhnou Věštcovi válečníci. Až na to, že byli pokryti krunýřem, připomínali mu Eygora Smrtookého z jeho snu a byli mu stejně tak odporní. Rozhodně nepatřili mezi věci, o nichž by měl normální člověk dlouho přemýšlet, pokud se chtěl ještě někdy dobře vyspat. Všiml si však, že byli mnohem menší než Wrathini válečníci a také nebyli uzpůsobeni k létání. Ať už je chtěl Maglore použít na cokoliv, rozhodně ne proti renegátům na Staré hvězdné straně.

Záměry ostatních vampýrských vládců a vládkyň byly méně záhadné. Noc co noc Nathan pozoroval z okna svého pokoje cvičné lety mladých příšer. Podél celé soutěsky přitahovaly jeho pohled světelné kužely, vysoké plameny hořícího plynu nebo nezvyklé rojení na přistávacích plošinách. A stejně jako kdysi v Osadě, i teď slýchával hukot hnacích trubic, když příšerné stvůry vzlétaly do zvedajícího se oparu Turgosheimu.

Většina vampýrských vládců čas od času zkoušela svá monstra, protože ne vždycky byly jejich výtvory bezchybné. Jednou za šera před úsvitem Nathan sledoval jeden z těch tragičtějších cvičných letů. Z Vormulakova hradu vylétlo obrovské, těžkopádné stvoření a ozvěna rachotu jeho trubic naplnila celý Turgosheim. Jeho krunýř odrážel narudlé světlo okolních hradů a po celé obloze se táhl pruh páry, rozfoukaný větrem do fantastických, kroutících se tvarů. Ten monstrózní, strašidelný zjev se s hukotem přehnal soutěskou. Z hranaté, těžce opancéřované hrudi zíraly na všechny strany velké, pozorné oči. Krunýř však byl nejspíš příliš těžký a konstrukce obrovského těla špatně propočítaná.

Když se válečník trochu naklonil, aby se vyhnul rozeklané věži Devetakina hradu, ztratil náhle rovnováhu a začal rychle klesat. Zoufale se pokusil nabrat původní směr, zapotácel se ve vzduchu a pak se celý překotil. Plynové měchýře na pravém boku monstra se roztrhly o ostrý výčnělek věže. Ve chvilce z nich unikl veškerý plyn a prázdné ochable zavlály ve větru. Válečník se řítil k zemi.

Pak... stvoření jako by pochopilo, že je s ním konec. Vydalo mučivé zavytí naplněné strachem. K Nathanovi se donesl v ozvěně se zuřivým prskáním hnacího systému jako nezemský, nervy trhající zvuk: předsmrtný výkřik. Tělo odsouzené k záhubě se spirálovitě snášelo do temnoty rokle, zavadilo o jednu z věží Trolího hradu a zřítilo se na skalnaté dno. Do okolí se rozlétly rudé kousky masa a tříšť chitinového krunýře. Zvuk nárazu pomalu, s ozvěnou utichal...

Zpočátku nebylo o taková neštěstí nouze. Vládci ale postupně získávali ve výrobě vzdušných válečníků zkušenosti a nehod bylo čím dál méně. Nathan moc dobře věděl, že tyto stroje zkázy budou povolány na Starou hvězdnou stranu a nakonec i na Sluneční. Na jeho Sluneční stranu, odkud jako zbabělec utekl a chystal se zemřít v poušti...

vždycky nějaký zbylý lidský rys uviděl, kdykoliv se na některého z nich zadíval...

Když Nathan prožil v Runovém hradě něco přes třicet východů slunce, šel se podívat na Maglorovy létavce ustájené v ústí přistávací plošiny. Nikdy předtím tam nebyl, protože ho od toho Maglore vždycky zrazoval. Severní stěna hradu byla známá náhlými zrádnými poryvy větru. Ošlehaná skála plošiny byla kluzká jako led a kolem nebylo žádné zábradlí, aby nic nebránilo létavcům při startu. Věštec tam kdysi přišel o jednoho pobočníka. Nešikovně našlápl a s řevem sklouzl přes okraj do věčnosti.

Dva z Maglorových tří létavců byli vyrobeni teprve nedávno. Maglore se na nich chtěl pocvičit, než započal práci na nových válečnících. Když Nathan opatrně procházel kolem ohrady, bázlivě kouleli očima a ucukávali kosočtvercovými hlavami. Cítili, že Nathan není upír. Měl na sobě ale Maglorův pach, a proto se brzy uklidnili. Třetí stvoření však bylo jiné. Tiše leželo na druhém konci kolmé plošiny v závětří skalního převisu a nedávalo najevo žádnou nervozitu. Něco na něm Nathana zaujalo. Pohlédl na ustájeného létavce. Byl mohutný, šedý a vypadal poslušný. Velká hlava se pomalu kolébala na dlouhém krku a v téměř lidské tváři zářily vlhké, černé oči, velké jako sevřená pěst. Ty oči mohly klidně...

Nathan se náhle zarazil. O čem to proboha přemýšlel? Že ty oči vypadaly jako lidské? Samozřejmě že byly lidské! Vždyť kdysi člověku patřily, byly to szganské oči! Znovu si připomněl, na co se dívá: na oněmnělé, upírské stvoření, které Maglore změnil. Po této mutaci však na něm nic lidského nezbylo.

Lokty se opřel o bránu stáje a zadíval se do těch velkých, smutných lidských očí v podlouhlé hlavě. Podíval se do jejich hlubin a přemítal: Kým jsi asi byl? 

Kdysi jsem býval mladíkem, stejně jako ty, přišla okamžitě odpověď a Nathan se úlekem napřímil. Pak jsem vyrostl v muže, stal se ze mě odvedenec a Maglorův otrok. Nikdy jsem nebyl upír... až potom, nakonec. Snad jsem ho urazil, i když ani dnes nevím čím. Co na tom teď záleží? Stačí, když víš, že tohle zbylo z jednoho muže. Vládce Věštec ale byl tak ,laskavý´, že mi nechal vlastní myšlení a vyrobil si šikovného létavce. Kéž by to jeho černé, zkažené srdce shořelo! 

Otřesený Nathan se naklonil nad ohradou a zašeptal: „Nechal ti mozek? Celý lidský mozek?“

Ne, celý ne. Létavcovy myšlenky byly najednou nejasné. Ale dost na to, abych si něco pamatoval. Například své jméno. Ptal ses, kým jsem byl? Byl jsem otrok, který uměl psát a bezchybně zaznamenával světovou historii podle pokynů vládce, Maglora. Jmenoval jsem se Karz Biteri... 

*    *    *

Od té doby trávil Nathan s Karzem, nebo spíš s tím, co z Karze zůstalo, dlouhé hodiny a učil se od něj turgosheimskou historii. Nejdřív ho hlavně zajímalo, jak to - stvoření? - mohlo číst jeho myšlenky a tak jasně mu odpovídat.

Takovou schopnost mají všichni létavci, vysvětlil mu Karz. Jako vzdušní oři svých vládců musí umět okamžitě reagovat na jakýkoliv rozkaz. Když Maglore měnil Karzovu mysl a vkládal do ní kus sebe, telepatie byla nejdůležitější. Chtěl asi vytvořit zvláštní stvoření, protože ponechal Karzovi většinu paměti a veškeré vědomosti o historii Turgosheimu. Takže létavec Karz Biteri zároveň sloužil jako příruční knihovna turgosheimské ponuré minulosti.

I ty jsi mocný telepat, prohlásil Karz, a proto spolu můžeme rozmlouvat. Musíš se naučit chránit si myšlenky a vždycky si pamatovat: v Runovém hradě nejsi nikdy o samotě. Tady dole sis myslel, že jsi sám, a tak jsem si přečetl spoustu myšlenek, které by se Maglorovi příliš nelíbily. Když je přečtu já, umí to i on. 

„Používám štít,“ odpověděl Nathan. „Neustále, nebo jsem si to alespoň myslel. Máš však pravdu: myslel jsem si, že jsem tady sám. A když jsem tě uviděl a zjistil, že...“

Byl jsi v šoku a zapomněl ses, já vím...

Byl to vzlyk, který vyžadoval útěchu. Nathan proto řekl: „Ty by sis měl také dávat na své myšlenky pozor, Karzi. Cítím, jak ho nenávidíš. Jestli na to Maglore přijde -“

Už na to přišel! přerušil ho létavec. Moc dobře to ví! Proč myslíš, že si na mně nikdy nevyletí? Bojí se, že bych ho shodil do hlubiny. Proto udělal tahle dvě nová stvoření, ale ani jim nevěří! Říká si, že když můžu mít takové pocity já, oni můžou myslet také. Sám ví, že to je nemožné, ale stejně jim nevěří. Zdá se, že jsem mu nasadil brouka do hlavy, což mě opravdu těší! 

„Na tyhle myšlenky by sis měl opravdu dávat pozor,“ vyděsil se Nathan, „a to velmi dobrý!“

Cítil, jak Karz v duchu pokrčil rameny. Někdy si pozor dávám, někdy je mi to jedno. Co mám ze života? Možná by bylo líp vylétnout za rozbřesku a přeletět hory vstříc vycházejícímu slunci! 

Nathan si vzpomněl na Thikkoulovu předpověď budoucnosti z hvězd: „Vidím... let na svobodu, ano! Jenže... na nějakém drakovi!“ Nathan se zamyslel: na drakovi, nebo snad na něčem, co draka připomíná? Proč letět do záhuby sluneční výhně, když je na světě mnoho jiných míst, kam se dá letět, a mnoho nevykonaných činů? A stále nevyrovnané účty?

Snad Karz jeho myšlenku zaslechl, možná ne. Přestal však na chvíli pokyvovat velkou hlavou a obrovské černé oči zářily o odstín jasněji...

*    *    *

Maglore vyráběl nové a nové stvůry a zavíral je v tajných sklepeních, kam měli všichni zakázaný přístup. Čím víc času trávil prací, tím méně ho měl pro Nathana. Ten svého pána viděl jen v dobách jídla, za což byl vděčný. Alespoň v bdělém stavu. Během spánku -

Často ho zarážely vlastní sny.

Občas se probouzel a zjistil, že je jeho ochranná bariéra odstraněna a nějaké cizí myšlenky mu prosakují hlavou. Okamžitě se však stáhly a nechaly ho zase o samotě. Že by Maglore? Kdo jiný to mohl být? Určitě ne Eygor Smrtooký. Ten se svými návštěvami nedělal žádné tajnosti, a jakmile Nathan usnul, okamžitě se ohlásil a začal se svým vemlouváním a sváděním.

Eygor chtěl uzavřít pakt, vymámit z Nathana slib spolupráce a zorganizovat z hrobu nějaké zlo. Nathan mu zatím odolával, přesto byl zvědavý a rozhodl se, že se časem do Šíleného hradu vydá...

Jednou se Nathan probudil, zrovna když mu do pokoje svítil měsíc v úplňku. Chtěl si opláchnout obličej v umývadle u postele, sehnul se, ale ještě než stačil do vody ponořit ruce, všiml si odrazu měsíce na hladině a také své tváře. Stejně jako tolikrát předtím, vybavil si slova hvězdopravce Thikkoula: „Vidím tvou tvář, prázdné oči a šedivějící vlasy...“ Oči měl skutečně zapadlé v temných důlcích a světlé vlasy prokvetlé stříbrem...

Čas utíkal ještě rychleji. Maglore začal schraňovat otroky i nové přírůstky ze Sluneční strany. Měl už dostatek válečníků a zdálo se, že šetří silami i materiálem pro pozdější účely.

Jednoho večera si předvolal Nathana, nechal si předložit náramek a roztrhal ho na kusy. „Nosíš drahé oblečení,“ řekl potom, „a své znamení máš z cáru kůže! Když už nějaké musíš mít, ať alespoň nějak vypadá! Tu máš...“ Podal mu dvoucentimetrový znak z pravého zlata, vykovaný do známé ohnuté smyčky. Byla to náušnice, vyrobená na Sluneční straně. Maglore navrhl, aby dárek nosil v levém uchu.

Potom vysvětlil důvod svého neobvyklého daru: „Sám jsi takovým šperkem mezi ostatními muži. Myslel jsem si, že by se ti proto mohl líbit. Vy Szganyové máte přece rádi všelijaké tretky.“

„Budu si muset nechat propíchnout ucho,“ řekl Nathan, aniž by se nad svými slovy zamyslel. Maglore se zatvářil naoko rozpačitě, pak se ale zasmál a odhalil přitom tesáky ostré jako jehly.

„Kdybys byl dívka, možná bych to udělal sám!“ řekl. „Mohl bych to udělat i tak, ale vážím si tě takového, jaký jsi, a nějakého bych z tebe mohl udělat. Nejlépe bude, když požádáš Orleu, aby to udělala rozžhavenou jehlou. Potom zůstaň ve svém pokoji, dokud se rána nezahojí.“

Když byl Nathan na odchodu, ještě mu poručil: „Až s tím bude Orlea hotova, pošli ji ke mně. Protože zatímco některé píchání bolí, jiné přináší požitek. Sice následuju učení Turga Zolteho, ale i ti nejpřísnější zastánci mají jisté potřeby...“

Nathan si pečlivě naplánoval nejvhodnější okamžik. Vypravil se do Šíleného hradu za bílého dne, kdy Maglore spal a celé jeho sídlo ztichlo.

Očekával jsem tě, ozval se v Nathanově mysli hlas mrtvého. Scházel zrovna po starém schodišti opředeném pavučinami do nejvyššího patra opuštěného, strašidelného hradu. Vypadá to, že jsi zvídavý mladík, který nemá rád neodhalená tajemství. 

I když sem pronikalo trochu šera zvenku, Nathan radši škrtl křesadlem a zapálil louč. Ve vnitřních místnostech a chodbách bylo tma jako v hrobě. Ale vždyť to je hrob! opáčil Eygor. Hrob oslepeného, nevinného člověka, hozeného jako nějaký odpad do jámy a ponechaného, aby ztuhl na kámen. 

„Nevinného?“

Byl jsem Vampýr. Lze někoho vinit za to, jakým ho příroda stvořila? Může snad vlk za to, že loví králíky? Copak jsi sem přišel jen proto, abys mi spílal za mé činy? Spáchal jsem je přece kvůli pijavici, kterou v sobě nosím a která mě celý život ovládala.

„Všichni máme nějaké potřeby,“ odpověděl Nathan a sešel další schodiště, blíž ke zdroji Eygorova hlasu. Letmým pohledem se ujistil, že jsou jeho šlépěje dobře viditelné v prachu chodby. „Ale vždycky se jim nepoddáváme.“

V tom také spočívá hlavní rozdíl mezi námi, přišla okamžitě odpověď. Zatímco vy lidé nemusíte dát svým vášním volný průchod, my Vampýři musíme. 

„Vyprávěj mi o sobě,“ vyzval ho Nathan. „Část jsem se sice doslechl od někoho, kdo zná historii Turgosheimu, neznám však konec příběhu. Zůstává to pro mě tajemstvím. Jak jsi zemřel, Eygore?“

Zemřel jsem stejně, jako jsem žil - jako jsem byl nucen žít. Krutým způsobem, a to i na vampýrské poměry. Zemřel jsem rukama svých vlastních synů. Chceš o tom slyšet?

„Proto jsem přišel,“ odpověděl Nathan.

Nebudu tě tedy zdržovat. Stalo se to takhle:

Měl jsem uhrančivý pohled. Stačilo mi podívat se na nějakého muže, na cíl, třeba Szganyho, a rozdrtil jsem ho jediným mrknutím. Tak mocná byla moje vampýrská mysl. Dokázal jsem schraňovat energii a pak ji najednou vyšlehnout jako blesk, jako otrávený šíp. Zaměřil jsem ji na svou oběť, paralyzoval ji a zastavil tep jejího srdce. Věříš mi?

Nathan pohodil rameny. „Proč bys mi lhal -?“ začal.

Přesně tak, přerušil ho Eygor.

„- ty ubohý, nevinný chudáku...“

Tentokrát pokrčil rameny mrtvý Vampýr. No dobře, možná nejsem úplně bez viny, ale může za to má pijavice! Jak jsem se měl ovládat s něčím takovým v těle? I takový asketa jako Maglore je pořád Vampýr! 

Jak dobře si to Nathan uvědomoval! Právě došel do středu hradu a zastavil se v místnosti se zděnou studnou. Zvedl louč a zjistil, že je zaházená balvany. Takhle vysoko nade dnem Turgosheimu to však nemohla být opravdová studna, spíš to vypadalo na metanovou zásobárnu nebo odpadní jámu. Proč tedy byla zasypána?

Nathan uvažoval v řeči mrtvých; Eygor ho zaslechl a odpověděl: Zasypali ji, abych nemohl nahoru! Děsivý hlas se ozýval někde blízko, jako bublání bažiny. Blíž se ke mně už nedostaneš, Nathane Věštcův, leda ve svých snech. Hrobem Eygora Smrtookéhoje smrdutá odpadní jáma, ano! 

Temnota náhle ožila něčí neviditelnou přítomností. Kouř Nathanovy louče se začal svíjet, jako by skrz něj někdo dýchal, nebojím pohyboval naříkavý vítr. Nathan však nebyl udýchaný a žádný průvan v místnosti nebyl. Před chvílí cítil na tváři dotek pavučin, které visely od nízkého stropu jako ozdobné girlandy. Zdálo se mu, jako by je někdo setřásl pozornými prsty a dotkl se jeho tváře, jemně a opatrně jako milenec. Jako by se ho něco snažilo poznat a přesvědčit se o jeho přítomnosti.

Ó ano! vířil mu Eygorův hlas v mysli. Cítíš totéž, co ostatní před tebou. Jen intenzivněji, protože jsi nekroskop. 

„Co... co to bylo?“ vydechl Nathan sevřeným hrdlem.

Tohle místo mi kdysi patřilo, odpověděl jeho neviditelný společník. Ta porézní skála, dokonce i vzduch. Byl jsem jeho součástí. Můj dech i pot se do něj vsákl, takže si mě i teď pamatuje. Co že to bylo? Můžeš to třeba nazývat mým duchem. Je netělesný a nemůže ti ublížit. Hlídá toto místo, aby se zde nikdo nezabydlel, dokud se moji synové nevrátí. 

Nathan se cítil uvězněný, obklíčený a malátný. Bylo to kouřem pochodně a atmosférou toho starého, ozvěnou znějícího místa. Ustoupil od zavalené studny. Zároveň však chtěl, aby se jeho společník držel tématu a on mu tak mohl nahlédnout do mysli: „Jak tě synové zabili?“ naléhal. „A proč?“

Protože to byli zbabělci! A taky protože...

„Ano?“

Snad jsem na ně byl přísný... Ale žijeme v krutém světě (rychle předem obhajoval ještě nevyslovené krutosti) a chtěl jsem své syny vychovat jako silné muže. Sice nakonec byli silní, ne však tak, jak jsem zamýšlel. Použili svou sílu proti mně! Mělo mě to napadnout: byli pobočníky a měli se stát vampýrskými vládci. Jen otec jim stál v cestě.

Wran si hrál na gentlemana, vždycky nosil snobské drahé oblečení, abych si myslel, že je něco víc. Spiro se naopak oblékal do hadrů, aby mi ho bylo líto a nebil jsem ho. Jako když mladý vlk odkryje břicho před vůdcem smečky. Oba ale byli stejně proradní. Mohl za to... můj uhrančivý pohled. Toho se báli ze všeho nejvíc. Viděli, jak jsem ho používal proti otrokům, a báli se, že jednoho dne...

„Bys ho použil proti nim?“

Eygor se uchechtl. Byl to ten nejkrutější zvuk, jaký kdy Nathan slyšel. Něco je zabít obyčejného člověka, prohlásil, a něco jiného je zabít opravdového upíra. Někdy jsem jim samozřejmě po nich šlehl, ale bylo to jako rána bičem po hřbetě neposlušného psa. Sice vždycky zavyli, ale nebylo to zase tak hrozné. Cítili však, jak má síla den ode dne roste, a začínal jsem je trestat příliš často. 

Podali mi silné víno, aby mi otupili smysly, otrávili jídlo stříbrem, a zatímco jsem ležel v komatu... oslepili mě! Pálili mi oči rozžhaveným železem, až jsem se s řevem probral. Lákali mě posměšky a já se za nimi hnal inkoustovou temnotou hradu a klopýtal jako blázen. Z očí mi v agónii kanuly hořké slzy.

Náhle... cítil jsem, že jsou někde blízko. Stáli jen několik kroků ode mě. Vysunul jsem drápy a vrhl se na ně. Nalákali mě sem, k odpadní jámě! Zakopl jsem o obrubu a spadl dolů! Zatímco jsem ležel polámaný v tom bahně na dně, Wran a Spiro zaházeli jámu balvany.

Půl roku jsem se živil odpadky a kostmi. Moje maso bylo pořád tvárné, a tak jsem na sebe nechal narůst části mrtvých tvorů, brnění válečníků a zkrátka to, co jsi viděl ve snu. Udělal jsem ze sebe obra a chtěl jsem se prolomit ven. Taková strava mi však nestačila, a přestože jsem rostl, síla mě pomalu opouštěla.

Vypálené oči jsem zase opravil, nikdy však nebyly tak dobré jako dřív. Všechno zlo se z nich vyškvařilo. Nakonec jsem hladem úplně zeslábl a nedokázal už dál bojovat. Opřel jsem se o zeď a po padesáti letech začal kamenět. Tak se z Eygora Smrtookého stala mumie, kterou jsi viděl ve snu...

Nathan už byl k hrůze skoro imunní. Přikývl a řekl: „Dobře ti tak.“

To si myslíš? Ty jsi ale krutý! A co mí zatracení synové? Ti by neměli být potrestáni?

„Potrestáni? Měli by být úplně vyhlazeni!“ odpověděl Nathan. „Ne za to, co provedli tobě. Za to, co udělali - a pořád dělají - na Staré sluneční straně na západě.“

Ach! vzdychl souhlasně Eygor. Tak jsme nakonec zajedno!

Nathanova louč zaplápolala, když se otočil k návratu po svých vlastních stopách. Počkej! prosil ho Eygor.

„Na co?“ Nezastavoval se Nathan. „Nemáme spolu nic společného. Nemůžeš mi nijak pomoci. Cítím, že chceš pomoci jen sám sobě!“

Nathane, může být tvůj...

S nohou na nejnižším schodě se Nathan zastavil. „Co může být moje?“

Uhrančivý pohled Eygora Smrtookého. Četl jsem ti v hlavě sny, nejdivočejší fantazie a vím, že bys chtěl vyhlásit Vampýrům válku. Jen si pomysli... získal bys úžasnou zbraň!

„Měl bych zabíjet lidi pohledem? Stát se stvůrou, jako jsi býval ty?“

Jak jsi sám řekl: ,Všichni máme nějaké potřeby, ale nemusíme se jim poddávat.' Ty, nekroskop, bys mohl tu zvláštní schopnost ovládat. Mohl bys mou sílu používat k dobru, ne ke zlu!

„Nechci ji.“ Nathan stoupal prázdnou skořápkou Šíleného hradu, pryč od toho zlého hlasu.

Teď, když už o té možnosti víš, začneš ji nakonec chtít. Víš, kde jsem, můžeš za mnou tedy kdykoliv přijít. Vždycky ti už budu nablízku, Nathane, ať budeš kdekoliv.

„A kdybych ji doopravdy chtěl? Jak bys mi svou sílu předal? A co bys za ni chtěl?“

Och, předal bych ti ji, to se neboj. A chci za ni... svobodu!

„Svobodu? Od čeho tě mám osvobodit? Jsi mrtvý.“

Mimo dosah Eygorovy nakažlivé mysli Nathan rychle setřásl malátnost. Vykročil rychleji a dostal se k vnější zdi, kam zvenčí pronikalo světlo. Řeč mrtvého se vytrácela a trhala. Nebylo to tím, že by k němu Eygorův hlas nedolehl. Nathan ho prostě nechtěl slyšet. Měl pocit, že jen o vlásek unikl něčemu strašnému, čím by navždy zatratil svou duši.

Svobodu ze smrti! Eygor byl zoufalý. Ty bys to dokázal, Nathane. Slyšel jsem to ve snech mrtvých Thyrů... ty, nekroskop... udělal pro Rogeiho... Jeskyni Nejstarších... taky byl mrtvý... vrátil život... přáli jste si to, ty i Rogei... potřeboval jsi, aby žil! 

Nathan už slyšel dost. „Vrátit ti život? Nikdy!“ V té chvíli mu zhasla louč a tak běžel téměř potmě k poslednímu schodišti.

Temný duch místa mu byl v patách a vykřikoval:

Ne dnes... někdy v budoucnu. Jestli mě budeš potřebovat, jsem tady. Chci jen... nezapomeň na mě...

Roztřesený, udýchaný Nathan doběhl do Runového hradu. Náhle se mu zdál jako mnohem bezpečnější místo - skoro. V metafyzické mysli ho však pálila Eygorova poslední slova jako kus ledu: Nezapomeň na mě! 

Vběhl do velkého sálu, zpomalil a znaveně zamířil do svého pokoje. Na chodbě však málem vrazil do Orley, která ho chytila za paži. Viděla, v jakém je stavu, nijak to však nekomentovala a prostě mu oznámila: „Maglore s tebou chce mluvit...“

* * *

Maglore přecházel sem a tam po svém nádherném pokoji. Nebudil rozzlobený dojem, spíš jako by nad něčím přemýšlel. Nathan přistoupil blíž a přemítal, co může mít na srdci. Říkal si, že asi nebude vhodný okamžik snažit se mu číst myšlenky, přesto to ale zkusil. Jeho předpoklad se okamžitě potvrdil.

„Telepatie,“ řekl Maglore záhadně, i když ještě ne hrozivě. Zastavil se a prstem pokynul Nathanovi, aby přistoupil blíž. „Mentalismus. Kdysi jsem se tě ptal, jestli víš, co to je. Odpověděl jsi, že ne.“

Nathanův ochranný štít byl na svém místě a jeho myšlenky byly nedobytné. „Pamatuji se na to, pane.“

„Ach!“ Maglore vzdychl a smutně pokýval hlavou. „Opravdu si to pamatuješ? Tak to tady máme. Můj přítel a společník je lhář, který přede mnou ukrývá veškeré bdělé myšlenky. A proč? Protože kdybych ti viděl do hlavy, mohl bych si tam přečíst zradu, kterou proti mně chystáš.“

Nathan zavrtěl hlavou. V ústech měl sucho jako na poušti, přesto však promluvil. „Nechystám proti vám žádnou zradu, pane.“ Byla to pravda a těch několik prostých slov znělo přesvědčivě. Neplánoval zradu proti Maglorovi, chtěl mu jenom utéci... Nathan tuto myšlenku okamžitě zapudil. Kdyby jen Maglore vytušil, že plánují s Karzem útěk... znovu pevně zavřel víko mysli. Samým úsilím mu na čele vyrazil pot.

Maglore si toho všiml a usmál se. „Jsi celý zpocený, můj synu.“

„Spěchal jsem za vámi,“ odpověděl Nathan.

Vampýr pokýval hlavou a pomyslel si: Aha, ty vždycky víš, co odpovědět, že? Jsi totiž chytrý a jako takový se budeš pro mé účely výborně hodit! Budeš jako mé oči a uši špehovat nepřátele. Ty, kteří už existují na Staré hvězdné straně, i ty, které si teprve udělám. 

Maglorovy mentální sondy dorážely na kluzký, rotující číselný vír a snažily se tam najít nějaký záchytný bod. Byl to však jednostranný systém: Nathan sice mohl číst Maglorovy myšlenky, Věštec však nedokázal číst ty jeho! Jeho umění telepatie bylo větší než Maglorovo. Četl v něm bez námahy, takřka mimovolně a zatím se ani nesnažil pochopit, co viděl. Uvědomil si svou převahu a část sebedůvěry se mu vrátila.

„Takže jsi za mnou spěchal,“ pokýval hlavou Maglore. „Vskutku - ale odkud?“

Bylo jasné, že to ví, a Nathan si mu nedovolil lhát. „Šel jsem dolů do Šíleného hradu, ale něco jako by tam bylo. Cítil jsem tam něčí přítomnost. Prchl jsem před tím a vrátil se sem.“

Je chytrý! Určitě přežije. Možná by byl schopen přechytračit i samotného Šejtána! Maglore stáhl sondy a rychle se otočil. „Když spíš, nejsi tak tvrdohlavý.“ Hlas mu zněl náhle hořce.

„Ve spánku?“ Tak to opravdu byl Maglore. Nebyl schopen číst Nathanovy myšlenky v bdělém stavu, proto se o to pokoušel alespoň v jeho snech. Jak často asi a s jakou úspěšností? „Četl jste mé sny? Co je však na snech špatného? Je snad zrada, když člověk sní o svobodě? Nemůžu přece za to, co se mi zdá, pane.“

Maglore mu pohlédl do tváře. „Takže nemáš žádné nekalé úmysly?“

„Ne.“ Jen zoufale toužím dostat se odsud pryč, přemluvit Karze k útěku, být zase mezi svými na Staré sluneční straně. Jeho mysl však byla samozřejmě zaštítěna.

„V tom případě jsem tě křivě obvinil a dlužím ti vysvětlení,“ přikývl neochotně Maglore. Hrál snad také nějakou hru? „Dobrá, něco ti řeknu.

Rychle se blíží doba, kdy tady budu jediným vládcem. Nejen v Runovém hradě, ale v celé rokli, v samotném Turgosheimu! Všiml sis, jak ostatní vládci vyrábějí létající válečníky? Vím, že ano. A proč to dělají? Aby zaútočili na Starou hvězdnou stranu a na Wrathu se svými odpadlíky, kteří zdecimovali tvůj kmen a vlastně tě tak ke mně přivedli. Vyrazí za čtyři měsíce, neboli šestnáct východů slunce. Jenže vládce Maglore nikam nepoletí. Zatímco ostatní vyrazí válčit na západ, zůstanu tady jako správce a budu Turgosheim Vormulakovi hlídat. Nejsem žádný bojovník, rozumíš? Připadne jim i celá Stará sluneční strana, země za Velkou rudou pustinou, kterou nazýváš svým domovem.

Zatím tady budu mít spoustu povinností, budu muset dávat pozor na celou Hvězdnou i Sluneční stranu. Proto si na svém hradě nemůžu dovolit žádné proradné osoby, aby proti mně kuly pikle a zdržovaly mě od práce. Proto se musím ujistit o úmyslech všech svých otroků, pobočníků a... přátel? Proto jsem tě také navštívil ve snech, ano. Jsi totiž opravdu velmi zvláštní, Nathane, naprosto neobvyklý. Tvrdíš, že neovládáš telepatii, a přitom máš úplně nečitelné myšlenky, jako bys za nimi zabouchl dveře. Možná jsi takový od přírody, schopnost jsi zdědil společně se svými světlými barvami. Je však těžké důvěřovat muži, jehož myšlenky jsou neviditelné jako dech netopýrů.

Ale tvoje sny jsou ještě podivnější! S kým to ze spaní mluvíš? Sledoval jsem tě a vím, že si s někým povídáš. Ale s kým, s čím? Nebo to je jen sen? O tom pochybuju. Cítil jsem myšlenky jiných, které se tě snažily dosáhnout. Kdo jsou? Proč je neslyším? Často mě napadá: poslal snad někdo Nathana, aby mě tady špehoval? Nebyla by to ironie? Sám Velký špion je sledován?

Ale teď už dost. Pochyboval jsem o tobě a možná stále pochybuju. Měl bych tě víc hlídat, nebo možná tě k sobě víc připoutat... jedno z toho. Jak dobře víš, nemám ani pokrevního, ani vaječného syna. Nikdo nežije věčně, zvláště zoltaista ne. Kdo ví, třeba se staneš mým oknem do budoucnosti? Myslíš, Nathane, že bys byl vhodným kandidátem na převzetí Maglorova vejce?“

Náhle Nathana prudce uchopil, rudý pohled se střetl s modrým. Zkroucené vampýrské nozdry se divoce chvěly. Nathan doslova přimrzl na místě, skoro zhypnotizován Maglorovou blízkostí. Za úzkými, chladnými a krutými rty skrýval čelisti, které se mohly ve vteřině doširoka rozevřít a odhalit rozeklaný jazyk a zuby - ale jaké zuby! Takové, co by Nathanovi dokázaly bez námahy znetvořit tvář, rozervat krk nebo otrávit krev navždy...

Maglore ho však pustil, odvrátil se a řekl: „Sám vidíš, v jak obtížné situaci jsem se ocitl. Tolik práce a tak málo času, než mě tu nechají jako jediného vládce. Nejen že se musím starat o Turgosheim, ještě musím překontrolovat své vlastní výtvory. Musím kupříkladu vyměnit nedůvěryhodného létavce, kterému už nevěřím. Možná ho naučím poslušnosti, nebo ho prostě zlikviduju na hromadu tuku, šťáv a upírského masa na mutace.“

Nathan byl v šoku. Nemohl myslet nikoho jiného než Karze!

„Běž,“ řekl Maglore. „Budu ti dál věřit, alespoň na nějaký čas. Teď jsem unavený. Ještě si promluvíme. Co se má stát, to se stane.“

Nathan neodpověděl a chtěl se vykrást z pokoje.

„Ale Nathane -“ zadržel ho Maglore, jak bylo jeho zvykem, „- chci, aby ses nad mými slovy zamyslel. Věřím, že bys mi byl dobrým synem a lepším Vampýrem. S tím tvým zvláštním vybarvením a schopnostmi... Možná se ti ta myšlenka nelíbí, přesto o tom přemýšlej. Nebo spíš: přemýšlej o tom velmi důkladně...“

Nemusel se bát: Nathan nemyslel skoro na nic jiného. S nohama jako z olova se dovlekl na hlavní schodiště a bledý jako smrt sešel dolů. Neviděl, jak se za ním Maglore dívá, ani úsměv, který mu přeletěl přes zlovolnou tvář.

Ano, jen o tom přemýšlej, myslel si Maglore (i když už tajně, protože alespoň o jedné Nathanově schopnosti už věděl). Přemýšlej o tom, můj synu, a také o tom, jak tomu musíš co nejdříve uniknout a stát se tak mýma očima v širém světě! 

III

Nathan dlouhé hodiny vyčkával a zpovzdálí Maglora sledoval. Věštec celý den pracoval, ale s příchodem noci se odebral do svých komnat. V tom se lišil od jiných vampýrských pánů; spal, kdykoliv byl unaven, bez ohledu na polohu slunce.

Sotva usnul, Nathan spěchal na přistávací plošinu... kde našel Karze připraveného k odletu. Nic neříkej, povědělo mu to velké, smutné stvoření, všechno je mi jasné. Maglore se tady dnes zastavil a četl jsem mu na očích, že mé dny jsou sečteny. Od té chvíle čekám jen na tebe. Musíme odtud co nejdříve zmizet 

Létavcovo sedlo bylo velké, těžké a vypadalo nebezpečně. Karz Nathanovi pomáhal, jak jen mohl: snížil hřbet, radil, co si počít s přezkami a popruhy. Každou chvíli se na nějakém schodišti mohl objevit Maglorův otrok nabo pobočník. Nejspíš ten sebevědomý Karpat, který kolem Nathana už několik týdnů kroužil jako jestřáb. Naštěstí se však jejich strach ukázal jako neopodstatněný. Po plošině se proháněl jen vítr a neviděli nic podezřelého, jen tmavnoucí nebe a ponurá světla Turgosheimu.

Nathan otevřel bránu stáje, vyvedl létavce ke kraji plošiny a roztřeseně vyšplhal do sedla. Zásoby jídla uložil do vaku po pravé straně sedlové hrušky. Karz nemotorně doskákal na okraj rampy. Cítil Nathana na zádech, i jeho lepkavý pocit strachu.

Drž se, upozornil Nathana skoro zbytečně. V příští chvíli byli ve vzduchu. Vznesli se nad soutěsku a chvíli zápolili se stoupavými termickými proudy vzduchu. Pak se stočili stranou a přeletěli vysoko nad temnou rozeklanou věží - Runový hrad. Nathan zadržel dech a podíval se pod sebe.

Vítr mu fičel do očí, takže pro slzy nic neviděl, jen přibližující se šmouhu západní stěny soutěsky. Odněkud z východu k nim dolehl rachot hnacích trubic; nejspíš nějaký cvičný let. Náhle měli soutěsku Turgosheimu za zády a před nimi se rozprostíral horský masiv. „Zvládneme to?“

Pořádně jsem se najedl, odpověděl Karz. Hodně jsem odpočíval a mám silnou vůli. Chci to zvládnout. Vtom se zásadně liším od létavců, kteří tudy létali dřív. Ano, povede se nám to. Ztichl a nabral do křídel vítr, který je hnal k západu. Nathan mezitím protřel oči a začal pociťovat vzrušení ze svého ,letu na drakovi'. Zhluboka se nadechl, jako by nikdy dřív pořádně nedýchal. Vzduch chutnal svěže a sladce.

A hluboko pod nimi stáli na přistávací plošině Maglore a Karpat a dívali se za nimi, jak odlétají. Věštec řekl svému pobočníkovi:

„Zabil jsem dvě mouchy jednou ranou. Zbavil jsem se Karze, se kterým byly stejně jenom problémy, a získal jsem okno do dalekého světa. Nathan je totiž telepat, a to velmi schopný. V bdělém stavu to přede mnou tajil, ale za nocí... ach, našel jsem si občas k jeho mysli klíč. Kdykoli nebude od této chvíle hlídat své myšlenky, můžu je znovu číst. Vždyť má v uchu můj znak, pouhých patnáct centimetrů od centra mozku!“ Vrhl pohled na Karpata. „Rozumíš?“

„Ne, pane,“ pokrčil omluvně rameny.

Maglore znechuceně zamručel, zamračil se a odvrátil pohled. „Na druhou stranu, možná mi bude občas scházet.“ A pro sebe dodal: A pořád nevím, s kým to mluvil ve snech. Jen to, že ty osoby nebyly z tohoto světa...

*    *    *

Noc byla dlouhá, ani tolik času však uprchlíkům nestačilo. Ve vzduchu je držela jen Karzova železná vůle. Nathan se v sedle kymácel jako zombie: chvíli byl vzhůru, pomalu začal poklimbávat, a v dalším okamžiku se zase s leknutím probral. Úsvit se jako ametystová vlna převalil přes okraj světa. Tajné hlídky v horách se po dlouhé noční službě protáhly, uklidnily a začaly scházet zpět na Sluneční stranu. Velký šedý Karzův stín s roztřepenými křídly se tak mohl snést níž a nabrat směr k úpatí hor nad Osadou. Přece jen neproletěli bez povšimnutí. Náhle za sebou zaslechli výstřel z pušky. S ozvěnou se snesl dolů na Sluneční stranu a letci věděli, že je čeká uvítání...

Nathan nepředpokládal, že se před úsvitem setká v horách s nějakými lidmi. Výstřel ho proto překvapil. Věděl, že několik takových zbraní existuje a že jsou všechny drženy Lidesciho Szganyi. Takže se jeho kmen vampýrské nadvládě nepoddal! Za to se Nathan celou dobu modlil. Udělalo to však čáru přes rozpočet jeho narychlo připravovaných plánů útěku.

„Viděli nás,“ upozornil Karze. „Doufal jsem, že se mi podaří přijít mezi ně za bílého světla a ukázat jim, že jsem obyčejný člověk. Teď si mě jistě spojí s létavcem, kterého spatřili klesat nad úpatím hor... tedy s tebou.“

To je tvoje starost, Nathane, odpověděl tiše Karz. Svou úlohu jsem splnil a nemůžu už toho udělat víc... 

Přistáli v kopcích několik kilometrů západně od Osady. Karz ohlodával borovicové větve plné smůly a Nathan zatím hledal křemeny. Rozdělal oheň pod sršním hnízdem v hlodašovém keři, a přestože dostal tři žihadla, podařilo se mu vytrhnout kus plástve. Vycucal med a vosk a kus dal Karzovi pro doplnění energie.

To mě donese až tam, kam mířím, řekl vděčně Karz.

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl Nathan, zoufalý Karzovým rozhodnutím. To, že vůbec přemýšlel o tak strašné sebevraždě dokazovalo, že je v něm ještě stále víc lidskosti než upírství. „Co kdybys letěl na západ, dál za území Wrathy v Karenině hnízdě? Sám jsi řekl, že jsi jiný než všichni ostatní létavci. Můžeš si někde na Hvězdné straně najít teplou jeskyni, celé dny pospávat a za stmívání a rozbřesků vyrážet za potravou.“

Jsem upír a mám objemné tělo, odpověděl prostě Karz. Šišky a med mi nestačí. 

Dole ze svahu zaslechli zvuk zlomené větvičky a polohlasem pronesený dotaz. Karz se zadíval měkkým pohedem svých obrovských očí na Nathana a řekl: Szganyové. I já jsem jím kdysi byl, ale už nejsem. Jsou to tví lidé a já bych měl letět svou cestou. 

Nathan pomalu přikývl. „Alespoň máš svou vlastní, lidskou vůli.“ Ustoupil a Karz se vznesl na jižní oblohu a zmizel v mracích. Na chvíli byl vidět jeho mlhavý obrys, potom zmizel navždy...

Nathan věděl, co se teď musí stát. Nechtěl spěchat své záhubě vstříc, ani před ní nechtěl prchat. Tak by se zdálo, že přiznává vinu, i když byl samozřejmě nevinný. Sedl si na kamenitou mez a čekal, až přijdou. Když uviděl hlavu muže šphajícího po svahu a uslyšel jeho těžký dech, vstal a zakřičel: „Ty tam na svahu, poslouchej mě! Nejsem Vampýr! Jmenuju se Nathan Kiklu! Jsem Nathan z Lidesciho Szganyů!“

„Ale, nepovídej?“ ozval se mladý hlas, zhrublý strachem a přerývaný námahou. „A přiletěl jsi sem na létavci z Hvězdné strany, že?“

Nathanovi bylo zima a cítil se naprosto vyčerpaný. Divil se, že ještě nezemřel podchlazením. Jediné, po čem toužil, bylo vyspat se. Opatrně zvedl ruce a řekl: „Nemám žádné zbraně. Jen se na mě podívej. Vypadám snad jako Vampýr nebo pobočník?“

Hlodašový keř se zavlnil a objevila se mužská hlava. Opatrně se rozhlédl kolem a pronikavě zahvízdal. Zvedl samostříl a zamířil přímo do Nathanova srdce. „Víš, jako co podle mě vypadáš?“ oddechoval těžce, „Jako oživlá mrtvola!“

Nathan už v sobě nenašel ani kousek vzdoru. Naposledy to zkusil: „Jsem Nathan. Nathan Kiklu. Obyčejný člověk.“

„Lžeš,“ vykřikl muž. „Viděl jsem tě s tím létavcem. Rozluč se s tímto světem, Nathane Kiklu.“

„Cože?“ ozval se za ním drsný hlas a šlachovité rameno odstrčilo muže stranou. „Říkal jsi Nathan Kiklu?“

Přes vzdálenost několika málo metrů na Nathana zírala známá tvář. Pomalu ho poznal a s pootevřenými ústy udělal krok dopředu. V rukou třímal zbraň z jiného světa, pušku lesknoucí se pečlivou péčí. Konečně promluvil: „Já jsem přece...!“

Drobný, šlachovitý a větrem ošlehaný muž byl Kirk Lisescu...

V posledním orlím hnízdě na Hvězdné straně se s leknutím probudil mladý vampýrský vládce. Ležel ve vlastním studeném potu. Zdál se mu velmi živý, zvláštní a zlověstný sen. I Vampýři byli kdysi lidmi, a proto mají sny jako lidé. Dokážou si díky nim vzpomenout na minulost a dávno zapomenutá místa. Obavy, které je trápily ještě předtím, než se stali Vampýry, tak znovu ožívaly a dovedly je opět potrápit.

Ve snu neviděl žádnou krev. Místo toho se probojovával šiky tisíců mrtvých. Sotva je porazil, okamžitě se mu svými bezkrevnými, tlejícími těly znovu stavěli do cesty. I když se jeho snaha zdála marná, přesto stále bojoval a snažil se dostat k Tomu, k Věci kterou chránili, k Velkému nepříteli z mládí, na kterého už téměř zapomněl.

Konečně stanul na hromadě rozpadajících se, páchnoucích zbytků lidských těl - které se i teď po něm sápaly, aby ho stáhly dolů. Hnízdo nepřítele nabylo pevných obrysů: byl jím tyčící se kužel rotujících, blikajících čísel. Uvnitř uviděl neskutečně smutnou tvář modrookého, světlovlasého muže. Nejspíš ho rozesmutnila obětavost vojska mrtvých, ale určitě i něco jiného. Zároveň totiž naprosto nepochopitelně litoval svého vampýrského nepřítele.

Nestor vycítil, že ho jeho nepřítel lituje. Smutné safírové oči se mu zpoza číselného víru zahleděly přímo do duše, nebo do toho, co mu ještě z duše zbylo. V té chvíli se s úlekem probudil...

Postavil se nahý a roztřesený k oknu za těžkými závěsy. Prázdnýma rudýma očima se zadíval k jihozápadu, jako by jeho pohled mohl vylétnout ven, přeletět kamenité pláně a hory a dostat se na Sluneční stranu. Závěsy však byly z těžké černé netopýří kožešiny. Nemohl jimi proniknout ani paprsek světla, natož aby jím prošel Nestorův pohled. Dovedl si však scenérii za oknem představit. Vrcholky předělového pohoří už jsou zlaté a za chvíli dopadnou sluneční paprsky i sem, na Wrathinu věž.

Wrathina věž. Tak vládkyně pojmenovala homí patra této pevnosti, na paměť jiného sídla na východě, ze kterého uprchlá. Vládkyně Wratha teď byla Nestorova na tak dlouho, jak jen to bude možné. Kdyby byl schopen lásky, snad by se do ní i zamiloval. To však bylo pryč, všechny pocity od něj odešly jako dávný sen. Jen...

Jen něco z toho snu jako by zůstalo a klepalo na jeho zraněnou duši. Vířící číselná stěna začala mizet. Přesto byla nějak... skutečná? Dlouho zapomenutá, a teď... zpátky?

Zpátky...

Myšlenka, že je jeho Velký nepřítel zpět, otřásla Nestorovým vampýrským masem. A co jeho ukradená láska? Je snad někde tam, spolu s ním? Stali se znovu milenci a jako kdysi dávno kují proti Nestorovi pikle?

„Co tě trápí? Jsi náměsíčný?“ Ozvalo se Wrathino rozespalé mumlání z jejich postele. Respektive z její postele, kam si ho zvala čím dál častěji, až si nepamatoval, kdy spal naposledy ve svém vlastním pokoji. „Jestli se chceš podívat ven, neboj se rozhrnout závěsy. Věděla bych, kdyby už slunce vyšlo. Ach, vlastně už vyšlo, jenže zatím praží jen na Sluneční stranu! Na Wrathinu věž ještě ne. Ne, cítila bych, jak se opírá do kamenné zdi.“

Podíval se, jak se beze studu rozvaluje, jen napůl zakrytá přikrývkou. Potom se na ni zadíval znovu a zadržel dech. Prohlížel si její mramorové ňadro, mírně povislé a s bradavkou otočenou vzhůru, ploché břicho, bledé, zakulacené boky, křivky stehen, lýtek, kotníku a jemného chodidla. V místech, kde jí stehno přecházelo v trup, přitahoval jeho pohled černý pahorek, napůl skrytý pod dekou. Znovu se nadechl. Jak je ta Wratha svůdná, jak nádherná!

„Nepotřebuju se dívat z okna,“ řekl jí Nestor a hlas se mu zachvěl touhou, stejně jako jeho otlačené mužství. Okamžitě podlehl jejímu sexuálnímu vábení, jako by ji nikdy předtím neměl. „Vím, co bych zaním viděl... a také vím, co mě čeká tady uvnitř.“ Pokoj byl naprosto temný. Byli však Vampýři, takže jim to nevadilo. Wratha vzhlédla a uviděla ho jako za bílého dne. Stejně tak si všimla, jak se na ní kochá pohledem svých rudých očí a přitom mu tvrdne a zvedá se penis.

„Tak pojď ke mně do postele a šoustej mě,“ řekla. „Nebo mě nech, ať ošoustám já tebe, dokud do mě nevystřelíš své sladké šťávy. Nebo bych z tebe mohla vysát jazykem všechen nektar. Ať už to chceš jakkoli, potom se můžeme dosyta vyspat. I když jsem unavená, stejně se mi nechce spát. Ne, když tě takhle vidím stát u okna.“ Vzápětí si pomyslela: Jsi tak mladý, silný, krásný a můj! A nevinný? Och, to jsi býval! Sice ne panic, ale skoro stejně tak dobrý. Svedla tě nějaká hloupá szganská nána, aniž by to s tebou pořádně uměla. Ach, ale Wratha věděla, jak na to! Stačil jediný dotek. Sám ses mi po něm vrhl do náruče. Potom jsem tě vedla jako malé dítě, které se učí chodit... aby ses nakonec naučil skákat! Když si však představím, že bys skákal s někým jiným... zabila bych ji, nebo nejdřív tebe, vás oba! To tě vyrušilo ze spánku? Znovu se ti o ni zdálo? O Miše? Až na nějakou Mišu mezi szganskými courami narazím - jakoukoliv Mišu... svrhnu ji z toho nejvyššího balkonu! 

Vrátil se do postele a okamžitě se ponořil do jejího masa, které se nad ním zavřelo stejně pevně jako poprvé. Takové to bylo s Wrathou: vždycky jako poprvé. Bylo to horké a ledové, cítil bolest i rozkoš, a když si myslel, že už ze sebe vydal všechno, vždycky přišlo pokračování. Nebyla to však láska a on i Wratha to věděli.

Než usnuli, nechal svou mysl vzlétnout nad kamenité pláně Hvězdné strany. Pražící slunce však mezitím vystoupalo výš nad hory a on je ucítil na své letící myšlence. Oslabilo ji a zahřálo ho až tady, v ložnici. Jestli tam ten číselný vír stále někde byl, chránil ho neproniknutelný štít zlatého ohně, který bude trvat celý den. Ale když slunce zapadne -

- nakonec vždycky nastane noc...

Tři kilometry od okraje lesa se nacházela oblast zvláštně tvarovaných skal, horkých pramenů a vulkanických děr. Tady pracoval Lardis Lidesci se skupinou spolehlivých mužů. Už hodnou chvíli se potili v tropickém vedru a štiplavém zápachu termálních plynů. Osada odtud byla vzdálená asi pět kilometrů na severovýchod a o kilometr blíž ležela v severních úpatích hor Ochranná skála. Tady les řídl a otevíral se v ošklivou přírodní paseku, tvořenou ze zrádné kouřící šedivé krusty, posypané popelem, sírou a jinými minerálními sedlinami. Lardis tady se svou skupinou budoval pasti na bojovníky.

Ráno už bylo ve své čtvrtině, když z lesů na severu vyšel Kirk Lisescu s dalšími třemi muži. Jeden z nich byl cizinec. Pozdravili starého Lardise. Zrovna dohlížel na umisťování poslední konstrukce ostrých kůlů nad smrtící sirnou jámou. Později budou zakryty hrubou sítí a suchými trsy hlodaše, namočenými v síře a tak připomínajících čerstvé keře. Celá past bude vypadat jako pevná půda. Na noc tady zůstane některý z mužů, jediná statečná duše v té široko daleko opuštěné krajině. V samém středu obrovské pasti zapálí malé, velmi nenápadné ohně. První založí hodinu po západu slunce, druhý až tento vyhasne, a třetí uprostřed noci, jestli do té doby předchozí ohně nesplní svůj účel. Z výšky to bude vypadat jako szganské tábořiště, kde nějaký blázen zapomněl uhasit večerní oheň. Každý létavec nebo válečník, který se snese na zem... velmi brzy pochopí, že to tábor není.

Konečně byl Lardis spokojen. Vzhlédl, přimhouřil oči, tázavě se na Kirka zamračil a došel k nim pečlivě označenou bezpečnou cestičkou. „Kirku!“ vykřikl. „Už jsi měl být na Skále a odpočívat! Vždyť by sis pořádný odpočinek zasloužil! Co tě tedy přivádí...?“ Otázku nedořekl, protože v té chvíli se zadíval na cizince z větší blízkosti.

„Říkal jsem si, že bys ho rád viděl,“ odpověděl Kirk s úsměvem. „Už je tomu... skoro tři roky.“

„Lardisi,“ usmál se Nathan unaveně. Sice cestou chvíli spali pod ochranou stromů, i tak se cítil úplně vyčerpaný. Měl zapadlé oči a bledý obličej. Žluté vlasy měl prokvetlé stříbrem a už nebyly krátce střižené, ale zastrčené za uši mu padaly až na límec. Stál zpříma a měl hlubší hlas. Přesto to však nemohla být mýlka. Ze všech Szganyů na Sluneční straně si nikdo Nathana nemohl splést s někým jiným. Přesto však...

Přesto však Lardis zůstal na chvíli bez hnutí stát a zamrkal, jako by ho někdo uhodil mezi oči. Zdálo se mu, jako by viděl hned dva muže, které by měl znát. Nebo jeho mysl jen zabloudila do minulosti? Ne, Nathan tehdy ještě nežil. Co by mohli mít společného Nathan a... Harry Pekelník?

Dvojí obrázek mu však ve chvilce zase splynul v jeden, Lardis zaostřil a překvapeně vykulil oči. Zmatek v hlavě ho opustil a v ten okamžik vydechl: „Nathan Kiklu!“ Klopýtl vpřed, popadl Nathana a přitáhl si ho na svou širokou hruď.

„Měj se na pozoru, Lardisi!“ varoval Kirk, i když jen napůl vážně. „Je to Nathan, to je pravda, ale přiletěl z Hvězdné strany - na hřbetě vampýrského létavce!“

„Cože?“ Starý Lidesci o krok ustoupil a podržel si Nathana od těla na délku paží. „Co žes to udělal?“

„To je na dlouhé vyprávění,“ pokýval hlavou Nathan.

„Dlouhé a šílené,“ souhlasil Kirk. „Vím to, protože jsem to už slyšel. Věřím mu, protože něco takového by si nikdo nevymyslel! Nathan totiž byl až tam, odkud pochází Wratha a její sebranka, a dostal se odtamtud nezměněný!“

„Nezměněný?“ Lardis zvážněl. S přimhouřenýma očima se tázavě zadíval na Kirka.

„Ale ano, přezkoušel jsem ho,“ potvrdil šlachovitý lovec. „Stříbro, česnek, všechno. Nejpřísnější zkouškou však je slunce a podívej, stojí tady, zalitý paprsky! Je sice ještě bledší než obvykle, ale přesto je to jeden z nás!“

Lardise zaplavila vlna vzpomínek na události před třemi roky. „Nathane! Hledali jsme tě, ale nenašli. Takže ses nedozvěděl o své matce, Miše, a –„

„Už to všechno vím,“ přerušil ho se smíchem Nathan. Náhle ho však smích přešel. „Tolik promarněného času, zatímco jsem tady mohl být s vámi... s nimi.“

Lardisovy oči se naplnily slzami a na chvíli přišel o hlas. Potom zachraptěl: „Ale teď jsi zpět a můžeš všechen ten ztracený čas dohnat. Chlape, že jsi mi ale nadělal starostí!“

„Cože?“ Sevřel se hlas tentokrát Nathanovi. „Proč to říkáš? Jak jsi se mnou mohl mít starosti, když jsem byl pryč?“

„Ale ano. A nechal jsi za sebou jedno zlomené srdce! Dal jsem jí rok a potom jsem navrhl, aby se vdala. Počkej chvíli! - a nedívej se na mě takhle! - protože i ona mi pěkně ostře řekla, co si mám se svými návrhy udělat. A tak se stará jen o svého otce. Bratr Nicolae už je přes rok mrtvý. Ach ano, je jedním z mnoha, ale pořád ještě zbylo dost těch, kteří si tě pamatují a přivítají tě zpět mezi námi. Stejně jako tvá matka. Že je to ale statečná žena, ta Nana. Nikdy nepřestala doufat. Věděla, že se jednoho dne vrátíš! Dokonce i teď pořád mluví jen o tobě... a...“ Odmlčel se a radost jako by z něj vyprchala.

Nathan porozumněl a potřásl hlavou. „Našel jsem Nestorovu stopu, ale zase ji ztratil u řeky. Myslím, že se utopil.“

Na chvíli oba ztichli, až Lardis řekl: „Už jsme s prací hotovi. Můžeme si promluvit cestou k Ochranné skále. Potom, odpoledne, budu zase pokračovat v práci, zatímco ty... navážeš staré známosti?“ Na tváři se mu zase usadil jeho typický široký úsměv.

Mezitím se kolem nich shromáždili ostatní Lardisovi muži. Nathan jich několik znal z dřívějška. Se všemi si stiskl po szganském způsobu předloktí, byl však příliš dojatý, než aby s nimi mluvil. Slova se opět ujal Lardis.

„Teď se rozejděte do lesa na lov, chlapi,“ řekl jim. „Pro maso k večeři a také do ohňů.“

„Do ohně?“ podíval se na něj Kirk Lisescu nechápavě.

Lardis přikývl. „Tohle místo je past, která má vypadat jako tábor. Když hodíme několik kusů masa do ohně, bude jako tábor i vonět! Jestli se tudy budou potloukat nějací Vampýři nebo jim podobní, budou hned vědět, že je tady nějaké jídlo. A tam, kde je jídlo, tam bývají také... tam bývá také jejich jídlo. Okamžitě zaútočí, aniž by se příliš rozhlíželi.“

Muži se začali rozcházet do lesa a Lardis za nimi ještě zavolal: „Hned jak budete hotovi, běžte do Skály a na chvíli si zdřímněte. Vrátíme se k práci odpoledne.“ Otočil se k muži, který stál opodál: „Ty ses, Janosi Ryccasi nabídl, že tu zůstaneš a dohlédneš na pasti. Nebudu ti ani přát hodně štěstí. Jsem si jistý, že si spolu ještě večer nebo nejpozději ráno připijeme.“ A poplácal ho po rameni. Nakonec se obrátil k Nathanovi, Kirkovi a druhému muži z hlídky: „Dobrá, tak pojďme. Slunečního svitu není nikdy dost a je tak vzácný, že je škoda jen tak na něm postávat...“

Nathan mu vyprávěl celý svůj příběh, zamlčel jen ty části, ve kterých putoval většinou pod zemí u Velké temné řeky. Dlužil Thyrům za všechno a nechtěl se jim odvděčit zradou. Lardis se každopádně nevyptával. Nathan prostě jen popsal nezáživný pochod pouští.

Zatímco mluvil, cítil na sobě čas od času Lardisův pohled, přemítavý a plný dohadů. Ale o čem? Říkal si, že by mu jistě snadno přečetl myšlenky... neudělal to však. Od Thyrů se naučil, že myšlenky jsou soukromou záležitostí každého člověka.

Lardis opravdu přemítal nad zvláštními věcmi: o Naně, muži zvaném Harry Pekelník z jiného světa a o Nathanovi a jeho zrození. Opravdu byl syn Hzaka Kiklua? To určitě. Měl si toho všimnout už dávno! Čí tedy byl syn, když ne Hzakův? Nathan byl odjakživa zvláštní. Jak moc ale zvláštní? Žil s Vampýry a dokázal se vrátit...

Potom ucítil pro změnu Nathanovy oči upřené na něj a všechny podobné úvahy zaplašil. Byly to stejně jen domněnky. Pravdu ví jen Nana. Lardis si sice vzpomněl ještě najiné věci, musí je však alespoň na chvíli pustit z hlavy.

Mnohem důležitější bylo Nathanovo varování před blížící se bratrovražednou válkou: zpráva, že se Vampýři z Turgosheimu chystají proti Wrathe a jejím nohslehům na Hvězdné straně a že hodlají vyrazit do boje už za čtyři měsíce. Ať už to dopadne jakkoliv, stíny nad Sluneční stranou se stáhnou ještě víc a konečné podrobení všech Szganyů bude jistě brzy následovat. Vampýři budou mít strašné ztráty a doplnit síly mohou jen na Sluneční straně.

Skupina si vykračovala po lesní pěšině a Lardis na chvíli zmlkl a hlavou se mu honily temné myšlenky. Konečně promluvil: „Něco takového dovolíme, jen pokud se z nás stanou slaboši,“ zabručel. „Pak bychom si to zasloužili. Jenže my nejsme slabí, chlapče, do toho máme daleko. Připravíme se na všechno a budeme ozbrojení. A teď ti řeknu, jaké to tady bylo, zatímco jsi byl pryč... Vampýři ještě na Osadu několikrát zaútočili, nikdy už ne s takovým úspěchem a vždycky za to zaplatili. Překvapuje tě, že pořád žijeme a bojujeme? Nemělo by. Wrathiných lotrů je sice hrstka, to ano, ale hrstka je pořád jen hrstka. Pamatuju se na doby, když jsem byl tvého věku. Vampýrů byly spousty! I tehdy jsme bojovali, a vždycky budeme! A nikdy nezapomeň na naše dva spojence: předělové pohoří a zlaté slunce.

Vždycky sice budou mezi nás vylétat na lov, ale už to dost dlouho neudělali. Naposledy Miša přišla o svého druhého bratra, Nicolaa. Na straně Vampýrů však měli mnohem citelnější ztráty! Máme zbraně, Nathane, rozum a svou lidskost! Oni mají jen svou touhu po krvi a nenávist ke všemu živému. Když přišli poprvé, té noci, kdy odvlekli Nestora a mého syna Jasona, to je ještě vedla Wratha. Teď už je to jen neorganizovaná divoká chátra! Rozdělili se a každý bojuje jen za sebe. Nemají žádného vůdce, ale handrkují se mezi sebou jako za starých časů a se stejným výsledkem: vampýrská anarchie a zmatek. Proslýchá se, že se zase chtějí dát dohromady, ale nemáme žádné důkazy.

Pamatuješ si Vratzu Wranova a tu noc, kdy jsme ho upálili? Jsem si jistý, že si to pamatuješ až moc dobře. Vždyť jak bys mohl zapomenout ty hrozné řeči, které vedl, zatímco sis myslel, že Mišu unesl Noma Canison? Prozradil nám, že se Wratha chystala vybudovat obrovskou armádu a porazit zbytek Vampýrů z Turgosheimu, kteří ji přiletí potrestat. Dokonce zvažovala sama na Turgosheim zaútočit. Všechno ale bylo jinak.

Jako jednotliví vládci - a jedna ,vládkyně', málem bych zapomněl - jsou slabí. Nálety organizuje většinou jen jeden vládce, se dvěmi, třemi pobočníky, nanejvýš třemi létavci a nějakým tím válečníkem. Každý Vampýr se obklopuje jen hrstkou pobočníků, protože mají panický strach ze zrady. To všechno pracuje v náš prospěch.

Jak už jsem řekl, několikrát na nás ještě zaútočili a tvrdě za to zaplatili! Pamatuješ se na pušky, krabice stříbrných nábojů a černý prášek, který našim zbraním dodává vražednou sílu? Před osmnácti měsíci jsme je při odrážení posledního útoku vyčerpali. Ale stal se zázrak! Poslal jsem několik mužů přes hory, do Obyvatelovy zbrojnice. Celá zahrada se zatím rozpadla v trosky, našli však malý domek přilepený na horské stěně. A tam byla pod vrstvami kůží a prachu celá krabice nábojů! Možná byla v době bitvy o zahradu někomu vydána a ten ji v boji nikdy nepoužil. Objev však byl důležitý ze dvou důvodů.

Za prvé jsme získali sto šedesát nábojů pro zastrašení Vampýrů a pobočníků. Za druhé: Když jsem poprvé uviděl Obyvatelovy zbraně v boji, věděl jsem, že je musíme získat. Proto jsem taky celá léta nutil starého Dimiho Petreska, aby se ten černý prášek pokusil vyrobit. Mohl jsem mu tak dát ještě trochu prášku jako vzor. Nakonec se mu to podařilo!

Tedy skoro. Dimiho látka není tak dobrá a nevyrobíš z ní funkční náboj, dělá však příšerný rámus! Pamatuješ si na ty obrovské samostříly na hradbách Osady? Pořád je máme. A také používáme rachejtle a těch máme požehnaně! Že jsou nebezpečné? Jednoho to sice oslepilo a jinému utrhlo ruku, ale když víš, jak na ně, udělají dobrou službu! A jestlipak jsme při posledním náletu Gorviho Křiváka pěkně nevytrestali? Buď si jistý, že ano! Jen počkej a uvidíš, Nathane. Sám to všechno uvidíš!

Hodně jsme se toho naučili, hochu, a mnohem rychleji než kdy dřív. Víš, co to je létavec? Nejspíš ano, když jsi na jednom takovém přiletěl až z Turgosheimu. Víš však, co se stane s létavcem v jámě? Ne? Tak já ti to povím. Létavec v jámě je už předem mrtvý. Zkus nějakého hodit do díry, a uvidíš, jak je nepoužitelný. Neumí vzlétnout, dokud ho někdo nevytáhne. Proto jsme na strategických místech kolem Osady vyhloubili příkopy a na dno zapíchali kůly, aby se na ně svými odpornými břichy nabodli. Nějakou dobu to fungovalo, než Vampýři pochopili, o co jde. Od té doby nechávali létavce přistávat na střechách domů a vzlétávat z jejich trosek. Proto jsme postavili falešné domy, pod kterými jsou vykopány jámy! A v nich sudy Petreskova prachu, jen vyletět do povětří! Naučili jsme se, jak jim upálit ty odporné, červovité přistávací končetiny a pak je celé podpálit rovnou v díře!“ Lardis si olízl rty. Líčením těchto krutých obranných praktik se mu ulevilo.

„Válečníci jsou samozřejmě ze všeho nejhorší,“ pokračoval po chvíli. „Ale ani oni nejsou nezranitelní. Kdysi jsme před nimi prchali, ale dnes už ne. Když se ti podaří strčit mu do plynového měchýře nějakou výbušninu, máš napůl vyhráno. Ještě lepší je nechat mu na těle vybuchnout česnekový olej! Válečníci totiž zpracovávají plyn v těle jako pohon k létání, a když přistanou, vcucnou plyn znovu do těla a měchýře se vypustí. Takže když nacpeš válečníkovi do měchýře česnek, zrovna když dosedá na zem - je odrovnaný, dokonale otrávený! No, chvíli sice vyvádějí a trochu řvou, nakonec ale stejně ztichnou...“ Škodolibě pokýval hlavou.

„Co se samotných vampýrských pánů týče, nejlepší je vsadit na stříbrnou střelu. Když ho trefíš do oka, je vyřízený. Dostali jsme tak bez problémů hned několik pobočníků. Vládce je ale něco jiného. Jsou ďábelsky vychytralí a ještě jsme žádného nesejmuli. To ten jejich šestý smysl. Jako by dokázali vycítit nebezpečí. Vždycky nejdřív vyšlou své oddíly, aby pro ně vyčistily cestu a nezřídka při tom umřeli. Vampýři dovedou vypustit mlhu a rovnou se v ní ztratit...“ Lardis se odmlčel, aby nabral dech, a podotkl: „No, to jsem se ale nějak rozpovídal, co? Chtěl jsem, abys pochopil tohle: nikdy jsme se nevzdali a nikdy se nevzdáme.“

Lardis na něj pohlédl, zavrtěl svou střapatou hlavou a odvrátil zrak. „Jak by mohli? Pokud vím, je to takové jen u nás. Co jsi čekal? Na jak velkém území máme podle tebe bojovat?“

„A co lidé ve Dvou Brodech, Tirenském Srázu, Mirlu a v jiných kmenech?“ Nathanovo nadšení pomalu opadalo.

Lardis pokrčil rameny. „Měl bych jim dát střelný prach, aby ho jednou odevzdali Vampýrům? Jak dlouho by trvalo, než by ho začaly vyrábět Vampýry pokořené kmeny? Nebo se ptáš, proč jsem nesjednotil všechny kmeny Szganyů? Povím ti to. Už jsem tím jednou prošel a vím, že čím menší je kmen, tím mu můžeš víc věřit. Ochranná skála zase tak velká není. Uvnitř se tak tak ukryjí moji vlastní lidé. A jen oni o ní také vědí! Chlapče, proč myslíš, že jsem postavil Osadu v místě, kde právě chátrá? Protože je od Skály blízko, proto! Nikdy jsem tomu štěstí, že jsou Vampýři pryč, úplně nevěřil, a dobře jsem udělal! Věděl jsem, že jestliže je nějaká cesta zpět, Vampýři si ji najdou. Víš, jak pevně dokáže přilnout lišejník ke skále. To není nic proti tomu, jak oni lpí na své odporné, zvrácené existenci!“

„A co Kočovníci, kteří tudy projíždějí?“ Nathanův hlas byl najednou tichý. „Ještě pořád jim nabízíš pohostinství?“

„Když přijdou za bílého dne a já je znám, nu, ano. Ale večer nebo v noci... děláš si ze mě blázny, Nathane? Přemýšlej trochu! Hodně se změnilo. Pustil by sis snad do tábora malomocného? Samozřejmě že ne. Upírství je ještě mnohem nakažlivější!“

Nathan přikývl. „Máš samozřejmě pravdu...“ Na chvíli se odmlčel a pokračoval: „A co ostatní vesnice? Jak se jim vede?“

„Špatně!“ Odpověděl bez váhání Lardis. „Karl Zestos vede to, co zbylo ze Dvou Brodů. Je z nich malá skupina Kočovníků, rozprášená všemi těmi nálety. Karl ale není žádný hlupák. Učí se, stejně jako jsem se kdysi poučil já. Na východě si taky našli jeskyně. Nedají se sice tak dobře bránit jako Skála, ale už na tom pracují.“

Nathan pokýval hlavou. „Když jsem tehdy Dvěma Brody procházel, nabídl mi, že mezi nimi můžu zůstat. Byl mi sympatický, ale hledal jsem Nestora. Co Mirlu?“

„Rozprášené!“ zvolal Lardis. „Srovnané se zemí. Pryč! Čtyři, pět nocí po náletu na Osadu napadli pro změnu Mirlu. Čekali jsme, že se sem vrátí, alespoň aby pomstili Vratzu. Místo toho zaútočili na Mirlu. Bratři Wran a Spiro. Musejí být úplní blázni!“ (To tedy jsou, pomyslel si Nathan.) „Nejdřív poslali válečníka, aby celé město zničil, a sami čekali na prchající lidi. A že jich ti parchanti nechytili málo... Zbytek se dal taky na kočování. Usedle žijeme jen my a lidé z Tirenského Srázu. A staráme se sami o sebe.“

Nathan skrz stromy zahlédl úpatí hor a tyčící se Skálu. Ráno ještě nebylo ani ve své třetině, a on už je doma! I když ne úplně doma, alespoň je mezi svými! Cítil, jak mu poskočilo srdce. Matka je naživu a vede se jí dobře... a Miša! Najednou z něho veškerá únava spadla a cítil, že by už zbytek cesty klidně doběhl. Lardis jeho radost vycítil.

„Nemůžu tě pustit dopředu, hochu,“ řekl. „Jsou tam tací, kteří si tě pamatují, ale také mnoho těch, kteří tě neznají. Lidé dnes nejsou zrovna důvěřiví. Začneš vykládat, jak jsi přiletěl na vampýři stvůře...“ Zakroutil hlavou. „A stejně jako ty se těším, až uvidím výraz tvé matky.“ Vrhl na Nathana pohled a zasmál se. „A to nemluvím o Miše!“

Nathan ho chytil za paži. „Je... je...?“

„Je krásná!“ Umlčel ho Lardis. „Zeptej se jakéhokoliv mladého, svobodného muže, a on ti řekne totéž: Miša Zanestiová je překrásná.“

Nathan protáhl obličej. „Mladí muži? Takže, má... chodí...?“

„Vydrž chvíli!“ Vykřikl Lardis. „Co to má znamenat? Chceš začít znovu koktat? A proč se ptáš mne? Jsem starý a tohle už pro mě není - skoro. Stejně se za hodinku budeš moct zeptat přímo jí.“

Hodina! Nathanovi to znělo jako věčnost.

Tak dlouhá však nebyla...

Blížili se ke Skále prašnými stezkami mezi kopečky předhůří a Lardisovi muži začali opatrně našlapovat. „Jsou tu všude jámy,“ oznámil Lardis. „Vidíš je?“

„Když jsi mě na ně upozornil, tak ano,“ odpověděl Nathan. „Člověk by musel být blázen, aby do nich spadl.“

Lardis pokrčil rameny. „I tak na ně někdy lidé zapomenou a čas od času se stane nehoda. Létavci a jim podobní však nejsou tak chytří jako lidé -“ Vzpomněl si na Nathanovo vyprávění o Karzovi Biterim a dodal: „- alespoň většinou. A v noci stejně používají spíš čich než zrak.“

Vystoupali blíž ke Skále. Tyčila se před nimi z lesnaté krajiny, holá a zakulacenájako zub rostoucí z dásně. „Takže teď žijete uvnitř?“ Nathan byl v jeskyni jednou jako dítě a nedovedl si představit, že by tam měl bydlet.

„Schováváme se tady,“ odpověděl Lardis, „ale ještě pořád žijeme v Osadě - nechci se jí vzdát! Není to daleko. Sem chodíme vždycky na noc. Že si Vampýři chrání svá území? Cha, nemají o ní ani ponětí!“

„Když žijete ve městě, proč teď jdeme sem?“

,.Protože zrovna teď tady pracujeme a ruku k dílu musí přiložit každý. Hloubíme nové jeskyně a ty vnější podminováváme Dimiho prachem. To je další ze způsobů, jak zabít válečníka: rozmačkat ho na placku pod několika stovkami tun balvanů!“

„A to nezaváli i vás?“

„Prorazili jsme tunely skrz celou skálu. Některé ústí na opačném konci hory. Je to teď hotové bludiště. Takže je nám Skála útočištěm, nouzovým domovem, smrtící zbraní a únikovou cestou. Vampýři na ni ještě nepřišli a s trochou štěstí ani nepřijdou. Jestli ano...“ Lardis odevzdaně pokrčil rameny: „Zaplatí za to stejně jako my.“

Z hlavního vchodu se táhl řetěz lidí, kteří si podávali těžké kožené kbelíky naplněné zeminou a kamením. Na konci převrátili obsah ze srázu. Všichni byli špinaví a zpocení, takže vypadali jeden jako druhý. Většinou vrhli na Lardise a jeho muže krátký pohled, přikývli na pozdrav a pokračovali v práci. Náhle nějaká žena pustila svůj kbelík a veškerá práce se zastavila.

Potom... bylo to, jako když přiletí větrná smršť. Nana se vrhla na Nathana, jako by ho chtěla porazit. Pevněji objal, zvedl a líbal na umazanou tvář jako milenec. Jeho matka! Živá a zdravá! Nakonec od sebe odstoupili a Nathan Nanu vpíjel očima, její auru a vůni. Pomyslel si: Jak je... malá! 

„Jsi tak... vysoký!“ řekla Nana. Měla v očích slzy, před lidmi by ale nikdy neplakala.

Lardis je oba objal. „Zaveď ho na své místo ve Skále,“ řekl Naně. „Ať může pokračovat práce. Nikdo ti nebude zazlívat, že teď odejdeš.“ I on měl chraplavý hlas.

Nepustili se z objetí a chtěli vejít do jeskyně, když z řady lidí vystoupil mohutný muž a zastoupil jim cestu. Byl to Varna Zanesti, otec Miši. Podal si s Nathanem ruku, přikývl a řekl: „Jak rád tě zase vidím. Mám tedy nakonec syna, nebo ne?“ Varna byl přímočarý jako vždycky.

Nathan ho nejdřív nepochopil, a tak mu Varna připomenul:

„Pamatuješ se přece na ten rozhovor, co jsme tehdy ráno vedli v Osadě?“

Nathanovi se konečně rozbřesklo, vydechl a řekl: „Jsem poctěn.“

„Hm!“ Zabručel Varna. „To bys měl být! Dobrá, postarám se o to - a hned teď!“ A zasmál se.

„Kde je?“ zeptal se Nathan.

„Učí v lese děti, sbírá ořechy a podobně. Bude ti poledne vyhovovat?“

„Ehm?“

„Jako čas svatby, co jiného!“

Nathan se podíval na Nanu a ta přikývla. „Ano, kdykoliv to bude vyhovovat tobě,“ odpověděl Varnovi.

„V tom případě jsme domluveni. Teď běž a užij si svých posledních hodin svobody.“

Naně patřila prostorná jeskyně v blízkosti hlavního vchodu. Proraženými otvory sem pronikaly sluneční paprsky a v místnosti se vznášel prach, zářící jako kousky zlata. Nathana posadila na postel, vyhloubenou ve skále. Měla na starosti dvě staré ženy a teď jim připravovala jídlo a přes rameno se Nathana vyptávala. Po chvíli přestal odpovídat a Nana viděla, že se natáhl na posteli a usnul.

Dala stařenkám jídlo a posadila se k němu na postel. Hladila mu vrásky na čele, z očí jí kanuly dlouho zadržované slzy a milovala ho vší tou láskou, kterou mu po léta nemohla dát...

Nathanovi se zdálo o Maglorovi. Od svého útěku z Runového hradu mu byl stále jakoby nablízku. Ve vnitřním zraku měl slabě vyražený obraz svého bývalého vampýrského vládce.

Viděl Maglora, jak sedí v temném pokoji svého hradu, sám, a na prastarých, zlovolných rtech mu hraje úsměv. Oči měl napůl zavřené a pavoukovité ruce položené na svém znaku - zlaté, překroucené smyčce. Nathanovi se zdálo o Věštci a věděl, že i on sní o Nathanovi.

Vyvolal v mysli číselný vir a vytlačil odtamtud Maglorův obraz. Ještě zahlédl, jak se jeho úsměv změnil ve vyčítavé zamračeni... a upadl do hlubokého spánku.

Snil o svých známých vlcích. Ucítili jeho číselný vír a zneklidnili ve svých jeskynních brlozích. Viděl, jak v šeru zamrkaly jejich žluté oči, cítil teplo jejich těl a zatuchlý pach. Byli ale unavení, a nechal je radši spát. Stačilo, že je upozornil na svůj návrat...

Nathanova bloumající mysl narazila na mrtvé mysli Velké většiny ze Sluneční strany. Okamžitě ho poznaly a stáhly se. Jejich vytrácející se šepot byl jako vždycky nejasný a záhadný:

„Je tady ten Nathan!“

„Ale Thyrové se za něj přimlouvají. Tvrdí, že nikomu neublíží, koná jen dobro.“

„Takový býval jeho otec taky. A jak to dopadlo..?“

„Mohli bychom mu toho hodně říct.“

„To nesmíme!“

Vtom zazněl velmi slabý hlas, „Já, Jasef Karis, bych mu toho mohl vyprávět nejvíc.“ 

„Aby se tě všichni mrtví už navždy stranili?“ ptaly se vyděšeně ostatní hlasy.

„Jste bezcitní, krutí,“ odpověděl jim ten slabý hlas.

„Rozhodně nejsme tak bezcitní a krutí jako ten vampýrský nekromant, jeho bratr!“

„Je to Vampýr. Nemají spolu nic společného.“

„Může snad žít Nathan věčně? A co z něj bude po smrti? Zůstane už mrtvý?“

Nakonec Jasef Karis neochotně zašeptal: „Možná máte pravdu.“ Hlasy pomalu utichly a plaší mrtví ve svých hrobech a jiných místech odpočinku zmlkli...

Pak Nathan zaslechl Eygora Smrtookého, kožnatou, slepou srostlinu v jámě Šíleného hradu. Eygor nemluvil o Nathanovi, ale přímo s ním.

„Smrtící pohled, Nathane. Můžeš ho mít!“ neslo se zastřené bublání jeho mysli přes všechny ty kilometry. „Podívej se, co mi synové provedli!“

Nathan znovu stál v odpadní jámě, u nohou té mrtvé věci. Vzhlédl jí do tváře, ve které se náhle s prasknutím otevřely oči! Byly to dvě slepé, bílé bulvy, velké jako labutí vejce, bílé jako naleštěný mramor. Po rozpadajících se tvářích stékaly hořké slzy!

„Jen se podívej, jak trpím,“ řekl Eygor, „protože mám bílé, slepé oči. Kdysi však bylo to pravé zalité krví! Podívej se!“ Pravé oko zkameněliny se okamžitě naplnilo krvi. „Zatímco levé bylo plné hnisu!“ Druhé oko skutečně zežloutlo a nateklo jako obrovský bolák. Nathan si uvědomil, že kdyby bolák praskl a vystříkl na něj svůj jed, byl by nakažený - dědic Eygorových očí!

S výkřikem se probudil..!

Oči byly pryč. Zmizely jak původní slepé, bíle se lesknoucí bulvy (že by to bylo to bílé oko, které Thikkoul viděl v Nathanových hvězdách?), a stejně tak bylo pryč krvavé a žluté oko! Uvítaly ho ze spánku jen starostlivé matčiny oči. Neviděl v nich nic jiného než lásku a znepokojení.

Nathan totiž vypadal více než kdy dříve jako Harry Keogh a z jeho mumlání pochopila, že ve spánku mluví s... lidmi, nebo jim alespoň naslouchal. Hlavně jí ale dělalo starosti, kdo ti lidé byli. Tedy spíš to, že už nebyli...

Ano, byl jako jeho otec nekroskop. Mohlo to být požehnáním -

- nebo prokletím.

Nathan a Miša byli oddáni v ,poledne', ve chvíli, kdy slunce nad vzdálenou pouští vystoupalo do nejvyššího bodu. Byl to prostý obřad. Vedl ho Lardis a zúčastnili se ho všichni lidé, kteří v té době na Skále pracovali - necelých sto čtyřicet. Sice byly špatné časy, Lardis se však snažil o co nejlepší oslavu. Podávalo se víno a chléb a na rožni se otáčelo prase.

Zavolal k sobě mladý pár a oba jejich rodiče. Miša byla v bílém. Nathan měl na sobě svůj čistě vypraný thyrský oděv, který byl na szganské poměry opravdu přepychový. Nana si stoupla naproti Miše, Varna upřel pohled do Nathanových očí a Lardis vyřkl tradiční slova:

„Varno Zanesti, co nám můžeš říci o této dívce, tvé dceři Miše?“

„Že je nevinná, nedotčená mužem ani netvorem,“ zabručel Varna. „A také to, že je poslušná a hodná. Příliš dobrá pro tohohle chlapa!“

Nathan podle tradice ustoupil o krok a sklonil hlavu.

„Nano Kikluová,“ obrátil se k ní Lardis, „co nám k tomu řekneš ty?“

„Pro mého syna není dobrá jen tak nějaká,“ zvedla bradu Nana a zamračila se na Mišu. „Jen doufám, že jejich děti budou víc po něm!“

Ale ne po jejich dědečkovi!

Lardis se obrátil k mladé dvojici. „Takže se milujete?“

Oba odpověděli ano.

„Od tého chvíle se tedy můžete milovat jak v srdcích, tak těly. Stali jste se mužem a ženou!“

Políbili se a lidé se roztleskali. Všichni připili mladému páru vínem. Začala hrát hudba a ti mladší, kteří nebyli příliš unavení, se roztancovali. Nathan a Miša se však při první vhodné příležitosti vytratili...

V keřích pod jihozápadní stěnou Skály na ně čekal jejich smyk. Miša Nathana požádala, aby se otočil - „Koneckonců, tři roky je dlouhá doba!“ - a převlékla se do kočovnického oblečení. Úhledně poskládala šaty a také se otočila, aby se mohl převléknout i Nathan. Tak se Szganyové obvykle chovali. Potom odtáhli svůj smyk do lesa. Prošli kolem Skály po staré stezce k jihovýchodu. V půli cesty do Osady však zabočili do hlubokých lesů a našli mýtinu, topící se v kapradí.

Tam Nathan upevnil naolejovanou kůži, podepřenou spadlým stromem a několika větvemi. Miša zatím prostřela na zem přikrývky. Zůstali stát a se smíšenými pocity prohlíželi své dílo. Nathanovi se v hlavě všechno slilo v jediný vír. Pořád nemohl uvěřit, že se mu podařilo uprchnout z Turgosheimu, a přesto tady teď stál, ženatý s Mišou, a před sebou měl jejich první manželskou postel. Připadalo mu, že se vůbec nezměnil, jako by ani nebyl pryč.

„Tak to je náš domov na půl dne,“ řekl konečně.

„A na část noci,“ odpověděla. „Nechci jít zpět, alespoň dokud nevyjdou hvězdy. Dnešní noci se nehodlám krčit a třást se před nimi strachem.“

Nathan se smutně zadíval na jejich prostý přístřešek a povzdychl si: „Nevypadáte moc jako malý domek, co?“

Usmála se tak, jak se smála vždycky jenom s ním, smíchem, který si dobře pamatoval a miloval. Mísila se v něm nevinnost s drzostí. „Lidé už žili a milovali se v horších příbytcích, než je tento, Nathane. Stejně si náš ,malý domek' budeš pamatovat až do konce svých dní. O to se sama postarám.“

Potom...

Potom dělali to, co dělávají všichni ostatní milenci. Hodinu, dvě, potom tři se vzrušovali, dobývali a vyčerpávali navzájem. Miša byla vlastně nevinná a oba tomu byli rádi. A Nathan... jestliže Miša něco tušila, nic neřekla. Stejně se předtím snažil ,nepoznat' toho příliš moc. Ode dneška se budou učit společně, i když bude Nathan někdy muset trochu předstírat. Nechtěl jí lhát, ale zároveň ji nechtěl zklamat.

A opravdu ji v ničem nezklamal...

Převedeno na časové jednotky světa Nathanova otce, milenci zůstali ve svém hnízdečku lásky celý den. A zůstanou ještě další den, než se na jejich zem snese soumrak. Jako všechna mladá zvířata, i oni se milovali a spali do vyčerpání. Čas od času se posilnili chlebem a sýrem ze zásobárny ve smyku.

Byli od sebe odloučeni tři roky a teď si každou vteřinou vynahrazovali hodinu předchozí samoty. Všechny starosti dřívějších prázdných let šly rázem stranou. Znovu jeden druhého poznali, ale tentokrát už se znali mnohem lépe, stejně jako lépe drží opravená zeď. Navzájem si vyhladili těch pár vrásek a nakonec měli tváře stejné jako dřív. Nathanovi předtím připadalo, že má Miša chlapeckou postavu. Teď se ukázalo, že má dokonalé ženské tvary. Ona kdysi přirovnávala barvu jeho vlasů ke sluneční záři. Teď byly jako mlhavý rozbřesk, prokvetlý stříbrnými paprsky.

Nakonec svou lesní komnatu opustili a vydali se do Osady, která v Nathanovi vyvolávala mnoho starých vzpomínek. Pracovalo tam několik lidí. Nathan poznal několik přátel a uviděl spoustu nových tváří. Než tam došli, prošli se po lesní pěšině, kterou znali z dětství, a vykoupali se ve starém známém ohybu řeky, plném oblázků. Tam se do sebe zamilovali ještě víc než kdy předtím. V Osadě se najedli s přáteli a Nathan chvíli postál před bývalým domovem u západní stěny hradeb. Byl sice opravený, přesto vypadal zoufale prázdný. Alespoň pod ním nebyla past na létavce. Možná, že tu jednou bude Nana zase bydlet. Ale doopravdy bydlet, jako za lepších časů.

Vrátili se na svou mýtinu, když se Nathan náhle ve stínu stromů roztřásl a napjatě se zaposlouchal do zvuků lesa. Bylo slyšet jen vrkání hrdliček. Miša se na něj zvědavě zadívala, „Co se děje?“

Zamračil se a dotkl se zlatého znaku v uchu. Potom pokrčil rameny a zahanbeně se usmál. „Jen duchové vzpomínek.“ Nebo spíš pocit, ze ho někdo poslouchá, pozoruje a vyčkává. Instinktivně uzamkl svou mysl a vyvolal číselný vír. To neměl dělat. Nemohl však tušit, že zatímco si tak drží od těla jisté temné síly, jiné přitahuje stejně spolehlivě, jako pole zralé kukuřice vábí vrány.

Podivný pocit ho však opustil, ještě než došli do svého hnízdečka lásky...

Na Sluneční stranu se snesl soumrak a na tmavnoucí oblohu vyšly hvězdy. Milenci si usnuli v náručí, pevně k sobě přitisknuti, jako by spolu splynuli. V Osadě se rozhořely ohně, návnada pro vládce z Hvězdné strany. Poslední vampýrský nálet se však udal před dlouhou dobou a nebyl důvod, proč by měl nějaký netvor lovit zrovna dnes. Určitě by neletěl sem, k jejich skrytému místu. V Nathanově mysli se otáčel číselný vír, který v sobě skrýval klíče ke všem tajemstvím vesmíru. Vír ho chránil –

- a zároveň ho zrazoval.

Vysoko v horách stály dvě postavy. Zlato na vrcholcích se mezitím změnilo v šeď a vampýrský vládce s pobočníkem zírali na Sluneční stranu. První žnoucíma rudýma očima, druhý vlčím žlutým pohledem. Pobočníkem byl Zahar, kdysi Sosákův otrok, a jeho pán byl Nestor z Vampýrů. Byl dovedným nekromantem a jeho moc rostla tak rychle, že se stal živoucí legendou v celém hnízdě. Létavci čekali stranou a komíhali svými břidlicově šedivými hlavami typickým nepřítomným pohybem.

Zahar věděl, proč se tady zastavili. Byl to takový Nestorův zvyk, pokaždé se odsud před útokem rozhlédl. Vždy odsud, protože pod nimi ležela Osada. Přestože na to místo často shlížel, nikdy na ně nezaútočil. Vždycky to odůvodnil stejně: „Myslím... že to tam znám. Ale už tam není nic, co bych chtěl.“

Dnes to ale bylo jiné. Wratha mu navrhla, že vyrazí na lov společně. Přesto ale letěl bez ní a vzal s sebou jen Zahara. Byli sami dva, neměli ani válečníka. Nestor se zdál nějak zaujatý, dychtivý, když shlížel na světluškovitý svit ohňů. Zahar z něj cítil zvláštní chladnou vášeň a rozhodnutí.

Pobočník chvíli rozpačitě přešlapoval a konečně se zeptal: „Zaútočíme dnes v noci tady? Budeme verbovat nové lidi? Tak to bychom měli být opatrní. Tihle lidé jsou pověstní! Ty ohně můžou být klidně jen vábičky!“

Nestor se na něj sotva podíval, ale otázka ho vytrhla ze zamyšlení. „Budeme lovit,“ odpověděl konečně.

„Hmm!“ zamručel Zahar souhlasně. „Ženy?“

„Dva lidi, muže a ženu.“ Nestorův hlas zněl jako vítr z Ledových pustin, chladný a zlověstný. „Je to můj velký nepřítel, který byl dlouho pryč a teď se vrátil. Je to zrádný szganský pes se svou courou. Oba se proti mně spikli. Stejně jako kdysi, i dnes se přede mnou schovávají v lesích. A také dnes je najdu.“

Zahar na něj zíral a měl strach. Nestor neměl žádnou minulost a do budoucnosti si tedy nic nenesl, snad kromě této nenávisti. A přitom byl čistokrevným Vampýrem! Všechno, co o světě věděl, se naučil v posledním hradě. I když tam panovaly tvrdé poměry, rychle se jim přizpůsobil. Ještě ke všemu byl nekromant... takže byl pro ostatní naprosto nepochopitelný.

Zaharovi připadalo, že by měl nějak odpovědět. „Jak svého nepřítele najdete, pane?“

Nestor po něm znovu šlehl pohledem a ponuře se usmál. „Právě spí a sní,“ řekl. „Znám jeho sny, létají mi myslí jako šípy.“

Zahar neodpověděl. Měl pravdu. Jeho vládce nebylo možné pochopit.

„Teď mě poslouchej,“ pokračoval Nestor živěji. „V šeru před úsvitem jsem snil o jeho návratu a o tom, jak ho unesu na Hvězdnou stranu a potrestám. Můj sen však byl zlověstný. Ve chvíli svého největšího triumfu jsem se podle něj stal obětí nešťastného osudu. Dnes v noci jsem nechal Wrathu spát a sešel do svých komnat. Odtud jsem uslyšel Nomu Canisona výt na měsíc. Říká se o něm, že dokáže vykládat sny, a tak jsem za ním zašel a všechno mu vyprávěl. Zaskučel jako vlk a řekl, že svou budoucnost nikdo nezmění a je nebezpečné pokoušet se o to. Stane se, co se má stát. S tím souhlasím: co bude, bude. Jen...“

„Ano, pane?“

„Jestli se mi něco stane, má můj nepřítel vyváznout bez potrestání? Tu myšlenku nemůžu vystát.“ Zakroutil hlavou. „Jestli mám jít do pekla, musím se přesvědčit, že on tam půjde přede mnou, nebo alespoň těsně v závěsu! Takže toto jsou mé rozkazy:

Já si vezmu na starost jeho, ty tu holku. Jestli všechno půjde podle plánu, okamžitě vyrazíme zpět na Hvězdnou stranu. Jestli se však se mnou něco stane, uděláš tohle: pustíš holku a vezmeš jeho. Rozumíš?“ vykřikl náhle ostrým hlasem.

„Ano pane.“

„Nevadí mi, když ona přežije. Hlavně aby zemřel on! A rozhodně nesmí žít spolu! Proto se ho zmocníš a odletíš na Hvězdnou stranu. Doslechl jsem se o jisté legendě a chci na něm něco vyzkoušet.“

Vysvětlil ji Zaharovi a pokračoval: „Zahare, sen je pouhý sen a já se ho nebojím. Nebojím se totiž ničeho. Ale i kdyby se se mnou něco stalo, nezraď mě. Jsem vládce Nestor a život a smrt jsou pro mě totéž. I v tom nejhorším případě se jednou vrátím!“

„Věřím vám, pane.“ Pronesl Zahar.

Došli ke svým létavcům a vyskočili do sedel. Nestor poručil: „Leť těsně za mnou, zavedu tě k nim.“

Když vzlétali do vzduchu, Zahar si pečlivě hlídal myšlenky. Na východním úpatí hor viděl chuchvalce mlhy a poznal, že tam lovili Vampýři. Zatímco tady Nestor honí duchy své tajuplné minulosti, oni tam loví lahůdky, které jim život nabízí: krev, která znamená život, ženy a otroky a užívají si čisté radosti z lovu. Ha! Nestor v sobě nemá ani kouska radosti ze života. Ani Vasagi však nebyl o nic veselejší. A Nestor zdědil jeho vejce.

Nestor nic z toho ,neslyšel'. Jeho zmrzačenou duši soužily jiné starosti. Vzpomínal jen na to, co si pamatovat chtěl. Létavec složil křídla a snesl se po větru dolů k linii lesa. Nestor cítil, že snad zešílí ze stále rychlejšího víření podivných čísel v mozku. Dnes tedy konečně vystopuje jeho zdroj a zničí ho navždy. Stejně ho měl zničit už dávno, v mlhavé, téměř zapomenuté minulosti...

*    *    *

V kopcích se převalovala mlha. Stejně jako Zahar ji zahlédla Nana Kikluová a okamžitě šla za Lardisem. Hned se vydali najít novomanžele, Nana na jednu stranu, Lardis na druhou. Podařilo se mu to a myslel si, že právě včas. Ve skutečnosti už ale bylo pozdě.

Ruku v ruce vykročili po pěšině ke Skále. Unaveně se plahočili a táhli za sebou svůj majetek. Lardis je uviděl, vydechl úlevou a vykročil k nim... aby vzápětí ztuhl na místě. Nočním vzduchem zapleskala obrovská křídla a svit hvězd pohasl. Nad hlavou mu přeletěl obrovský stín. Okamžitě poklekl, odjistil pušku a vzhlédl. Uviděl dva létavce, jak klopí křídla a střemhlavě se vrhají na mladý pár, jako když útočí sokoli. Milenci zaslechli údery křídel, podívali se nad sebe a uviděli snášející se létavce. Miša instinktivně vběhla Nathanovi do náruče.

„Ke mně!“ Zakřičel Lardis. „Poběžte ke mně!“ Uviděli ho a rozběhli se jeho směrem. Létavci zakroužili a otevřeli své břišní kapsy. Přitiskli křídla těsně k tělu a vrhli se na běžící pár.

„K zemi!“ Zařval Lardis. „K zemi!“

Létavci už byli nad nimi a rozdělili je. Jeden chtěl Nathana zvednout do své kapsy, ten ale zakopl a kutálel se z kamenité stráně. Létavec přeletěl neškodně nad ním.

Lardis zuřivě mával zbraní na druhou příšeru, nedovolil si však vystřelit. Mohl by trefit Mišu. Létavec ji málem měl, když najednou... vykřikla a zmizela. Spadla do jedné z Lardisových jam! Stejně to bylo lepší, než kdyby ji chytili. Mnohem lepší! Možná se zranila, ale už je v bezpečí. Starý Lidesci se vrhl za Nathanem dolů ze svahu.

Nathan se vyškrábal na nohy. Otočil se a podíval se do stráně - létavec mu byl v patách! Zároveň uviděl, že na jeho hřbetě sedí...

Nestor!

Nathan by možná nepoznal jeho zkroucenou, zamračenou tvář s rudýma, zběsile zářícíma očima, zato jeho mysl poznal kdykoli, jakkoli změněná a zdeformovaná byla. Jak se k němu bratr blížil, nemohl se už mýlit. Cítil z něj obrovskou nenávist a věděl, že i Nestor ho poznal. Koncentroval teď v sobě obrovskou sílu, a tak měl mysl pro Nathana ještě čitelnější.

Ty! zasyčel Nestor a to slovo se Nathanovi vypálilo do duše jako kapka kyseliny.

„Nestore!“ vydechl Nathan. Létavec nad něj nalétl a otevřel kapsu. Ucítil zápach plynů... a ve stejném okamžiku zaslechl Lardisův řev.

„K zemi!“

V příštím okamžiku se Lardis vyřítil ze svahu, vrazil do Nathana a shodil ho do trávy. Oba se začali kutálet, avšak létavec se za nimi vrhl, neodbytný jako jejich vlastní stín. Dopadli na dno rokle a Lardis jako první vyskočil na nohy. Zařval jako medvěd a vystřelil rovnou do létavcových očí - jednou, dvakrát!

Stvoření tence vykřiklo, začalo házet hlavou zprava doleva a tlouklo zběsile křídly. Jedním zavadilo o svah, naklonilo se a jezdec málem vypadl ze sedla. Lardis zařval jako šílený, nabil a zamířil na vampýrského vládce.

I když si to možná Nathan nepřál, nemohl už nic dělat. Zatímco se škrábal na nohy, třeskly dva výstřely a on ucítil Nestorovu agónii. Zraněný létavec je znovu přeletěl, shodil oba na zem úderem křídla a zakroužil pryč do noci. Nestor se mu klátil v sedle.

Sluneční strana ležela pod hustým příkrovem mlhy. Většina Vampýrů ale právě lovila na východě, takže to musela být přírodní mlha, stoupající z lesů a řek. Za Nestorovým létavcem se brzy zavřely bílé, vlhké chuchvalce.

„Dostal jsem ho!“ pokřikoval Lardis. „Střelil jsem ho rovnou do oka, jak jsem ti vyprávěl! Kdybych byl mířil líp, mohl jsem mu rovnou ustřelit hlavu!“

Mlha zhoustla a oba je zahalila. I když Lardis mluvil o Nestorovi, Nathan měl v hlavě jedinou myšlenku: „Miša?“

„Pojď za mnou.“ Zabručel Lardis. „Spadla do naší vlastní jámy. Druhý létavec se tu možná ještě někde potlouká, nebo dokonce mohl přistát!“ Nabil a začal se škrábat do kamenité stráně. Sotva vykročili, objevil se Zahar a zaútočil na ně! Stalo se to v jediném okamžiku: před očima se jim rozestoupila mlha a uviděli létavce.

Lardis vystřelil, ještě než ho stvoření srazilo k zemi. Okamžitě zase vyskočil na nohy, zamířil na kývající hlavu létavce a stiskl spoušť... A zbraň mu vybuchla v rukou! Zřejmě to byl jeden ze starých nábojů a nyní ho zradil. Výbuch ho odhodil na záda. Chvíli ležel a čekal, až se vzpamatuje z úleku. Pak vyskočil na nohy a rozhlédl se po Natahnovi... a neviděl kolem sebe nic jiného než mlhu. Teprve po delší době našel v sobě sílu vyšplhat se do stráně.

Miša na něj celá roztřesená čekala nahoře, rozcuchaná, ale jinak nezraněná. Podala Lardisovi ruku, pomohla mu nahoru a pak se mu zadívala do očí. Sklopil je a odvrátil se...

Epilog

Nathan omráčený létavcovými plyny bezvládně ležel v Zaharově náručí. Vampýrský pobočník ho unášel přes kráterovitou pláň k Bráně do pekel. Tam ho shodil dolů, těsně u jejího okraje. Brána zářila chladným bílým světlem jako velké oko, ponořené v zemi. Zahar musel přivřít oči a držet si před nimi ruku.

Našel oporu pro nohy a začal se škrábat nahoru. Zvedl také Nathana a blížil se ke ,slupce' zářící polokoule. Na chvíli se zastavil, zadíval se na muže ve svém náručí a pokrčil rameny. Nevypadal na nějakého ,velkého nepřítele' a jako každý jiný upír znal lepší způsoby, jak jeho dobré szganské maso použít! Na druhou stranu ale nemůže jen tak přejít varování vládce. Zahar se ho neodvážil neposlechnout. Vždyť prohlásil, že se vrátí. Nestor byl zkrátka vládce a obratný nekromant, zatímco Zahar byl jen pobočník.

Dobrá, tak aby to měl za sebou... Chytil Nathana jednou rukou, jako by držel dítě, a poplácal ho po obličeji, až překvapeně zamrkal.

„Co..?“ Zasténal Nathan, otočil hlavu a uviděl Zaharovu odpudivou tvář a oslepujicí světlo, linoucí se z Brány! Okamžitě portál do pekelných zemí poznal. Otevíral se před ním jako... jako ,velké bílé oko!'

Zahar se zachechtal a řekl: „Pozdrav od vládce Nestora. Ať už jsi kdokoli, tenhle svět vidíš naposledy. Doufám, že tě v pekle pěkně přivítají!“ S těmito slovy Nathana pustil do ostrého světla. Okamžitě, bezhlesně ho pohltilo, jako když mrknutím zmizí z oka zrníčko prachu...

Daleko na východě ležel na stěně zasypané jámy monstrózní Eygor Smrtooký a zasténal strašným mrtvým hlasem. Byl sice mrtvý, ale jeho mysl stále žila. Jenže už neexistoval nikdo, kdo by o tom věděl. Stejně jako by pozoroval skomírání svíčky v nekonečné temnotě smrti, uviděl před chvílí, jak Nathanovo světlo pohasíná. Mohlo to znamenat jediné: nekroskop už nebyl mezi živými.

Ve vyšších patrech hradu, které se nazývají Runový hrad, Maglore možná ,zaslechl' Eygorovo sténání, možná ,cítil', jak Nathan umírá. V každém případě běžel do meditačního pokoje a položil třesoucí se prsty na zlatý znak. Nechal svou mysl vzlétnout z Turgosheimu a obrovskou rychlostí zamířit k západu. Znak však byl jakoby bez života, byl pouhým pokrouceným kusem těžkého kovu. Maglorovo ,okno do neznámého světa' bylo zavřené. Bylo na tom však něco zvláštního. I když Nathanova aura zmizela, Maglore neměl pocit, že by byl mrtev. Co s ním tedy bylo? Že by byl nemrtvý? Zamčený v metamorfním spánku, který předchází upírství? Dostala ho snad Wratha nebo někdo z její sebranky? Maglore si povzdechl. Možná ho tedy opravdu měl už dávno učinit svým otrokem...

Ve všech místech thyrských věčných snů se náhle prohloubila temnota. I oni věděli, že Nathan odešel z tohoto světa. Věděli ale zároveň, že není mrtev. Kdyby zemřel, byl by už s nimi, čestný člen jejich vznešené společnosti těch, kdo ,odešli'. Tam by vždycky jeho mrtvý hlas uvítali. Ne, nebyl mrtvý. Jen byl z jejich dosahu, unesen do míst, odkud se ještě nikdy nikdo nevrátil.

Mrtví Sluneční strany to také věděli a byli rádi, i když se styděli sami za sebe. Ale co člověk zaseje, to sklidí, a v synovi je vždycky kousek otce. Možná pro ně byl Nathan hrozbou, možná také ne. Ať už to bylo jakkoliv, teď už na tom nezáleželo. Byl pryč. Ze všech, kdo leželi v hlíně Sluneční strany, jen Jasef Karis po Nathanovi tesknil a litoval, že s ním nikdy nepromluvil.

Žádný z nich, Eygor, Maglore, Thyrové nebo mrtví Sluneční strany nevěřili, že ještě někdy Nathana uslyší a uvidí ve tmě znovu zářit jeho svíci...

Nestor se pomalu, bolestivě probudil. Oči ho pálily, záda měl skoro přeražená, ale v mysli... v mysli neměl žádná čísla! Okamžitě se na všechno rozpomněl.

Na svého oslepeného létavce, který měl ustřelenou půlku hlavy a malý mozek plný jedovatých stříbrných broků. Sám Nestor byl také oslepený, klátil se v sedle a snažil se přemoci návaly mdlob. Místo tváře měl rudou, syrovou hmotu. Z posledních sil se snažil přimět zmrzačeného létavce, aby vzlétl a odletěl na Hvězdnou stranu. Pamatoval si dlouhý let nízko nad zemí a to, že nebyl schopen proniknout do zraněné mysli zvířete. Byl div, že se vůbec udrželo ve vzduchu.

Pak následoval pád. Paralyzovaný děsem přepadl přes létavcův hřbet. Ve vzduchu se několikrát otočil, narazil do koruny vysokého stromu, propadal se s praskotem větvemi, až skončil na zemi. Potom už neviděl nic, jen tmu.

Náhle ucítil:

Starostlivé ruce? Laskavost? Masti a obvazy, které urychlily hojivý proces, započatý jeho pijavicí. Z několika málo okamžiků vědomí si pamatoval, že se kolem něj pohybovali lidé, starali se o něj a krmili ho prostou polévkou. Hladověji hltal, i když to nebyla jeho obvyklá strava. Mohlo to znamenat jediné: podařilo se mu doletět na Hvězdnou stranu, kde ho našla Wratha mezi skalisky na hranici lesa a dopravila ho zpět do posledního hradu.

Pokusil se s ní promluvit, neodpověděl mu však její hlas. Měl zraněné, zavázané oči, a tak nemohl vidět ty, kteří mu zakrývali třesoucí se tělo pokrývkami, krmili ho, vytáhli mu z tváře stříbrnou kulku a tišili jeho horečku.

Teď však uslyšel jejich šeptání a ucítil bolest v zádech a na poraněné tváři. Držel, když mu sundávali obvazy, a uvědomil si, že šepot postupně utichá. Ošetřovatelé si všimli, že se probral. I přes bolest odtrhávaných strupů otevřel pomalu oči a cítil, jak mu z nich vytéká hnis. Pomalu se mu vracel zrak. Ale -

V místnosti byla tma, nebo jen špatně viděl? Pochopil, že obojí. Uzdravoval se, ještě však nebyl úplně v pořádku. I v takhle temné místnosti by totiž měl Vampýr vidět jako za bílého dne. Pokoj jako by byl plný husté šedé mlhy a Nestora pálily oči, když se snažil mrkáním pročistit zrak. To ale nešlo. Byl totiž napůl slepý a uplyne ještě dlouhá doba, než mu jeho pijavice oči úplně spraví.

Pohnul se, zasténal, zvedl ruce a osahal si tělo. Jeho zachránci couvli a jako stíny vyvanuli z té zvláštní, mlhavé místnosti plné neurčitých tvarů a těžkého zápachu. Zvláštně se pohybovali a kulhali, jako by byli ještě víc zmrzačeni než Nestor. Ten alespoň cítil, jak se mu rozproudila krev a že má všechny končetiny v pořádku. Byl slabý, ale brzy zase zesílí a určitě bude vidět stejně dobře jako dřív. Jen to chvíli potrvá.

Osaměl a proto vztáhl třesoucí se ruku a osahal postel, stěnu a hranu stolu. Všechno to bylo z hřejivého dřeva. Vůbec nepřipomínalo chladný šedý kámen posledního hnízda. Kde to tedy byl? Kde byl a co ho vzbudilo? Někde hluboko v nitru mu vzklíčil šklebící se strach a ukázal mu v paměti dávno zasunutý obrázek:

Viděl létavce, ze kterého stoupal kouř a pára. Kůže mu popraskala a otevřela se. Z ran začal vytékat tuk, do kterého se vzápětí zahryzlo slunce, a jako kyselina ho rozežralo na pouhou kaluž. Slunce..! Vzbudil ho snad strach před sluncem? Ale proč? Kde to je... a jaká je denní doba?

Někdo vstoupil do pokoje a Nestor ztuhl. Nakonec ale ovládl strach, zatímco k jeho posteli přistoupil šedý stín. Strach? Ale z čeho? Byl přece vládce Nestor z Vampýrů!

,,Kde...?“ Zamumlal strupovitými, rozedranými rty. „Kdo...?“

„Ach!“ Pokýval hlavou šedý obrys. „Tak přece jenom se uzdravíš a vrátíš se na Hvězdnou stranu. Výborně!“

Hlas byl vřelý a vlídný, přesto v něm zněl zvláštní, hořký tón a jakési... zadostiučinění? Cože to vlastně řekl? Že se vrátí na Hvězdnou stranu? Nestora náhle zaplavil zoufalý vztek. S námahou se posadil atak dlouho napínal bolavé oči, až se obrys šedého stínu vyplnil a dostal tvar pláště s kápí. Pořád však neviděl jasně. Tvar těla jako by byl... neúplný? Přízračná postava se pravým loktem opírala o berli a plášť na ní visel jako nevyplněný rubáš.

„Je tady taková tma!“ řekl Nestor hloupě a v hlase mu zazněla naděje.

Jeho společník potřásl hlavou. „Ne, světla je tu dost. Nebo alespoň za chvíli bude.“

Nestorovi hrozilo, že ho zase zaplaví vlna bolesti. Byl sice Vampýr, ale pořád se jejich způsobům teprve učil. Bolest ještě potlačit neuměl. Odehnal ji, jak nejlépe byl schopen, a zeptal se: „Kdo jsi a kde to jsme?“

„Jmenuji se Uruk Piatra, zvaný Uruk Dlouhověký,“ odpověděl stín s pokrčením ramen. „Obávám se, že to není zrovna trefná přezdívka. A tohle místo... je kolonie malomocných.“

Nestorův mozek na chvíli zkameněl: kolonie malomocných! Malomocenství, ta děsivá hrozba všech Vampýrů! V příštím okamžiku se však probral do horečné aktivity. Odhodil přikrývku a chytil stínový ruce v dlouhých rukávech. Ty však byly prázdné a nemohly Nestorovu váhu udržet. Utrhly se a zůstaly Nathanovi v rukou, takže padl zpět na postel. Viděl, že Urukovy kostnaté ruce končí v loktech nateklými houbovitými pahýly!

Celé tělo mu zaplavila vlna adrenalinu a upír ho přiměl k šílenému úprku. Okamžitě zapomněl na veškerou bolest a ve slepé hrůze prchal z kolonie do lesa. Ani tam si nemohl odpočinout, protože slunce na jihu stoupalo s každým okamžikem. Nestor kolem sebe viděl zamlžené šedé stíny, které ho obklopily jako duchové. V hrůze běhal mezi stromy a snažil se od nich utéci. Šlápl do klece s kdákajícími slepicemi, spadl na plot a porazil ho. Necítil žádnou bolest, jen děsivý strach. Potácel se stále hlouběji do ranních lesů a pátral po nějaké skrýši.

Hledal hlubokou díru, kam by na něj slunce nedosáhlo a kde by přečkal dlouhý den. Útočiště, kde by si odpočinul a zotavil se, vyspal se a snil... a nejspíš i trpěl nějakou noční můrou.

O tom, co bylo a co se ještě stane...

NEKROSKOP VI:

POKREVNÍ BRATŘI

PRVNÍ KNIHA TRILOGIE SVĚT VAMPÝRŮ

Z anglického originálu ,Vampire World I : Blood Brothers' 

vydaného nakladatelstvím ROC

(Penguin Books, Ltd), London 1992 

přeložila Klára Hlavicová,

ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,

vydal POLARIS - Bohuslav Svoboda,

Podkopčí 464, Frenštát p.R.

v r. 2002 jako svou 112. publikaci.

Tisk - Slezská Grafia s.r.o., Veleslavínova 7, Opava.

Vydání první.

Cena: 269 Kč

ISBN 80 - 7332 - 001 - 0