Brian Lumley

NEKROSKOP VII 

POSLEDNÍ HRAD

DRUHÁ KNIHA TRILOGIE SVĚT VAMPÝRŮ

POLARIS

Brian Lumley

NEKROSKOP VII:  

POSLEDNÍ HRAD

(NECROSCOPE VII: THE LAST AERIE)

Copyright © 1993 by Brian Lumley

All Rights Reserved.

Translation © 2003 by Klára Hlavicová  

Cover Art © 1993 by Bob Eggleton

ISBN 80 - 7332 - 031 – 2 

Věděl jsem, že si ze všech barů na světě

jednou vybereš ten můj.

Máš ho přímo před sebou, stačí jen vejít!

Rekapitulace

Píše se rok 2006, ale -

- před jednadvaceti lety se v paralelním vampýrském světě narodila Naně Kikluové z kmene Lidesciho Szganyů dvojčata. Jenom Nana věděla, že otcem dvojčat je muž z jiného světa, pekelník Harry Keogh. A ani na cizince nebyl Harry jen tak obyčejný muž. Měl unikátní nadání - byl pravým nekroskopem.

Oba chlapci byli při narození téměř identičtí - světlý, ,zvláštní' Nathan a snědý, typicky cikánský Nestor. Dorostli ale v úplně rozdílné muže Nathan byl už jako dítě podivín, nadaný zvláštními schopnostmi, které si většinou nechával pro sebe. Nestor byl silný, energický a ve všem otevřený. Nathan si uvědomoval svou odlišnost a přál si jediné, být normální a zapadat mezi ostatní. Nestor byl se svým životem naprosto spokojený a vždy hýřil sebejistotou, kterou jeho bratr tak zoufale postrádal, jako by mu sudičky přidělily i Nathanův podíl.

Při dětských hrách v lesích Sluneční strany hrál Nathan vždy roli váhavého Kočovníka, zatímco Nestor byl neomylně vampýrským vládcem. Jenomže opravdoví Vampýři už neexistovali, zničil je Harry Keogh. Nebo v to alespoň Lidesci a všichni ostatní Szganyové věřili...

Když bylo mladíkům osmnáct let, z Turgosheimu na východě vzešlo nové upírské pokolení a všechen děs západů slunce se obnovil s ještě hrozivější intenzitou. Nestor byl při útoku na Osadu omráčen a unesen vampýrským létavcem. Zraněná obluda se zřítila na Sluneční straně, Nestor však přežil. Když se probral z bezvědomí, pamatoval si jen několik nedávných událostí: pohled na létavce rozpouštějícího se v paprscích právě vycházejícího slunce, ponuré scény z napadené Osady a temná, věštecká slova z dětské hry, která si ve zraněné hlavě opakoval stále dokola: Jsem vládce Nestor z Vampýrů! 

Mezitím se Nathan dozvěděl, že Nestor nejspíš žije někde na Sluneční straně a vydal se mu po stopách... které končily u široké, líně tekoucí řeky. Nathan si byl jist, že se zde bratr utopil. Měl za to, že při vampýrském útoku na Osadu ztratil svou matku, dívku i bratra.

Ostatní Kočovníci odjakživa pokládali Nathana za podivína, a co mu teď bez rodiny na Sluneční straně zbývalo? Jen dlouhé dny naplněné nepřátelstvím ostatních Szganyů a nekonečné noci plné hrůzy z Vampýrů. V zoufalství odešel zemřít do nehostinné pouště Sluneční strany.

V poušti jej našli Thyrové, nomádi, se kterými Kočovníci pravidelně obchodovali a považovali je za jen o málo vyspělejší než kulhavé jeskynní trogy z Hvězdné strany. Thyrové však měli k primitivnosti náhony daleko a Nathan brzy objevil jejich schopnost telepatie a zvláště ,řeč mrtvých', kterou mezi sebou používali uctívaní, dávno zemřelí Starší. Od nich se dozvěděl, že je nekroskopem, synem zvláštního, neznámého otce. Nějaký čas putoval na východ a mezi snědými thyrskými přáteli se stal legendou.

Mezitím byl polomrtvý Nestor vytažen z řeky a prožil mnoho východů slunce s Bereovými, osamělou rodinou, žijící poustevnickým životem hluboko v lesích. Zatímco Nathan sledoval tok podzemní řeky, tekoucí pod rozpálenou pouští, a navštěvoval jednotlivé thyrské osady, Nestorova zranění se hojila a postupně se mu vracelo zdraví... alespoň tělesné, když už ne to duševní.

Jeho paměť zůstala nejasná, znepokojující a roztříštěná a vybavovala se mu jediná ,souvislá' myšlenka: Jsem vládce Nestor z Vampýrů! 

Nestor byl nespokojený sám se sebou a stále marně hledal svou ztracenou identitu. Jedné noci zahlédl skupinu Vampýrů, letících s oblaky. Nedokázal už déle odolávat vábení legendy, která mu planula v mozku. Potichu opustil chatrč Brada Berey a vyrazil na Hvězdnou stranu. Měl utkvělou představu, že musí jít domů, do posledního velkého upířího hradu, a vznést nárok na své ztracené dědictví. Na cestě se Nestor setkal se svým osudem. Potkal opravdové Vampýry - a stal se jedním z nich.

Nathan stále putoval podél podzemní řeky pod Velkou rudou pustinou. Došel do daleké země, známé pouze z mýtů. Daleko na východě mu mrtvý thyrský hvězdopravec poodhalil budoucnost. Od té doby Nathan věděl, že se jednoho dne na Sluneční stranu vrátí. Avšak neměla to být Sluneční strana, na které vyrůstal!

Celou zemí se totiž z východu na západ táhlo Bariérové pohoří a rozdělovalo ji na dvě části. Na jih, kde vycházelo slunce a osvětlovalo zemi, a na sever, kde paprsky dosáhly jen na ty nejvyšší vrcholy. A tato temná, Hvězdná strana, byla územím Vampýrů.

Na rozdíl od Szganyů na západě byli lidé na východní Sluneční straně utlačovaní Vampýry, uznávali jejich svrchovanost a pracovali pro ně; dávali upírům dokonce i své děti! Strašné místo a strašní lidé, téměř mimo hranice Nathanova chápání. Podle Thikkoula, mrtvého thyrskéhověštce, se měla část Nathanovy budoucnosti odehrát v soutěsce na Hvězdné straně, zvané Turgosheim: v sídle Vampýrů!

Proto opustil poušť i Thyry a odešel na Sluneční stranu. Tam byl zajat domorodci a předán vampýrským pobočníkům při jejich pravidelné zásobovací cestě po szganských vesnicích. V Runovém hradě, obrovském sídle Věštce Maglora, Nathan poznal všechny ,krásy' Turgosheimu a dozvěděl se mnohé z historie Vampýrů.

Věštec Maglore chlapce nikdy nepřeměnil v upíra. Byl pro něj ,přítelem' či,spřízněnou duší', zřejmě pro své zvláštní vybarvení a domnělou nevinnost - v čemž se ovšem Věštec hluboce mýlil. Nathanovo nadání telepatie a schopnost mluvit s mrtvými ho stavěla vysoko nad Maglorovy otroky, pobočníky a možná i nad Maglora samého. Tak se to alespoň Nathanovi jevilo...

Stejně tak se mu zdálo, že se mu nakonec podařilo utéct - ačkoliv ve skutečnosti byl jen popuštěn na vodítku! V sedle létavce Karze Biteriho (který kdysi býval člověkem, jako ostatně všechny vampýrské výtvory) letěl Nathan celou dlouhou noc zpět na Starou Sluneční stranu. Za úsvitu přistál v podhůří u Osady. Karz letěl dál, vstříc vycházejícímu slunci a jisté, snad milosrdné smrti. Nathan sešel na území Lidesciho Szganyů a po všech útrapách zjistil, že jeho matka žije a daří se jí dobře. Stejně tak žila jeho ztracená láska, Miša Zanestiová.

Jenže Miša byla zároveň i Nestorovou láskou, i když možná pouze v jeho pomatené mysli, snech a tužbách. V útržcích vzpomínek viděl, jak ho odvrhla a dala přednost jeho Velkému nepříteli. A vládce Nestor cítil, že Velký nepřítel (ve skutečnosti jeho bratr) je zpět na Sluneční straně. Tušil, že je naživu i ,zrádná' Miša. To by ještě dokázal přenést přes srdce. Nedovedl však snést pomyšlení, že možná žije někde s Nathanem!

Nestor vyrazil na Sluneční stranu s jedním ze svých pobočníků, Zaharem. Našel Nathana s Mišou, zrovna když se vraceli ze svatební noci. Nestor se pokusil zajmout bratra a byl při tom částečně oslepen a jeho létavec smrtelně raněn. Střelil ho vůdce Lardis, který byl vyzbrojen puškou z pekelných zemí. Zraněná stvůra letěla nocí nad lesy Sluneční strany a zřítila se na jižním předhůří.

Nestora v lese našli a ošetřovali... malomocní! Když se za úsvitu probral, s hrůzou zjistil, kde se nachází. Ano, i vládce Nestor měl důvod cítit strach: lepra byla nejhorším prokletím Vampýrů! Malomocní ho ošetřovali, krmili, dokonce vydechovali vzduch, který vzápětí vdechoval!

Prchl z jejich tábora a ukryl se v nejzazším koutě temné, vlhké jeskyně, vymleté v břehu řeky. Tam zahnal spánkem horečku a vyčerpání a nechal své metamorfní maso, aby vyléčilo všechna zranění... a snil hrozivé sny o ještě hrozivější budoucnosti...

Zahar viděl, že je jeho pán ztracen, a vzpomněl si na jeho instrukce. Věděl, že Nestor je nekromant se schopnostmi přesahujícími samu smrt. Proto raději přesně vyplnil jeho příkazy. Zajal Nathana, přenesl jej přes hory a svrhl do zářící polokoule Brány na Hvězdné straně. Podle pověstí šlo o portál pekelníků, ze kterého se ještě žádný člověk nebo netvor nevrátil.

Nathan tak vstoupil do světa svého otce...

Část první

Pobočka E

I

Harryho odchod

Pro zaměstnance pobočky E jsou špatné sny něco jako nemoc z povolání; všichni brali noční můry jako součást své práce. Ben Trask, současný ředitel pobočky, si také protrpěl svůj díl strašidelných snů. Vlastně od případu Juliana Bodeska před dvanácti lety si prožil víc než jen svůj díl. A jen polovina nočních můr přicházela, když spal. Ty ve spánku byly neškodné. Děsily, ale nemohly ublížit. Zlé sny v bdělém stavu byly nebezpečnější. Ty dokázaly zabíjet nebo ještě něco horšího. Byly totiž skutečné...

Dnešní Benova noční můra nebyla o mnoho horší než zvláštní sen. Divnější na ní byl fakt, že Trask byl dokonale vzhůru. Byla deštivá noc těsně před úsvitem. Přijel do centra Londýna a zaparkoval naproti ústředí pobočky E... aniž vlastně věděl proč. A Trask neměl podobné situace rád. Vždycky odpovídal za své vlastní činy.

Stalo se tak v neděli, v polovině února 1990. Byl to jeden z těch mála dnů, kdy Trask mohl utéct od práce a na chvíli vypnout - nebo spíš zapnout. Zapnout a naladit se na normální svět, který existuje mimo pobočku. Chtěl prostě prožít jeden z obyčejných oddechových víkendů. A místo (oho stál tady, před ústředím pobočky E uprostřed spícího města, a v mysli stále viděl ten zvláštní sen. Sen, který nechtěl zmizet a který se i za bílého dne stále znovu a znovu opakoval. Vypadal jako třepotající se scény starého černobílého filmu, promítaného proti oknu, takže Ben mohl vidět skrz něj. Byl to přízračný film. Zmizel, když rychle zamrkal, ale vrátil se, jakmile na něj přestal myslet:

Viděl doutnající tělo se široce rozpaženýma, ohořelýma rukama. Kouřící hlava byla zvrácená dozadu jako v agónii těsně před smrtí. Tělo pomalu rotovalo do černé nicoty, protkané tenkými, neonově modrými, zelenými a červenými paprsky světla.

Muž vypadal, že byl nedávno mučen. Teď už však byl mrtvý a vzdálený všemu utrpení a bolesti. Byl to neznámý člověk, ale působil stejně zvláštně jako denní sen, ve kterém se zjevoval. Přesto na něm bylo něco morbidně povědomého. Traskovi zpopelavěla tvář pokaždé, když se mu objevil před očima. Kdyby se jen tělo na chvíli zastavilo a přiblížilo do zorného pole, aby si mohl prohlédnout popálenou, bezhlesně křičící tvář...

Trask vystoupil z auta do náhlé přeháňky těžkých kapek, jako by někdo neviditelný ponořil ruce do vody a postříkal mu tvář. S nadávkou zvedl límec kabátu a pohlédl na budovu přes silnici. Natáhl krk a zadíval se do oken pobočky E. Očekával, že uvidí světlo - jediné zářící okno v horním patře. V této místnosti měl mít někdo osamělou noční službu. Opravdu uviděl strážníkovo světlo a ještě tři nebo čtyři další, která nečekal: A viděl víc než ta světla. Ani déšť nedokázal smýt z jeho mysli zmučenou, monotónně rotující postavu.

Trask věděl, že kdyby byl někým nebo něčím jiným, než byl - tedy vedoucím přísně tajné, v mnoha ohledech esoterické bezpečnostní organizace - tento sen by ho nejspíš vyděsil tak, že by se pomátl na rozumu. Jenže jej už děsívali jinačí odborníci! Nebo že by se doopravdy zbláznil? Říkal si, že to, co právě zažívá, musí mít kořeny někde v jeho vlastní mysli. Neexistovaly totiž žádné fyzické předpoklady, kterým by svůj sen přičetl. Nebo snad ano?

Měl tedy halucinace? Dost možná. Někdo se k němu mohl dostat, omámit ho, vymýt mu mozek... ale proč by to dělal? Proč by ho sem táhl uprostřed noci? A proč by sem přivedl i ostatní lidi? Ben si dobře všiml všech těch světel nahoře v budově, černého lesklého taxíku, který brzdil u obrubníku, a muže, jenž bez ohledu na hustý déšť přebíhal ulici k zadnímu vchodu. Je to určitě některý z pracovníků pobočky? Co tady všichni ti lidé dělají?

„Pane?“ vypotácela se nešikovně z taxíku dívka. Byla to Anna Marie Englishová, ESPerka z pobočky. Angličanka jménem, nikdy však nevypadala jako pravá anglická růže - vlastně jako jakákoli jiná růže - dnes byla ještě víc nervózní, bledá a neupravená než jindy. Vypadala jako toulavá kočka, topící se v dešti. Trask věděl, že za to mohou její schopnosti, a bylo mu jí líto. Měla ,ekologické cítění', nebo jak sama často říkala, ,byla jako srostlá se Zemí'. Když se hladiny podzemních vod snížily a pouště rozšířily, vysušila se jí pleť. Když se do skandinávských lesů zakously kyselé deště, z hlavy se jí sypaly lupy jako sníh. Ve snech slyšívala teskné zpěvy velryb, které věděly, že vymírají. Podle bolesti v kostech poznala, že japonští rybáři masakrují delfíny. Jako jakýsi lidský magnet přitahovala nezákonný jaderný odpad, cítila jedy ve vzduchu a chřadla ze šklebících se ozónových děr. Cítila se Zemí a trpěla stejnými nemocemi jako ona. Narozdíl od ostatních lidí věděla, že jsou smrtelné.

Trask se na ni zadíval. Bylo jí dvacet čtyři a vypadala na padesát. I přes lítost, kterou k ní cítil, na ni paradoxně myslel vždy s nechutí a téměř s odporem. Nosila brýle se silnými skly, měla jaterní skvrny na kůži, naslouchátko, neupravené vlasy, pomačkanou halenku a ploché nohy. Věděl, že ji nemá rád, protože odráží úpadek celého světa. Ben Trask byl lidským detektorem lži. Dokázal rozeznat nepravdu, když ji viděl, cítil, slyšel nebo jinak vnímal, stejně jako jiní lidé cítí úder do tváře. A naopak - když necítil lež, věděl, že má co do činění s pravdou. Pravdu, kterou v sobě nosila Anna Marie Englishová, nemohl snést. Kdyby ji naverbovali do svých řad Greenpeace a dokázali svět přesvědčit o její autentičnosti, měli by vyhráno... ačkoli by zároveň zjistili, že už dávno prohráli. Pochopili by, že je na všechno příliš pozdě. Ben Trask však věděl, že tak zlé to ještě není. Země je obrovský, vážně poraněný organismus, a Anna Marie Englishová je prostě příliš drobná, aby mohla takovou zkázu vydržet. Zatímco dívka nesnesitelně trpěla, Země mohla existovat ještě dlouhou dobu. Alespoň tak to Trask viděl. Vždycky byl optimista, což byl svým způsobem také paradox.

„Vidíš to?“ zeptal se. „Máš ponětí, co to může být?“

Zadívala se na něj, šedovlasého muže se zelenýma očima, kterému už táhne na čtyřicet. Měřil kolem metru sedmdesát pět, byl trochu při těle a měl shrbená ramena. Na tváři vždy měl pochmurný výraz. Možná to bylo kvůli jeho zvláštním schopnostem; není lehké být detektorem lži ve světě, kde je čistá pravda tak vzácná. Ze všech stran na Traska útočily milosrdné lži, polopravdy a naprosté výmysly. Občas míval pocit, že už nechce nic dalšího slyšet.

Anna Marie Englishová však měla své vlastní starosti. Pokývala ucouranou hlavou: „Vidím to, ano, ale neptejte se mě, co to znamená. Probudila jsem se, uviděla to a bylo mi jasné, že bych sem měla jet. To je všechno. Mám pocit, že svět zase něco prohrál,“ řekla chraplavě.

„Pocit?“

„Necítím to jasně,“ ušklíbla se. „Tentokrát jsem jen... přihlížející? Nezraňuje mě to. Soucítím s ním, to ano, ale jeho osud jako by neměl ve světovém měřítku velký význam. Na druhou stranu mám pocit, jako by svět něco ztrácel.“

„Znáš ho?“

„Zdá se mi, že bych ho odněkud měla znát, to ano,“ odpověděla, potřásajíc hlavou. A smutně dodala: „Dívala jsem se na něj, místo abych dávala pozor na cestu. Nejméně dvakrát jsem jela na červenou!“

Trask přikývl, vzal ji za loket a vedl přes silnici. „Pojďme za ostatními a uvidíme, jestli někdo něco neví.“ Sám měl víc než jen tušení, ale nechtěl se vyjadřovat. Jestli se nemýlil, ten zvláštní úkaz Zemi opravdu neuškodí. Naopak to pro ni může být výhrou.

Nacházeli se asi deset minut chůze od Whitehallu. Ve víru přeplněného kanálu kroužil utržený přední list ruské Pravdy, který sem Traskovi vůbec nezapadal. Pomalu, téměř věštecky plul k železné mříži jímky. I přes proudy deště a okolní temnotu se Traskovi a Anně Marii Englishové neznámý muž nepřestával objevovat v mysli, ať jejich zrak padl na cokoliv. Měli ho před očima v liduprázdném vestibulu, viděli jej na šedých výtahových dveřích - jako by jim ho někdo promítal skrz zornice. Když se před nimi výtah se zasyčením otevřel, vzali si obraz s sebou a vynesli jej do nejvyššího patra, kde se nacházejí kanceláře pobočky E.

Zbytek budovy slouží jako známý hotel. Z ulice je osvětlený jasnými světly, pod pruhovanou markýzou se před deštěm schovává uniformovaný poslíček, nebo možná popíjí kávu s recepčním. Vždyť všichni hosté stejně ještě spí. Ale tam nahoře v posledním patře...

Tam je úplně jiný svět. A je to velmi zvláštní svět.

Na Bena Traska dělala pobočka E skoro stejný dojem, jako když sem poprvé přišel. Měl stejný pocit jako každý ESPer před ním i po něm. Dávno mrtvý Alec Kyle (Skutečně mrtvý? A kde je jeho tělo? Šlo tady právě o tohle?), Benův starý kamarád a bývalý ředitel pobočky, dokázal své pracoviště nejlépe vystihnout. Říkával: „Pobočka E? To je jen pár zatracených bláznů, Bene! Věda a magie, telemetrie a telepatie, počítačové grafy pravděpodobnosti a věštění budoucnosti, vědecké přístroje a duchové - to jsou věci, se kterými dnes pracujeme.“

Dnes - to slovo tehdy mělo zvláštní význam. Kýle totiž mluvil o Harrym Keoghovi. A později se jím sám stal. Harryho mysl přešla do Kyleova těla...

Kabina výtahu se s trhnutím zastavila a dveře se se zasyčením otevřely. Trask, nepřirozeně přestárlá dívka a hologram vystoupili.

Hologram nebo přízrak? přemítal Trask. Přístroj... nebo duch? Jako malý chlapec na duchy věřil. Pak na nějakou dobu věřit přestal. Teď pracuje v pobočce E a... občas si přeje být znovu dítětem. Tehdy totiž šlo jen o představivost.

Dnes v noci měl službu Ian Goodly. Čekal na ně na chodbě. Byl to velmi vysoký, na kost hubený a vytáhlý člověk, který zde pracoval jako prognostik neboli ,prorok'. Vždy působil šedivým a ponurým dojmem. Málokdy se usmál a většinou měl ve tváři vážný výraz. Pouze jeho oči, veliké, hnědé, vřelé a odzbrojující, popíraly první nepříliš kladný dojem vychrtlého černého havrana.

„Dobrý den.“ Uctivě kývl dívce na pozdrav. „Bene?“

Trask odpověděl na jeho nevyřčenou otázku: „Také to vidíš?“

„Vidíme to všichni,“ odpověděl Goodly vysokým, pronikavým hlasem, který u něj nebyl ničím neobvyklým. Než stačil Trask cokoliv říci, dodal: „Myslel jsem si, že se objevíš. Řekl jsem ostatním, ať počkají v zasedací místnosti.“

„Kolik jich je?“

Goodly pokrčil rameny. „Každý v okruhu padesáti kilometrů.“

Trask pokýval hlavou. „Díky, Iane. Půjdu si s nimi promluvit. A ty se vrať zase na stráž.“

Goodly znovu pokrčil rameny. „Tak dobrá. Až na tohle nás čeká klidná noc. Zatím se všechno zdá zmatené, ale brzy se situace uklidní. A pak uvidíme, co vidět máme,“ pomalu se otáčel k odchodu.

Trask ho chytil za ruku a zastavil. „Máš k tomu něco?“

Goodly si povzdechl. „Můžu ti podat své ,racionální vysvětlení'. Předpokládám však, že tě spíš zajímá, jak se věci vyvrbí, že?“ Jako každý prorok si i on dával pozor, aby se nevyjadřoval příliš konkrétně. Budoucnost je nevyzpytatelná.

Někdo si přivolal výtah. Dveře se zavřely a rozsvítila se šipka, směřující dolů. Goodly se opět obrátil k odchodu a Trask ještě spěšně odpověděl: „To ano.“ Vyrazil chodbou doleva, k zasedací místnosti. Anna Marie se mu belhala v patách.

V zasedací místnosti už na ně čekali kolegové. Někdo odnosil židle z prostoru pod pódiem a v kruhu tam stálo jedenáct ESPerů. S Traskem a Annou jich bylo třináct. Čarodějnický tucet, pomyslel si Trask hořce. Jako na sabatu. 

Kruh se rozestoupil, aby mezi sebe přijal nově příchozí. Trask pochopil účel podivné formace. Kombinovaným úsilím všech ESPerů byl prožitek z hologramu mnohem silnější. Ve skupině se člověk na obraz víc soustředil, dokázal jej jasněji definovat. Dosud mlhavý trojrozměrný výjev v Traskově mysli expandoval v zdánlivě fyzickou, takřka hmatatelnou postavu přímo v místnosti! Naštěstí opravdu jen zdánlivou...

Kruh tvořený ESPery měl tak čtyři, pět metrů v průměru. Ohořelé tělo, které se hlavou dolů otáčelo jako na neviditelném rožni, bylo od jednotlivých ESPerů vzdáleno ne více než tři metry. Kdyby byl ten člověk opravdový - kdyby byl opravdu v místnosti - musel by být trpaslík nebo malé dítě. Měl však normální, dospělé proporce. Zjevení tedy muselo být nějaký druh hologramu a viděli ho z větší vzdálenosti, než se jim na první pohled zdálo. Scéna připomínala nahlížení do krystalové koule: ESPeři viděli něco, co se stalo nebo právě dělo na úplně jiném místě. Trask si byl čím dál víc jistý, že tuto... oběť zná. Tušil také, že se scéna odehrává v jiném světě, dokonce možná v jiné dimenzi.

Hned po příchodu do místnosti zaznamenal ředitel pobočky, kdo je přítomen. Byla tam Millicent Clearyová, drobná hezká telepatka, která své schopnosti teprve rozvíjela. Nebylo pochyb, že jednoho dne bude mít velkou sílu. Právě teď byla velmi zranitelná - telepatie je nebezpečná věc. Trask o ní vždycky přemýšlel, jako by byla jeho malá sestra, i když žádnou nikdy neměl. Dále tam stál David Chung, nesmírně nadaný lokátor i věštec. Byl to subtilní, šlachovitý člověk s asiatskýma očima a žlutou kůží, avšak rodilý Brit, Londýňan, a navíc byl neskutečně oddaný pobočce. Všichni museli být loajální, jinak by pobočka nemoha existovat. Chung byl schopný odhalit tajné sovětské ponorky, bojovníky IRA i pašeráky drog. To byla jeho specializace. Drogy zabily jeho rodiče a odtud pramenilo jeho nadání, které neustále narůstalo.

Nalevo od Traska stál prorok Guy Teale. Stejně jako Ian Goodly uměl předpovídat budoucnost, což byla přinejlepším podezřelá schopnost. Budoucnost neměla ráda, když do ní někdo nahlížel, a občas to dala najevo. Teale byl malý, hubený a nervózní. Často se lekal a žil v závislosti na svých nervech. Vedle něj stál Frank Robinson, bezchybný lokátor nových ESPerů, který s ním občas pracoval. Na rozdíl od tmavého Tealea byl Frank světlovlasý, chlapecký a pihovatý. Vypadal na devatenáct nebo dvacet, což se o sedm let minulo se skutečností. Před nějakými šesti, sedmi měsíci oba pracovali společně s Traskem na případu Keogh. Pomohli mu zahnat nekroskopa do úzkých v jeho sídle u Edinburghu a celý dům od základů vypálit. Proto Harry uprchl z tohoto světa skrz perchorskou Bránu. Od té doby se každý zasvěcený modlil, aby se už nikdy nevrátil. Skutečně se až dosud nevrátil...

Ještě pořád? přemítal Trask. Je tato osoba skutečně Harry? Tušil, že všichni v místnosti přemýšlí o tomtéž. A stejně jako on, i oni byli rádi, že se jedná o pouhý obraz.

Přesně naproti Traskovi stál v kruhu Paul Garvey, vyzrálý telepat. Přes rotující obraz zachytil Traskův pohled a téměř nepostřehnutelně kývl. Byla to odpověď na Traskovu myšlenku, kterou Garvey ,slyšel'. Ano, všichni mysleli na totéž.

Garvey byl vysoký, dobře stavěný, kdysi přitažlivý pětatřicátník. Jenže tehdy, před šesti měsíci, se pustil do křížku s vraždící stvůrou jménem Johnny Found a přišel o levou polovinu obličeje. Od té doby na Garveyovi pracovali nejlepší plastičtí chirurgové Anglie a nakonec vypadal docela k světu, i když jeho tvář netvořilo jen maso. Garveyův obličej byl vlastně jen tkáň, nervy nikdy znovu nesrostly. Mohl se smát jen pravou polovinou obličeje. Aby se vyhnul případnému výsměchu, nesmál se raději vůbec. Stalo se to, když šli po stopě Harryho Keogha. Právě on Founda pronásledoval. Found byl nekromant, jehož specialitou bylo prznit ženy před i po smrti. Garvey měl smůlu, že vystopoval Harryho kořist jako první. Nekroskop to však dotáhl do konce. Když později policie našla Foundovo tělo, málem ho nedokázali identifikovat. Garvey za to byl Harrymu vždycky vděčný - i přes skutečnost, že původně honili jeho.

Co se Bena Traska týkalo, uznával, že každý na světě byl Harrymu Keoghovi něčím zavázán. Nekroskop klidně mohl rozšířit vampýrskou nákazu na celé lidstvo a stát se zde jediným vládcem. Celá planeta mohla být jeho impériem. Místo toho se nechal zahnat do cizího světa Vampýrů, kde nebyl ničím jiným než jen jedním z monster. Ano, Harry to dovolil. Dřív než nad ním získá ta věc uvnitř úplnou moc.

Kdykoliv si na něj Trask vzpomněl, na tu zvláštní sílu, která Harryho ovládala, a jak vypadal, když ho naposledy viděl v zahradě hořícího domu u Edinburghu - vzpomínky a pocity se mu začaly samy třídit v hlavě:

Dolní polovinu Harryho těla tvořil zamlžený, nejasný tvar. Prosvital přes husté, mléčné chuchvalce upirské mlhy, kterou sám vypouštěl. Ostatní části těla byly však až příliš dobře viditelné. Měl na sobě obyčejné tmavé oblečení, které vypadalo, že je mu o dvě čísla menší. Tělo mu trčelo z kalhot, jako by ho do nich někdo vrazil. Pod bundou, zapnutou jen najeden poloutržený knoflík, vyhlížel Harryho mohutný hrudník obludně svalnatě.

Bílá, rozhalená košile se mu dole roztrhla a odhalila žebra s dokonalou muskulaturou. Jeho prsa se při každém nádechu mocně zdvíhala, límec košile působil kolem železného krku jako křehká, zmačkaná krajka. Harryho kůže měla ponuře šedou barvu, na které se odrážely křiklavě oranžové a nezdravě žluté odlesky sílícího ohně a měsíčních paprsků. Tyčil se půl metru nad Traskem, takže si proti němu připadal jako trpaslík. A jeho obličej -

Jeho obličej byl dokonalým vtělením noční můry. Z halogenových očí jako by ukapávala síra. A ten... škleb? Ne, tohle nebyl lidský škleb. Nebo takhle snad úšklebek vypadal ve světě zvaném Hvězdná strana, na opačném konci Möbiova kontinua? Tady na Zemi mohl mít podobný výraz jen obrovský, nepříčetný a slintající vlk, který se nakazil vzteklinou. Z tlamy mu viditelně rostly dlouhé tesáky a kroutily se ven z chrupavčitých čelistí. Z popraskaných dásní se řinula rudá krev a stékala po zkroucených rtech a cukající se mordě.

Tak děsivý obličej... a tak příšerná tlama... jako karmínová jeskyně, ve které místo stalagnitů a stalaktitů rostou zuby... Harryho tesáky navíc vypadaly neskutečně ostré, jako by to byly úlomky bílého skla. Copak jeho tlama nepřipomínala bránu do pekel? Ano, pokud ne něco horšího. Harry byl totiž Vampýr!

Trask sebou trhl. Anna Marie Englishová ho chytila za loket a zcela zbytečně, zajíkavě oznámila: „Pane, začíná se od nás vzdalovat.“

Jak každý dobře viděl, Anna měla pravdu. Hologram těla se zmenšoval, padal a stále rychleji mizel v mnohobarevném zdroji modrých, zelených a červených neonových pásků, které se rozvlnily jako chapadla chobotnice a vítaly tělo mezi sebe. Kouřící a rotující postava se zmenšovala, až se stala tečkou, pak smítkem, až úplně zmizela.

A náhle uviděli -

Výbuch tichého a nádherného zlatého světla. Všech třináct diváků vydechlo a uhnulo podvědomě hlavou. I když vše viděli jen prostřednictvím kolektivní mysli, odvrátili se od té oslepující intenzivní záře a toho, co z ní vycházelo. Všichni až na Bena Traska, který si zaclonil rukou oči a trochu se přikrčil, ale nepřestával se dívat. Musel se dozvědět pravdu. Trask a také David Chung, který vykřikl údivem, zapotácel se a málem upadl. Oba však viděli, že:

Z místa výbuchu vylétly myriády zlatých šípů. Kroužily sem a tam, jako by po něčem pátraly, a mizely na tisících neznámých míst. Byly to - kousky nekroskopa, Harryho Keogha? Tohle po něm zůstalo? Poslední ze zlatých paprsků prokličkoval kolem Traska a tiše zmizel z dohledu - zřejmě do nějakého tunelu - a stuhy modrého, zeleného a červeného metafyzického světla zhasly, takže se místnost opět ponořila do normálního osvětlení.

Jenomže... ten poslední zlatý paprsek vypadal tak opravdově! Trask by mohl přísahat, že se zhmotnil přímo tady, v zasedací místnosti, a byl tak vnímavý a pevný! Pak vletěl do tunelu a zmizel z dohledu.

A v pokoji zůstalo jen třináct vylekaných, oddechujících, podivných lidských bytostí. V porovnání s tím, co právě viděli, se však zdáli být naprosto obyčejnými lidmi...

Trask se přinutil k pohybu. Přešel místnost k stále zmatenému, potácejícímu se Davidovi Chungovi. Chytil ho, podepřel a vyhrkl: „Davide, jsi v pořádku?“

„Ne... ano,“ odpověděl. „Ale on není.“ Olízl si suché rty a nervózně mávl rukou ke středu místnosti, kde už se zase normálně pohybovali ostatní ESPeři.

„Byl to Harry?“ vydechl Trask.

Chung si hluboce povzdychl a uzavřel se do sebe. „Ano, Bene, byl to Harry. Byl to on.“

„Jeho konec?“

Chung přikývl, otevřel třesoucí se ruku a ukázal Traskovi, co v ní držel: kartáč na vlasy ze zvířecích štětin, jehož oválné dřevěné držadlo dokonale pasovalo do dlaně. Trask byl v první chvíli zmatený... a pak pochopil. Šlo o Chungovo zvláštní nadání. Byl lokátor neboli stopař, a zároveň cítil s pozorovaným objektem. Těsně po Bodeskově případu zůstal Harry měsíc v ústředí pobočky E a snažil se nějak zaplnit čas. Nějakou dobu dokonce uvažoval, že by se mohl stát ředitelem. Avšak po smrti ženy a syna se nekroskopovi zhroutil celý svět a nakonec se odstěhoval, aby žil jako poustevník nahoře ve Skotsku. Kartáč byl jeho. Byla to jedna z mnoha věcí, které tu zapomněl.

„Měl jsem to u sebe celou dobu, ode dne, kdy mě přijali do pobočky,“ vysvětloval Chung ostatním ESPerům, kteří se kolem něj shromáždili. „Tohle a pár dalších věcí, které mu patřily. Když nám Rusové před šesti měsíci ohlásili, že Harry uprchl perchorskou Bránou, vyndal jsem jeho věci a pokusil jsem se ho lokalizovat. Samozřejmě jsem ho nemohl opravdu lokalizovat, já vím. Bylo to úplně stejné, jako když prošel Jazz Simmons. Věděl jsem, že tady Harry není. Ne na tomto světě. A zároveň jsem věděl, že není mrtvý. Byl na Hvězdné straně.“

„A teď?“ zeptala se Anna Marie Englishová, v obavách o svůj svět, v obavách o sebe.

Chung zakroutil hlavou. „Teď už není.“

„Není na Hvězdné straně?“ vydechl jeden z mladých ESPerů. „Chceš říct, že přišel zpět? Že je tady?“

Chung znovu zavrtěl hlavou a ukázal jim kartáč, který stále držel v dlani. „Tento kousek dřeva a štětiny pro mě něco znamenají, něco mi říkají. Řekly mi, že nekroskop žil; jestli ne tady, pak v jiném světě. Stačilo, abych držel kartáč nebo nějakou jinou z Harryho věcí, a věděl jsem to. Ale teď... teď je to jen obyčejný kartáč. Už v něm není život. Stejně jako v Harrym. Před několika minutami na nějakém neznámém místě zemřel. Všichni jsme to viděli.“

„Harry je mrtvý,“ řekl Ben Trask prostě. „Byl to muž, kterého jsme právě pozorovali. Našel si způsob jak nám to sdělit. Chtěl dát našim duším klid. Tak si to vykládám.“

Vstoupil Ian Goodly a s ním pár pozdně příchozích: další ESPer a ministr, zplnomocněný pro dohled nad pobočkou. Byl to člověk po čtyřicítce, mladý na svou práci, ale s rozumem ostrým jako břitva. Byl malého vzrůstu, vždy jako ze škatulky, se všímavýma modrýma očima a černými vlasy, sčesanými a nagelovanými dozadu. Měl na sobě modrý oblek, který byl velmi populární mezi současnými politiky a mocnými muži. Jeho oblečení a celá osobnost prozrazovaly, že jde o osobu na vysoké příčce společenského žebříčku. Byl ministr pobočky, ačkoliv neměl žádné psychické schopnosti a předpoklady. Dnes v noci však přece jen něco cítil a táhlo ho to sem.

Trask vysvětlil ministrovi, co se stalo, a Goodly mezitím donesl kávu. A pak celé dvě hodiny všichni seděli a vzpomínali na Harryho. Dohromady toho sice nikdo moc neřekl, ale všichni byli rádi, že tam můžou prostě jen tak sedět. I když měli být radostí bez sebe, nikdo se tak necítil. Zbavili se vážného nebezpečí, ale měli pocit, jako by ztratili dobrého přítele.

David Chung si dal Harryho kartáč do kapsy. Každou chvíli do ní sáhl a dotkl se jej špičkami prstů. Byl to však už jen obyčejný kartáč, ze dřeva, lepidla a štětin. Mrtvý, bez života.

A tak tomu bude dalších dlouhých šestnáct let...

Čtrnáct dní po této události zavolala Zek Föenerová ze svého domu v řeckém Zante. Odkládala hovor, jak jen to bylo možné, nakonec si však musela s Traskem promluvit. „Jsme zase kamarádi, Bene?“

Přestože jej nemohla vidět, přikývl a usmál se. Věděl, že to Zek vycítí. Byla schopnou telepatkou. „Po tom, co jsme spolu udělali se stvůrami Janoše Ferenczyho? Od té chvíle už budeme vždycky přáteli, Zek.“

„I když jsem mu nakonec pomohla?“ Měla v telefonu trochu zkreslený hlas, avšak její nervozita byla jasně patrná. Trask se mohl na své schopnosti úplně spolehnout a věděl, že její upřímnost je tak skutečná jako pravidelný tep jeho vlastního srdce.

Pokrčil rameny, což zase vycítila ona, a řekl: „Nejsi jediná, kdo Harrymu pomohl, Zek.“

„Ty také? Něco mi říkalo, že to uděláš.“

„Riskl jsem to. Kdyby to nevyšlo... mohl jsem skončit jako ten největší zrádce, kterého kdy lidstvo mělo! Dnes tu mohl být úplně jiný svět.“

„Já vím. Přemýšlela jsem úplně stejně. Ale i tak to byl pořád Harry.“

„Alespoň z poloviny určitě,“ odtušil Trask.

„Vlastně zemřel už před šesti, možná sedmi měsíci.“

„Jak to?“ nechal se překvapit Trask.

„Pro nás zemřel v okamžiku, kdy prošel perchorskou Bránou,“ vysvětlovala Zek. „Nebyl způsob, jak by se mohl dostat zpět. Použil obě Brány, tu v Rumunsku i na Uralu. Nemohl se už vrátit. Šedé díry by ho nepustily.“

Trask byl šťastný, že slyší její hlas, že s ní může mluvit, ale najednou ho přepadly chmury. Nakousla téma, o kterém nechtěl mluvit. „Víceméně máš pravdu,“ odpověděl. „Jenže jeho syn použil nějakou jinou cestu. Harry se považoval za pána Möbiova kontinua, i když byl ve skutečnosti teprve začátečník. Tak to alespoň sám kdysi řekl. Harry mladší však byl opravdový pán kontinua. Ale to ty musíš vědět lépe než kdokoliv jiný, vždyť vás s Jazzem vzal zpět do tohoto světa.“

Odpověděla až po chvíli. „Obyvatel ti pořád dělá starosti, že?“

„Obyvatel?“ zamračil se Trask. Pak si vzpomněl: „Á, ty myslíš Harryho juniora. Ten mi dělá starosti, to ano. A taky mě znepokojuje perchorská Brána a znovuoživení přítoku Dunaje u Radujevace v Rumunsku. Dělají mi starosti, protože to jsou cesty z tohoto světa do světa Vampýrů.“

„Ale dnes už jsou bezpečné, ne?“

„Něco takového nemůžeme o Harrym mladším říct.“

Teď to byl Trask, kdo vycítil nesouhlasné zavrtění hlavy. „Nevrátí se,“ řekla Zek. „Byl sice Vampýr, to ano, ale byl jiný. Jiný, stejně jako vládkyně Karen. Jako jeho otec. Bojoval o své pozemky na Hvězdné straně a určitě na nich zůstane. Utkal se s Vampýry, Bene, zničil je a pokud vím, žádného sám nikdy nestvořil. Neměl žádné otroky, pobočníky ani upírské milenky. Jenom přátele. A ti ho milovali, stejně tak jako Velká většina milovala jeho otce.“

Uklidnila ho. „Zek, vím, že jsi mě už jednou odmítla, ale vážně byste s Jazzem měli někdy přijet. Přijeďte nás navštívit a zůstaňte chvíli v Londýně na naše náklady a převyprávějte nám pořádně celý příběh. Ne, ani jeden z vás nám nic nedluží. Ale sama jsi to řekla - jsme přátelé. Oba dva máte v hlavě spoustu skrytých informací, o Hvězdné straně, o Vampýrech, a dokonce věci kolem Harryho Keogha a jeho syna, kterého znáte jen vy. Svět se obrací k lepšímu, Zek, ne sice nějak překotně, to ještě ne, ale jednou snad, kdo ví... Nezdá se ti, že bys tomu mohla trochu pomoci?“

Než mu stačila odpovědět, pokračoval: „Víš, není to tak, jak to bývalo. Už ne. Oba dva vás využívala sovětská pobočka, a ta naše také. Tebe i Jazze - a mnoho dalších lidí. Ale dostali jsme lekci. Všichni se stále učíme. Dost jsem o tom přemýšlel a zdá se mi, že čehokoliv se nekroskop dotkl, to se změnilo k lepšímu už navždy. Než objevil Möbiovo kontinuum, musel při cestách z Berlína do Východního Německa používat Checkpoint Charlie, a teprve potom mohl mluvit s Möbiem u jeho hrobu v Lipsku. A kde je teď tomu stanovišti konec? A co se Rumunska týče... Chápeš, co tím chci říct, Zek? Je to, jako by lidstvo otočilo stránku. A všechno od té doby, co se objevil Harry. Či spíš od doby, kdy nás opustil. Mělo by nás to však překvapovat? Vzpomínám si, jak Harry jednou řekl: ,Mrtví mají mnoho schopností a znají způsoby, jak jich využít.' Byl to však on, kdo jim ukázal, jak spolu můžou mluvit, a propojil jejich hroby. A od té doby... jen se rozhlédni po světě.

Jsou za to odpovědné ty miliony mrtvých? Kdo ví, co všechno mají na svědomí a jak toho dosáhly. Komunismus dodýchává a svět se stal bezpečnějším místem. Poslali jsme poslední falešné ideové bohy k čertu a můžeme začít nanovo: velkou restrukturalizaci ekologie planety Země. Svět sice je bezpečnější, ale stále není bezpečný úplně. Můžete nám s Jazzem pomoci učinit ho ještě trochu bezpečnější, Zek? Chci, aby ses nad tím zamyslela. Jestli ne kvůli mně, tak kvůli Harrymu. Chci říct, nestálo by za to dokončit to, co začal?“

„Podvádíš, Bene,“ řekla mu.

„Dobrá, ale i tak o tom popřemýšlej.“

Opravdu o tom později přemýšlela. Přemýšleli oba, Zek i Jazz. Do Londýna se však nevypravili. Bude ještě dlouho trvat, než se jejich zranění zahojí, než odpustí všem ESP pobočkám světa...

I když šestnáct let není dlouhá doba na pozadí světového řádu věcí, občas se objevují změny. Mění se lidé, tváře, místa. Vlády a společnosti vznikají a zase zanikají. Učení a ideologie upadají do zapomnění a jiné nastupují. Některé instituce však mají tendenci přetrvávat.

Studené války přišly a odešly, stejně jako ty krátké, místní. Světové tajné služby mají vždy o práci postaráno. I v období intenzivní glasnosti a perestrojky (nebo možná právě v takových obdobích) nepřestala ta nejesoteričtější ze všech tajných služeb, pobočka E, existovat a Ben Trask byl stále jejím ředitelem. I když někteří agenti odešli a byli nahrazeni novými, organizace sama o sobě byla velmi úspěšnou institucí. Vždycky se pro pobočku najde práce, a pokud se i to změní... popravdě řečeno, vláda by si nejspíš s propuštěnými, esoterickými silami nadanými členy nevěděla rady. Takhle se o nich alespoň dalo říct, že pracují pro dobro všech. Světová situace se měla následovně:

Komunistická Čína rychle následovala Rusko do bažin stagnace a ekonomického úpadku. SSSR se pořád vzpamatovával ze sedmdesát let trvajícího zraňování a mrzačení. Občasné krvácení už naštěstí postihovalo jen jeho vnitřní orgány a rány už nebyly tak hluboké a časté. Neexistovalo sebemenší nebezpečí globálního konfliktu. Poslední zbývající supervelmoc, USA, byla konečně silná a ostražitá. Stejně tak její spojenci. A co bylo důležité, jejich spojenectví bylo v zásadě neškodné. Jak Ben Trask kdysi předpověděl, svět byl mnohem bezpečnějším místem. Mezi politickými a historickými komentátory se stalo módou pokoušet se definovat přesný bod zlomu a vyjmenovat nejdůležitější příčiny změn:

Byl to mikročip, Lech Walesa, obrovský technologický rozvoj zapříčiněný závody ve zbrojení a americkou politikou Hvězdných válek, špionážní letadla, Černobyl, naprostý kolaps komunismu v Evropě, prezident Reagan, ministerská předsedkyně Thatcherová nebo prezident Gorbačov? Nebo to byla válka v Zálivu, kterou fascinovaně a s údivem sledoval celý svět? Možná diváky trochu vyděsil pohled na bojovníky se zastaralými, málo účinnými zbraněmi, kosenými ještě před nedávném nepředstavitelnou vojenskou technologií.

A přes to všechno si nikdo, snad až na pár členů pobočky E, nevzpomněl na nekroskopa Harryho Keogha. Nikoho nenapadlo připisovat jeho práci něco ze současného světového řádu. A stejně tak nikdo nepřiznal ani minimální zásluhy Velké většině.

Tak se tedy věci měly toho pondělního rána v lednu 2006, kdy Trask dorazil do ústředí pobočky E v srdci Londýna a našel Davida Chunga, jak se s mobilem v ruce prochází sem a tam vestibulem a čeká na něj. To, co Traska překvapilo hned při otevření dveří, však nebyl Davidův mobil, ale výraz v jeho tváři a to, co držel v druhé ruce - starý kartáč na vlasy. Starý kartáč Harryho Keogha...

Ještě než si ho všiml, zpozoroval netrpělivost v Chungově tváři a pospíšil si s vysvětlením: „Promiň, Davide, ale telefon v mém voze je na rozpadnutí. Beztak je teď všechno tak odposlouchávané, že pomalu ani nemůžeme přemýšlet, natož mluvit! Děje se něco? Zkoušel ses... se mnou... spojit?“

To už si všiml kartáče a zůstal zkoprněle stát. Do hlavy se mu okamžitě nahrnuly barvité vzpomínky na okolnosti oné noci před šestnácti lety a tlukot Traskova srdce nabral na rychlosti, povzbuzen návalem adrenalinu. „Davide?“ zeptal se tázavě.

Chung odpověděl pouhým vážným přikývnutím, nic víc, a popohnal Traska k výtahu. Když se však za nimi zavřely dveře a ocitli se sami, pronesl slova, kterých se Trask nejvíce obával: „Je zpátky.“

Trask tomu odmítl uvěřit. „Kdo?“ zeptal se chraplavě, i když až moc dobře věděl, o kom byla řeč. „Harry?“

Chung přikývl a bezradně pokrčil rameny. Nemohl najít vhodná slova. „Něco z něho,“ odpověděl konečně. „Kdo nebo co z něj teď je. Ano, Bene, mluvím o Harrym. Něco z Harryho Keogha se vrátilo mezi nás...“

II

Harryho pokoj

Pro ředitele hotelu pobočka E téměř neexistovala. Občas zapomínal, že budova má nejvyšší patro. Nebylo na tom nic divného, protože tam ještě nikdy nebyl. Pracovníci toho neznámého podlaží měli vzadu v domě svůj vlastní výtah, vlastní schodiště i vlastní požární únikový východ. Poslední podlaží byl ,jejich' majetek, takže vůbec nijak nespadalo do ředitelovy ekonomické nebo správní sféry vlivu.

Kdo tedy byli ti tajemní majitelé? Zahraniční podnikatelé, jak bylo řediteli řečeno. A nebyl sám, kdo neměl ani tušení, k čemu patro slouží. Při pohledu zvenčí totiž nic nenaznačovalo, že by budova plnila také jiný účel, než pro který byla postavena - jako hotel. Byl to převlek a zdání, které se neznámí majitelé snažili udržet. Ústředí pobočky E prostě jakoby neexistovalo, protože o ní nevěděl nikdo jiný kromě jejích členů a pár vybraných politiků, kteří by se dali spočítat na prstech jedné ruky. Z nich jen zplnomocněný ministr věděl, kde se pobočka vlastně nachází. Bylo to, jako by vůbec neexistovala.

Jinde na světě však paradoxně o pobočce a místě jejího ústředí věděli, a to nejméně v jedné nebo ve dvou organizacích. Věděli o ní ruští kolegové, a možná také čínští zvědové. Věděli o ústředí pobočky E, ale zatím to nedávali nijak najevo. Stačilo jim, že měli hotel na mušce. V případě globálního konfliktu by byl jedním z prvních cílů.

Nebylo to zase tak podstatné, protože od konce druhé světové války byl na mušce celý vnitřní Londýn, stejně jako ostatní místa na světě s koncentrovanými vládními, finančními a obchodními institucemi. A když už jsme u toho, na mušce byly i ruské a čínské ESPerské pobočky, včetně ruského ústředí na Procově prospektu v Moskvě hned vedle Státních biologických výzkumných laboratoří. Zaměřené bylo i ruské odposlouchávací centrum v Mogoče u čínských hranic, kde skupina telepatů dávala pozor, zda něco nehrozí, a také čínská pobočka na Kwijiangské ulici v Čchung-kchingu. Začátek třetí světové války by tedy byl pro všechny ESPery pořádně horký a samo o sobě to byl důvod, proč se snažit o světový mír.

Traska proto vůbec nepřekvapilo, když mu Chung sdělil: „Naši ,přátelé' na Procově prospektu to potvrdili. Něco sem přišlo skrz perchorskou Bránu. Chytili to a chtějí, abychom jim s tím co nejdříve pomohli.“ Slovo ,přátelé' použil Chung jen obrazně. Ve skutečnosti nebyli ESPeři obou poboček nikdy víc než ostražitými soky. Nekroskop kdysi dvakrát zlikvidoval protivníky v ruských řadách. Od černobylské tragédie se ale Rusové už tak nezdráhali říci si občas o pomoc. Nechali si pomoci i s odstavováním a zakonzervováním desítek nemoderních a bezesporu nebezpečných jaderných reaktorů. Západ jim také už deset let pomáhal zbavit se bezedných skládek toxického odpadu. Když už kvůli ničemu jinému, dělali to kvůli celosvětovému životnímu prostředí.

Dveře výtahu se otevřely, oba muži vyšli na hlavní chodbu a Trask řekl: „Myslím, že bys mi měl říct všechno od začátku. Chci si udělat ucelený obrázek o tom, co se vlastně děje. Zapoj do toho všechny, kdo jsou přítomni. Kolegu na hlídce, ESPery, kteří mají na starosti papírování, prostě všechny.“

Chung jej však předběhl: „Už na nás čekají v zasedačce. Jen Millie Clearyová ví, co se vlastně děje. Včera v noci měla službu a zvedla ten moskevský hovor. Nemohl jsem usnout, a tak jsem sem přišel dřív. Když jsem šel kolem Harryho pokoje... něco jsem cítil. To byl zrovna na drátě ředitel ruské pobočky a chtěl s tebou mluvit.“

„Harryho pokoj?“ zamračil se Trask.

Kráčeli chodbou k zasedací místnosti. Chung vzal Traska za loket a přiměl ho zastavit se, podíval se mu přes rameno na dveře vedlejší místnosti a přikývl: „Ano, Harryho kancelář.“ Ve tváři měl tázavý, očekávající výraz.

Vtom si Trask vzpomněl. Když s nimi Harry pracoval po Bodeskově případu, dali mu k užívání vlastní kancelář. Nekroskop tady ve skutečnosti bydlel, i když krátce, dokud jeho žena nezačala mít vážné problémy. To bylo... bylo tomu už čtvrt století! Osm let poté tady byl po svém návratu z Hvězdné strany vyslýchán. Bože, jak ten čas letí. Trask si na chvíli připadal starý. Co by si namlouval? Bylo mu už přes padesát a bezesporu stárl. Jen se mu chvílemi zdálo, že nějak rychle.

Otočil hlavu a zadíval se na dveře, na kterých byla vybledlá plastová jmenovka:

Trask se znovu zamračil a řekl: „Víš ty co? Nikdy jsem vlastně nebyl uvnitř. Alespoň ne od doby, co Harry odešel.“ Podíval se na Chunga a viděl, jak náhle zbledl. Ústa měl pevně sevřená a šikmé oči mu rychle mrkaly. „Davide?“

Ten jen potřásl hlavou. „To nic není. Je to tím pokojem. Nikdy jsi v něm nebyl? To nejsi sám. Nějaký čas v něm pracoval nekroskop a od té doby...“ pokrčil rameny. „Pak v něm byl osm let počítačový terminál, dokud jsme nekoupili nová zařízení. Vlastně tam starý počítač pořád ještě je a zapadá prachem. Od té doby se místnost nepoužívá a nikdo o ni nejeví zájem. Napadá mě však, jestli v tom náhodou není něco víc? Bene, v tom pokoji je vždycky zima. Všichni ESPeři to cítí. Místnost vyzařuje nějakou zvláštní auru. To sám pokoj v sobě nikoho nechce. A také si nepřeje, aby se jím někdo zabýval.“ Chung se na Traska zadíval tvrdým pohledem. „Copak jsi to nikdy necítil?“

Trask se tvářil nechápavě. „Mám pocit, že jsem tu místnost nikdy nevzal na vědomí,“ prohlásil. „Chci říct, samozřejmě jsem si všiml jmenovky a podobně - ale nijak to na mě nezapůsobilo. Je to místo, kolem kterého jsem všechny ty roky chodil, aniž bych o něm přemýšlel.“

„To je přesně to, co mám na mysli,“ odpověděl Chung. „Všichni ostatní říkají totéž. Kdosi dal Bůh ví kdy na dveře tu tabulku a od té doby to je prostě Harryho kancelář a nic jiného. Když se Harry vrátil na Hvězdnou stranu... možná jsme na něj zapomněli, nebo se o to alespoň pokoušeli. Ten pokoj však nezapomněl.“

Traska napadl výraz, který nekroskop často používal: „Poslední stopa, která po něm na zemi zbyla?“

Chung pokrčil rameny: „Tak nějak.“

Trask pokýval hlavou a dodal: „Tím se budeme zabývat později. Nejdřív chci vědět, co se děje v Perchorsku.“

Několik ESPerů už čekalo na Traska s Chungem ve velké zasedací místnosti. Polovina jí sloužila jako posluchárna, a zde ESPeři seděli, s čely obrácenými k pódiu. Když ředitel vešel, na chvíli k němu doléhaly jejich tlumené hlasy. Okamžitě se ztišili a na znamení respektu se postavili. Trask je mávnutím ruky zase posadil a s Chungem v závěsu vystoupil na pódium. Na něm stál stůl a několik židlí, otočených k posluchačům. Oba muži se posadili a Trask okamžitě začal:

„Protože jste, kým jste, víte stejně dobře jako já, co se děje. Shrnuto. Do Perchorska přišlo něco z Hvězdné strany. Každý z nás je s problémem Perchorska dobře obeznámen a není se co divit, že jsou naši ruští ,kolegové' trochu nervózní. Všechno, co projde Bránou, je vysoce podezřelé. A tohle ještě víc. David totiž tvrdí, že to je Harry Keogh...“

„Nebo alespoň něco z něj,“ ozval se Chung do jejich udivených výkřiků a šeptání. „Je to stvoření, které má zvláštní schopnosti. Víme, že se Harry... jak to říct... měnil. Ale aby prošel zpět Bránou, musel by se změnit úplně. Zpáteční lístky šedé díry nevystavují. Jak už jste jednou tam, je to konečná. Neexistuje cesta zpět. Možná to jde přes Bránu v podzemní řece, která se vlévá do Dunaje. Tahle osoba však přišla do Perchorska. A Harry Keogh je navíc mrtvý. Všichni jsme ho před šestnácti lety viděli zemřít. Nebo byl tehdy jen nemrtvý? Ne. Nemrtvý byl ještě předtím, než prošel Bránou. Podvědomí mi říká, že návštěvník je Harry. Rozum však tvrdí, že to on být nemůže. To znamená, že to musí být něco jemu podobného, něco z něj.“ Trask se znovu chopil slova. „Za pár minut si promluvím s Turkurem Conovem, jedním z vedoucích ruské pobočky. Všichni víme, co umí. Tváří v tvář umí číst myšlenky - a to naprosto dokonale! Bude mě chtít vidět na obrazovce, abych mu nemohl lhát. Takže to bude jedna jedna. Turkur totiž zná mé schopnosti a ví, že i já poznám lež. Všechny naše dosavadní rozhovory proto byly vyhýbavé, nekonečné a těžkopádné. Podle všeho tak bude vypadat i ten dnešní. Zdá se, že nás Rusové požádají o pomoc. Předtím bych od vás chtěl slyšet, jaká si myslíte, že to bude spolupráce. V poslední době jsme neměli moc práce. Nic zvláštního, snad jen s výjimkou zóny přízraků. Možná jsme už všichni trochu zlenivěli a zrezivěli. Tohle pro nás může být příležitost, jak znovu využít svoje schopnosti.“

Prohlédl si jejich zvednuté tváře.

Byla tam Millicent Clearyová, která přijala moskevský telefonát. Ze všech agentů pobočky E ji měl Trask asi nejradši. Měl pro ni zvláštní pochopení. Telepatie je dar, ale zároveň je to prokletí. Nikdy se nevdala, jako ostatně většina ESPerů. Stejně byli prakticky ženatí - s pobočkou. Její práce však byla jen jeden důvod, proč zůstala sama. Druhým důvodem byla její schopnost číst myšlenky.

Zatímco Milliiny telepatické schopnosti vyrůstaly společně s jejím tělem, všechny sny o lásce, manželství a dětech vylétly oknem. Vždyť byla telepatka a znala každičkou myšlenku svých partnerů. I ty zlé myšlenky, kterým se nikdo čas od času neubrání. Její děti by možná tyto schopnosti podědily. Tomu chtěla Millie zabránit, protože stejně jako Trask zjistila, že ke každé čisté, nevinné duši existuje nějaká špatná. A příliš mnoho z nich bylo naprosto zkažených, plných jedu, až se rozežíraly zevnitř a trávily svět kolem sebe. Dobře věděla, že takové duše existují, ostatně měla v popisu práce do nich nahlížet. I do těch nejodpudivějších.

Trask o ní pořád ještě přemýšlel jako o své malé sestře, i když z ní už byla osmatřicetiletá žena. Měla v sobě jiskru ,kamarádky z ulice', která podněcovala jeho ochranitelské pudy. Skrývala v sobě nesmělost a opravdovou nevinnost, díky které občas blýskla zelenýma očima, nakrčila hezký nosík, pohodila měděnou hřívou, a když za to něco stálo, cele se tomu oddala. Někdy se to stávalo a to pak nikdy neslevila ze svých zásad. Nic z toho Millie čas nevzal. Navzdory práci se jí podařilo uchovat si něco ze své opravdovosti.

„Millie,“ oslovil ji Trask, „můžeš něco vyčíst ze svého rozhovoru s Conovem?“

Zavrtěla hlavou. „Zněl chladně, nadřazeně, skoro bych řekla přezíravě. Neviděla jsem ho na obrazovce, jen jsem slyšela jeho hlas po drátě. Kdybych ho mohla vidět, možná bych něco poznala - a možná taky ne.“

„Možná,“ poznamenal Trask. Poškrábal se na bradě a přelétl ostatní tváře.

Hned vedle seděla Anna Marie Englishová. Ve dvaceti čtyřech vypadala na padesát. A světe div se, když jí teď bylo čtyřicet, pořád vypadala na padesát! To vypovídalo ve prospěch planety Země. Životní prostředí se poslední dobou zlepšilo a Annina ,nemoc' se stabilizovala. Planeta se částečně ozdravila. Byla teď místem, kde se dalo začít od začátku. Trask na ni kývl. Téměř nepostřehnutelně mu gesto oplatila a zeptala se: „Můžeme přejít do zasedací sekce? Použít obrazovky a grafy?“

Trask s Chungem sestoupili ze stupínku, s ostatními ESPery přešli místnost a zapnuli projektory a podsvícené stěny. Rolety sjely dolů, zastínila se okna, někdo rozsvítil světla a místnost náhle získala chladný, technický vzhled. Na nástěnné obrazovce byl obraz Země vyfotografovaný z vesmíru.

Anna Marie Englishová se postavila k obrazovce, chvíli vyčkávala a prohlížela si ostatní ESPery, zvláště Traska. Ve světle projektoru byla icjí nehezká tvář zbarvená do modra a za skly brýlí nebyly její oči skoro vidět. Skřípavým hlasem se jich zeptala: „Je náš svět ohrožen?“ Pokrčila rameny a otočila se k obrazovce. „Zkusím vám říct svůj názor.“

Tomu, co v následující chvíli udělala, každý v místnosti dobře rozuměl. Natáhla třesoucí se pravou ruku a položila ji na horské oblasti Ruska, na Ural nějakých šest set kilometrů severně od Sverdlovska. Zavřela oči, zadržela dech a celou svou fyzickou i metafyzickou vahou se o ni opřela. Uplynulo několik dlouhých sekund a jejich srdce několikrát zatepala, než se narovnala, spustila ruku a otočila se ke kolegům.

„Takže?“ vyjádřil Trask nahlas všeobecné napětí.

Zhluboka se nadechla a řekla: „Perchorsk se mi jeví úplně stejně, jako když jsem ho cítila naposledy - jako hrozba! To místo je... strašné. Nevysílá ke mně však žádné zvýšené nebezpečí. Cítím tam ale něco nového. Něco... přátelského? Jestli k nám něco přišlo, je to podle mého názoru našemu světu neškodné, možná dokonce nakloněné.“

Trask vydechl. Jako všichni ostatní zadržoval dech. Rozhlédl se kolem sebe. Kdo jiný by mohl být užitečný? Vedle něj stál David Chung, ale ten jen zavrtěl hlavou. „Můžu ti říct jen to, co už jsem jednou řekl. Připomíná mi to nekroskopa. Je to jako on, nic víc.“

Prorok Guy Teale převzal k ránu službu po Millicent Clearyové. Než se skupina ESPerů přesunula do zasedací místnosti, přivolali ho pagerem. Teď vešel dovnitř a upozornil: „Volají nám protivníci. Zase Turkur Conov. Pořád s vámi chce mluvit, pane.“ Podíval se na Traska. „Přepnul jsem ho sem na obrazovku. Za jak dlouho budete hotov?“

„Může ještě nějakou tu minutu počkat,“ zavrčel Trask. Věděl, že když je Conov takhle nedočkavý, záležitost bude přinejmenším tak důležitá, jak předpokládal. Rozhlédl se po ostatních, seskupených kolem. lan Goodly se tvářil, jako by měl něco na jazyku. Trask věděl, jak stydliví bývají věštci při předvádění svých schopností, a proto ho sám pobídl: „Iane?“

„Čekal jsem, až se Guy vrátí,“ odpověděl vytáhlý, hubený ESPer. „Jsme si podobní, oba jsme prognostikové, a proto mě zajímal také jeho názor.“

„Ten tvůj si však poslechneme jako aperitiv,“ sdělil mu Trask.

Goodly se ošil a pokrčil rameny. „Měli bychom spolupracovat,“ řekl nakonec.

Trask se otočil k Tealeovi.

„Souhlas,“ odpověděl. „Ať už sem přišel kdokoliv nebo cokoliv...“ Zamračil se a na chvíli se odmlčel. „Ne. Kdokoliv ať sem přišel, potřebuje naši pomoc.“

„Je to tedy muž?“

„Tak to alespoň cítím,“ odpověděl Teale.

„A to je všechno?“

„Budeme do toho zapletení až po uši,“ přikývl Goodly. „Cítím... že nás čekají zajímavé časy. Neptej se mě však na víc, Bene. Ještě ne. Nikdy si mými předpověďmi nemůžeš být jistý a teď to ani není potřeba.“

Trask si znova povzdechl, tentokrát frustrovaně. „Dobrá,“ řekl. „Už žádné dohady. Je na čase dozvědět se fakta. Promluvím si s Conovem. Chtěl bych, abyste nebyli vidět na obrazovce, takže jestli dovolíte...“

Ustoupili z dohledu a Trask se usadil v černé, vypolstrované kancelářské židli před velkou plochou obrazovkou. Ještě než Teale zapnul obraz, Trask ho zadržel.

„Počkej ještě. Chci, abyste mi kryli záda. Všichni. Zahrajeme si s protivníky jejich vlastní hru a vytvoříme tady mentální šum. Conov je zatraceně dobrý mentalista. Jestli mě nebudete krýt, přečte si všechny mé myšlenky. I ty, o kterých ani nevím, že je mám v hlavě.“

Zakryli ho propojenou energií myslí a Teale zapnul přístroj.

Na obrazovce se objevil signál z Moskvy - neurčité špičkové technické vybavení nějaké místnosti a v popředí ostré rysy tváře pod vysokým, úplně lysým čelem. Na Traska se zahleděl pronikavý pár očí. Ben pohled opětoval a počkal, až se obraz stabilizuje a získá snad až nereálně dokonalý kontrast. Rusova tvář na obrazovce byla určitě zvětšená, nejspíš aby tak dělala ještě větší dojem. Ani to nebylo potřeba. Pohled na toho muže byl přinejmenším zvláštní.

Ben Trask však nebyl člověk, který by se nechal jen tak zastrašit. Živý detektor lži není snadné ohromit. Ne člověka, který okamžitě rozezná jakýkoliv náznak zkreslení významu nebo nadsázku. To byl důvod, proč měl Trask vždycky rád Harryho Keogha a proč ho obdivoval. Ne pro jeho neskutečné schopnosti, ale pro jeho skromnost a pravdu.

„Pravdu, pane Trasku?“ zvedl Conov pravé obočí. „V tom máte výhodu. Dokud vás budou agenti krýt, můžete ze srdce lhát a zůstanete ukryt v jejich ochrannému šumu. Já žádnou takovou pojistku nemám. Ani nic lakového nepotřebuji, alespoň dnes ne. Kdybych s vámi chtěl hrát nějakou hru... Jsem si jistý, že dobře víte, že na to mám dost dobré hráče. Ale situace se má následovně: Chci vás požádat o laskavost, ne vám lhát nebo na vás vyzvídat.“ Conov mluvil klidným hlasem bez emocí a cizího přízvuku, jen jako by z něj nepatrně zaznívala ironie.

Trask se poněkud křečovitě usmál. „Na někoho, kdo se proti mému zvýhodnění hájí svou nevinností, čtete v mé mysli celkem rychle, Conove. Samozřejmě že mě zajímá pravda. Vždycky mě zajímala a zajímat bude. Shodou okolností mám takové schopnosti.“

Zatímco mluvil, prohlížel si tvář svého soka. Turkur Conov byl poloviční Turek a poloviční Mongol, chlap všemi couly. Na první pohled bylo vidět, že je to typ vůdce, s výjimečným duchem ukrytým v atletickém těle. Jeho šedé oči se uměly na člověka zadívat a vidět do něj, či skrz něj, to když mluvil s někým, kdo mu nevěnoval dostatečnou pozornost. Nyní se díval na Traska, ne do něj, a z pohledu mu vyzařoval jistý respekt, což jasně ukazovalo Traskovu důležitost.

Rusovo obočí bylo tenké, jakoby nakreslené tužkou na papíře. Bylo stříbřitě světlé a ostře se zvedalo na jeho opálených, hrubě řezaných nadočnicových obloucích. Od obočí nahoru byl úplně holohlavý. Jeho plešatost určitě nebyla zapříčiněna chatrným zdravím nebo předčasným stárnutím, protože bronzová masivní lebka a obličej zářily vitalitou. Jedinou anomálií na jeho tváři byly oči. Měl je hluboko posazené a jakoby potemnělé dlouhými hodinami studia a nemilosrdného soustředění. Trask věděl, že to je jeden ze symptomů telepatie.

Conov měl výrazně orlí nos, takže i přes světlé oči vypadal jako Arab. Trask měl podezření, že to byl pozůstatek nehody nebo rvačky. Pravděpodobnější bylo to druhé, protože ředitel ruské pobočky E byl příznivec bojových umění. Měl plná, poněkud široká ústa, silnou hranatou bradu, mírně propadlé tváře a malé, špičaté uši, posazené těsně u hlavy. Celkově působila tvář příliš symetrickým dojmem, jako by obě půlky Rusova obličeje představovaly zrcadlový obraz. Trask si říkal, že u většiny lidí by to bylo na škodu. Krása lidské tváře se zdůrazní nějakou drobnou nedokonalostí. Turkur Conov představoval opak, ale paradoxně to byl velmi hezký muž.

Kouzlo Rusova vzhledu spočívalo v jeho očích, které byly samy o sobě fascinující. Trask dobře chápal, proč v záznamech, které o něm pobočka měla, defilovala dlouhá řada nádherných a inteligentních žen. Žádná z nich neprotestovala, když šel o dům dál, všechny mu zůstaly tím či oním způsobem ,věrné'. Traska zajímalo, jestli to byla opravdová věrnost, nebo jestli o nich prostě jen příliš mnoho věděl. Jak by mohla nějaká žena vystoupit proti muži, který zná každičký detail jejího života? Dovolila by si to jen hloupá, nerozumná nebo naprosto nevinná osoba a takové ženy nebyly Turkurův styl.

Nejvyšší šéfové britské a ruské ESPionážní služby se prohlíželi přes vzdálenost víc jak devět tisíc kilometrů. Turkurovy napůl hypnotizující, telepatické oči se zabodávaly do Traskovy tváře.

Chvíli trvalo, než si Trask Rusa prohlédl. Ten si možná mezitím přečetl něco v jeho mysli, ale stejně tam nemohl najít nic, co by se mu nemělo líbit. A i kdyby ano, byl to on, kdo žádal o pomoc. Trask pokýval hlavou. „Takže máte nějaký problém, Turkure... ech, nevadí vám, když vás budu oslovovat křestním jménem? Vím, že tam u vás pořád lpíte na oslovení ,soudruhu', ale to my tady nepoužíváme.“

„Turkur, jak je libo,“ pokrčil jeho protihráč rameny a dovolil Traskovi zahlédnout na své tváři stín úsměvu. „Ale co se soudruhů týče... Nepopírám, že naše organizace šly v minulosti rozdílnými cestami, pane Trasku - nebo snad Bene? Ale to je už minulost a teď žijeme v přítomnosti, a budoucnost je... obrovská věc! Kdyby začala na naší planetě operovat nějaká cizí inteligence, nebo nám dokonce hrozil přímý útok, nebylo by pro nás pro všechny tak těžké být soudruhy, nemám pravdu?“

Jeho argumentace i způsob, jakým ji podal, byly naprosto odzbrojující. Zvláště když Trask moc dobře věděl, na co naráží. Možná věděl dokonce o mnoho víc, než Conov tušil. Věděl, nebo spíš tušil, že vetřelec z druhé strany Brány je muž. Teď nastala pravá chvíle pro zjištění, zda jeho domněnky byly pravdivé, či nikoliv.

„To si tedy myslíte?“ zeptal se. „Že váš host je vampýrský špion? Předsunutá hlídka? Možná někdo ve službách Harryho Keogha?“

Jestli se jeho slova Rusa nějak dotkla, nebylo to na něm vůbec znát. Pouze mrkl a téměř nepostřehnutelně přimhouřil chladné šedé oči. Potom odpověděl: „Vaše pobočka si opravdu tak dobrou reputaci zaslouží, Bene. Ano, přesně to si myslím. Nebo si alespoň říkám, že by to bylo možné. Disponujeme prostředky, kterými můžeme jakýkoliv vpád odvrátit. Nejdřív ale musíme zjistit, čím jsme ohroženi a jak velké nebezpečí hrozí...“

Nechal svá slova vyznít do ztracena.

„Takže jste tomu ještě nepřišli na kloub?“ Trask předpokládal, že má Guy Teale pravdu a perchorskou Bránou prošel muž.

„Ne, zatím ho nedokážeme dostatečně ohodnotit,“ řekl Conov. „Řekl bych, že ani on nechce, abychom si ho příliš prohlíželi.“

„Můžete mi to vysvětlit?“

„Držíme ho uvnitř Brány,“ odpověděl Conov. „Na naší straně, hned za perchorským prahem. Myslíte si, že jsme se už dost nepoučili minulostí? Že bychom něco pustili dovnitř, a ani bychom to dopředu neprozkoumali? Stvoření z paralelní dimenze, kde žijí Vampýři? Sice se nám jeví jako muž, ale nemůžeme si být jistí.“

„Držíte ho?“ Trask si nemohl pomoci a zamračil se. Od dob, kdy Harry Keogh prošel Bránou, ztratila pobočka o perchorskou oblast zájem. Považovala za samozřejmé, že Rusové mají dostatečné vybavení, aby mohli místo v případě potřeby utěsnit. A jestli ne, že se alespoň budou umět vypořádat s čímkoliv, co by Bránou prošlo.

„Aha!“ řekl Conov a pokýval hlavou. Poprvé od počátku rozhovoru se tvářil překvapeně a potěšené. „Nevíte, jaké máme v Perchorsku zabezpečení.“

„Vždycky jsme předpokládali, že jste to místo uzavřeli,“ odpověděl mu Trask. „Navždycky. Každá odpovědná organizace by to tak alespoň udělala.“

„Zkoušeli to,“ odpověděl Conov s ponurým úsměvem na tváři. „Ještě než jsem přišel do funkce. Víte, lidé mi říkají, že je mnohem lepší žít se strachem v Perchorsku než se schovávat někde jinde a nevědět, co se tam děje! Věřím tomu, protože jsme měli možnost porovnat strž s podobným případem. Mám samozřejmě na mysli Černobyl. Možná si vzpomínáte, že sarkofág kolem reaktoru byl zapečetěn. Potom ho museli otevřít... i to museli později udělat ještě jednou. Pořád svým způsobem žije a je nebezpečný, a to bude trvat mnoho a mnoho let. Proto jej budou muset otevřít znovu, potřetí, aby věděli, co se uvnitř děje. A s Perchorskem to je to samé. Museli jsme zjistit, co se tam děje.“ Odmlčel se a po chvíli pokračoval: „Samozřejmě jsme učinili velmi přísná bezpečnostní opatření. Proto také můžeme držet návštěvníka před východem z Brány. Teď máme na výběr. Můžeme ho začít zkoumat, pokud je to tedy vůbec možné, nebo ho můžeme prostě zničit. Já bych byl pro zkoumání.“

„A chcete, abychom se na tom podíleli?“ Trask nedovolil, aby jeho tvář vyjadřovala jakékoliv pocity. „To zní, jako že nám prokazujete velkou laskavost. Kdybych ovšem dopředu nevěděl, že se s tím sami neumíte vypořádat.“ Bylo mu jasné, že tomu tak je. A věděl také, že mu zatím Conov řekl čistou pravdu. Ručička na Traskově mentálním detektoru lži se ani nezachvěla. „Zatím jste mi ale neřekl, jakou pomoc byste od nás potřebovali. Tak ven s tím, Turkure. Máme něco, co vám chybí, že?“

„Pár věcí by se našlo,“ nepopřel Rus jeho předpoklady, ani se nepokusil  I vyvrátit mu jeho dedukce. „Vaše pobočka má s podobnými případy mnoho zkušeností, to za prvé. Ani se nebudu zmiňovat o rozsáhlém poli působnosti vašich agentů. Vy, Bene, byste byl nedocenitelný. Máte schopnost podívat se na našeho návštěvníka a okamžitě poznat, jestli to je jen neškodný člověk, nebo děsivá hrozba. Určitě sám moc dobře víte, jak unikátní máte schopnosti. Nikoho jako vy mezi sebou nemáme. Dále máte své prognostiky - říkáte jim, myslím, proroci - Tealea a Goodlyho. My mezi sebou samozřejmě také máme lidi, kteří umějí předvídat budoucnost. Bohužel, jejich schopnosti jsou...“ Conov pokrčil rameny, „přinejlepším průměrné. Je mi jasné, že o tom dobře víte. Vaši lidé jsou opravdu ti nejlepší. Poznali by nebezpečí na první pohled. Vlastně, možná by hrozbu rozeznali ještě dřív.“

Trask by byl rád položil otázky, které se mu honily hlavou. Co tě na tom návštěvníkovi tak zajímá? Proč ho prostě nezahubíš? Co získáš, když ho budeš zkoumat? Kdyby se na to Conova zeptal a ten se rozhodl lhát nebo mlžit, jejich právě dohodnutá spolupráce by byla zničena. Trask si uvědomoval, jak moc ruského telepata potřebuje - stejně jako byl potřebný on sám jemu. Potřeboval spolupráci, protože jestli měl David Chung pravdu a návštěvník byl nějaký přízrak Harryho Keogha...

„Jestli nám nepomůžete a budeme na tom muset pracovat sami...“ Zdálo se, jako by se mu Conov dostal do mysli. Trask se modlil, aby tomu tak nebylo, „...a jestli něco zajímavého zjistíme, necháme si to pro sebe. Můžete si dovolit odmítnout? Řekl bych, že po možnosti spolupráce ihned skočíte.“

Měl pravdu. Jestli byl návštěvník jako Harry nebo měl něco z něj, nikdy nesmí padnout do rukou protivníků úplně. Jakou zbraň by si z něj mohli udělat! Než aby to Trask připustil, radši by sám příchozího zabil.

„Přesně tak,“ přikývl, „budeme s vámi spolupracovat. Žijeme však v hektické době, Turkure, a jestli máme pracovat v Perchorsku, musíme tady nejdřív dodělat pár věcí. Někdo z mých lidí vám během hodiny zavolá a domluvíte se na organizačních detailech.“

„Zatelefonuje mi?“ Conov zvedl po svém způsobu obočí. „Není lepší mluvit tváří v tvář?“

Trask se zasmál. „Zdi důvěry se budují postupně, příteli. Nejdřív přijdou oblázky, teprve pak celé balvany.“

Rus přikývl. „Celá stavba bývá bohužel velmi vratká. Stačí vyndat jediný oblázek a zeď se zřítí. Tak zní jedno z našich pořekadel.“

„Přesně tak,“ odtušil Trask.

„Dobrá tedy. Někdo z mých lidí přijme váš hovor. Také mám mnoho práce. Zatím se budu těšit na spolupráci.“ Jeho tvář zmizela z obrazovky a byla nahrazena šumem...

„Půjdeme jen dva,“ řekl Trask svým prorokům. „Já a jeden z vás dvou. Hodíme si mincí.“ Mezi palcem a ukazovákem držel starou penci, svůj talisman.

Ian Goodly zavrtěl hlavou. Vysoko posazený hlas přesně vystihl výraz jeho tváře. „To není potřeba, Bene. Už víme, jak to dopadne.“

Guy Teale se zatvářil kysele. „Já zůstanu tady. Cítíme to tak.“

Trask pokrčil rameny a řekl Goodlymu: „V tom případě by sis měl jít připravit zavazadla. Není moc času.“

Jeho rada byla zbytečná, ale ESPeři se i při svých schopnostech snažili udržovat mezí sebou normální konverzaci. Oba proroci odešli z kanceláře a Trask uviděl Davida Chunga, jak na něho čeká na chodbě. Zavolal na něj. „Davide?“

„Rád bych jel s vámi.“

„Myslíš, že bychom tě mohli potřebovat?“

„Fascinuje mě spojitost toho návštěvníka s Harrym Keoghem.“

„A to je všechno?“

„Víceméně ano.“

Trask zavrtěl hlavou. „Jsi jedním z našich nejlepších lidí a máš tady hodně práce. Musím také myslet na pobočku. Kdyby se nám tam něco stalo... Organizace by byla už tak dost oslabená, natož kdybychom přišli i o tebe! Nejde jen o můj názor. Právě jsem mluvil s odpovědným ministrem. S celým podnikem souhlasil, i když moc nadšený nebyl. Pustí jen dva z nás. Obávám se, že s tím nemůžu nic dělat. Zatímco budu pryč, převezmeš vedení. A kdyby se nám v Perchorsku něco stalo, nejspíš ti zůstane. Sám víš, že nemůžeme ohrozit život následníka trůnu!“

Chung mlčel a dál stál před Traskovým stolem. Ten nakonec podlehl a zeptal se: „Máš na srdci ještě něco?“

Chung se tvářil rozpačitě. „Myslíš, že je možné, žes udělal při rozhovoru s Conovem chybu?“

„Jakou?“

„Když ses ho zeptal, jestli příchozí do Perchorsku nemůže být vampýrský špion v Harryho službách? Do té doby jste Harryho Keogha nezmínili. Podle mě to byla chyba.“

Trask zakroutil hlavou. „Řekl jsem jen jeho jméno, nezmínil jsem se o jeho schopnostech. Schválně jsem na jeho nadání ani nepomyslel. Ale vidíš, už jsi mi nasadil svými zmínkami o Harrym brouka do hlavy. Myslím na něj celých těch šestnáct let, ale teď víc než kdy předtím. Conov je nejspíš nejlepším telepatem na světě. Jeho oči se člověku zahledí přímo do duše. I když jste mě kryli, nejsem si jistý, jestli ve mně něco nepřečetl. Nejsnazší cesta, jak z toho ven, bylo zmínit Harryho v mírně pokřiveném kontextu. Takhle si Conov hlídal, co vím o jeho vědomostech o Harrym, a nešel dál. Díky tobě, Davide, víme, že něco z Harryho se vrátilo na tento svět. Protivníci o tom neví. Ještě ne.“ Zasmál se. „A to je o důvod víc, proč tě sebou na východ nevezmu. Jsi příliš potřebný zde.“

Vstal a vyprovodil Chunga ke dveřím. Na dlouhé chodbě zrovna nikdo nebyl a panovalo tam naprosté ticho. Chung se zeptal: „A co Harryho kancelář?“

Trask přikývl. „Neuškodí podívat se dovnitř. Co jsi to o ní říkal? Že je tam vždycky zima?“

Došli ke zmiňovaným dveřím a zastavili se. Chung odpověděl: „Zima, to ano. Vždycky. Topení je sice zapnuté naplno, ale v pokoji je pořád chladno.“ Sáhl po klice... A dveře se samy otevřely!

Oba muži se lekli a zalapali po dechu, aby vzápětí vydechli úlevou. Rozpačitě se podívali jeden na druhého. Z místnosti vyšla uklízečka, paní Willsová, vyzbrojená svým náčiním - pozinkovaným kbelíkem, stěrkou na okna, mopem a prachovkou.

Trask věděl, že je na něm leknutí stále ještě patrné. Pokusil se zakrýt své zahanbení vtipem: „Alespoň že paní Willsová nevypadá nijak chladně,“ řekl a otočil se k uklízečce: „Pan Chung mi řekl, že v této místnosti je vždycky zima. Co si o tom myslíte vy?“

Paní Willsová byla malá, korpulentní padesátnice. Nebyla nijak zvlášť chytrá, ale byla pracovitá a měla zlaté srdce. Byla jediným stálým zaměstnancem, který neměl žádné zvláštní schopnosti, a za celých patnáct let práce u pobočky neměla ani potuchy, na čem vlastně pracují. Věděla jen, že musí dodržovat pravidla a o zaměstnancích nikde nemluvit. Paní Willsová byla totiž vybrána mezi jinými uchazečkami o práci díky své naprosté absenci zvědavosti. Teď se její tvář přímo rozzářila a postupně si prohlédla jak Traska, tak Chunga, pány, ,se kterými pracovala'.

Konečně jí došla Traskova otázka. „Cože, pokoj pana Harryho? Studenej jste řek? Ničeho takovýho jsem si nevšimla. Ale topení funguje, jak má!“

Starostlivě za nimi vešla do místnosti. V zadní stěně byly skládací dveře a za nimi bylo umývadlo, sprchový kout a záchod. Místnost byla vlastně malá ložnice, nějakých čtyři krát pět kroků velká, z dob, kdy i nejvyšší patro patřilo k hotelu. Na zemi u stěny byl starý počítač s židlí a vedle stála ještě jedna kancelářská židle a pracovní stůl. V rohu byl otevřený malý šatník. Visela v něm ramínka a jednu polovinu zabíraly police.

Chung kývl směrem ke skříni. „Jsou tady nějaké Harryho věci,“ upozornil Traska. „Košile, kalhoty a bunda. Řekl bych, že dnes už to bude plné molů. Na vrchní polici leží ještě nějaké jeho věci. Zbytek patřil lidem...“ Koutkem oka mrkl na paní Willsovou, která začala horlivě utírat počítač, „...lidem, o které čas od času přicházíme. Nechávám je tady, nechtělo se mi je vyhazovat. Jsem lokátor a kdysi jsem je používal. Patřily Darcymu Clarkovi, Kenovi Layardovi a Trevovi Jordanovi. Ty věci tvořily pouto mezi mnou a jimi...“

Zatímco Chung mluvil, Trask se díval na skříň, aniž by ji skutečně viděl. Soustředil se spíš na pocity a zjistil, že David měl pravdu. V místnosti byla zima. Nebo jestli to nebyla přímo zima, byl to pocit prázdnoty. I když v ní byl počítač a šatník s věcmi, pokoj mu připadal jako prázdný prostor, ve kterém nic není. Jako by tam nebyl ani on sám, Chung nebo paní Willsová. Trask si připadal jenom jako stín, pouhá ozvěna sebe sama. Cítil, že kdyby tam zůstal stát jen o chvíli déle, mohl by se rozplynout do stěn a zmizet navždy. Bylo jasné, že to místo je psychicky pozměněné. Chlad nebyl fyzický pocit, ale metafyzický či psychologický... nebo nadpřirozený? Ať už to bylo cokoliv, Traskovi přeběhl mráz po zádech.

Paní Willsová byla s cíděním hotova. „Tak to bychom měli,“ řekla a Trask se rázem vzpamatoval. „Jako ze škatulky. Jak vždycky říká můj Jim: ,Meg, lásko, ať děláš cokoliv, snaž se, aby byl Harryho pokoj vždycky jako ze škatulky.' Tak přesně mi to říká.“

Otočila se k odchodu a Traskovi poklesla údivem čelist. Podíval se na Chunga. Uklízečka vyšla na chodbu a oba agenti jí byli rázem v patách. ,,Ehm, paní Willsová,“ chytil ji Trask za loket. „Znali jste s Jimem... tedy chci říct, znali jste Harryho?“

Rukají vylétla k ústům a doširoka otevřela oči. „Proboha! To už jsem zase mluvila o Jimovi? Ale, ale. Moc se omlouvám, pane! Je to už tolik let, řekli byste, že mě to už pustilo, co?“

Trask zvedl obočí, zatvářil se zmateně a vyčkával.

„To je tak,“ pokračovala. „Můj Jim byl mluvka. Dobrý bože, jak on uměl mluvit! Než jsme šli večer spát, vždycky jen mluvil, mluvil a mluvil. O všem a o ničem. Vždycky jsem mu říkala: ,Jime Willsi, ty se jednou ukecáš k smrti.' A opravdu, budiž mu země lehká. Zemřel na infarkt. Jenže... pochopte, byla jsem tak zvyklá na jeho hlas, že ho někdy slýchávám doteď! I když jsem sama pana Harryho neznala, zdá se mi, že Jim ho znát musel, nebo o něm alespoň slyšel. Pravdou je, že podle Jima hodně z nich zná - nebo znalo - Harryho Keogha.“

A bylo to. Na světě byly tisíce mužů jménem Harry, ale jen jeden se jmenoval Harry Keogh. Nekroskopovo příjmení nikdy nebylo - nebo nemělo být - vysloveno v přítomnosti paní Willsové. Její znalost křestního jména nebylo těžké vysvětlit. Mohla si ho pět dní v týdnu číst na dveřích. Ale příjmení? Trask se podíval na Chunga.

Davidovi se hlavou honily stejné myšlenky jako jeho šéfovi. Díky Harrymu se ESPeři pobočky dozvěděli, že smrt neznamená konec, ale přeměnu do netělesného, nehybného stavu. Tělo je slabé a zničitelné, duše a vůle však přetrvávají. Lidé se po smrti nerozloží společně s tělem, ale stanou se součástí Velké většiny. Ponoří se do zvláštního limba, temnoty, kde není nic než myšlenky. Duše mrtvých se přirozeně zabývají tím, co je v životě zajímalo. Velcí malíři si představují úžasná plátna, obrazy, které už nikdy nenamalují. Architekti plánují nádherná města, která se nikdy nepostaví. Vědci se v myšlenkách probírají výzkumem, který za svého života nedokončili a jehož plody živí lidé nikdy nesklidí.

A Jim Wills, manžel jejich uklízečky? Když žil, přetékal slovy. Nejraději ze všech lidí mluvil ke své manželce. Je na tom něco divného? Kolik jiných osamělých lidí,slyší', jak na ně vzdálení milovaní mluví? Takhle Trask přemýšlel, nahlas však řekl: „Co vám ještě Jim říkal, paní Willsová?“

Když se na něj podívala, v koutku oka se jí možná zaleskla slza. Skryla však své pocity a zasmála se. „Jen že mám být hodná,“ řekla, „a chovat se k jiným tak, jak bych si přála, aby se oni chovali ke mně. A abych si uvědomila, že mě Jim miloval, jenom mě, celý svůj život.“

Trask přikývl. „To jsou jistě dobré rady,“ řekl mírně. „Myslím ale o Harrym. Co vám Jim řekl o Harrym?“

Pokrčila rameny a povzdechla si. „Nic zvláštního. Abych se starala o jeho pokoj a udržovala ho jako ze škatulky, to je všechno. ,Meg, lásko, ať se děje cokoliv, starej se o Harryho pokoj' říkává. A když se ho ptám proč, odpoví: ,Přece nikdy nevíš, kdy ho bude zase potřebovat, ne?'„

Podívala se na oba ESPery a zasmála se. Její slzy byly pryč. „Tak to můj Jim vždycky říká...“

Část druhá

Nestorův příběh

I

Sluneční strana

Před třemi dny (máme na mysli pozemské dny), za úsvitu dlouhého ,dne' na Sluneční straně, se vampýrský vládce Nestor vyškrábal na zemský povrch. Bylo to v lese, dva nebo tři kilometry severně od kolonie malomocných, ležící na okraji stepi Sluneční strany. Třesoucí se strachem a hnusem běžel hlava nehlava temnými hlubokými lesy. Ano, i nekromant Nestor z Vampýrů měl strach. Utíkal pryč od zlatem pokropeného jižního horizontu, kde neúprosně, hrozivě vycházelo slunce.

V lesní temnotě doklopýtal k potoku, strhal ze sebe šaty a pečlivě si umyl každý kousek těla, dokud i jeho metamorfní, upírská kůže nebyla červená, hrubá a odřená od zuřivého drhnutí. Jeho omezeným myšlením se honila neustále tatáž myšlenka: že strávil poslední noc mezi szganskými malomocnými, kteří si ho prohlíželi, starali se o něj, krmili ho a... možná i nakazili. Malomocní!

Lepra byla velkým prokletím Vampýrů. A Nestor byl s těmi kulhajícími, rozpadajícími se lidmi od slunce západu až do úsvitu, v jejich domě, v bezvědomí ležel v jejich posteli, pod jejich dekou...

Našli ho v nedalekém lese, kde se zřítil jeho zraněný létavec. Dotýkali se ho, zvedli ho a odnesli do kolonie. Dřevěnými lžícemi mu lili polévku do úst, zatímco vdechoval stejný vzduch, jaký vydechovali! Pokryli mu zraněnou tvář a oči obvazy a léčivými mastmi... existoval však lék proti prokletí malomocenství? Vydrhl se do krve, natáhl na sebe zašpiněné kožené oblečení a s trochu větším klidem se vydal podél potoka k severovýchodu.

Kráčel většinou mělkou vodou, stměný hustým listím na stromech kolem břehů. Stříbrné broky ho napůl oslepily, a i když mu z očí malomocní většinu jedovatých úlomků vyňali, nějakou dobu potrvá, než ho parazit úplně uzdraví. Kráčel korytem potoka, aby se vyhnul překážkám. Tam mu v cestě nestálo nic, do čeho by vrazil a ještě víc se zranil. Celou dobu si byl vědom pomalu stoupajícího žhavého slunce. Musel si najít úkryt dřív, než smrtelné paprsky protnou listoví a najdou si ho.

Po chvíli se tok potoka zpomalil a koryto se prohloubilo a rozšířilo. Nestor si našel vodou vymletý převis, stíněný šlahouny popínavého vína. Padl na oblázky a natáhl se ke spánku, aby znovu načerpal sílu. Usnout se mu však nedařilo. Po dlouhém spánku mezi malomocnými nebyl ještě dost dlouho vzhůru a myšlenky mu v hlavě těkaly sem a tam. Znovu a znovu promýšlel svou situaci a vyhlídky.

Ty byly zatím dobré, pokud zůstane přes den v jeskyni. Až zapadne slunce, vydá se na sever a bude se radši vyhýbat kočovnickým tábořištím. Při světle hvězd zdolá Bariérové pohoří a vyšle skrz průsmyky telepatický rozkaz svému pobočníkovi Zaharovi.

Kdysi byl Zahar služebník Vasagiho Sosáka. Nyní patří nekromantovi Nestorovi, Mučiteli mrtvých. Tento přídomek dali Nestorovi Vampýři z Wrathina hradu, aby vyjádřili obdiv k jeho schopnosti trápit mrtvé a vydírat z nich jejich tajemství. Nestor však k mrtvým žádnou zášť necítil. To oni nenáviděli jeho. Vampýři začali Nestora respektovat, dokonce se ho i trochu báli. Spolu s ním k nim přišlo něco horšího než smrt - přinesl temné a nervy drásající umění nekromancie. Lidé s touto schopností mohou uplatnit mstu i za hranicí smrti. Avšak zde, na tvrdých oblázcích v chladné, temné jeskyni, byl Nestor daleko od Wrathina hradu a na mučení mrtvých teď neměl ani pomyšlení.

Trpělivě ležel a osnoval plány: vyšplhá na Bariérové pohoří a přivolá Zahara, který pro něj přiletí s létavcem a doveze ho do posledního hradu. Před tím však musí uplynout takřka nekonečný den a valná část noci a Nestor by si měl fyzicky i psychicky odpočinout. Spánek ale nepřicházel.

Částečně to bylo následkem bolestí, způsobených rychlým metamorfním hojením, částečně hrůzou ze snů, které se mu určitě budou zdát. Sny o loupajícím se lidském mase a trosce zapomenutého, opuštěného člověka, pomalu se rozpadající v nějaké studené jeskyni nebo výklenku na Hvězdné straně. O trosce muže jménem Nestor.

Házel sebou a obracel se v horečkách na oblázkovém loži. S postupujícím teplem dne byl vzduch stále těžší a hustší, až nakonec začal dusit. Nad pomalu plynoucí vodou u vchodu do jeskyně poletovaly vážky a sluneční paprsky se odrážely jako zlaté a stříbrné plameny na zčeřené hladině. Všechno působilo tak mírumilovným, neškodným dojmem... Ano, v dávné minulosti by to místo určitě neškodné bylo. Ale teď...

Nestor skoro slyšel, jak se nad ním sluneční žár převaluje a hučí, jako odpadní jámy ve vampýrských hradech. Kdyby se odvážil opustit jeskynní úkryt a vkročit mezi ty mírné, zlatavé paprsky... rozežraly by ho zaživa. Podobně jako kyseliny vyráběné Szganyi, kteří žijí východně od velkého průsmyku. Dovednost při výrobě válečných rukavic jim zabezpečovala ochranu proti vampýrský náletům.

Sluneční světlo by ho zabilo. Zůstal by z něj jen kouř a zápach, černý tér a zbytky kostí. Nestor je Vampýr a slunce je jeho smrtelný nepřítel. Věděl, že tomu tak vždycky nebylo. Jen... nedokázal si vzpomenout, kdy a jak se vše změnilo.

První noci v posledním hradu, tyčícím se vysoko nad holou kamenitou plání Hvězdné strany, trpěl Nestor nespavostí. To místo pro něj bylo cizí, plné hrozivých zvuků: nevysvětlitelného vzdychání, podivného smíchu a jekotu. Nakonec našel způsob, jak přimět svou vystrašenou mysl a divoce bušící srdce ke spánku. Bylo to jednoduché. Pokoušel se obnovit v paměti události z vlastního života, z dob, než se z něj stal Vampýr. Byla to však zbytečná snaha, stejně neplodná jako pokus spočítat horské kozy, pasoucí se na stráni. Věděl, že žil v opuštěném domově Brada Berey hluboko v lesích Sluneční strany. Před tím si nepamatoval téměř nic.

V převisu nad bublajícím potokem, v bezpečí před malomocnými i sluncem, se Nestor pokusil pozměnit tradiční scénář vzpomínek. Zkusí si vzpomenout, co se stalo od té noci, kdy opustil bezpečí Bradový chatrče a vydal se za chladně blikající Severkou, která ho měla dovést za Vampýry na Hvězdnou stranu. A tentokrát to zabralo! Ještě než stačil dát těch pár vzpomínek dohromady, Nestor tvrdě usnul.

Jeho uspávací metoda fungovala ještě lépe, než předpokládal. I když spal, hlavou se mu nepřestával rojit řetězec vzpomínek, které vyvolal. Zatímco Nestorovo tělo odpočívalo a metamorfní maso se samo hojilo, spící mysl vyvolávala obrazy jeho morbidní životní pouti.

Nebyly to myšlenky, které by normální lidé označili za ,sny'...

Zpočátku se k němu vzpomínky vracely v záblescích:

Viděl sám sebe, jak se topí... statnou postavu Brada Berey, rybařícího na břehu řeky východně od Dvou Brodů. Vytáhl z vody Nestorovo tělo, které přinesl proud... Bradová chatrč... jeho dcera Glina, která po Nestorovi tak toužila. Vlastně chtěla i něco víc, muže, který by zůstal s ní a naplnil její osamělé dny a noci. Nestor byl chlap, jakého by si mohla přát každá žena... pokud by jí však šlo jenom o tělo.

Byl totiž ve zvláštním bezvědomí. V rozbité hlavě neměl žádné myšlenky, žádné vzpomínky. Jen osamělý hlas někde v hlubinách mysli, který naléhavě opakoval: „Jsem vládce Nestor!“ Byla to však jen myšlenka, Nestor určitě žádným Vampýrem nebyl. Slunce mu neškodilo, jedl stejné jídlo jako ostatní lidé. Neměl vytříbené smysly, jako mají upíři, vždyť je měl dokonce otupělejší než obyčejní smrtelníci! Byla to jen iluze, osamocený útržek z dávné minulosti... Nebo budoucnosti?

Glina z něj udělala muže. Nikdy však už nebyl takový jako dřív. Mysl mu stále někam odbíhala, jako by se snažila zachytit ztracené vzpomínky na minulost. Bez stmelující síly paměti se zdálo, že má tělo oddělené od duše. Jako by žil jen podle přání druhých. Poznal Glinino tělo a milování se pro něj stalo instinktivní, automatickou činností, která postrádala jakékoliv city. Žilami se mu vždycky divoce rozproudila krev, penisem pohyboval v jejím těle, oči mu prosvítila vášeň a v srdci vzplály emoce, jenže nikdy to nebyla láska. To Glina věděla.

Občas, když jeho podivná chladná vášeň vrcholila a on sebou uvnitř Glinina těla naposledy škubl, dívka cítila, že ji chce zabít. V té chvíli jí pouštěl prsa a sápal se po krku, takže se musela bránit. Občas ho zaslechla vyslovit jméno: Miša.

Miša. Vyslovoval to slovo jako nadávku, jako by měl najazyku hořké shnilé jablko. Glina Mišu nenáviděla, i když ji vůbec neznala. Stačilo, že ji znal Nestor a miloval ji. A kdysi ho neznámá dívka zranila víc, než jak ho kdy mohla ranit nehezká Glina...

Jedné noci se objevili Vampýři! Přehnali se jim na létavcích nad hlavami. Čistý noční vzduch naplnil puch z průduchů a těžké dunění. Dům Brada Berey byl skrytý v lesní houštině - zamaskovaný, neviditelný a bezpečný. Vampýři přelétli jako rychle se ženoucí oblaka. Letěli za Polárkou na sever, přes Bariérové pohoří na Hvězdnou stranu.

Nestor je sledoval. Cítil jejich zvláštní přitažlivost. Někde hluboko v mysli se mu ozval tichý, ale neoblomný hlas: ,Jsem vládce Nestor z Vampýrů!' Vampýrský vládce? Možná jím kdysi byl a nešťastným řízením osudu se z něj stal člověk. Ať už to bylo jakkoliv, musí se dozvědět pravdu!

Když ostatní toho večera usnuli, Nestor se vyplížil do tmy a opustil Bereovu rodinu. Na pochodu hustým, ponurým lesem nebyl nikdy sám. Severka, třepotající se jako střep modrého ledu nad Bariérovým pohořím, byla pro něj majákem i společností. Věděl, že tato osudová hvězda nebliká jen nad Sluneční, ale i nad Hvězdnou stranou a nad posledním velkým hradem Vampýrů...

Když se začalo rozednívat, Nestor došel do podhůří - a do společnosti příšer! 

Dva vampýrští vládci přiletěli na Sluneční stranu, aby zde svedli souboj . Nestor se stal náhodným svědkem. Jeden z nich byl Wran Smrtooký (pro své záchvaty vzteku spíš zvaný Wran Zuřivý), druhý byl Vasagi Sosák. Vasagi měl tvář jako z noční můry. Neměl ústa a bradu, ale jen dlouhý, zužující se chobot, zakončený kmitajícím se sosákem, jako by byl nějakým monstrózním hmyzem... Wran se na něm v souboji skutečně vyřádil a Vasagiho tvář vypadala ještě děsivěji. Přišel o sosák a v obličeji mu zbyla krvavá, lesknoucí se díra, jako po utržené ruce nebo noze.

Nestor nebyl jen svědkem. Připletl se do souboje a nejspíš zachránil Wranovi život. Pozoroval bojující Vampýry, jejich zvířeckou krutost a sílu. Na chvíli zapomněl na svou perverzní touhu stát se také vládcem. Z obou bojujících Vampýrů mu Wran připadal trochu více lidský...

Alespoň zpočátku.

Později, když se začalo rozednívat a světlo se rozlilo jako roztavené zlato po jižním horizontu, Wran odtáhl Vasagiho tělo na nedaleký svah a přibil ho k zemi, aby nemohl uniknout před vycházejícím sluncem. Zatímco pracoval, vyslýchal Nestora a odhalil jeho touhu stát se Vampýrem. Dostal přitom ďábelsky zlomyslný nápad. Vždyť na zemi ležel Vasagi, Vampýr, který měl každou chvíli zemřít a ještě stále měl v těle vampýrského parazita. A hned vedle stál szganský mladík, který se jen třásl na to, stát se Vampýrem. Proč ne? Byl koneckonců Nathanovi zavázán. Celou věc nebude těžké provést.

A také ji provedl. Poslal Nestora pod nějakou záminkou pryč, otevřel Vasagiho kůži, maso, svaly i žebra a odhalil páteř. Odtud mu vyrval pijavici. Pro Vampýra krev znamená život a nejlépe chutná krev jiného parazita. A což teprve nepřítelova!

Vyčerpaná, umírající pijavice nakonec opustila Vasagiho tělo a snesla vajíčko. Když se Nestor vrátil, Wran vzal tu malou, kmitající se perleťovou věc do ruky a se zadostiučiněním si ji prohlížel. Věděl, že kdyby byl vhodným nositelem, Vasagiho vejce by se mu vsáklo jako rtuť do kůže a sžilo se s ním. Už v sobě však měl jednoho dospělého parazita a ten by každého vetřelce v mžiku zlikvidoval.

Wran zavolal na Nestora, aby přišel blíž. Otevřel dlaň, aby mu ukázal vejce. A jako by mu posílal vzdušný polibek, hodil mu vejce do hrůzou stažené tváře.

To bylo vše. Byl to ten nejrychlejší, nejjednodušší způsob, jak se stát Vampýrem. Nebylo potřeba použít nakažlivého kousnutí, po kterém oběť upadne do letargie, zemře a stane se nemrtvým, ani sex, při kterém se přenášejí vampýrské látky do těla oběti. V těchto případech je přeměna jen částečná. Oběť se stane upírem - to je nevyhnutelné - ne však Vampýrem. Když se však přenese samo vejce...

Zabydlování parazita Nestorovi způsobilo nepředstavitelnou bolest. Nikdy by nevěřil, že takové utrpení může existovat. Než se mu vrátilo dost sil, aby se mohl alespoň plazit, slunce už skoro vyšlo. Na stráni kousek vedle čekal Vasagiho létavec. Kýval hlavou sem a tam ve skučícím větru vanoucím z lesů Sluneční strany a Nestor pochopil, co má dělat.

Na cestě k létavci minul Vasagiho, který se i přes strašná zranění držel při životě. Začal Nestora prosit, aby uvolnil kolíky, kterými byl přibitý k zemi. Chlapec už má stejně jeho vejce a brzy zdědí i létavce. Co ještě chce? Může si přece dovolit darovat mu život, nebo alespoň tu trochu, která mu zbývala, a nenechat ho roztát na slunci. Nestor ještě Vampýry neznal a byl v tomto ohledu dokonale naivní. Kdyby jeho vejce bylo už dospělé, nejspíš by se jen zasmál. Pořád měl v mysli agónii, kterou před chvílí prošel, a nedokázal snést pomyšlení na utrpení dalšího člověka. Utrpení, jakým bylo roztavit se v bublající lepidlo, vypařit se v kouř a puch, jako slimák hozený do ohně. Zastavil se tedy, uvolnil Vasagiho kolíky a došel k trpělivě čekajícímu létavci.

Vasagi měl v zádech vraženou šipku ze samostřílu. Nestor o tom dobře věděl, sám ho postřelil. Wran ji z něj jen tak pro potěšení vyrval, ještě než ho přikolíkoval. Zkrvavená šipka teď ležela v prachu na zemi a prázdný samostříl se Nestorovi houpal u pasu. Chlapec bez přemýšlení zvedl šipku a vložil ji do zásobníku. Jestli se opravdu vydá na Hvězdnou stranu, měl by si s sebou radši vzít zbraň. Zvlášť když už ví, co tam může očekávat. Se samostřílem se bude cítit alespoň trochu bezpečněji. Na celé Sluneční straně totiž nebyl lepší střelec než Nestor. Tak se to o něm říkávalo v... kde? Nestor si nedokázal vzpomenout.

U sedla létavce našel Vasagiho zkrvavenou bojovou rukavici, kterou mu tam nechal Wran. Smrtelně žhavé slunce se už téměř vyhouplo nad obzor a rozlilo po zemi nebezpečné zlaté paprsky. Létavec ale Nestora neznal a nechtěl vzlétnout...

Až zmrzačený Vasagi vyslal mentální příkaz a zvíře se pohnulo: Vždycky jsi byl poslušný. Když jsem ti poručil čekat, čekal jsi. Ode dneška patříš novému pánovi. Těší mě, že mu tě předávám - alespoň na nějakou dobu. Rozednívá se, takže buď odletíš, nebo zemřeš. Tak leť... leť! 

Teprve na Vasagiho příkaz létavec roztáhl křídla a vzlétl. O chvíli později už Nestor cítil vítr ve tváři, jak zvíře nabralo výšku v teplém vzdušném proudu. Jeho klenutá, rejnokovitá křídla se naplnila vzduchem a létavec rychle stoupal k horským vrcholkům, na které brzy dopadnou zlatá kladiva slunečních paprsků. Nestor se už nebál. Ničeho. Jeho tělo, duši i srdce zaplavovaly první zvláštní, kruté a úžasné pocity. Jako by poslouchal píseň se stále stejným nápěvem - jsem Vampýr!

Ta tichá metamorfhí píseň vzbouřila jeho kontaminovanou krev a Nestor věděl, že se blíží k cíli.

Na Hvězdnou stranu!

Do posledního hradu!

Je Vampýr! Vampýýýr...!

Nestorův sen o minulosti byl tak živý a podrobný, jako by všechno znovu prožíval. Znovu držel v pravé ruce létavcovy otěže, v levé hrušku sedla a koleny pevně svíral umně vydělanou kůži. Přikrčil se, aby na něj tak nefoukalo a aby zvířeti usnadnil let. I když ho výška neděsila a cítil divokou radost, věděl, že mu jde o život. Poryvy větru mu braly dech od úst a šlehaly ledový vzduch proti jeho zaťatým zubům. Připadalo mu, že nesedí dost bezpečně, a proto se patami pevně zapřel za létavcova křídla, v místě, kde vyrůstala z trupu.

Alespoň že už byl ve vzduchu a blížil se k Hvězdné straně. A to podivné stvoření, které bylo na zemi tak nemotorné a těžké? Teď se vznášelo s lehkostí prehistorického ptáka, šikovně manévrovalo na vzdušných proudech a plynule nabíralo výšku. Bravo! Vědělo, jak se létá. Na rozdíl od Nestora.

Možná to kdysi také uměl a později zapomněl. Hlavou se mu honily nejasné, přízračné vzpomínky na záhadnou minulost. Vzpomínal si na létavce, podobného tomuto, polámaného a umírajícího na svahu Sluneční strany. Vřískal na vražedném slunci, praskala mu kůže a z těla se valil kouř a horký tuk, jako by byl seletem na rožni. Nejspíš se s létavcem zřítil na Sluneční stranu, bouchl se do hlavy a ztratil paměť. Proto neví, odkud pochází. Alespoň nějaké vysvětlení... Teď je znovu vampýrským vládcem a musí se všemu učit od začátku. Všemu, jako například létání.

Nechali hory pod sebou a vítr už nebyl tak prudký. Nestor se předklonil mezi čnící hrušky sedla a utřel si slzející oči. Konečně se mohl rozhlédnout. Létavec se zatím stočil poněkud k jihu, protože tam válo více teplých proudů. Daleko nad pustou pouští Nestor zahlédl paprsek žlutého světla, který prořízl oblohu těsně nad obzorem a mířil na úbočí vzdálených, ponurých a šedých hor. Vycházelo slunce a Nestorův život na Sluneční straně se chýlil ke konci.

„Na sever!“ zakřičel na létavce. „Na sever, na Hvězdnou stranu, k poslednímu hradu!“

Od západu se po hřbetě Bariérového pohoří připlížil vějíř světla a hory brzy ožily zlatavými odlesky. Ze zlatého vejce na obzoru se pomalu líhlo slunce, aby se vzápětí rozletělo oblohou jako obrovský dravec.

Létavec se stočil k severu, jako by odpovídal na Nestorův výkřik. Na chvíli se zdálo, že se ve vzduchu zastavil, zpomalen vzdušnými proudy mezi nejvyššími vrcholky.

Nestor vykřikl jako šílený: „Rychleji, leť rychleji!“

Zvíře se dál poklidně vznášelo nad horskými stěnami, stržemi a náhorními planinami. Nakonec natáhlo krk, předklonilo hlavu a pomalu začalo plachtit.

Nestor nemohl tušit, že pro létavce nebyl dnešní dramatický let ničím novým. Cestu dobře znal, létával tudy s Vasagim Sosákem. Nebylo na ní nic zvláštního, snad až na jezdce, na vampýrské poměry divně nemohoucího. Uděloval mu příkazy, které cítil jako tupé a tlusté klíny. Vasagi vždycky míval rychlé, jako jehly ostré myšlenky. Nový pán nikdy nepoužil ostruhy, jen vyčerpaně seděl v sedle a nechal se šlehat větrem. Pro létavce zůstávalo záhadou, proč s ním vůbec letí.

Možná Nestor vycítil něco z létavcových pomalých, těžkopádných myšlenek a pochopil, že se týkají jeho. Se sluncem v patách už nemínil být na zvíře hodný! Vytrhl šipku ze samostřílu, předklonil se v sedle a polechtal jí létavcovu páteř. Zkoncentroval myšlenky do proudu nadávek, který směřoval podél kožovitého krku zvířete k jeho hlavě. Skončil výhrůžkou: Zrychli, nebo ti vlezu na krk a tohle ti zapíchnu do ucha! 

Létavec ho dobře slyšel. Ba co víc, ucítil první závan horkého slunečního dechu na křídlech. Sklonil hlavu a snesl se do stínu průsmyku. Alespoň před sluncem byl v bezpečí. Rychle vyrazil k Hvězdné straně.

Nestor vydechl úlevou. V příští vteřině zaslechl hrdelní smích a zvučný výkřik: „Bravo!“

Byl to Wran. Navedl létavce ze stínu skal a brzy letěl Nestorovi po boku. „Měl jsi namále! Stačila chvilka a tvůj létavec by zčernal a rozpadl se v prach! Máme před sebou ještě dlouhou cestu, vládce Nestore z Vampýrů...“

Jeho slova k Nestorovi nesl vítr a zároveň je slyšel v hlavě. Věděl, jaké mají Vampýři schopnosti. Zblízka uměli číst myšlenky, ale ne všichni byli stejně nadaní. Vasagi byl skutečný mistr telepatie. Zato Wranovy schopnosti byly přinejlepším průměrné. Teď byla řada na Nestorovi: Proč jsi na mě čekal? 

Ach! Wran byl upřímně překvapen, ale rychle se vzpamatoval. Cože? Takže také ovládáš telepatii? Je to tebou, Nestore, nebo díky Vasagiho vejci? Jestli to druhé, měl jsi zřejmě štěstí a dostal kvalitní vejce... když člověk uváží, po kom jsi ho získal! Znovu se zasmál. Proč jsem čekal? Jednoduše ze zvědavosti. Abych byl upřímný, nevěřil jsem, že se ti to povede. Ale povedlo se a já jsem za tebe odpovědný - čert tě vem - a tak se mi zdá správné, že tě doprovodím na Hvězdnou stranu, představím tě a všechno ostatním vysvětlím. Jsi správný chlap, Nestore, rozhodně ne ten blázen, za kterého jsem tě zpočátku považoval. Sosák byl můj nepřítel, a z tebe bude užitečný spojenec. Ptáš se, co z toho budeš mít ty? Věř mi, ve Wrathině hradě se ti bude hodit každá spřízněná duše! 

Wrathin hrad? To byla pro Nestora novinka. Slovo ,hrad´ mu znělo povědomě. V mysli se mu vybavila představa poslední slavné vampýrské pevnosti, která se jmenovala... Karenin hrad? Kdysi se tak jmenovala, tím si byl jistý. Ale kdy a proč?

Přemýšlel tak zaujatě, že si Wran jeho myšlenky bez potíží přečetl a odpověděl: Myslím, že v něm od časů Turga Zolteho dlelo mnoho vládců a vládkyní. Nevím to ale přesně, neznám historii Hvězdné strany. Teď má hrad nové obyvatele a říkáme mu Wrathin podle vládkyně Wrathy, která nás sem dovedla z Turgosheimu na východě. Myšlenky mu zhořkly.

Je vaší vůdkyní? Nestor byl nezkušený a nedával si pozor na slova.

Nějakou dobu byla, zabručel mu Wran v hlavě. A kdyby měla po boku silného muže, který by ji vedl a krotil... kdo ví? Mohla by být vůdkyní znovu. Nebo alespoň spoluvůdkyní. O tom všem rozhodne budoucnost...Vypadalo to, že ho rozhovor unavuje. Pospěšme si, byl jsem příliš dlouho pryč. Ve Wrathině hradu dochází ke změnám velmi rychle... 

Vyrazil dopředu, nasadil létavci ostruhy a navedl ho ke klesání k Velkému průsmyku, který v zákrutech štěpil Bariérové pohoří od severu k jihu. Nestor se vražednou rychlostí řítil za ním (nebyl si jistý, jestli se létavec řídí svou vlastní vůlí, nebo jeho příkazy). Zákruty průsmyku zachytávaly smrtící sluneční paprsky. Nebezpečí uhoření už tedy bylo za nimi. Nestorovi přestaly vstávat vlasy děsem a vrátilo se mu předchozí vzrušení z letu. Cítil se jistěji a začal si jej užívat.

Rychleji! popohnal létavce. Rychleji, leť rychleji! Předhoň ho! Ukaž tomu chcípákovi, jak se létá! Zvíře poslechlo, předhonilo Wrana a nechalo ho za sebou.

Ale! zavolal za ním Wran. Vidíš, jak kvalitní příšery starý Vasagi pěstoval. Na druhou stranu, žádný hromotluk tedy nejsi. Po chvíli dodal smířlivěji: Ale i tak jsi létavce uměl dobře osedlat a s tou tvou telepatií věřím, že si povedeš dobře. 

Nestor se po něm ohlédl, zasmál se a vykřikl: „Povedu si lépe než dobře!“

Ach tak, skutečně? Wran jej dohonil. No, doufám, že se ti bude dařit, i když to není moc pravděpodobné. Musíš si zapamatovat jednu věc: ve Wrathině hradu jsme všichni Vampýry odjakživa. A já? Já jako bych se v sedle přímo narodil! 

Tentokrát zněl jeho smích skřípavě, jako železo vrzající na studených uhlících. Popohnal létavce za Nestorovým, hrubě do něj narazil a málem ho srazil proti zdi kaňonu! Zvíře se sklonilo na stranu a zploštilo se jako list, aby se vyhnulo ostrému skalisku. Nestor si na chvíli myslel, že už padá k zemi. Po chvíli... bylo po všem a mohl si volně vydechnout. V hlavě se mu ozvalo:

Takže ty si povedeš lépe než dobře, co? Možná že ano. To bys ale nejdřív musel zůstat naživu, že? Byla to lekce, na kterou Nestor nezapomene. Jedna z prvních věcí, které Wranovi Zuřivému nezapomene...

Po chvíli se jim na dohled vynořil konec průsmyku, odkud se hory svažovaly ke kamenité pláni Hvězdné strany. Nalevo se vynořila oslepující klenba portálu do pekelných zemí, napůl schovaná v zemi. Nestor věděl, o co jde, aniž by tušil, kde tyto vědomosti získal. Stejně tak znal kus světélkující, zamořené země, která se od Brány táhla směrem k Ledovým pustinám. Byl to pro něj důkaz, že tady už opravdu někdy byl. Kdyby si jen mohl vzpomenout kdy!

Na přemýšlení o záhadách své minulosti mu nebyl dopřán čas. Wran prudce stočil létavce doprava, k východu, pryč od Brány ke Kareninu hradu (vlastně teď už Wrathinu), poslední pevnosti Vampýrů. Pod rejnokovitými létavci ubíhaly kilometry. Jejich stíny vykreslené měsíčním a hvězdným světlem pluly jako veliké skvrny, jako temné sedliny po holých, čnících balvanech a zvrásnělé zemi. Na severovýchodě čněl Wrathin hrad, obrovský monument temné minulosti. Vypadal jako osamělý tesák, který se zvedal nad hromadami okolních popadaných hradů. Rozmetané domovy Starých Vampýrů ležely na planině jako poházené mrtvoly či shnilé houby, zakleté do kamene.

V Nestorové hlavě zazvonila Wranova otázka. Zdálo se, že mu čte myšlenky, i když se jen snažil konverzovat: Tady už to taky znáš, vládce Nestore? 

Ano, určitě to tu znal. Nejméně jednou tu musel být. Bloky popadaných kamenů, jejich rozmístění - vše se mu zdálo povědomé. Jen se mu nedařilo zažehnout vzpomínky, které měl v hlavě. Nijak otázku nekomentoval, ani hlasem, ani telepaticky, jen popohnal létavce a srovnal s vampýrským průvodcem tempo.

Před nimi čněl nějaký hrad (nebo to byla jen ruina?). Jeho základna, i sestávající z popadané suti, byla nejméně tři čtvrtě kilometru široká a celá stavba byla vysoká nejméně tři sta metrů. Holý krk vypadal jako odumřelý kmen prastarého stromu, zasažený bleskem a proměněný v kámen. Ostatní, co z hradu zbylo, leželo na planině jako padlé obratle páteře. Takových trosek tam bylo k vidění bezpočet.

Wran a Nestor se vznesli bok po boku a přeletěli pahýl hradu. Nahlédli do jeho zívající, rozšklebené střechy. Viděli místnosti, hluboké jámy, schodiště z kostí a kamenů a lesklé kádě na výrobu monster.

„Přesně tak!“ vykřikl Wran, který znovu zachytil Nestorovy myšlenky. „Kdysi tu stával pyšný hrad! Určitě musel konkurovat i Wrathinu. V Turgosheimu na východě se lidé i bojovníci krvavě rvali o mnohem menší sídla, než je toto!“

Nestor se na něj zadíval: „A přece... proč žijete natěsnáni jeden na druhého ve Wrathině hradu?“

„Ha!“ zakřičel Wran. „Máš samotářskou povahu, stejně jako ji míval Vasagi! Kdyby mohl, také by býval rád žil sám. Bylo mu v Turgosheimu těsno, a proto s námi přišel na Starou hvězdnou stranu. Nebo se u tebe už i projevuje touha po vlastním hradu a území, vrozená všem Vampýrům. Ale víš co, Nestore? Začínám mít pocit, že se k nám vrátilo nějaké starodávné stvoření - nějaký nadčasový upír - a ožil v tvém těle! Jinými slovy, máš přirozený talent, chlapče, přirozený talent!“

Vyrazili dopředu a letěli vysoko nad divokou změtí pokroucených kostí, propletených kusů skalisek, přes zbytky chrupavek a ohněm zčernalé sutiny v místech, kde jiné velké hrady explodovaly a popadaly ve veliké pyramidy rumiště a kamení. Wrathin hrad se přibližoval a čněl jim v ústrety. Jeho nejvyšší věže, cimbuří, přistávací plošiny a okna byly na kilometr vysoko.

„Nahoru, leť nahoru!“ zakřičel Wran. „Nech se unášet větrným proudem, který obtáčí poslední velikou věž.“

Naber výšku, poručil Nestor létavci. Leť za ním. Ještě výš. Zachyť vzduch do kapes v křídlech a stoupej na teplém vzduchu. Byly to dobré rady, jen poněkud zbytečné. Zvíře mělo s podobnými záležitostmi nepřeberné množství zkušeností.

A Wrathin hrad se stále přibližoval...

II

Poslední hrad

Necelých sto metrů od zdí obrovského hradu vyhledali oba létavci kvílející proudy vzduchu a započali mohutnou spirálu stoupání. Nestor teď ocenil, že Wran toto místo dobře zná.

Úplně dole, vyslal k němu své myšlenky Zuřivý, v nejspodnějších útrobách hradu kraluje Gorvi. Temný, nevyzpytatelný Gorvi Křivák. Stará se o studny a chová pozemní válečníky, kteří by odrazili potencionální vpád. Jak zbytečné! Kdybychom byli napadeni, rozhodně by to nebylo ze země! Ale rád si kryje záda. Neříkáme mu Křivák pro nic za nic. Ale! Vidíš? Tady ho máme, umírá zvědavostí a musí co nejrychleji zjistit, kdo v souboji vyhrál a vrací se vítězně ze Sluneční strany. Já, nebo Vasagi, co na tom? Gorvimu na tom nesejde. Určitě bude mrzutý jako vždycky! 

Z kamenné tlamy pod skalním převisem se vznesl létavec a zamířil k nim. Byl odpočatý, a tak zavířil rejnočími křídly a rychle doháněl jejich unavená zvířata. Nestor se otočil v sedle a podíval se dolů. Jeho velké, zvědavé oči se setkaly s Gorviho pohledem na vzdálenost křídla, jen asi o dva metry níž, a chlapec okamžitě viděl, že přezdívka byla trefná.

Gorvi seděl shrbený, zachmuřený v sedle a jeho tělo vypadalo, jako by patřilo mrtvole, i když nebyl vychrtlý. Měl oholenou lebku až na pramen uprostřed, jehož uzel mu spadal do obličeje. Byl celý v černém, plášť se za ním vzdouval jako potrhaná křídla a kontrastoval s nažloutlými rysy tváře. Vypadal jako leprózní sup, ženoucí se za kořistí. Oči měl posazené tak hluboko, že z nich byl vidět jen šarlatový, prohnaný lesk. Ruce, svírající otěže, vypadaly jako kostnaté pařáty. Takový byl Gorvi.

Působil zlověstným dojmem - ale jak jinak, vždyť byl Vampýr! Zjevně se mu nelíbilo, jak na něj Nestor zírá.

„Kdo to je?“ zavolal nakonec na Wrana. „Zajatec, kterého sis přivezl ze Sluneční strany? Nový pobočník? Byl ti při souboji svědkem? Měl Vasagi také někoho? Jestli ne... buď si jistý, že se najdou lidé, kteří tě obviní z podvodu.“

Wran trochu zpomalil a sletěl dolů, aby byl ve stejné úrovni s Gorvim. „Myslíš?“ zavolal na něj a zamračil se, aby se výrazem vyrovnal Gorvimu. „Podle tebe si budou myslet, že podvádím, co? Věz, že pokud nejsi jedním z nich, nic ti nehrozí. Nebo bys se mnou chtěl také letět na Sluneční stranu a pokusit štěstí někde v temném lese?“

„Nechtěl jsem tě urazit,“ pokrčil Gorvi rameny a poněkud zpomalil. „Jen jsem konverzoval, nic víc. Takže máš zajatce? Je nějaký pyšný, zdá se.“

Nestor se znovu otočil ke Gorvimu a tentokrát se mu zkřivila ústa nechutí. „Zajímá tě, kdo jsem, Gorvi Křiváku? Tak se bav přímo se mnou, ne o mně! Jmenuji se Nestor - vládce Nestor z Vampýrů - a to poslední, co jsem, je zajatec!“

„Co?“ Gorvi byl udivený, možná přímo rozzuřený. „Ale...“

„Žádné ale!“ usadil ho Wran. „Všechno se dozvíš na mém oficiálním uvítání. Do té doby do toho nestrkej nos! Právě mladého vládce Nestora informuji o chodu hradu. O všech osobách a jejich povinnostech. Nemáme času nazbyt, takže zmiz!“

Gorvi přitáhl otěže a zůstal pozadu.

Wran pyšně pokračoval: „Další patra - a je jich hodně, že - jsou moje. Moje a mého bratra Spira. Staráme se o odpadní jámy a metanové nádrže. Máme velkou odpovědnost a celou její tíhu neseme na ramenou jen my... ale že je máme pořádně široká! Kdyby nebylo přičinlivosti mého bratra Smrtookého, hrad by byl bez tepla a světla, možná i bez obyvatel! Náš Šílený hrad má rozlohu sedmi pater s vysokými stropy, jako v jeskyni. Abys věděl, pojmenovali jsme náš nový příbytek na paměť starého hradu v Turgosheimu. Nový Šílený hrad je ale tisíckrát lepší než starý, strašidelný útes, který nám patřil tam na východě. A jak krásně je vybavený!

Patří nám přistávací plošiny, kádě na výrobu stvůr a všechny možné pokoje, sály a stáje. V Turgosheimu bylo díky systému odvodů velmi těžké; přijít k čerstvému masíčku. Jako doplněk stravy jsme chovali dobytek. Ale tady? Sluneční strana je jako dobře zásobená spíž, úl plný medu, bezedná studna delikates... jakýchkoliv.“ S obscénním smíchem mrkl na Nestora.

Kroužili stále výš a Nestor se začal chvět. Chlad mu pronikal až do morku kostí. Brzy přestane podobné tělesné pocity vnímat. K úplné přeměně byl ale daleko a tak seděl v sedle zmrzlý jako rampouch. Brzy ho z přemýšlení vytrhl Spiro Smrtooký, který vzlétl z ústí přistávací plošiny. „Hohó, bratře!“ zakřičel radostně na Wrana. „Jsi vítěz a Sosák už to má za sebou! Nepochyboval jsem, že by to mohlo dopadnout jinak. Jak ses s ním vypořádal... a koho to přivádíš?“ Zahleděl se s úšklebkem na Nestora.

Nestor mu oplatil dlouhým pohledem a snažil si vštípit Spirovu podobu do paměti. Vypadali s Wranem jako dvojčata, snad i jednovaječná. Přesto bylo jasné, že mají velmi rozdílné chování a způsob oblékání. Wran vypadal jako skutečný vládce (jak si alespoň Nestor představoval, že vampýrští vládci vypadají), Spiro spíš připomínal tuláka a trhana. Vypadal neotesaně, měl povislý spodní ret a zlovolnou tvář, jeho oblečení bylo přinejmenším nereprezentativní. Místo košile měl jen kus kůže a špinavý hadr jako bederní roušku. Kolem čela měl omotaný pruh látky, aby mu neupravené vlasy nepadaly do šarlatových očí. Wran měl na bradě černou bouli, ale jinak si byli oba bratři velmi podobní. Byli vysocí, měli široká ramena a mírnou nadváhu. Dalo se o nich říct, že jsou docela pohlední. V žádném případě nepůsobili odpudivě.

„Právě teď se Vasagiho krev vyvařuje na sliz!“ odpověděl Wran na bratrovy dotazy. „Vykrvácel jsem mu pijavici a přibil ho na úpatí kopce, kde si pěkně počkal na východ slunce. A tenhle...“ podíval se znovu na Nestora, „...mi byl prospěšný. Pokládám ho za spojence. Je to vládce Nestor.“

Spirovi vylétlo obočí nahoru. „Vládce říkáš?“

„Přesně tak!“ odpověděl Wran. „Má Sosákovo vejce.“

„Ale!“ vydechl jeho bratr úžasem. „Musíš mi všechno vyprávět!“

„Všechno popořadě,“ odtušil Wran. „Teď kupředu!“ A k Nestorovi pokračoval:

Kde jsem to skončil? Ó ano, Šílený hrad, který teď máme pod sebou. A nad námi je Prašivá věž, odkud Noma Canison vyje na měsíc. A ještě výš je... Sosákovo patro. Ha! Ode dneška by mělo nést jiné jméno, které by se hodilo k novému pánu. Co na to říkáš, Nestore?

Když byl Nestor malý, naučil se způsobu, jak vyhnat bratrovy myšlenky ze své hlavy. I když dávno zapomněl na své dětství i na bratra (který mu v hlavě ležel jako nejasný, tajemný ,nepřítel' odkudsi ze Sluneční strany), stále toto umění ovládal. Znamenalo to přemýšlet ,našikmo', udržovat důležité myšlenky mimo hlavní proud vědomí. Takovým způsobem si nechával svá tajemství pro sebe. Byla to instinktivní věc, která se mu teď hodila více než kdykoliv předtím. Wran věřil, že se Vasagi rozpustil na slunci.

Možná se tak stalo, možná taky ne. Nestorovi bylo jasné, jak riskantní by bylo přiznat, že Vasagiho pustil, přestože ho Wran odsoudil k smrti.

Z podobného důvodu, i když ne úplně stejného, by měl s přejmenováváním Vasagiho hradu počkat.

Proto odpověděl: Nechme ten název tak, jak je, alespoň prozatím. Po chvíli hlasitě vydechl. Došlo mu, jak to Wran myslel. Hrad měl být přejmenován, aby nové jméno pasovalo k... němu samému! Novému vládci! Nestorovi z Vampýrů! Přestal si hlídat myšlenky a nechal je volně vzlétnout: Konečně... opravdu jsem Vampýr! 

Ha! Zavrčel telepaticky Spiro a obrátil se na Wrana: Bratře, jsi skoro stejně nestálý jako vítr, který se prohání kolem Wrathina hradu! Myslel jsem si, že jsme domluveni. Já mám být novým pánem Zjizvené věže! Tak bychom měli pod kontrolou téměř polovinu hradu. A takhle? 

Takhle? odpověděl Wran (a tentokrát to byl on, kdo si hlídal myšlenky a odkrýval je jenom Spirovi). S tímhle hlupákem Nestorem - pokud se to celé podaří - to bude stejné! Nebude trvat dlouho, než vyrovnáme pár účtů a ty budeš mít k dispozici jiné patro. Ne? 

Jejich chechtání, temné jako hřích a stejně tak tajnůstkářské, pomalu utichalo v mentálním éteru. Všichni čtyři létavci se v řadě blížili k přistávacím plošinám nejvyšších pater.

„Nestore,“ zakřičel Wran nahlas. Pod nimi se rychle míhaly kamenné jeskyně a římsy, kostěné chodníky a chrupavčitá venkovní schodiště. „Pod námi je Prašivá věž. Jak vidíš, má jen čtyři poschodí. To je pro toho velikého psa až až. Není o něm co říct, nemá moc povinností. Vypadá to, že je na světě jen proto, aby mezi nás vnášel rozmíšky. Chci říct mezi Wrathu a nás ostatní. Zatímco spíme, Noma často vyráží na lov. Má víc děvek než my všichni dohromady - má své pudy, chápeš? - ale jeho pravá láska je stříbrná luna. Uvidíš, brzy ho sám uslyšíš zpívat své bohyni vysoko na obloze! Překvapuje mě, že mě nepřišel přivítat.“

„Ten má jiné starosti,“ zakřičel na něj Spiro přes vzdušnou propast. „Noma dělá skládačku z kostí.“

„Cože dělá?“ zakroutil Wran hlavou a udiveně se zachechtal.

„Staví zařízení z trubek. Používá na ně velké i malé kosti válečníků, které leží po planině. Celou noc létal s pobočníky tam a zpátky a nosil kosti do svého brlohu.“

„Ale proč? Jaký to má smysl? Zařízení, říkáš? Jaké?“

Spiro pokrčil rameny. „Nástroj - prý hudební.“

„Hudební?“ Wran byl zmatený. „Jako ta szganská banda, kterou živila Devetaki ve svém sídle? Ano, to byli muzikanti. Ale Noma? Nástroj z dutých kostí?“

„Má mu to pomoct při vzývání,“ pokoušel se věc objasnit Spiro. „Přísahá, že luna musí být hluchá a neslyší ho, protože jinak by už dávno sestoupila z nebes a stala se jeho milenkou. Proto se snaží zpívat co nejhlasitěji a při tom mu má pomoct ten nástroj z kostí. Neptej se mě jak, zeptej se rovnou jeho. A to nám ostatní nadávají do šílenců. Přitom míváme jen záchvaty vzteku, nikdy neblouzníme jako on!“

„Sosákova věž!“ vykřikl Wran a pustil Nomovo podivné chování z hlavy. „Toto byla Vasagiho patra. Ode dneška jsou tvá, Nestore. Nebo alespoň doufám, že velice brzy budou. Nemůžu ti o nich mnoho říct. Nejsou zatížena skoro žádnými povinnostmi. Všechna těžká práce se odehrává ve spodních patrech. Vasagi byl expert přes metamorfózy. Jaké uměl dělat příšery! Jeho kádě budou tvoje i s monstry, které se v nich líhnou. Bezpochyby si vyrobíš vlastní stvoření... za nějaký čas, možná s trochou pomoci... Jak se říká, laskavost za laskavost, že, Spiro?“ Mrkl na bratra a zakroužil ke straně. „Všichni občas potřebujeme pomoc. Ale dost už řečí; beztak brzy prozkoumáš Sosákovo doupě sám.“

Zvedl hlavu, podíval se nad sebe a široce se usmál. „A teď - pospěšme na uvítací slavnost!“

Tři čtvrtě kilometru pod nimi se válely kusy svržených hnízd a zničených hradů. Na jihozápadě majestátně čnělo Bariérové pohoří s vrcholky politými zlatem. Třicet i víc hodin potrvá, než slunce udeří mezi nejvyššími vrcholky a rozehraje své paprsky na Wrathině věži, na nejvyšších patrech stavby. Za normálních okolností by se Vampýři chystali k dlouhému spánku. Pouhé pomyšlení na slunce pro ně bylo nesnesitelné. Dnes se ale vrátil vítěz ze Sluneční strany, a zasloužil si přivítání. Měl na to plné právo.

„Wrathina věž!“ vykřikl Wran. „Proč taky ne? Je to nejvyšší bod hradu a bydlí v ní vládkyně Wratha. Její komnaty leží nejvýš a jsou, řekl bych, nejhezčí. Kde jinde bych měl přijmout potlesk? A podívejme, sama paní už na nás čeká...“

Wranův létavec využil nárazu větru, obletěl skalnatý pilíř a mířil k rozšklebené přistávací plošině. Ostatní mu byli v patách - Spiro, Gorvi a konečně Nestor. Ten měl plné ruce práce s naváděním létavce: Leť za ostatními, drž se v řadě. Teď pomalu... pomalu! Nebyl však zaměstnán natolik, aby si nevšiml Wrathy. Opírala se o vyřezávané zábradlí balkonu na pozorovatelně po straně plošiny.

Jediný pohled na ni byl tak strhující a neodolatelný, že od ní Nestor nedokázal odtrhnout oči. Nebylo mu dopřáno dívat se dlouho, protože Gorviho létavec už byl na zemi a šinul se ke straně, aby uvolnil místo Nestorové zvířeti. To dobře vědělo co dělat a ve vzduchu čekalo, až na něho přijde řada. V ohnutých křídlech zadržovalo vzduch a vysunulo pomocné trysky, aby zmírnilo přistání. Nestora se na chvíli zmocnila závrať. Byl příšerně vysoko! Neodvážil se pohlédnout dolů, jen se pevně držel otěží a radši nedával létavci žádné další příkazy.

Gorviho zvíře konečně vyklidilo přistávací prostor a Nestorův létavec se snesl na hrubou skálu. Přispěchali otroci, aby převzali otěže a odvedli létavce stranou. Nestor slezl s povděkem na pevnou zem. Lépe řečeno, ne na zem, ale do ústí jeskyně, devět set metrů nad kamenitou planinou. Nestor se zapotácel.

Z ničeho nic se objevil Wran, chytil ho za paži a zašeptal: „Teď nesmíš dát najevo slabost. Nech mě mluvit a všechno bude v pořádku.“ Nestor nabídku s povděkem přijal. Motala se mu hlava, cítil se nesvůj a stejně nevěděl, co říct.

Na zadní stěnu přistávací plošiny byla nalepená schodiště s kostěnými balustrádami, ústící na balkony a do tunelů, které provrtávaly pevnost. Vysoko na jedné z teras stála Wratha a shlížela dolů. Nestor z ní nemohl spustit oči. Jako by ho svou přítomností očarovala.

Wratha se na něj pouze přemýšlivě zadívala a promluvila k Wranovi: „Jak vidím, pan Smrtooký se vrátil ze Sluneční strany, živý a zdravý!“ Tázavě zvedla obočí. „A Sosák?“

„Je třeba dalších slov?“ odtušil Wran s kamenným úsměvem. „Dobře vím, koho jsi upřednostňovala, Wratho. Teď je všechno jinak. Vasagi už to má za sebou. Zbyl z něj jen flek na kopci, kam jsem ho přikolíkoval a kde si počkal na východ slunce. Jak jsme odlétali, slunce za námi opravdu pěkně hřálo!“

„My?“ Znovu střelila pohledem po Nestorovi.

Wran se na něj také podíval. „O něm vám povyprávím na mé uvítací slavnosti.“

Wratha přikývla. „Opravdu jsem připravila hostinu pro toho, kdo se vrátí jako vítěz. Následujte mě, prosím, do mých pokojů na vrcholu věže.“

Ostatní, Gorvi a Spiro, už stoupali po kostěném schodišti. Wran a Nestor šli za nimi, když se náhle museli znovu zastavit. V ústí jedné z chodeb se objevila ramenatá postava v kožené uniformě pobočníka.

„Má paní!“ zavolal nahoru na Wrathu. „Prosím vás o odpuštění, že vyrušuji, ale myslím... myslím, že na to mám právo.“ Pod chundelatým černým obočím měl kruté, šarlatové oči. Dokonalý vampýrský učedník.

Wratha se na něj zamračila. „Jsi Vasagiho sluha?“

„Ano,“ odpověděl. „Jsem Gore Sosákův. Byl jsem první, koho přivedl ze Sluneční strany a nakazil upírismem. Teď jsem správcem kádí. Vypadá to, že sídlo mého pána potřebuje nového vládce. Pokud jsem toho hoden, rád se tohoto úkolu ujmu.“

Ostatní vládci na plošině a na schodech poslouchali, jak spolu Gore a Wratha mluví. Když pobočník skončil, Gorvi Křivák zatleskal a zvolal: „Hezky řečeno!“ Dokázal vycítit problémy na kilometry daleko a rád je prohluboval.

Wran chytil Nestora pevně za paži a zamumlal: „Sakra! Zádrhel...“

Wratha přikývla a zavolala dolů: „Dobrá tedy, Gore Sosákův, pojď nahoru.“ Po ostatních šlehla pohledem. „Pánové, žádné bojové rukavice, jestli budete tak laskaví. Toto pravidlo zde musím chtě nechtě prosazovat. Někteří z mých válečníků se velmi rychle rozruší... a jsou také nadmíru prchliví.“ Bylo to varování, ne výhrůžka. Wratha vždy nechávala své malé, osobní válečníky na řetězu. Otočila se a k mužům dolehl její zrádně sladký smích. Všem do jednoho bylo jasné, kdo je tady pánem.

Nestor z ní nespustil oči, dokud mu nezmizela klenutým vchodem balkonu. Zamrkal, podíval se na Wrana a řekl: „Wratha?“ Vypadal, jako hy měl na sítnici vypálený její obraz:

Byla vysoká, skoro tak vysoká (nebo možná tak malá, vzhledem k ostatním) jako Nestor. Na ramena jí padaly dlouhé copy, černé jako noc. Kolem krku nosila zlatý kruh, ze kterého splývaly pruhy černé netopýří kožešiny. Vytvářely jí kolem těla jakýsi kouřový plášť. Mezi kožešinou probleskovaly mléčně bílé, jakoby naolejované končetiny, nahé paže, hrdá prsa, štíhlé bledé stehno a jemné koleno.

Nestor si ji v duchu dál prohlížel, i když mu její podoba pomalu mizela z paměti. Wrathiny oči nebyly úplné dobře vidět. Měla je schované za vyřezávanou kosti se vsazenými modře zářícími krystaly, kterou nosila na čele. Nebýt zakroucených, vampýrských uší, plochého nosu, který ani na vládkyni neměla nijak zvlášť rozšířený, a nebýt šarlatového míhání rozeklaného jazyka, klidně by mohla být považována za szganskou ženu. 

Vypadala zkrátka spíš jako obyčejná žena než jako vampýrská vládkyně, tedy alespoň podle toho, jak si Nestor vládkyně představoval.

„Jo, Wratha Povznesená,“ odpověděl Wran kysele a vykročil do schodů. Po několika krocích se zastavil a podíval se na Nestora. „Chytla tě, co? Dal by sis s ní říct.“ Plácl se do stehna a zachechtal se: „Cha!“ V příštím okamžiku však zase zvážněl. „Tak to si dej pozor, Nestore. Takové mladíky ze Sluneční strany má opravdu ráda.“

Nestor mu byl v patách a vyzvídal: „Je na ní něco, čeho bych se měl bát?“

„Vlastně ani ne,“ odsekl Vampýr a spěchal nahoru, „Ne, pokud ji nerozzlobíš. Vládkyni Wrathu není radno rozčílit.“

Za nimi šlapal mrzutě Gore a neříkal nic...

Třemi rozlehlými patry vystoupali do Velkého sálu Wrathiny věže. Její otroci tam prostřeli stůl pro pět osob. Byl obrovský, dva metry široký a patnáct metrů dlouhý, takže by se u něj najedlo čtyřicet lidí. Wratha byla usazená na kostěném trůně v čele, který stál na nízkém pódiu. Trůn byla monstrózní, přepychová záležitost - spodní čelist velkého, dávno mrtvého stvoření. Wratha ho spolu s ostatním vybavením a nábytkem zdědila, když dorazila do opuštěného hradu z Turgosheimu. Ano, v té době byl hrad prázdný. Díky Wrathině snaze se do něj brzy navrátil pulzující život.

Otroci uvedli hosty, Wratha se postavila a pronesla omluvu: „Nechala jsem prostřít jen pro pět osob, ale protože nás je šest, služebné připravují další místo. Nebo radši dvě, kdyby se dostavil Noma. Wrane Smrtooký, ty si jako vítěz sedni naproti mně do čela stolu. Vy ostatní... sedněte si, kam je libo.“

Služebné v rychlosti prostřely a zmizely. Wran se usadil naproti Wrathe na místo, které mu ukázala, a pokynul Nestorovi na židli po levici. Nestor si tam sedl a uvažoval, co má dělat. Židle byla vyrobená pro muže, tedy pro vampýrského vládce. Nestor si v ní připadal jako malý kluk. Pijavice z Vasagiho vejce si s tím za čas poradí, metamorfhí maso vyroste a hravě zaplní celou židli. Ale teď... alespoň se může pokusit přemýšlet jako opravdový vládce.

Spiro Smrtooký se posadil po Nestorové levici, pět či šest židlí daleko. Gore si sedl naproti Spirovi a Gorvi Křivák se usadil čelem k Nestorovi. Na stole před Wrathinými hosty stály mělké dřevěné mísy se zlatými vidličkami. Dále tam byly kožené měchy a několik velkých hliněných džbánů se szganským zdobením, naplněných oslazenou vodou a slabým vínem. Wratha dobře věděla, proč jim nenabídnout silné pití. Její vlastní talíř a pohár byly ze zlata. Uměla zapůsobit na hosty tak, aby se cítili podřadně a nedůstojně.

Menu nebylo nijak přemrštěné: lehce podušená rybí srdce, ledviny a játra, čtyři vlčata opečená na roštu a naložená ve šťávě z mléka, moči a krve vlčice. Na speciální chutě či přání hostů nebrala Wratha zřetel. Jídlo bylo jen gestem její pohostinnosti. Vampýři se obvykle sytili v prvních hodinách po západu slunce, a to podle svých osobních potřeb, zvyků a chutí. Toto byla pro Vampýry velmi neobvyklá doba na jídlo. Pro Szganye by byl zrovna čas snídaně.

Nestor měl na rozdíl od nich hlad. Naposledy jedl v chatrči Brada Berey před západem slunce. Na časové ose paralelního světa za Bránou (který jak Szganyové, tak Vampýři nazývali pekelné země, protože se odtamtud už od nepaměti nikdo nikdy nevrátil), by to byly čtyři dny. To samozřejmě Nestor nevěděl, ale uvědomoval si, že od západu slunce přežíval na hrsti ořechů a lesních plodů. Sotva to stačilo udržet tělo i mysl pohromadě. V jeho případě bylo příliš pozdě dělat si starosti o mysl, ale tělo muselo přežít.

Nepamatoval si téměř nic, co se udalo před jeho příchodem k Bereovým. Jeho mysl však už byla úplně vyléčená a chápavá - měl to na svědomí parazit, který Nestora chtěl mít silného a prohnaného. Pozoroval věci a učil se, vlastně cítil, že se potřebuje učit. V prázdné paměti neměl řidne vzpomínky na minulost, a proto se mu nové poznatky vsakovaly do mozku rychle jako déšť do vyprahlé země. Hluboko v jeho nevědomí čekala žíznivá semena ambicí, touha po vědění a zasunuté vzpomínky, připravené vyrašit na povrch. S vyčerpaným tělem se ale nikdy nestane chytrým a silným Vampýrem. A tak Nestor jedl.

S chutí snědl rybí játra, která patřila k szganským pochoutkám. Hladově je trhal silnými zuby a byl tak nenasytný, že je ani na chvíli neodložil zpět na talíř. Vzal si další kousek a po chvíli se vrhl na kouřící ledvinky. Vše zapil vínem a pustil se dojemného masa ze stehna vlčete. Szganyové vlčí maso nejedli, ale Nestor nevěděl, co vlastně před ním na talíři leží. I kdyby to věděl, co na tom? Stejně by jedl! Maso bylo výživné a dodávalo sílu. Zatímco se krmil, bloudil pohledem po místnosti.

Velký sál byl padesát metrů dlouhý a dvacet široký. Nacházel se na jižní straně hradu. Ve skále vysekaná okna shlížela na planinu s Bariérovým pohořím v pozadí. Některá z oken spíš připomínala tunely. Tam, kde byla skála tenčí, stavitel umístil klenuté východy na balkony z vyřezávaných kostí. Chrupavčitá zábradlí byla konstruována tak, aby odvrátila poryvy větru. Jedním oknem Nestor zahlédl třepetající se prapor s Wrathiným erbem: siluetou klečícího muže se shrbenými rameny a sehnutou hlavou...

Ve všech oknech visely černé závěsy z netopýří kožešiny. Nyní byly rozhrnuté a pouštěly do místnosti bledé ranní světlo. Uběhne ještě mnoho hodin, než sluneční paprsky dosáhnou na Wrathinu věž. V té době už budou závěsy bezpečně zataženy. Kdyby Nestor trochu natočil hlavu, mohl ze svého místa zahlédnout ranní mlhy Sluneční strany, obtáčející ponuré vrcholky hor a padající do průsmyků. Nebyla by to pro něj nová podívaná, i když... dřív ji vídával z opačné strany hor. Při myšlenkách na minulost, Sluneční stranu a na to, jaký sám býval, pocítil Nestor dojetí. Dojetí nad životem, který navždy opustil. Podobné pocity ho ale netrápily dlouho.

Ve dvou rozích nepravidelné místnosti byly závěsy, za kterými se skrývali Wrathini osobní strážci. Ve třetím rohu byly závěsy úmyslně otevřené. Wrathiným hostům bylo při pohledu na přikované monstrum jasné, kdo je v těchto prostorách suverénní paní. Zvíře bylo dvakrát větší než člověk a nejméně devětkrát těžší. Bylo pokryté překrývajícími se, několik centimetrů silnými chitinovými pláty. Jediné, co z něho bylo kromě brnění vidět, byly drápy, čelisti a zuby. Pohybovalo se po čtyřech jak medvěd (ačkoli kdysi bývalo člověkem, nebo snad několika lidmi?), občas se zvedlo na zadní, zavrčelo, tázavě zamručelo a zatahalo za řetězy.

Během dne, když slunce stojí vysoko na obloze a Wratha spí, dva strážci hlídají schodiště u přistávacích plošin a třetí prochází Wrathinu věž odshora dolů. Dává pozor hlavně na případné útoky ze vzduchu a kontroluje i Wrathinu ložnici. Vampýrčini pobočníci a otroci, kteří mívali povinnosti i v tak nelidskou denní dobu, na sobě samozřejmě nesli Wrathin pach, a proto se jich nemuseli obávat. Avšak neznámí lidé...

Nestorův zrak byl neustále přitahován ke klenbě stropu, kde občas zachytil zvláštní, kradmý pohyb. Konečně mu došlo, co to je. Hejno obrovských netopýrů desmodů! Viseli v temných koutech a na kamenných římsách, jako by to byla černá hustá pavučina nebo kusy záclon. Nestor si všiml, že oknem přiletělo pár zpozdilců a s pronikavým pištěním zmizelo v živoucí síti. Netopýři nebyli humanoidní, ale i tak to byli Wrathini příbuzní. Nestor si pomyslel, jestli v Sosákově hnízdě o několik pater níž také zdědí podobnou kolonii.

Zatímco sledoval okolí, nepřestával se cpát. Konečně se nasytil. S povzdechem utrhl poslední kus jemného masa ze stehna vlčete, rozhlédl se... a rázem přestal žvýkat. Zdálo se, že se na něj upírá každé oko v místnosti. Zvláště zírají na způsob, jakým se krmil. Odložil ohlodanou kost, prsty si zajel do vlasů, aby si je očistil, a podíval se tázavě na Wrana. Zdálo se, že se Zuřivý dobře baví. Potlačil smích a napil se. Wratha nevypadala o mnoho méně fascinovaná než ostatní. Zvedla obočí a nechala se slyšet: „Alespoň jeden z nás má pořádný apetit!“

Ostatní se chopili vidliček, jako by v nich svou poznámkou konečně probudila nějaký život...

Podle Nestorova vzoru začali pít víno a ochutnávat jednotlivá jídla. Wratha povstala a zaklepala na stůl, aby na sebe upoutala pozornost. „Vážení pánové,“ začala suše. „Sešli jsme se zde, abychom vzdali čest významné osobě, při mimořádné a vzácné příležitosti. Jedná se o Wrana Smrtookého, který se vrátil ze Sluneční strany. V noci tam měl jisté řízení s Vasagim Sosákem. Žel bohu, Vasagi už není mezi živými. Proto vyzývám Wrana - kterého právem nazýváme Zuřivý - aby nám popsal svůj triumf do posledního detailu.“ Wratha usedla. Tradiční zahájení slavnosti měli za sebou. Všichni vládci slýchávali podobné projevy v Turgosheimu, zvláště od Vormulaka Nespavého, pána na Melancholickém hradě.

Wran se zpříma posadil a chtěl začít. Náhle ho něco nečekaně vyrušilo. Ze schodiště se ozval zvuk, nebo spíš série zvuků, mumlání a pisklavé trylkování. Zpěvavý hluk se začal měnit ve smích, který skončil výbuchem chraplavého chechotu.

„Noma Canison!“ zamračil se Wran dřív, než se další návštěvník objevil v místnosti. Brzy jej uvedl jeden z Wrathiných otroků. Nestor zvedl hlavu a uviděl příchozího. Poklesla mu brada. Tak to byl ten, na kterého čekali! Další vládce? Ostatní kolem stolu byli lidmi - tedy narození ženě - ale tenhle? Bylo v něm něco lidského, ale mnohem víc toho zdědil po uplně jiném stvoření!

Později se Nestor dozví trochu víc z Nomovy minulosti a pozná jeho extravagantní rodokmen. Někde mezi předky měl lišku, psa nebo vlka. Ať to bylo cokoliv, zvíře pravděpodobně zbloudilo ze svého obvyklého revíru na Sluneční straně nebo v Bariérovém pohoří a napilo se z bažin východně od Turgosheimu. Nakazilo se výtrusem a vrátilo se jako upír. Potom se mohlo udát následující:

Pokousalo nebo potrhalo nějakého člověka a nakazilo ho psím vampýrismem. Nebo z výtrusů ve zvířeti vyrostl parazit, který předal vejce nějakému muži nebo ženě. Z toho se stal Vampýr a přišel do Turgosheimu. Je také možné, že Nomova předka zplodil nějaký upír s fenou nebo liškou. Pravděpodobněji neoplodnil, spíš jen pokousal, když čekala mladé. Všechno bylo možné. Vzhledem k tomu, že se jednalo o osobu s Nomovou povahou, třeba ji i znásilnil...

Ať už tomu bylo jakkoliv, dědictví po dávném zvířecím předkovi bylo patrné u všech jeho příbuzných. Nikdy se ale tak výrazně neprojevilo jako u Nomy Canisona. Když stál na dvou (vždy se přitom poněkud předkláněl), byl vysoký jako člověk, jen jeho končetiny neměly lidské proporce. Měl masivní ramena, stehna a hrudník, ruce však byly štíhlé, šlachovité a jakoby vlčí.

O Nomových rukou se dalo říct, že opravdu jako ruce vypadají. Zato místo nohou měl kloubovité zvířecí tlapy porostlé hustou srstí. Na rukou i na nohou měl místo nehtů drápy. Jeho hlava a tvář byly téměř lidské, i když měly zřetelné psí rysy, dlouhou čelist, šelmí zuby, trojúhelníkovité oči a špičaté uši. Ty byly pokryté hustou srstí a Noma s nimi mohl podle nálady hýbat. Po předcích zdědil prašivinu, která dohnala jeho otce k šílenství a nakonec k sebevraždě. Noma využil tvárnosti svého metamorfního masa a vytvaroval boltce uší do zvláštních, složitých obrazců, které obsahovaly i jeho erb, měsíc v úplňku.

Noma měl vlasy jako hřebíky v barvě liščí srsti. Stejnou barvu měly i jeho oči, které se v příšeří a tmě rychle měnily na krutou žlutou. Jeho chůze spíš připomínala dlouhé skoky a občas se stalo, že padl na všechny čtyři. V jeho smíchu zněl víc než jen náznak vytí. Dokázal přitom otevřít čelisti do nevídaných rozměrů. Když ho něco pobavilo, zvrátil hlavu nazad a chvíli se třásl od hlavy k patě...

Noma se při pohledu na vyděšené tváře ostatních vampýrských vládců rozchechtal. Smích mu ale brzy zamrzl na rtech. Špičaté obočí mu vylétlo nahoru a přes dlouhý čenich přelétl škleb. Chraplavě se zeptal: „Cože? Mám tomu rozumět tak, že jste začali beze mě?“

„Na vrcholky hor už dopadá slunce, Nomo,“ odtušila Wratha, aniž by se přitom podívala z okna. „Jdeš pozdě. Na člověka, který ve snech vidí budoucnost, máš o přítomnosti pramálo ponětí. Nevíš, co se sluší a patří! Neposadíš se, když už jsi tady?“

„Jdu pozdě?“ Nasál nozdrami vzduch a těkal očima po stole. „Opravdu? V tom případě mě omluvte. Jak všichni dobře víte, uctívám měsíc. Mám zrovna mnoho povinností. Na počest mé stříbrné lásky na obloze stavím... jistý nástroj!“ Pozvedl kostěnou flétnu, vlhkou pusou zapískal pár uši trhajících tónů a skočil na židli mezi Nestora a Spira. Usadil se a hodil flétnu na stůl. „Toto mě inspirovalo.“

Flétna se chvíli kutálela po stole, až se zastavila mezi Nestorem a Gorvim Křivákem. Tenji zvedl, prohlédl si ji a zeptal se: „Tohle že tě inspirovalo? Szganská hračka?“

„Ne.“ zakroutil Noma hlavou a zamračil se. „Předloha je sice szganská, ale flétnu jsem vyrobil sám - z kosti. Szganské flétny jsou z rákosí, takže se snadno rozbijí. Navíc tahle vydává čistý zvuk, díry v ní jsou pečlivě vyvrtané. Když jsem ji vyráběl, vzpomněl jsem si, kolik pozůstatků dávných bitev vídávám při přeletech na planině. V některých místech jsou úplné hřbitovy! Války našich předků musely být opravdu krvavé! Kosti mužů i stvůr jsou za ta tisíciletí vybělená chladným svitem hvězd a stříbrným světlem měsíce.

Říkal jsem si, že i ty kosti ji celou dobu potichu vzývaly! Vzývaly mou stříbrnou lásku, jejíž světlo na ně po staletí dopadalo! Vzpomněl jsem si na flétnu - nebo szganskou hračku, když na tom trváte -“ zamračil se na Gorviho „- a v té chvíli mi bylo jasné, co musím udělat. Ihned jsem začal!

V mém domě je mnoho oken obrácených na sever, k Ledovým pustinám a studeným větrům, které odtamtud dují. Musím postavit okenice, které by svedly vítr dovnitř, do mého domu! Tam také postavím svůj nástroj.“ Zadíval se na kostěnou flétnu, která zůstala ležet na stole, kam ji Gorvi položil. „Jestliže pouhá ,hračka', jako je toto, může v kombinaci s mými plícemi vyprodukovat hudbu povznášející lidský sluch, co byste řekli celému orchestru kostí a plicím samotného severáku? Tak budu vzývat svou paní ve výšinách, zatímco celý hrad bude tleskat mé písni dávno zemřelých a zapomenutých!“ Ztichl a divoce se rozhlížel po přítomných.

Gorvi pokýval hlavou, zvedl flétnu a kysele zamumlal: „Hudba, povznášející sluch, to ano...“

„Cože?“ Noma to zaslechl. Jeho uši byly citlivé na jakékoliv rýpnutí.

Gorvi jen pokrčil rameny. „Jen jsem... vychutnával tu frázi. Tvá láska k hudbě je hlubší, než jsme si mysleli, Nomo.“

Vampýr se znovu pohodlně usadil a také pokrčil rameny. „Má hudba má svůj účel, to je všechno. Má přilákat moji stříbrnou paní dolů a učinit ji mou skutečnou milenkou.“ Rychle dodal: „Ne, ne! Ne měsíc sám, ale tu, která na něm dlí, která mě... která mě volá.“ Uviděl, jak se po sobě podívali, otřepal se a napřímil.

Náhle se podíval na Nestora a Gora, jako by je předtím neviděl. „Co se to tady děje? Copak jsi na oslavu přizval i obyčejné pobočníky a otroky, Wrane?“ Potom se otočil na druhý konec stolu: „Copak večeříváš se služebnictvem, Wratho? Nebo představují dnešní hlavní chod?“ A mlsně se zadíval na Nestora.

„Nomo, zdá se mi, že jsi dnes trochu přetažený,“ odpověděl Wran. ,,Gore, Sosákův otrok, je bezesporu pobočník. Ale Nestor? Nosí v sobě vejce! Ano má Vasagiho vejce, protože Sosákovi už bylo k ničemu! Překvapuje mě, že jsi to nevyčmuchal!“

„Cože? Vasagiho vampýrské vejce? V tomhle klukovi?“ Noma se naklonil k Nestorovi a opatrně začichal, jako by zkoušel zkažené maso. Vzápětí vykřikl: „Ano! Máš pravdu!“

„Jestli mě nyní konečně ráčíte vyslechnout, všechno vám budu vyprávět,“ řekl Wran.

Všichni nedočkavě poslouchali, s výjimkou Nestora. Ten příběh dobře znal a mohl si dovolit trochu se zamyslet. Jeho mysl se však příliš daleko nezatoulala, protože šikmo proti němu seděl Gore Sosákův. Z jeho zuřivého, planoucího pohledu kapal na Nestora jed.

III

Vládce Nestor z Vampýrů

Wran byl stručný:

„Každý jsme při západu slunce vyletěli na jinou stranu, Vasagi i já. Poslední dobou jsme se příliš často hádali a nepřátelství mezi námi bylo nepřekonatelné. Toto byl jediný způsob, jak to důstojně vyřídit: čestný souboj na Sluneční straně. Jako zbraně jsme zvolili bojové rukavice, nic víc. Viděl jsem Vasagiho přilétat už z dálky. Poznali jsme jeden druhého, kývli si na pozdrav. I přes tu vzdálenost ke mně vyslal myšlenku: Doufám, že ses se všemi rozloučil, Wrane. Jestli ne, už je na to pozdě. Jen jeden z nás se vrátí živ. A ty to nebudeš! 

Chtěl jsem mu výsměšně odpovědět, ale vzdálenost mezi námi se zvětšovala. I když byl na čtení myšlenek mnohem větší odborník než já, pravděpodobně by mě neslyšel. Mé myšlenky nemají takový dosah. Když už jsme u toho, kdo z nás by se v tomto Vasagimu vyrovnal? Nebyl schopen normální řeči a telepatií podporoval svou příšernou mimiku! Přesto mi jeho slova posloužila jako varování. Ne že bych se ho bál, rozumíte, ale připomněl mi tak svou schopnost krást myšlenky. Od této chvíle jsem si tedy myšlenky pečlivě střežil.

Přistál jsem na Sluneční straně, východně od velkého průsmyku. Navedl jsem létavce mezi husté stromoví na horském svahu. Přede mnou byl sráz. Až bude po všem, zavolám na své zvíře a bez obtíží vzlétnu. Potom jsem vyčkával.“

Odmlčel se.

„Ty jsi... čekal?“ vyhrkl Gorvi. „Nepronásledoval jsi ho?“

Wran zavrtěl hlavou. „Říkal jsem si, že ho nechám, aby mě pronásledoval on. Kdybych létal kolem, měnil pozici a podobně, bylo by to pro něj příliš obtížné. A čím dřív se setkáme, tím líp. Tak jsem čekal... i když jen chvíli. Byli jsme na Sluneční straně a já někde cítil szganský oheň. Dostal jsem neovladatelnou chuť! V tu noc nocí jsem měl políčeno na jinou kořist, to je pravda, ale proč nespojit příjemné s užitečným?

Šel jsem ke svému létavci a poručil mu, aby na mě tiše počkal. Zakázal jsem mu jakýkoliv pohyb. Pěšky jsem se vydal přes úpatí hor k východu. Odtamtud přicházela vůně kouře, velmi slabá, protože oheň byl zřejmě daleko a foukal mírný vítr. Zdroj musel být tak čtyři, pět kilometrů daleko. To pro mě nic nebylo, vždyť jsem měl před sebou celou noc. Nijak jsem se nesnažil skrýt svou stopu. Jestli Sosák najde létavce, měl by mě bez problémů sledovat. Přesto jsem si neustále hlídal myšlenky. Kdyby postřehl mou sebedůvěru, začal by být opatrnější.

Nakonec jsem objevil malou skupinu Kočovníků, kteří se schovávali v jeskyni. Narazil jsem nejdřív na chlapa, močícího uprostřed noci nedaleko jejich úkrytu. Ve chvíli, kdy jsem ho uviděl, ještě napůl spal. Když jsem s ním skončil, spal už dokonale! Spánkem nemrtvých. Právě teď se za mnou nejspíš lopotí skrz velký průsmyk. Určitě ho za chvíli najdu, jak se belhá přes balvany k Wrathinu hradu, skřípá zuby a naříká jako banshee. Vznáším na něj tedy nárok. Ale abych pokračoval...

Když jsem se dosyta napil jeho krve, chtěl jsem se pobavit s jeho ženou. Nejdřív jsem se ale musel vypořádat s dětmi, aby tam nebylo moc zmatku a řevu. Byla tam dvě szganská mláďata, holka a kluk. Holka měla tak šest sedm let; udusil jsem ji ve spánku. Její bratr byl ještě mimino, rozdrtil jsem mu hlavu. Jejich matka byla... šťavnatá!“ Wran se odmlčel a pohlédl na Wrathu. „Nechci však být netaktní. Jestli chcete, chlapi, můžete se mě na podrobnosti zeptat později. Zatím vám řeknu jenom tohle: dost toho vydržela...

Později jsem se vydal zpátky k létavci. Na opasek jsem si pověsil toho kojence. Crčela z něj krev a to činilo mou stopu ještě zřetelnější. Celou dobu jsem si chránil myšlenky. Ale víte co? Dopřál jsem si s tou ženskou tolik... extravagancí, že jsem začal být unavený! Bylo mi jako po záchvatu vzteku, i když jsem žádný neprodělal. Mé tělo možná trochu šílelo... ale taková už je vlastnost chtíče. Takže jsem byl po všech těch výstřelcích a pěším pochodu dost vyřízený. Kromě toho jsem včera nemohl vzrušením z nadcházející noci skoro usnout. Snad to bylo také tím, že jsem si příliš pochutnal na krvi toho chlapa a pak i na ní, takže jsem prostě nasytil všechny smysly a potřeboval jsem se z toho vyspat.

Jenomže se tam někde nocí potuloval Vasagi Sosák. Po chvíli přemýšlení mě napadlo, jak situaci vyřešit.

Přispěchal jsem k létavci a skrčil jsem se mu do břišní kapsy. Před usnutím jsem zvířeti poručil, aby mě okamžitě vzbudilo, pokud se k nám něco přiblíží. Jmenovitě Vasagi Sosák. Jestli ho neuvidí včas, pokud by se třeba kryl mlhou a podobně, pak mě měl létavec odložit do bezpečí, skočit na Vasagiho a rozmašírovat ho.

K ničemu takovému však nedošlo. Vyspal jsem se snad nejlépe a nejdéle v životě. Probudil jsem se a ucítil, že za několik hodin přijde východ slunce. Pomalu začínalo jít o čas a záležitost se Sosákem stále nebyla vyřízená! Proto jsem se ho rozhodl zkusit naposledy nalákat. Jestli to nevyjde, budu ho muset začít honit já.

Nechal jsem létavce létavcem, popošel kousek stranou a založil v závětří malý oheň. Začal jsem opékat nemluvně na rožni a netrvalo dlouho, vycítil jsem něčí přítomnost. Sice jen krátce, ale byl jsem si tím jistý. Cítil jsem, jak na mě něco upírá pohled, možná odněkud z výšky. Přemýšlel jsem, jestli Vasagi neletěl kolem. Sladká vůně opékaného dítěte ho musela praštit do nosu. Musel si mě všimnout.

Opékal jsem si snídani a čekal. Za chviličku opravdu někdo přišel! Zdál se mi ale nějaký nešikovný. Z kamenitého srázu nad sebou jsem zaslechl zvuk padajícího oblázku. Chystal se na mě snad skočit? Možné to bylo. Byl jsem připravený, dokonale odpočatý a probuzený... skoro dychtivý! Sosák si šel pro smrt, tím jsem si byl jistý!

Jenže - Vasagi to nebyl. Byl to... on!“ A Wran teatrálně ukázal na Nestora.

„Tento podivný szganský mladík toulající se nocí. Nevědomky však odvedl mou pozornost od Sosáka! Lépe řečeno, Vasagi využil jeho nešikovnosti a maskoval jí svou přítomnost! Udeřil v okamžiku, kdy jsem byl naprosto zmatený.

V té chvíli mě Nestor varoval výkřikem! Střelil šipku Sosákovi do ramene. Věřili byste tomu? Intervence Kočovníka v souboji dvou vampýrských vládců! Bylo to tak překvapivé a ironické zároveň! Díky němu se štěstí znovu obrátilo na mou stranu. Vasagi ho využil, aby se ke mně dostal blíž, ale brzy za svou proradnost zaplatil. Nestor se postavil proti i němu. Zraněný Sosák byl ještě nebezpečnější. V následném souboji jsem utrpěl mnohá vážná zranění, hlavně na zádech. Mám v úmyslu nedoléčit jizvy úplně, abych měl památku na Vasagiho zuřivost. Možná mě někdy přemluvíte a já vám je ukážu...“

Wran se hrozivě dlouho odmlčel, až se ozval Gorvi Křivák. „Celé to je vskutku zajímavé, to nepopírám. Jenže to stále nevysvětluje, jak se tenhle Nestor dostal k Vasagiho vejci. Zdědil ho, nebo ho od někoho nelegálně dostal? Což nemohl vykonat Sosák, ale jeho vrah, tedy Wran. Musíte uznat, že mám pravdu. Mezi námi sedí Gore Sosákův, první pobočník vyvolený samotným Vasagim. Je to právoplatný dědic Zjizvené věže! Měl by se vzdát svých práv ve prospěch jakéhosi přivandrovalce Nestora? To by bylo přinejmenším velmi neobvyklé!“

„Pche!“ vybuchla Wratha. „Co je na tom neobvyklého, Gorvi? Zamysli se nad svým vlastním povýšením, stejně jako já sama často přemýšlím o své kariéře. Důležité je, že se člověk mezi nás dostane, ne způsob, jakým to provede! Účel světí prostředky. Ale zdá se mi, že jsi položil relevantní otázku: naplánoval to ze zášti Wran Zuřivý, nebo byl Nestor ochotný vejce převzít? Hned musím položit další otázku. Jestli je pravdivý druhý předpoklad, jak je to možné? Za celý život jsem ještě neslyšela o Kočovníkovi, který by se chtěl stát Vampýrem!“

Noma Canison se napřímil, bouchl do stolu a vyštěkl: „Na to se musíme zeptat jediné osoby!“ Obrátil se na dosud mlčícího Nestora. „Ty, Nestore. Máš v sobě vampýrské vejce. Chtěl ses stát Vampýrem, nebo jsi k tomu byl donucen?“

„A jaký je v tom sakra rozdíl?“ zařval Wran a postavil se. „Wratha má pravdu. Důležité je dostat se mezi nás. Co se vejce týče, předáváme ho, komu chceme. Pokud tedy máme tu možnost. Když jsem naposledy viděl Vasagiho Sosáka, moc na výběr neměl. Přikolíkoval jsem ho polámaného k zemi, kde se později uškvařil. Teď si přeju, abych tam nechal pijavici i vejce shořet s ním!“

„Můžu něco říct?“ zamručel potichu Gore Sosákův. Všichni se k němu otočili.

„Zdá se mi, že to celé vymyslel vládce Wran,“ řekl pomalu. „Nechtěl mi zkřížit plány - samozřejmě že ne, vždyť zatím nic neznamenám - ale chtěl se pomstít starému nepříteli Vasagimu, mému bývalému vládci. Přenést Sosákovo vejce do tohoto... tohoto neviňátka se mohlo jevit jako dobrý vtip. Teď tady jen sedí, němý a celý přiblblý. Třese se hrůzou z Wrana i z nás ostatních a modlí se, aby to celé byl jen zlý sen. Sosákovo hnízdo převezmu já, o tom není co mluvit. Jenže tenhle uzurpátor má Vasagiho vejce. Vyrvali ho z těla mého pána. To mi také připadá jako nejsnazší způsob, jak ho získat zpět. Pokud možno co nejdřív, dokud se z vejce nestala pijavice nebo je ještě malá. Proto vyzývám Nestora na souboj. Jen tak se rozhodne, kdo je v právu. Čas, místo a způsob smrti ať si zvolí můj sok sám.“

Gore měl pravdu. Vasagiho vejce hluboko v Nestorové nitru bylo ještě pouhý potěr. I tak už však dokázalo vycítit sílu svého hostitele - ale i jeho slabost. I ta mohla být parazitovi k užitku. Nestor neměl žádnou minulost, nic, k čemu by se upínal. Proto se vůbec nebránil metamorfóze, která v něm pomalu probíhala. Jenže pijavice ještě neměla žádný opravdový rozum. Bylo to pouhé embryo, jehož jediným úkolem bylo prohloubit temné stránky hostitele, potlačit jeho lidské city a vytříbit smysly. Brousil Nestorovy schopnosti jako nůž, potřebný k vzájemnému přežití. Vampýři jsou nade vše houževnatí...

Gore se spletl i ve svém dalším tvrzení. Nestor tam neseděl ,němý i přiblblý'. Opatrně si položil svůj malý, ale smrtící samostříl na klín, stačilo jen vložit šipku. Zatímco vytáhnutí zbraně mohl lehce skrýt za stolem, nabít nemohl tak nenápadně a jednoduše, zvlášť když se na něj upíraly zraky všech přítomných. Zaváhal... pořád měl ještě dost času... počká a uvidí, co se bude dít dál.

Noma seděl po Nestorové levici a bezesporu mu jeho kradmé pohyby neušly. Nic neřekl, jen dál seděl, zadržoval zrychlený psí dech a kruté oči se mu leskly, jak jimi kmital od Nestora ke Goremu. Pobočník položil své obrovské tlapy na stůl a rozhlédl se kolem, připraven vstát. I on měl kruté oči, ve kterých planul rozsudek smrti. Vyzval svého protivníka na souboj. Jestli mu Nestor neodpoví nebo nepřijme výzvu, Gore bude mít právo jednat podle své vůle.

Nestor seděl rovně jako pravítko a sledoval Gora. Byl to upír. Narostl a zmohutněl, takže byl takřka tak masivní jako vampýrský vládce. Oblečen v těžké kůži byl dvakrát větší než Nestor. Na druhou stranu nebyl ozbrojen a co víc, nebyl nositelem vejce. Snad ho Nestor dokáže umluvit. Upíří pijavice je totiž nejen houževnatá, ale i prohnaná.

Zdálo se, že ticho nemůže trvat ani o vteřinu déle, že Gore musí každou chvíli vstát, obejít stůl, zabít Nestora a přihlásit se o svá práva. V tom okamžiku Nestor promluvil. I v této chvíli v něm upír pracoval, a nebyl len houževnatý a zrádný, ale v podobných situacích dokázal být i příkrý a agresivní.

„Stalo se to, jak Wran řekl,“ začal hlubokým, temným a strhujícím hlasem. „A částečně tomu bylo i tak, jak jsi to řekl ty, Gore Sosákův. Vydal jsem na Hvězdnou stranu, do posledního hradu. Chtěl jsem se stát vládcem. Jenomže jsem věřil, že už Vampýrem jsem - nebo jsem jím kdysi byl. Jen jsem to zapomněl. Pořád tomu věřím, dokonce i teď! Nepřál jsem si nic jiného než stát se Vampýrem! Všechno jsem to sdělil Wranovi Zuřivému. Jsem jeho dlužníkem, to je pravda. Jenže ať se vám to líbí, nebo ne jsem Vampýr! Varuju tě, Gore. Budeš mým otrokem a nechám tě žít, nebo...“

„Nebo?“ Gore byl na nohou. „Cože? Mám se stát tvým otrokem...! co?“

Tvář měl šedivou jako olovo a přímo kypěl zuřivostí a chtíčem. Chtíčem po Nestorové krvi, vejci, životě... všem dohromady. Horečnatě si naslinil rty, sevřel pěsti a výhružně vystrčil bradu. Jeho oči na chvíli vypadaly jako dvě žluté vystouplé švestky...

Náhle se pohnul! Ale neobcházel stůl, to by na něj bylo příliš složité. Zvolil nejkratší možnou cestu!

Vyhoupl se na stůl. Talíře se rázem rozkutálely po zemi, poháry s vínem se převrhly. Udělal krok a chystal se padnout celou vahou na Nestora. Ten vyskočil a uhnul dozadu, přičemž převrhl židli. V poslední chvíli vložil šipku do samostřílu. Gore se na něj se vzteklým řevem řítil. Příliš pozdě si všiml zbraně v Nestorových rukou. Chlapec neměl čas mířit, ani to ostatně nebylo třeba. Pozvedl samostříl... a vystřelil.

Šipka se Goremu zapíchla přesně mezi oči, tam, kde začínal nos. Provrtala mu mozek a zastavila se, až když mu prorazila lebku v týle a vyletěla s gejzírem krve a úlomky kostí ven. Pobočník se zarazil ve vzduchu. Byl mrtvý, jak jen může být mrtvý upír, který má ještě hlavu na krku. Neslyšně pohyboval čelistmi a z úst mu kanuly sliny. Jeho oči už však nic neviděly a natažené ruce měl ochablé.

Nestor lehce uhnul a Gore padl na vyleštěnou kamennou podlahu. Ještě pořád by mohl přežít, i když nejspíš jako blábolící idiot. Metamorfované maso a kosti by se mu vyléčily, a mozek částečně taky. Nestorova upíří podstata se ale drala na povrch a rozhodně to tak nehodlal nechat. Všichni přítomní vládci pochybovali, jestli má na to stát se jedním z nich. Jenže on byl Vampýr a teď byl ten správný čas, aby jim to předvedl!

Na stole ležel velký nůž. Kdyby Nestor chtěl, mohl uříznout Goremu hlavu. Napadl ho však jiný, mnohem jednodušší způsob, jak soka zlikvidovat.

K všeobecnému překvapení se pobočník vyškrábal na všechny čtyři. Klečel se schýlenou hlavou, ze které tekla krev a mozek, a třásl se jako nemocný pes. Z hrozivé tlamy se mu řinul proud neartikulovaných, nesrozumitelných slov a řevu. Nestor upustil samostříl na podlahu, šel k pobočníkovi, chytil ho oběma rukama za vlasy a dotáhl k oknu. Gore nezadržitelně klouzal ve vlastní krvi, slinách a mozku až k chrupavčitému zábradlí balkonu. Nestor si stoupl za něj, položil na něj nohu a vší silou kopl. Část zábradlí praskla a Gore je s sebou strhl do vzduchu.

Tam na něj čekaly téměř dva kilometry volného pádu a kamenitá země, pokrytá sutinami a špínou. Po pádu z Goreho zůstane jen krvavá kaše. Gorviho pozemní bojovníci se poperou o kusy jeho masa...

Nestor se odvrátil od okna a cestou ke stolu zdvihl samostříl. Jako vždy, první našel slova lstivý Gorvi. Ukázal na Nestorovu zbraň: „To je zakázané! Nejen ve Wrathině věži, ale v celém hradu!“

Noma praštil do stolu a vyštěkl: „Všichni jsme přece věděli, že to má u sebe! Je to Szgany! Tohle je jejich obvyklá zbraň. Je ale ještě mladý a nikdo z nás nečekal, že bude mít tolik kuráže a samostříl použije.“

Nestor se postavil k převržené židli, zvedl samostříl nad hlavu a řekl: ,,Pokud není tato zbraň dost dobrá pro vás, pak není dobrá ani pro mě.“ A mrštil jím o hranu stolu, jako by ho chtěl rozbít na kusy. „Stejně už ji na nic nepotřebuju. Mám Vasagiho bojovou rukavici.“ Pak se obrátil na Nomu Canisona. „Mýlíš se, Nomo. Možná jsem býval Szganym, ale to už je dávno pryč.“

To byly dobré kroky. Získal si pozornost všech kolem stolu. Se zamračenými tvářemi si Nestora dlouhou chvíli měřili. Nakonec se Wran křivě zasmál a podíval se přes stůl na Wrathu. „Pamatuji se, že jsi zmínila své vlastní povýšení. Pokud jsou ty povídačky pravdivé, byla to také hezky krvavá historie!“

V jiné situaci by se Wratha nejspíš urazila a instinktivně řekla: „Ale, a co tvá vlastní historie, a Spirova, a Gorviho?“ Teď byla myšlenkami jinde a jen zamyšleně zamumlala: „Historky, které jsi slyšel, opravdu nelžou.“ Nedívala se na Wrana, nýbrž na Nestora.

Tenhle nováček byl z toho správného těsta. Cítila to z něj. Za nějaký čas ho možná vyzkouší pořádně! Jak příjemná myšlenka! (A dávala si dobrý pozor, aby si to ostatní nepřečetli v její hlavě.) Její otroci sice byli hezcí chlapi, ale v posteli se chovali jako myši - bojácně a nesměle. Až se Nestor úplně přemění, bude z něj možná dobrý milenec... a spojenec...

Wratha se vrátila do reality a otočila se k Wranovi: „Byla jsem Szganka a do Turgosheimu jsem se dostala pouze díky své chytrosti. Zatímco mě chtěli zničit, sama jsem se zbavila svého takzvaného ,pána' a zmocnila se jeho vejce. To všechno je pravda. Stejně jako to, co jsem řekla před chvílí. Důležité je, že se člověk mezi nás dostane.“

„Takže?“ vykřikl Wran. „Copak se mezi nás Nestor nedostal?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ještě chvíli to potrvá. Dostat se sem a přežít tady, to jsou dvě rozdílné věci. Ale... bezesporu je na dobré cestě.“ Pochvalně přikývla a postupně se na všechny podívala, na Spira, Nomu, Gorviho, Wrana a na Nestora. „Vážení pánové. Já předběžně uznávám Nestora za vládce. Co tomu říkáte vy?“

Noma už ho přijal. „Přijď mě navštívit do Prašivé věže,“ zaštěkal. „Musíš si prohlédnout můj kostěný nástroj!“

Wran se Spirem byli oba dokonale spokojení. Nechtěli dát své rozpoložení najevo, a proto opatrně odpověděli: „Počkáme a uvidíme, jak se věci vyvinou.“

Gorvi se zamračil. „Zdá se, že mám jako jediný jiný názor. Inu... dobrá. Nestor je vládce, avšak s jednou podmínkou. Dáme mu pět východů slunce a jestli nebude dost dobrý, vrátí se zpět na Sluneční stranu. Pro jistou smrt.“

Wratha se podívala na Nestora a zeptala se: „Takže?“

Pokrčil rameny. „Nemám námitek.“

„Dobrá tedy,“ řekla a obrátila se k ostatním s pozvednutým pohárem „Připijme si tedy na vládce Nestora ze Zjizvené věže. Na jeho úspěšné povýšení do našich řad!“

„Na úspěch!“ zvolali se zvednutými poháry. Jen Gorvi měl na tváři úšklebek. Než se napil, nedokázal si odpustit poznámku: „Hra, úspěch. Nebo taky něco jiného...“

I když byl Vasagi velmi rozdílný vzhledem, pro Wrathu Povýšenou byl něco jako spojenec. Proto bydlel v patrech nejblíže jejím. Když slavnost skončila, bratři Smrtoocí nabídli Nestorovi, že ho doprovodí do Zjizvené věže.

Noma měl sídlo pod Nestorovým a přidal se k nim. Cestou na slavnost musel šplhat venkovními schodišti, římsami a vratkými lávkami. Samozřejmě mohl nahoru doletět, to by ale znamenalo osedlat létavce, vzlétnout, přistát a tak dále. Noma si na pozvání vzpomněl příliš pozdě, a kdyby letěl, přišel by ještě později. Respektoval majetek druhých a kromě toho se obával hlídačů, které Sosák nechal na stráži v době své nepřítomnosti. Proto se rozhodl pro vratkou cestu kolem hradu. Když teď zná Nestora, vrátí se domů mnohem snazším způsobem skrz Sosákovo hnízdo.

Všichni čtyři scházeli po schodech. První byli Wran a Spiro, za nimi trochu pozadu Nestor, a Noma mu hopsal v patách. Vždycky, když se Nestor otočil, Noma byl těsně za ním. S vyplazeným jazykem vypadal jako nějaký bizarní, vzpřímený pes. V žádném případě ale nevypadal jako krotký domácí mazlíček. I když svým způsobem možná také. Kdykoliv se Nestor zastavil, Noma se zarazil také a uklonil hlavu na stranu, jako by od něj očekával nějaký příkaz! Bylo však těžké odhadnout, co sej skrývá za tím jeho napůl lidským výrazem. Nestor věděl, jak vypadá vlk, když se žene za kořistí. Přesně jako Noma.

Minuli Wrathiny přistávací plošiny. Masivním schodištěm, vysekaným do skály, prošli do nejvyššího patra Sosákovy věže. Bratři Smrtoocí začali našlapovat velmi opatrně. takže se Nestor zeptal: „Děje se něco?“

V šeru neosvíceného schodiště se na něj Spiro s úšklebkem otočil a netrpělivě odpověděl: „Cože? Copak jsi neviděl Wrathiny válečníky? Myslíš, že je jediná, kdo si drží takové strážce? Tak já ti povídám, že je máme všichni. A Vasagi nebyl žádná výjimka!“

Noma položil tlapu na Nestorovo rameno a štěkl na Spira: „Měl bys nechat jít Nestora prvního! Vždyť má Vasagiho vejce. Stejně jako jsem to cítil já, i strážci ho poznají. Člověk by si skoro řekl, že Zjizvená věž je tvoje - tvoje a Wranova. Ne Nestorova!“

„Co tím chceš říct?“ otočil se Wran v úzkém tunelu schodiště. Oči se mu zúžily na dvě štěrbiny, planoucí šarlatovým světlem.

V té chvíli se do debaty vložil Nestor. Protáhl se dopředu a zastal se Nomy. „Chce tím říct prostě to, že jako nový pán Sosákova hradu bych měl jít první já. V tom má pravdu.“

„Samozřejmě že mám,“ zamručel Noma a vydal se mu v patách, takže se nyní oba bratři ocitli na konci průvodu.

Nestor zrychlil tempo. Byl zvědavý, jak rozlehlé je Sosákovo panství a co vlastně podědil. Při chůzi si všiml, že i v hustém šeru tunelu vidí jako za bílého dne, a zároveň si je temnoty kolem dobře vědom. To mohl být jedině důkaz jeho přeměny v upíra.

Konečně stanuli na odpočívadle. Zezdola k nim prosvítalo světlo a přicházela ozvěna vlastních kroků. Po chvíli uslyšeli ještě jiný zvuk. Ozvěnu kradmých pohybů. Tentokrát se zastavil Nestor.

„Ne,“ zavrčel mu Noma do ucha. „Nezastavuj se. Poznají tě. Věř mi. Jsi Vampýr!“

Doma na Sluneční straně to Nestor vždycky se psy uměl; on i jeho zapomenutý bratr. Když byli dětmi, z lesa k nim přicházeli divocí psi a chtěli si s nimi hrát. K hlídacím psům, vlastně ochočeným vlkům, si mohli dovolit cokoliv, a žádný z nich se po nich nikdy neohnal. Divocí vlci v lesích si v jejich přítomnosti sedali do pozoru, a místo aby utíkali, opatrně a skoro neochotně se klidili z cesty. Nestor se nad tím nikdy příliš nepozastavoval. Prostě psům věřil a nebál se jich a oni mu důvěru opláceli. S Nomou Canisonem to bylo stejné. Nestor mu věřil. Chápal, proč k němu ten... monstrózní pes tak lne. Bez zvláštních příčin mezi nimi vzniklo přátelství. Nestor si nebyl jistý, jestli má být nějak zvlášť rád. Každopádně Nomovi věřil.

Beze strachu sešel po schodišti a zastavil se, až když uslyšel rychlý pohyb a něco se proti němu vyřítilo úzkým tunelem. Bylo to naprosto nepopsatelné stvoření, které vypadalo úplně jinak než Wrathini strážci. Bylo černé jako noc a připomínalo netopýra, který nevisel u stropu, nýbrž stál na nohou. Tělo měl mohutnější než dospělý muž, a byl také o hodně vyšší. V dlouhé, chlupaté hlavě mu svítily oči jako dvě šarlatové štěrbiny.

Býval to nepochybně netopýr, ale měl v sobě i něco lidského. Naroubovaná zrůda, produkt Vasagiho kádí, jejíž inteligence stačila jen na to, aby poslouchala pánovy příkazy. Vlastně možná jen jeden příkaz - hlídat schodiště.

Bylo těžké rozeznat, kde vlastně stvoření stojí. Číhalo ve tmě a stínech, zahalené v dlouhé srsti jako v kouři. Natáhlo napůl lidskou, napůl zvířecí i hlavu a začalo syčet a prskat sliny. Jeho záměr a odhodlání byly jasně zřetelné. Pokud však chtěli vejít dovnitř, museli projít kolem něj.

„Ha!“ zachroptěl Noma do Nestorova ucha a chytil ho za rameno. „Nevypadá vůbec legračně. Vasagi si pěstoval jiná stvoření než my... vždycky rád experimentoval. Tohohle jsem ještě neviděl. Jen běž, představ se mu!“

Stvůra od nich stála na tři kroky daleko, stále napůl skrytá ve stínu klenuté chodby. Nestor udělal nejistý krok a strážce okamžitě vylétl a zastoupil mu cestu. Teď si ho mohli lépe prohlédnout. Nebyl zahalený ve tmě, jak se původně zdálo, ale v černých, kožovitých, membránových křídlech, která měl složená kolem těla. Pod křídly byli vidět hemžící se růžoví červi.

Netopýr s vrznutím rozevřel čelisti a všichni se mohli pokochat pohledem na několik řad bílých zubů, špičatých jako jehly, které se táhly až do rudého krku. Takové zuby mohly člověku strhnout maso z kostí v jediném okamžiku. Stejně však příšera nevypadala tak hrozivě jako Wrathini bojovníci.

Jsi můj! řekl mu Nestor. Mám Vasagiho vejce. Uhni stranou, chci projít. Pusť také muže, kteří jdou za mnou. Jsou to mí přátelé... alespoň prozatím. Opatrně popošel o další krok -

- a příšera mu vyletěla vstříc.

Otevřela křídla, která však ve skutečnostmi žádnými křídly nebyly. Od loktů ke kolenům mu podél těla visely chlupaté blány, připomínající křídla. Ve skutečnosti to byly pasti!

Na Sluneční straně rostly květiny, které vypadaly podobně. Měly ostnaté, masité okvětní listy, které se uzavřely kolem hmyzu a začaly ho rozleptávat, jakmile si na ně sedl. Toto stvoření ale nevypadalo, že má chuť na mouchy. A masožravky na Sluneční straně se nedokázaly pohybovat!

Než se kolem Nestora zavřela křídla, pochopil, že růžoví červi jsou vlastně pohyblivá chapadla kolem rozšklebené, přísavkovité tlamy. Netvor je měl hned dvě. Chapadla si ho přitáhla blíž, znehybnila mu ruce a přitlačila ho na obrovský čenich. Chvějícími se rty ho začal ochutnávat!

Na chviličku, malou chviličku byl Nestor hluchý, němý a slepý. Zvedl se mu žaludek ze smradu hnij ícího masa, otevřeného žaludku a kyselého slizu, který cítil na kůži. Byla to chvilička... po které ho strážce pustil, složil křídla a zmateně vycouval. Skryl se ve svém výklenku pod schody a zamrkal zářivýma očima.

Nestor se málem zapotácel, ale to už za ním stál Noma a držel ho za loket. „Výborně!“ zavrčel. „Vasagiho stvůra právě přijala nového pána!“

Nestor měl husí kůži po celém těle, ale i tak vykročil dál. Příšera ve výklenku znovu rozevřela křídla, zamrskala chapadly a výhružně zasyčela na Wrana a Spira. Nestor poručil: Buď zticha! Copak jsem ti neřekl, že jdou se mnou? 

Stvůra zmlkla, skrčila se a čtyři muži vkročili do Sosákova panství...

Na konci krátké chodby byly další dva výklenky, skrývající Sosákovy strážce. Tihle už byli podobní Wrathiným válečníkům - brutální, zuřivá stvoření, která začala výt a trhat za řetězy, jakmile se Nestor s ostatními přiblížili. Nový pán je oslovil:

„Jsem vládce Nestor z Vampýrů. Patří mi Vasagiho vejce - stejně jako všechny jeho věci. Co to má znamenat? Uklidněte se, nebo vás potrestám!“ To stačilo. Bojovníci nasáli jeho pach a okamžitě ztichli.

Wran se Spirem byli upřímně překvapení. Byli Vampýři a také by dovedli stvůry zklidnit - museli by na to ale mít dost času. Nestor neměl s něčím podobným zkušenosti. Měl Vasagiho vejce, ale pořád byl zelenáč. Přesto instinktivně věděl, co dělat. Dokonale do hnízda zapadl.

Wran řekl: „Zdá se, že se ti bude ve Zjizvené věži dařit.“ Jeho šarlatové oči však vypadaly zasmušile. Připadalo mu, že se Nestorovi bude dařit až příliš dobře...

Pobočníci a otroci samozřejmě slyšeli řev strážců. Nestor s ostatními vešli do Sosákova hlavního sálu a v ústrety jim okamžitě přibíhali dva pobočníci. Oba to byli statní chlapi, jako jsou ostatně všichni vampýrští posluhovači. Nestor si v porovnání s nimi a svými průvodci připadal jako trpaslík. Pobočníci zahlédli Nomu, Wrana a Spira, zarazili se a přicházeli opatrněji.

Ještě byli z doslechu. Noma Nestora rychle varoval. „Teď přichází to nejtěžší. Nejsou to bezduché stvůry, ale lidé s myslícími mozky. Radši to nechej protentokrát vyřídit mě.“

„Kdo to přichází?“ řekl ten větší. „Přišli jste sem bez povolení, vládci! Nemáte tu co pohledávat, pokud vás nedoprovází Gore Sosákův. Ale i tak by to bylo na pováženou. Vasagi by se vás nikdy neobtěžoval pozvat!“ Ukázal na Nestora a zamračil se. „A co je, k čertu, tohle?“

Přes Nomovo varování Nestor přimhouřil oči a vykročil kupředu. Pes mu zastoupil cestu. „Teď mě dobře poslouchejte, chlapi,“ zavrčel na ně. „Sosák nežije, Wran Zuřivý ho zabil. Což vám jistě nemusím říkat, někdo z vás určitě očekával jeho návrat ze Sluneční strany u okna. Sosák je mrtev, ale jeho vejce žije dál - přešlo tady na Nestora. Pro vás vládce Nestora.“

Oba otevřeli ústa údivem. Po chvíli se opět ozval ten větší. „Opravdu? Takže přišel vznést nárok na Zjizvenou věž, je to tak? Dobrá, vládci. Nechci k vám být nezdvořilý, ale jsem Zahar, služebně druhý pobočník v pořadí, hned po Gorovi. A říkám vám, že i já sám bych se s tímhle lehce vypořádal.“ Zapíchl Nestorovi do hrudníku silný prst. „A až ho uvidí Gore Sosákův...“

Zvrátil hlavu a rozchechtal se. Potom se chystal do Nestora znovu zapíchnout prst. Nestor byl rychlý jako blesk. Chytil mu prst do sevřené pěsti a jedním pohybem ohnul zpět. Ozvalo se hlasité křupnutí lámané kosti. Zahar zavyl a svezl se na kolena. Nestor ho umlčel kopancem do krku. Zahar padl na zem a to už u něj klečel Nestor a držel ho za vlasy u kamenné země. V příštím okamžiku se pobočníkovi do ohryzku zabodla ostrá špička patnácticentimetrového nože.

Ještě před chvílí se nůž u Nestorova pasu nezdál nikomu hodný pohledu. Vampýrští vládci a vládkyně ho ignorovali, jako by to bylo pouhé párátko. Stejně jako samostříl, ani nůž by se proti nim neodvážil použít. Otroci byli ale něco docela jiného!

„Gore Sosákův je mrtev!“ zavrčel Nestor. „Utratil jsem ho. Přísahej mi věrnost - okamžitě - nebo ho budeš následovat na věčnost!“

„Ne... ne...“ zachroptěl nesrozumitelně Zahar a vztáhl třesoucí se ruku. Mohlo to být výhružné gesto nebo také prosebné, protože to byla pravá ruka s přelomeným prstem. Nestor si nemohl dovolit riskovat. Nožem seknul po šlachách pod mužovým loktem. Ruka klesla bezmocně k zemi. Rychlý jako myšlenka, Nestor chytl zraněnou ruku a uřízl zlomený prst. Byl opět na nohou, ještě než začala rána krvácet.

Zahar se svíjel jako zraněný had po podlaze, syčel a kašlal, ale nevydal jediný artikulovaný zvuk. Nestor k němu promluvil: „Dobrá! Takže teď už jsi můj otrok. Dívej se!“ Záměrně se řízl do prstu a krev nechal kapat do rány na Zaharově lokti a ruce. „Vidíš? Krev mého vampýrského masa. Má ohrožující sílu, takže ti zahojí ruku a budeš ji moci používat. Vidíš, Zahare, jakou jsem ti poskytl čest? Jako bych z tebe udělal pokrevního syna! Svého syna, ne Vasagiho! Vasagi nežije! Poskytnu ti také otcovskou radu. Ode dneška si dávej pozor, kdykoli se ke mně přiblížíš! Dej si pozor, ať v mé přítomnosti neděláš nějaké neopatrné pohyby! Takový pohyb by totiž mohl být tvůj poslední. Pamatuj si, že i teď bych tě mohl klidně zabít. Jenomže tě potřebuju k chodu domácnosti.“

Nestor se ke zmrzačenému, svíjejícímu se muži otočil zády a obrátil se na druhého pobočníka. Viděl, že ho Noma držel, aby nemohl přispěchat Zaharovi na pomoc. Nestor zvedl ruku, jako by ho to nesmírně překvapilo.

„Co to má znamenat? Ubližuješ mému sluhovi, Nomo?“ Noma pobočníka okamžitě pustil a Nestor mu nabídl ruku ke starému szganskému pozdravu.

Pobočník byl mladý a ze Sluneční strany přišel teprve nedávno. I tak byl vyšší než Nestor, široký v ramenou, s vypracovanými svaly, typicky popelavou kůží a krutýma očima - jasný upír. Ještě nebyl Vampýrem, to ne, ale za nějakých sto let se jím může stát. Pokud do té doby přežije.

Bázlivě řekl: „Jmenuju se Grig Sosákův... nebo jmenoval jsem se tak.“

Vycítil Nestorovu autoritu a snad i Vasagiho vejce, a navíc byl vyděšený z šarlatových pohledů ostatních vládců. Vzpomněl si na zvyklosti sluneční strany a nervózně vykročil přijmout nabídnutou ruku. Nestor mu však místo pozdravu chytil ruku a strčil mu do dlaně Zaharův uříznutý prst. Grigovi poklesla čelist.

Nestor mu oznámil: „Sežer to! Přijmi ode mě jídlo a život a zůstaň se mnou ve Zjizvené věži, nebo odmítni a nes následky. Copak? Ty se třeseš? Ale neboj se! Nezabiju tě, jen tě vyženu na kamenitou pláň a můžeš se potloukat jako ti nejnižší z nejnižších, jeskynní trogové. Co si vybereš?“

Grig se podíval na krvavý prst ve své šedivé dlani a potom na Zahara, kterému se podařilo posadit se a nyní se s úpěním kolébal dopředu dozadu. konečně Grig promluvil: „Pane, Zahar je můj přítel...“

„Přítel? Přítel?“ Nestor vypadal šokované. „Mám se proslavit jako vládce Nestor, který živí přátele? Ne, ve svém domě si žádné takzvané přátele nepřeju. Chci tu mít jen otroky a poslušné pobočníky - kteří se nažerou nebo vypadnou o hladu!“ Tvrdě, přísně se na upíra zadíval. „Naposledy se tě tedy ptám: co si vybereš?“

Grig snědl Zaharův prst. Nestor na něho celou dobu zíral, a proto si otrok nedovolil byť jen zkřivit obličej...

IV

Zjizvená věž

Nestor poslal Griga pryč, aby ošetřil Zaharovu zraněnou ruku. Všichni čtyři vládci potom společně prozkoumali Sosákovo hnízdo.

Wran, Spiro a Noma tu už předtím jednou byli. Bylo to v den, kdy sem s Wrathou přiletěli z východu, s pouhou hrstkou létavců, pobočníků i válečníků. Na Wrathin rozkaz a naléhání se nastěhovali do různých pater a započali nutné opravy a údržbu opuštěného hradu. Sosákovi Wratha přidělila Zjizvenou věž.

Sosák svých pět pater pojmenoval podle dramatického vzhledu, kterým se vyznačovala fasáda hradu. Přes celou stěnu se zepředu dozadu (tedy z jihu na sever) táhly hluboké jizvy se zubatými okraji. Jako by v těch místech skálu vyhlodalo slunce, vycházející nad Bariérovým pohořím. Ve skutečnosti slunce nikdy nevystoupilo tak vysoko, aby ozářilo Sosákova patra. Mohly za to vrstvy měkčího kamene, který prorůstal skálou a po dlouhá staletí, nebo dokonce tisíciletí, zvětrával. Teď tedy těchto pět pater nad Nomovým hnízdem patřilo Nestorovi, který si je nedočkavě prohlížel.

V prvním patře byla velká společná síň, kolem které byly ve skále vyhloubené jeskyně obývané obyčejnými otroky. Přes jednu stěnu se táhlo obrovské kamenné schodiště, vedoucí do Sosákových soukromých pokojů. Po stranách schodiště a na jeho vrchu byli rozmístění rozličně vyhlížející strážci a bojovníci s úkolem podobným, jako měli ti u vchodu, spojujícím hnízdo s Wrathinými přistávacími plošinami. Vypadali jako obrovské hnědé hadry, sešité z medvědích kůží.

Jakmile Nestor vkročil na schodiště, okamžitě mu vyletěli v ústrety. Dokázali být tak nenápadní, že jakmile zvedl hlavu, proměnili se okamžitě zase v hadry. Noma Canison zavětřil a stoupal opatrněji. „Máme tu další Vasagiho příšery, hm. Že to byl ale mistr metamorfóz...“

Nestor stoupal šikmo k nejbližším dvěma strážcům a poručil jim: Jen pojďte, uvidíme, co ve vás je! Stvoření potichu, opatrně slétlo z výklenku, následováno svým druhem na druhé straně schodiště...

Náhle se oba vzepjali! Nestor si všiml, jak jsou mohutní. Jako rozplizlé vrstvy masa nebo velcí medvědi, ze kterých čněla kostěná opora vyplněná silnou vrstvou tkáně, zužující se po okrajích těl. Držením těla také připomínali medvědy, jen v končetinách měli místo kostí ohebné chrupavky, připravené se okamžitě obtočit kolem bezmocné oběti.

Potom Nestor uviděl jejich tlamy. Stejně jako strážce na hlavním schodišti, i tito jich měli dostatek. Vasagi vlastně nestvořil nic jiného než tlamu, hladový žaludek, silné svaly a drobné červené oči, schované v srsti na hlavě. Tlam měli plno, malých, rudých, s přísavkami. Nestor v nich ale nezahlédl žádné zuby. Jestli je příšery měly, musely být drobné a nenápadné. Ze slin kanoucích na kamennou podlahu se začalo kouřit a Nestor pochopil, že z příšer kape kyselina. A bylo mu vše jasné.

Člověk chycený válečníkem byl naprosto bezbranný - byl znehybněný jako moucha v medu. Pomalu měkl a rozpouštěl se v trávicích šťávách, až ho nakonec netvor pozřel. Zůstaly jen rozleptané kosti, které nažraný válečník odhodil na zem. Nestor ale nebyl ten, kdo by se nechal takhle chytit!

Jeho vejce bylo pouhým potěrem, avšak rostlo a sílilo každou minutou. Dávalo Nestorovi sílu, i když chlapec byl silný sám o sobě. Sosákovi strážci mu teď do jednoho patřili! Musí jim dát okamžitě na vědomí, že ve svém domě nesnese žádné podobné chování!

Nadechl se a plivl hlen přímo do jedovaté tlamy netvora, který mu vřeštěl v ústrety. Otočil se na podpatku, ukázal hrozivě na druhého strážce a vyslal k němu tak mocný mentální rozkaz, až netvor odskočil: TÁHNI! 

Nestor v sobě měl něco z Vasagiho a tyto podivné stvůry to vycítily stejně jako strážci před nimi. Zhroutily se na schody jako hromady chlupů a pozpátku před Nestorem vycouvaly na svá místa. Teď už ve Zjizvené věži nebyl nikdo, kdo by Nestorovi odporoval.

Noma byl Nestorem uchvácen a přilepil se na něj ještě těsněji. Vystoupali do Vasagiho pokojů nad hlavní místností. Wrana a Spira nebylo nikde vidět. Prohlíželi si hnízdo sami, což Nestorovi samozřejmě neušlo. Přimhouří však nad jejich drzostí oči... alespoň pro dnešek.

Vrchol schodiště se rozšiřoval v široké chrupavčité balkony, které se táhly doprava i doleva nad hlavní halou, těsně pod stropem. Odsud bude Nestor moci dohlížet na práci obyčejných otroků i pobočníků. Z balkonů vedly tunely do menších pokojů, na ochozy, do skladišť, na venkovní pozorovací stanoviště, obehnaná chrupavčitým cimbuřím, na přistávací plošiny a do stájí létavců, vestavěných hluboko ve skalních prasklinách.

Nestor vyhlédl z nejvyšší věže k jihu. V dálce se tyčilo Bariérové pohoří, zlatavé na vrcholcích. Vítr honil kolem hradu mračna, která už získala mlhavě stříbrnou barvu od smrtícího slunečního svitu. Výhled z okna Nestorovi pomohl zorientovat se, nejen co se času a světových stran týkalo, ale i psychicky. Začínal si v hradu připadat neporazitelný a nyní mu slunce připomnělo vlastní smrtelnost. Ještě před chvílí si připadal úžasný, majestátnost celé stavby ho ale vrátila zpět na zem. Cítil se rázem malý jako blecha. Jeho nadšení poněkud opadlo...

V porovnání s vyhlídkou z plošin, teras a cimbuří byly Vasagiho pokoje pro Nestora zklamáním. Sosák zřejmě neholdoval luxusu a na vampýrské poměry žil velice prostě. Místo postele spával na několika blocích kamene s prohlubní uprostřed, ve které byly naházené vyčiněné kůže ze Sluneční strany. Pod postelí byl otvor pro ohniště, ve kterém zbyla hromádka uhlíků. Z hlavy postele vedla kostěná očouzená trubka, napojující se na komín ústící z velikého krbu. V rohu místnosti se za závěsem skrýval výklenek, kterým do místnosti proudily závany čerstvého vzduchu. Byl to Vasagiho záchod, který zřejmě končil někde nad propastí.

Další pokoj byl zaříznutý hluboko do porézní stěny hradu. Bylo v něm obrovské kulaté okno, opatřené chrupavčitými okenicemi. Směřovalo na severovýchod, takže z něj bylo vidět jak Bariérové pohoří, tak daleký, temně modrý obzor Ledových pustin, ozářený přízračnou polární září. Dále Nestor prošel pokoje s dřevěnými stoly a židlemi a jiné, vybavené pouze lavicemi vysekanými ze skály. Na východní straně hnízda byl další rozlehlý sál s řadou oken, které dovnitř propouštěly maximum světla a vzduchu. Ve skutečnosti to byla jedna z puklin ve vnější stěně, která dřív sloužila jako větrná terasa. Vasagi si kolem ní nechal postavit stěnu a zařídil si v ní ateliér. Tady Sosák navrhoval vzhled svých metamorfova-ných zrůd předtím, než jim vdechl život v kádích. Nestor si prohlížel velké, složité nákresy a byl vděčný, že Vasagi neměl čas všechny vypěstovat.

Nestor s Nomou prošli celé východní křídlo tohoto poschodí a po ústředním schodišti se vrátili do velké haly. Náhle zaslechli výkřik. Do Noma vjel rázem život: „Ha! Přesně jak jsem čekal!“ zavrčel. „Bratři Smrtoocí plení.“

„Cože?“ podíval se na něj Nestor. „Chceš říct, že rabují? Vždyť jsem tu pánem já a všechno je můj majetek! To by si nedovolili!“

Noma si odfrkl. „Wratha měla pravdu. Být tady a přežít jsou dva rozdílné pojmy. Pokud si někým nebo něčím nejsi stoprocentně jist, nikdy si ho nezvi do svého domu! Když budeš muset, ujisti se, že sem vchází ze své vlastní vůle. To znamená, že ponese následky jakýchkoli nezákonných činů. Pustit sem bratry Smrtooké bylo jako dát jim povolení, aby si tu dělali, co uznají za vhodné! Vzpomeň si, že to byl Wran Zuřivý, kdo Vasagiho zabil. Zřejmě si myslí, že si tady může vzít cokoliv. Ty o titul vládce teprve usiluješ.“ Pokrčil rameny. „Já jsem tě ale varoval.“

„Od nynějška si budu tvých varování víc vážit,“ odpověděl mu Nestor. „A možná budu potřebovat tvou pomoc. Jdou sem.“

Wran a Spiro se objevili v jednom z tunelů, ústících do hlavního sálu. Za sebou táhli otrokyně. Obě měly roztrhané oblečení, které z nich viselo v cárech. Ženy hlasitě protestovaly. Tady ve Zjizvené věži už svůj úděl znaly. Ale v Šíleném hradě?

K bratrům a jejich zmítající se kořisti přispěchal Grig s čerstvě ošetřeným Zaharem. Drzost Smrtookých je rozlítila. Byli to však vampýrští vládci, a kdyby se něco semlelo, pobočníci proti nim neměli šanci. I tak to o Zaharovi mnohé vypovídalo. I přes bezvládnou paži a zmrzačenou ruku věděl, kdo je jeho pán.

Oba Vampýři se smíchem stanuli před obránci Zjizvené věže. Spiro však rychle zvážněl, a když se Zahar s Grigem přiblížili, smích nahradil šklebem. Otázal se: „Děje se snad něco?“ Praštil otrokyni do tváře a strčil ji mezi houf krčících se otroků, kteří vylezli ze svých skrýší. Až doposud se tady příliš neukazovali. Došlo jim, že už Vasagi nežije, neměli ale ponětí, jaký bude jejich nový pán. Zvědavost je mocná vlastnost, zvláště u upírů. Proto jich tam mnoho postávalo a snažilo se odhadnout, jaký bude jejich další život.

„A je to tady!“ zachroptěl Noma Nestorovi do ucha. „Přišlo to dřív, než jsem čekal. Gore Sosákův byl Vasagiho nejlepší muž, ale je po něm. Ostatní jsou k ničemu, kromě toho jsou bratři Smrtoocí dobrými bojovníky! Jsi... jsi mi sympatický, Nestore, ale tohle není moje věc. Musíš se rozhodnout sám. Zvol si mezi ,diplomatickým řešením' - možná bys to nazval zbabělostí - a rvačkou, která může skončit tvou smrtí.“

„Věděl bych ještě o třetí možnosti,“ odpověděl Nestor naprosto klidným hlasem, chladným jako větry z Ledových pustin. „Ohlédni se.“

„Co?“ Noma se otočil a zahlédl Nestorovy obrovské netopýry, kteří k nim přilétali halou a vaky za nimi vlály.

„Nebyl bych sám, i kdybys se mnou nebyl,“ řekl mu Nestor stejně i hladným hlasem. „A nenechám se porazit.“

Noma chvíli ustrnul a potom zvrátil hlavu, zavyl jako šílenec a oklepal se od hlavy k patě. Pochopil Nestorův záměr. „Teď jsi mi sympatický ještě víc, můj milý, prohnaný vládce Nestore. Dobrá tedy, jdeme do toho oba.“

„Takže?“ Spiro vykročil výhružně ke Grigovi, který se nerozhodně zastavil.

Wran, stále ještě s úsměvem na rtech, sdělil Zaharovi: „Chlape, jestli mi budeš stát v cestě, je velká pravděpodobnost, že ti vyrvu srdce a sním ho přímo tady, na té pěkně vymydlené podlaze.“

„Pánové,“ zabručel Nestor a popošel k nim. „Vidím, že jste našli mé otrokyně a přivedli jste mi ukázat dvě nejhezčí, abych věděl, na co se mám ještě těšit. Bylo to od vás opravdu pozorné! Nyní mám nějaké povinnosti, a proto vás musím vyprovodit ze svého hnízda. Jak vidíte, dva strážci poletí s vámi a ujistí se, že jste nezapomněli, kde je východ.“ A v duchu rozkázal: Do pozoru! Zastrašte je! Vypusťte kyselinu! 

Uskočil stranou stejně jako Noma. Hlídači schodiště se okamžitě napřímili, vylétli a začali prskat kyselinu! Wran pustil otrokyni. Spolu s bratrem se přikrčili a těkali očima po místnosti. Šarlatové pohledy měli tak žhavé, že se z nich málem kouřilo.

„Ty... nám... vyhrožuješ?“ Wran už ne vypadal jako ,gentleman'. Spíš se zdálo, že každou chvíli vybuchne vzteky.

„Já a vyhrožovat vám?“ Nestor nasadil překvapený výraz. „Jak to myslíš? Jen vám chci poskytnout doprovod! Jak jsem už jednou řekl, čas běží.“

„Co tím chceš říct?“ vykřikl Spiro a chytil bratra za paži, jako by ho chtěl udržet na místě.

„Vychází přece slunce,“ odpověděl Nestor. „Nemusíte spěchat, ale jestli si chcete vyzvednout létavce z Wrathiných stájí a doletět do Šíleného hradu bez - problémů? - měli byste pomalu vyrazit na cestu.“

Wranova zajatkyně se vysmekla a schovala se za Nestora, svírajíc jeho kazajku. Bratři hlasitě oddechovali. Vyměnili si pohled, potom se podívali na Nomu, na Nestora a nůž, který měl za opaskem. Nejdéle si však prohlíželi jeho netopýry. Ani jeden z bratrů nebyl ozbrojený. Dokonce i obyčejní sluhové sebrali odvahu a se syčením je obstoupili.

„Ha!“ vyštěkl Spiro. „Takže nám nevyhrožuješ?“

„To v žádném případě!“ odpověděl Nestor. „Jste přece mí hosté! Jaké by to bylo pohostinství, vyhrožovat přátelům? Navíc Wranovi vděčím za to, že tady vůbec jsem. Málem jsem byl dokonce jeho dlužníkem! Jenže jsem mu na Sluneční straně zachránil život a jsme vyrovnáni. Avšak zatímco tady mluvíme, slunce stoupá a za chvíli ozáří Wrathinu věž! Neměl jsem na srdci nic jiného než vaši bezpečnost.“

Wran se zhluboka nadechl. Chvíli strnul, ale nakonec se praštil do stehen a vybuchl smíchem, i když poněkud nepřesvědčivým. „Zázrak!“ vykřikl přes sevřené zuby. „Mlíčňák ze Sluneční strany, který během jediného dne dospěl v muže a stal se pánem vlastního hnízda! Vidíš, neříkal jsem ti, že se ti bude ve Zjizvené věži dařit?“

„To jsi říkal,“ odtušil Nestor a ukázal ke dveřím, za kterými bylo schodiště k Wrathiným plošinám. „A máš pravdu. Všem se nám bude dobře dařit, každému ve vlastním hnízdě.“

Bratři odešli. Nijak nespěchali, ale nakonec přece jenom odešli. V patách jim letěli strážci schodiště. V místnosti po nich zůstal kyselý zápach.

Nestor vyslal myšlenku k černému netopýrovi, který se skrýval ve výklenku pod hlavním schodištěm do hnízda: Přichází k tobě dva muži. Nech je přejít, pak na ně začni prskat, syčet a vyžeň je z hradu! Odteď je už nikdy nepouštěj dovnitř! 

Kolem Nestora se shromáždili téměř všichni jeho otroci, otrokyně i pobočníci. Vycítili, že se něco děje, a přispěchali do velké haly ze svých úkrytů. Nestor se postavil na stůl a otočil se dokola, aby si ho mohli všichni důkladně prohlédnout. V místnosti bylo okamžitě ticho.

„Pořádně se na mě podívejte,“ řekl jim, „a pamatujte si: Jsem vládce Nestor, pán Zjizvené věže. Jste mí sluhové. Jestli jsou mezi vámi tací, kteří si nepřejí být mým majetkem, nechtějí jíst mé jídlo, nepotřebují mou ochranu a přístřeší, ať si vyberou okno a vypadnou odsud. Tak budu v budoucnu trestat neposlušnost: dlouhým letem, zakončeným mastným flekem na sutinách pod hradem. Ten z vás zůstane, pokud se názorově neshodneme. Avšak za zradu, nebo přímo vzpouru...“ Zabloudil pohledem po místnosti, až mu padl na hlídače schodiště, kteří se takřka neslyšně vraceli na svá místa. „Strážci schodiště mívají také občas hlad...

Abych to zjednodušil: mé slovo tu je zákon. Zákon, který platí pro všechny bez rozdílu. Kdo ho poruší, se zlou se potáže.“

Nestor shlédl dolů na tváře nejblíže u stolu a řekl: „Nomo, Zahare a Grigu...“ Natáhl ruku a postupně jim pomohl k sobě nahoru. Potom se obrátil na velkého psa: „Toto je Noma Canison, pán na Prašivé věži. Je to můj přítel.“ Pozvedl ruku. „Ale ne, nedává mu to žádná privilegia, pouze chci říct, že není můj nepřítel! Budete ho respektovat, ale nebudete od něj přijímat rozkazy.“ Noma pokrčil rameny, zašklebil se a souhlasně pokýval hlavou.

„Tito dva,“ podíval se Nestor postupně na Zahara a Griga, ,jsou mí pobočníci. Jejich příkazy mají hned po mých nejvyšší váhu. Zahar je starší a bude mou pravou rukou. Zraněná paže mu brzy zesílí a pěst bude mít ještě tvrdší než dřív!“

Nestor se zamyslel nad svým proslovem a kývl hlavou. Byl sám se sebou spokojen. Zdálo se mu jen, že musí vyřknout ještě dodatek: „Občas vás přijdu zkontrolovat... když to budete nejméně čekat. Ale práce vázne a vy tady jen tak postáváte! Kdo bude zahálet, ať se těší na lekci v létání!“

Dav se začal rozcházet, popoháněn Zaharem a Grigem, kteří mezi ně seskočili ze stolu. Jen dvě zmlácené upírky otálely, zkoumaly své modřiny a pokradmu si Nestora prohlížely. Všiml si, že jsou obě mladé a velmi hezké. „Vasagi míval v ložnici vždycky zimu,“ řekl Nestor, „ale já mám rád teplo. V krbu nehoří oheň a postel je zatraceně tvrdá. Teď patří mně. Dejte to do pořádku a počkejte na mě...“

Když o chvíli později osaměli, Noma zatancoval na zadních jako pes a zasmál se: „Excelentně, zvládl jsi to excelentně! Už se o tebe nebojím. Mrzutý Sosák nežije a já mám nového souseda, který se mi zamlouvá mnohem víc! Už nás vidím, jak se proháníme po Sluneční straně a honíme spolu holky!“ Náhle zvážněl a prosebně zaskučel: „Teď tě ale prosím, pojď se mnou do Prašivé věže prohlédnout si mé velké dílo! Nástroj vyrobený z kostí, kterým nalákám svou stříbrnou lásku dolů z měsíce!“

Nestor o návrhu chvíli přemýšlel, nakonec zavrtěl hlavou. „Možná přijdu později, jestli mi ukážeš cestu a promluvíš se svou stráží! Nejdřív chci prozkoumat celý hrad! Zatím jsem viděl jen jedno podlaží, a to jen východní křídlo! Co je asi v severním, jižním a západním? A to mám před sebou ještě další čtyři patra!“ Nestor nedokázal skrýt vzrušení. Upíři jsou silně teritoriální a začalo se to na něm projevovat.

Noma byl zklamaný. „Ano, samozřejmě. Víš, připadá mi, jako bys byl mezi námi odjakživa a já tě dobře znal! Něco mi říká, že tě mé dílo bude fascinovat, i když jím ostatní opovrhují. Bude skvělé mít na hradě hosta, kterému můžu důvěřovat.“

„Navštívím tě hned, jak strčím hlavu do každé chodby, pokoje, sálu a dílny,“ slíbil Nestor. „Na čase nesejde.“

„Výtečně!“ zvolal rozradostněný Noma. „Budu tě očekávat před západem slunce.“

„Můžu přijít sám?“ zeptal se Nestor chladným hlasem, jeho tvář nevyjadřovala žádné emoce.

Noma se mu zadíval do očí. Jako by v nich zahlédl náznak šarlatové barvy. „Ale no tak! Jsme přeci přátelé!“

„Stejně jako byl mým přítelem Wran?“

„Ne, já jsem tvůj přítel!“

„Ujednáno,“ dodal Nestor.

„Dobrá,“ řekl Noma. „Pojďme do nejsevernějšího křídla. Ukážu ti schodiště do Prašivé věže. Na zpáteční cestě dám příslušné rozkazy svým hlídačům.“

Nestor se rozhlédl po hale. Několik otroků se činilo v kuchyni, mladá otrokyně zametala podlahu. Z tunelů a chodeb zaznívaly ozvěny pilné práce. Vládce Nestor je varoval a bylo vidět, že to vzali vážně.

„Zahare!“ zavolal, když s Nomou zamířili ke kamennému schodišti. „Půjdeš se mnou.“ Nomovi vysvětlil: „Potřebuju ho. Až odejdeš, provede mě hradem.“

„To je rozumné!“ odpověděl pes. „Tak to bude vypadat, že máš nějaký cíl, že jen tak nebloumáš kolem.“

„Ale já mám cíl!“ odsekl Nestor. „Chci, aby mě otroci často viděli. Budu dohlížet na všechno, co nebude v pořádku. A hodlám změnit všechno, co se mi na chodu domácnosti nebude líbit!“

„Nové koště zametá líp než staré,“ komentoval jeho rozhodnutí Noma. „A nový vampýrský vládce vzbudil respekt.“ Potřásl hlavou a zamračil se, až se mu mohutné, střapaté a rezavé obočí nad čenichem spojilo v jednu čáru. „Stejně si pořád nemůžu zvyknout na to, jak rychle ses tu zabydlel. Možná je na tom tvém příběhu kus pravdy: opravdu jsi mohl být Vampýrem a zapomněl to. Říkám si, jestli nejsi něčí levoboček. Možná byl nějaký tvůj předek Vampýr, který se zmocnil szganské dívky. A v tobě zůstala touha stát se Vampýrem?“

Nestor potřásl hlavou a pokrčil rameny. „To nevím, ale možná máš pravdu. Jedno ale vím jistě. Pokud jsem Vampýrem nebyl už dřív, celý život jsem se jím chtěl stát!“

V té chvíli je dohonil Zahar a všichni se vydali do nižších pater.

Když Noma odešel, Zahar provedl Nestora hradem.

„Kolik mi patří místností?“ vyzvídal nový pán.

„Patří vám stáje, sklady a sýpka, jatka a chladírna. Dále máte kuchyně a jídelny, ubikace otroků, dílny, prádelnu a přistávací plošiny. Laboratoř na metamorfózy, která má v podlaze zapuštěné hluboké kádě a po stěnách klece na válečníky. Také vám samozřejmě patří soukromé místnosti nad velkou halou. Kolik jich jen může být? Pochybuju, že je někdy někde počítal, pane!“

,,Ne? Tak ať to někdo udělá!“ odpověděl okamžitě Nestor. „Chci, aby je někdo spočítal, popsal a zakreslil do mapy.“

„Do mapy?“

„Jo, na kůže. Na pět kůží natažených v rámech, pro každé poschodí jednu. Ať je na nich přesně zakreslená velikost každého pokoje, ložnice, sálu a tak dále. Směrová růžice bude ukazovat světové strany a všechny zvláštnosti jednotlivých místností budou jasně označeny. Říkám si, že bych tady mohl lehce zabloudit, a to by nedělalo dobrotu. Takhle se podívám do mapy na cestu a budu vždycky vědět, kudy jít. Všechno jasné?“

„Ano, pane. Vím o jednom muži, otrokovi, který na Sluneční straně kreslíval mapy kočovnických stezek. Ve Zjizvené věži je potom vyráběl pro Vasagiho. Při náletech vládce přesně věděl, kam má letět.“

„Dobrá!“ zvolal Nestor. „Ten se mi bude hodit. Později ho za mnou pošli.“ Po chvíli se zeptal: „Teď mi řekni, Zahare, kam se mám podívat nejdřív.“ Pobočník si dobře všiml únavy v jeho hlase... a rovněž mu neušel fakt, že jsou úplně sami v nejnižším patře věže.

Zraněnou ruku stále přitisknutou k hrudi, Zahar konečně odpověděl: „Mohly by vás zajímat Vasagiho kádě. Jeho mutanti - vlastně vaši mutanti, pane - v nich dál rostou.“ Zadíval se na svou ruku. Také Nestor na ni pohlédl. Přestala krvácet, metamorfované maso se hojilo. Zahar bude brzo úplně zdravý.

„Pojďme tedy ke kádím.“ Než si půjde odpočinout, chce vidět, co Vasagi Sosák stvořil nového. Hlavu měl však plnou myšlenek na postel i dlouhý den, který může prospat. Než se úplně promění ve Vampýra, Nestor bude pořád instinktivně udržovat denní režim Kočovníků. Za nějaký čas na něj začne slunce působit jako jed, který ho odsoudí ke spánku v temnotách pečlivě zatažených závěsů.

Vstoupili do třetího patra a bludištěm chodeb dorazili do míst, kde byla skála vulkanického původu. Stěny z prastaré lávy byly děravé jako kosti ptáků. Vešli do rozlehlé místnosti s nízkým stropem, kde v podlaze zůstaly stopy po unikajících sopečných plynech v podobě hlubokých kádí. Některé byly zapečetěné asfaltem ze Sluneční strany. Tak tady tedy Vasagi, a nejspíš mnoho Starých Vampýrů před ním, pěstoval své válečníky a nohsledy. Jak Zahar správně řekl, některé stvůry se stále vyvíjely.

Nestor stál na kraji kádě a z lepkavé tekutiny na něho prázdným pohledem zíralo velké, bezbarvé oko. Metamorfní roztok byl takřka neprůhledný a z příšery neviděl víc než nezřetelný obrys. Jen chvění šedozelené hladiny a nehybné oko prozrazovaly, že je v kádi život.

„Válečník,“ informoval ho Zahar tiše, skoro jako by se bál dýchat. Opatrně stanul za Nestorem. „Náhrada za ty, o které Vasagi přišel v kočovnických pastích na Sluneční straně. Některé skupiny jsou dobře organizované a mají statečné vůdce. Zvlášť mazaní jsou Lidesciho Szganyové. Stejně zato jednou pořádně zaplatí.“

Nestorův upír byl ve střehu a zuřivě se mu svíjel v těle i v duši. Napravil mu poničenou, zatemnělou mysl, zbystřil všech pět smyslů a vysílal k němu varování, která Nestor nemohl přehlédnout. Nemusel se ani ohlížet a věděl, že Zahar stojí jen kousek od něj a že mu jeho zdravá ruka visí i pouhých několik centimetrů od zad. Skoro jako by cítil její tlak. V pobočníkově mysli četl vražedný úmysl. Stačil by jeden krok vpřed, strčit do něj...

Nestor ukročil stranou. Jeho pohyb byl tak rychlý, že Zahar na chvíli ztratil rovnováhu. Nestor se suše zeptal: „Co je to za tekutinu?“

Na jedné straně kádě byla plošina, svažující se do temného slizu. Z ní vedly úzké kamenné schody. Nestor vykročil tím směrem a slyšel, jak za ním Zahar zatajil dech. Upír v jeho těle byl v pohotovosti. Jeho pudy byly zároveň Nestorovými pudy. Dobře věděl, co tekutina je, ještě než Zahar odpověděl. Byla to metamorfní živá voda! Káď byla vlastně lůno, ve kterém zrál upíří zárodek. Vasagi Sosák byl jeho otcem i matkou zároveň. Tekutina byla jako bílek, vyživující kuře - plazmatická směs složená z lymfy a protoplazmy, získaná z krve nevinných lidí, ale s obsahem Vasagiho moči, krve, slin a spermatu tvořícím ,hnojivou' složku.

„Jsou to sladké šťávy čtyřiceti Kočovníků, které vymačkal sám Vasagi!“ řekl Zahar. V hlase mu bublaly emoce - snad v očekávání něčeho příjemného? „Vyživuje to zárodek, promazává mu klouby a určuje pozdější loajalitu. Jakmile vyleze z kádě, okamžitě pozná svého pána. Ještě jeden den a noc a oživne...“ Zaharův hlas pomalu utichl.

Nestor se na něj zpříma podíval. „Otázka je, jestli mě pozná.“

Zahar pokrčil rameny a chvíli přemáhal smích. Nemyslel si nic dobrého a Nestor to věděl. Vyznal se také trochu v přírodopise a pamatoval si, jak Kočovníci pomáhali vlčicím při porodu a nahrazovali mláďatům otce takže z nich vychovali krotké hlídače. Ze své minulosti si nic nepamatoval, ale občas se mu v mysli vynořila podobná vzpomínka.

Kdo by se byl ale schopen vydat na milost a nemilost obludě, jako je tato? Postavit se jí s holýma rukama, když se vyloupne z kádě? Lepší bude označkovat si ji hned a přebít to, co v ní zbylo z Vasagiho. Nestor o tom sice neměl tušení, ale ve skutečnosti to nebyl jeho vlastní nápad. Možná byl z jeho hlavy, ale podnětem k němu byly proměny v jeho těle.

Znovu se podíval na Zahara. „Tady musí být člověk opatrný,“ řekl ledabyle. „Uklouznout a spadnout do té kádě by asi bylo pěkně nebezpečné!“

„To tedy ano, pane,“ souhlasil Zahar s úšklebkem.

„Jenže,“ řekl Nestor a hlas mu zhrubl,, já nejsem člověk. Jsem Vampýr!“ A pomalu, významně si sundal všechno oblečení, dokonce i opasek s nožem. Nahý vstoupil do vlažné, bublající tekutiny. Zabodl pohled do Zaharových očí, ve kterých se pomalu rozhořely žhavé uhlíky. Pomalu se pohyboval kolem nevyvinutého válečníka a dotýkal se ho rukou.

Patříš mi! řekl mu. Vše, co bylo Vasagiho, je teď moje. To, co bylo v něm, je teď ve mně... Snědl jsem ho! A ty mi budeš navěky patřit. 

Na hladině tekutiny se objevily malé vlnky, to se začal válečník pomalu protahovat. Kolem Nestora se obtočily pracky s drápy, které byly zatím z měkkého, ohebného chitinu. Z lepkavé tekutiny se na něj sápaly všelijaké válečníkovy končetiny - ale velmi jemně! Stvůra si jej zkrátka prohlížela... a přijala ho. Pomalu se zase uložila a zírala na Nestora upřeným okem, ve kterém se zračil kromě jiného i strach.

Jsi poslušné stvoření, řekl mu, a proto se o tebe budu dobře starat a budu tě dobře krmit. Až budeš připravený k porodu, zavolej mě a osobně ta tebou přijdu. 

Nechal válečníka růst a sílit v kádi, přebrodil se ke schodům a vylezl ven. Stékal z něj sliz a tvořil na zemi malé louže. Upřel na Zahara pohled stejně chladný, jako měl válečník... jenomže vědoucí!

„Sundej si koženou kazajku,“ poručil mu.

„Cože?“ Zahar o krok ustoupil, ohryzek mu napětím poskakoval. Oči mu těkaly z Nestora na věc v kádi a zase zpět. „Mou kazajku, pane?“

„Copak jsi hluchý?“ zeptal se Nestor hrubě. „Sundej kazajku - hned!“

„Ano, pane.“ Zahar se vysvlékl a pustil kazajku na zem.

„A teď si sundej košili.“

„Pane,“ zakoktal Zahar. „Vy jste nejspíš Vampýr - ne, určitě jste Vampýr - ale já jsem jen obyčejný otrok. Jsem sice pobočník, to ano, a samozřejmě také upír, ale pořád zůstávám hlavně člověkem. Pro mě jsou tyhle speciální roztoky smrtící! Kdybych udělal to co vy a potopil se do kádě, už bych se nevynořil! I kdybych přežil jed, válečník by mě svými klepety rozcupoval.“

Nestor nastavil ruku. „A přece jsi před chvílí přál stejný osud mně. Dokonce jsi uvažoval, že mě tam strčíš! Myslel sis, že to nevycítím? Říkám ti naposledy, dej mi košili.“

Zahar potřeboval trochu pomoct; Nestor mu ji strhl z popelavých zad. Chvíli stáli proti sobě: dokonale klidný, drobný vládce a třesoucí se, obrovský otrok. Nakonec se Nestor osušil košilí a řekl:

„Je to skutečně odporné. Nikdy bych nikomu nepřikázal, ať se v tom vykoupe. A už vůbec ne statečnému, oddanému pobočníkovi! Jen nechci být špinavý.“ Sarkasticky se zasmál. „Obleč si kazajku, Zahare. Vždyť se úplně klepeš. Ať mi tu nenastydneš!“

„Hned, pane,“ vydechl Zahar úlevou a oblékl si kazajku. Nestor odhodil špinavou košili stranou. Pak se oblékl a řekl: „Zahare, teď dávej dobrý pozor. Nauč se poslušnosti, a to co nejdřív. Víckrát tě varovat nebudu. Než abych tě měl příště kárat, to se raději pokochám pohledem na tvou mrtvolu na háku v lednici!“

„Ano, pane,“ řekl znovu Zahar. A tentokrát to myslel doopravdy...

„Půjdete spát, pane?“ vyzvídal Zahar, když stoupali do hlavní haly Zjizvené věže.

„Ano,“ odpověděl Nestor. „Bolí mě nohy a hlava... Necítím se úplně ve své kůži.“

„To má na svědomí vaše proměna,“ vysvětloval Zahar. „Někdo mi o tom vyprávěl. Může to trvat dost dlouho, ale u vás... už teď máte rudé oči! A to je teprve úsvit. Myslím, že z vás bude opravdu mocný vládce.“

„Jsem unavený,“ odpověděl Nestor, „a přece ne úplně. Mé tělo je podivně nabuzené. Chce se mi smát, ale mám pocit, že bych nikdy nepřestal. Také se mi chce plakat, jenže slzy se do vampýrových očí nehodí. Také toužím po... věcech, kterým úplně nerozumím. Jsem pyšný, že mi patří Zjizvená věž...“ Náhle se obrátil na Zahara., ,Až budu spát, dobře je hlídej!“

„Buďte bez obav, pane.“

„Musím se pár hodin prospat. Šest, sedm... osm hodin bude až až. Pak mě přijď vzbudit, ty a Grig. Budeme pokračovat v prohlídce, dokud Zjizvenou věž nebudu dokonale znát - všechny své otroky a jejich povinnosti.“

„Jak si přejete, pane.“

„A buď ve střehu!“ varoval ho Nestor. „Ostatní vládci - a možná i jistá vládkyně - mají pocit, že jsem snadná kořist. Postav stráž, a dávej pozor, aby opravdu hlídali. Připliž se nenápadně mezi ně a jestli nebudou ve střehu, potrestej je!“

„Ano, pane.“

„Co se Nomy Canisona týče...“

„Ano, pane?“

„Věřím mu, alespoň prozatím. Je to jen velký pes, a já to se psy umím. Avšak i ten nejlépe vycvičený pes může na člověka zaútočit. Takže ti přikazuju, abyste Nomu pustili do Zjizvené věže, pouze pokud budu přítomen a vzhůru. Rozumíš?“

„Jistě, pane.“

„Dobře. Pokud jde o ostatní: Gorvimu nevěřím, a to ani trochu. Oba bratři Smrtoocí jsou vyšinutí. Když už jsme u toho, ani Noma není normální. Je bláznivý jako vzteklá liška, co?“

„A vládkyně Wratha?“

,,To se ještě uvidí. Je opravdu krásná.“ Nestor byl náhle celý nesvůj. Je to opravdová dáma.“

„Cože?“ vydechl mimovolně Zahar. Když se na něj Nestor zadíval, rychle dodal: „Slyšel jsem o ní všelicos, pane.“

„Musíš mi o tom povyprávět. Ale někdy jindy.“

Stáli na úpatí schodiště, které vedlo k Nestorovým pokojům. „Dobře se vyspěte, vládce Nestore z Vampýrů,“ popřál mu Zahar.

„To se spolehni,“ odpověděl Nestor a vystoupal nahoru.

V krbu hořel oheň, v umývadle byla voda. Obě děvčata už spala v posteli. Nestor se umyl a vlezl k nim. Jedna otrokyně zamumlala ze spánku a sáhla mu mezi nohy. Nestor jí odstrčil ruku. Teď se musí vyspat. Na ostatní bude čas později.

Lehl si mezi teplé, měkké upírky a spal jako zabitý. Nebo spíš jako nemrtvý...

V

Prašivá věž - Pavouci - Nomova vábička

Když se Nestor probudil, obě dívky ještě spaly. Grig ani Zahar se tam ještě neukázali, protože ještě neuplynulo osm hodin. Probudila ho ta věc v jeho těle. Začínala mít své potřeby. A její potřeby teď byly potřebami Nestorovými. Pijavice rostla, a proto musel být na nohou a činit se jako každý upír. Nyní nemusí živit jen sebe, ale i svého parazita.

Ve Wrathině věži se dobře najedl, takže by neměl mít hlad. Ale i tak v sobě něco cítil, nějaký zvláštní, nezvyklý hlad. Bolely ho rostoucí kosti, jeho svaly se potřebovaly protáhnout. V nitru, o kterém nikdy nevěděl, že ho má, cítil prázdnotu. Krutý, šarlatový hlad. Byl to slepý, nekonečný pocit a Nestor věděl, že je to touha po něčem rudém. Něčem slaném, životodárném, co přinášelo smrt... a zároveň činilo nemrtvým.

Obě upírky dál spaly. Nestor na obličeji cítil měkká, povislá prsa jedné z nich. Druhá spala za ním, nohy ovinuté kolem jeho stehna. Cítil dotek jejího stydkého ochlupení. Po své proměně měl mnohem citlivější kůži. Všiml si, že dokáže přesně rozeznat obrysy všech věcí skrytých mezi stíny a že vnímá i dech netopýrů u stropu. Slyšel tep upířích srdcí, vnímal, jak jim žilami proudí krev.

Z nižších pater Zjizvené věže cítil pohyb hlídkujících otroků, slyšel vzdálené hlasy a pískot... velikých netopýrů, ano! Jeho vlastní hejno desmodů, zavěšených v temných výklencích a na převisech.

Zvenčí cítil, jak slunce praží do Wrathina hradu! To byla jedna z věcí, které ho probudily. Po těle, které ho ještě svědilo po dotyku upírčiných chlupů, mu naskočila husí kůže. Věděl, že slunce stojí vysoko na nebi a svítí na Wrathin hrad. Jeho dny plné slunečních paprsků jsou nenávratně pryč.

Vzpomněl si na poslední hodiny svého života a na chvíli se ho zmocnila panika. Pochopil, že to nebyly jen zvláštní sny, a uvědomil si, kdo a kde vlastně je. Srdce se mu rozbušilo, nohy napjaly a pocítil upírskou ostražitost, která jako by v něm žila svým vlastním životem. Tady se však nemusel ničeho obávat. Zjizvená věž mu patřila stejně jako všechno, co v ní bylo.

Všechno...

„Hmm!“ zamumlala jedna z dívek, převalila se a dotkla se bradavkou Nestorových rtů. Na chvíli si vzpomněl na Sluneční stranu:

Vnitřním zrakem uviděl záblesk vzpomínek na mlhavý břeh řeky ve snášejícím se soumraku. Nebyl daleko od opuštěné chaty Brada Berey, která stála kousek dál v lese. Tam ho Bereova víceméně nevinná dcera Glina naučila to málo, co věděl o sexu. Používala jeho tělo k vlastnímu uspokojení a za to uspokojovala i jeho.

Nešlo o lásku (alespoň u něj ne), ale o chtíč. Možná ani o ten ne, jen o potřebu. Byl mladý a jeho tělo mělo své pudy. Bylo to tak dávno. Dnes je dnes a pudy vampýrského těla jsou mnohem silnější! To, co dřív bývalo pouhým zrychleným tepem, ohněm v žilách... teď bylo agónií, určující silou, lávou uvězněnou v kráteru sopky. Obě spící dívky byly nejen hezké, ale dokonce velmi hezké. Byly upírky a tato skutečnost je změnila, zvýraznila jejich přednosti... stejně jako zvýraznila Nestorovy pocity - hlavně chtíč.

Vzal dívčino ňadro do úst, ucítil, jak ztvrdlo, i jak sám tvrdne mezi nohama. Stále v polospánku se nadechla, roztáhla nohy a naváděla ho rukou dovnitř. Její lůno se automaticky pohybovalo, jako by to byl samostatný živočich. Zavřelo se kolem Nestora jako vlhké rty, takže se skoro nemusel sám hýbat! Natáhl se a strčil do stehna druhé dívky, takže uvolnila Nestorovu nohu. Roztáhl jí chlupy a prsty našel poštěváček. Její reakce byla okamžitá, instinktivní. Zalapala po dechu a otevřela se, vzepjala se a vtáhla do sebe celou jeho ruku. Poševní vchod se mu sevřel kolem zápěstí jako měkký kožený rukáv.

Nestor zatoužil cítit dívku, ve které byl. Chtěl ji do hloubky prozkoumat. Uvolnil ruku z hebké pasti a uslyšel, jak druhá upírka sténá. Pomalu se probouzela. Převalil se na tu, kterou měl před sebou, a chopil se iniciativy, ponořil se hluboko do jejího masa, jako by ji chtěl roztrhnout. I ona se už probouzela. Druhá otrokyně ho líbala na uchu, přejížděla po něm a dovnitř svým rozeklaným jazykem. Rukou si přitom hrála s jeho varlaty.

Dívka pod ním chtivě nasála jeho jazyk. Hrudníkem a rukou drtil její pevná prsa. Druhá upírka si za něho klekla s prsy na jeho zádech a rukou ho dráždila. Nestor zasténal. Chtěl, aby ten pocit ještě chvíli trval, ale nešlo to. Když vyvrcholil, měl pocit, jako by z něj vytryskl plamen. Okamžitě tím vyvolal orgasmus i své zběsile se svíjející partnerky.

„Teď já!“ zasténala druhá dívka, chytila ho za boky a převalila na sebe. Ještě pořád se škubal a stříkal, ponořen do sladké agónie vlastního těla. Cítil, jak ho vzala do pusy, dychtivá i na tu poslední kapku.

„Ošukej mě! Teď mě!“ klokotala a třela svá malá, špičatá prsa o jeho hruď v proudu semene, které jí vytékalo z pusy. Přitlačila na něj své mokré, chvějící se maso, zkřížila nohy na jeho zadku a rozhýbala se v extázi erotických pohybů, až do ní vnikl...

A tak pokračovaly, až byla konečně jedna z Nestorových fyzických potřeb ukojena. Nebyla to ale jeho poslední potřeba. Ano, něco potřeboval, a potřebovaly to i jeho upírky. Málokdy se stávalo, že by se jim Vasagiho ,milování' líbilo. Vždycky cítily, jak se v nich jeho orgán vzpíná, jako by je chtěl roztrhnout, a jeho sosák s chitinovou jehlou na konci jim šátral po prsou, krku, tvářích nebo u kořene jazyku, aby jim vysál trochu krve a zvětšil své potěšení. Nestora si ale skutečně užily. I on si užil, jenomže zatím uspokojil jen jednu ze svých potřeb... Zatím.

Když se konečně unavily a klidně ležely, opět se ozval jeho hlad. Jako syrové rudé zranění někde uvnitř těla. Bolest měnícího se masa a kostí trochu pominula, nebo ji spíš necítil po právě prožitých excesech. Avšak hlad v něm nepřestával hlodat, i když upadl do druhého, ještě hlubšího spánku...

Necítil ho, když se probudil.

Probudil se plně nasycený. Na rameni mu ležela Grigova ruka. Pobočník vypadal šokovaný. V šedivém mase jeho tváře vypadala ústa jako lemná díra, jako by se mu zasekly čelisti!

„Co je?“ zeptal se Nestor. A pak uviděl, co se stalo.

Ženy se ještě neprobudily. Ta s malými, pevnými prsy ležela vedle něho, šedivá a chladná, ale jemně dýchala. Grig odhrnul peřinu, takže před ním byla úplně odkrytá. Druhá však ležela jako mrtvola, naprosto bez dechu.

„Co je?“ řekl Nestor znovu, snaže se pochopit.

„Tahle, Maria, bude žít, pane,“ řekl mu Grig a ukázal na popelavou upírku. „Ale ta druhá, Karmen... bude nějakou dobu spát.“

„Spát?“

„Je nemrtvá. Vysál jste ji ve spánku. Něco jste jí vzal a něco jí také dal. Byla upírka, ale z větší části byla člověk. Až se vzbudí, pořád bude upírkou, ale už hlavně nelidskou. Dostalo se do ní něco z vaší pijavice. Nakonec, jestli bude moci, jestli ji necháte, stane se z ní Vampýrka!“

Nestor se marně snažil celé to pochopit. Fakta upírismu však byla tak složitá, že je nechápal ani přes své vlastní schopnosti. Vstal, vzal dívčinu ruku a nechal ji mrtvě, bezmocně padnout do kožešin. „Když si Vampýři vytvářejí otroky na Sluneční straně,“ řekl pomalu, víceméně pro sebe, „jsou z nich jenom otroci. Proč je tomu teď jinak?“ Zadíval se s obviněním v očích na Griga. „A jak to, že tomu rozumíš, a já ne?“

„Už tu nějaký ten pátek žiju, pane,“ odpověděl Grig. „A něčemu jsem se přiučil. Některé věci Vasagi dělal, jiné ne. Vyráběl si upíry, ne Vampýry. Během lovu na Sluneční straně si vládci berou ženy pro potěšení a samozřejmě také kvůli jejich krvi. Kvůli troše jejich krve. Berou také muže, jako otroky, pobočníky a na zásobování hradu. Rozdíl je v tom, že je nezabijí. Vezmou si trochu krve, předají jim něco ze sebe. Na szganské oběti přeskočí nákaza a vládci je buď dopraví sem, nebo sem sami přijdou. Nebo je najdou Kočovníci ještě na Sluneční straně a zlikvidují je. Jenže...“ Marně hledal slova a Nestor začal být netrpělivý.

„Jenže?“

„Jenže, pokud se žena nebo muž úplně vysaje - když se jí odebere tolik krve, že ,zemře' - upír, který je ve vašem nitru, kompenzuje přebytek a vydá na oplátku víc ze sebe. Čím víc si toho vezmete, tím víc dáte zpět. A po spánku nemrtvých jsou změny mnohem rychlejší.“

Nestor se znovu podíval na ,mrtvou' dívku. Tentokrát měl ve tváři vepsaný úplně jiný výraz. „Může se stát... Vampýrkou?“ Pohlédl na Griga a vztáhl ruku, aby zadržel jeho odpověď. „Ano, vím. Pokud bude moci.“ Potom se podíval na druhou dívku. „Ale tahle, Maria... je pouze otrokyně.“

„Jenže velmi oslabená otrokyně, pane,“ přikývl Grig. „Měl jste asi velký hlad. Kožešiny na posteli jsou celé od krve, jak nenasytně jste pil! Potřebuje pořádné jídlo, polévku, maso. Aby vám ještě mohla sloužit, musí se nejdřív zotavit.“

Nestor si najednou uvědomil, jak je přesycený. Všiml si, že má krev na rukou, obličeji, dokonce i v očích. Byl ještě začátečník a přebral. Organismus se mu teprve měnil a neměl čas připravit se na takové obžerství. Jeho pijavice byla příliš nenasytná.

Zavrávoral a chytil se vysokého kamenného čela postele. Ukázal na Karmen a zamručel: „Postarej se o to. Zásobování.“ Když ji však Grig zvedl jako pírko, dodal: „Ne, počkej! Někam ji polož, než si to rozmyslím. Pak se vrať a postarej se o tuhletu, o Mariu. Ale teď...“ Nestor cítil, jak je mu těžko, „...běž pryč!“

Jakmile Grig odnesl Karmen z pokoje, vládce Nestor z Vampýrů se slepě vrhl k závěsu ve stěně, a skoro doběhl včas...

Nestor se s Grigem vydal do Prašivé věže. Lépe řečeno, Grig by svého pána doprovodil až tam, kdyby mu to Nestor dovolil. Když došli na konec temného schodiště, odkud se rozbíhaly chodby do útrob skály a kde hlídal ve výklenku druhý netopýří strážce, Nestor vzal pobočníka za rameno a přikázal mu zastavit se. Ukázal na erb, vytesaný do plochého kamene nad schodištěm. Byl to Nomův znak: měsíční srp.

Odněkud zezdola se jako na povel ozvalo táhlé zavytí a pomalu odeznívalo. Strážce zpozorněl, vylétl z výklenku a zasyčel. Nestor ho uklidnil: Buď zticha, to je v pořádku. 

„Pane?“ Grig se na něj nejistě zadíval a čekal.

„Máme s Nomou dohodu,“ sdělil mu Nestor. „Když se budeme chtít navštívit, můžeme přijít sami, o své vlastní vůli. Neměl jsem v úmyslu vzít tě dál než sem. Tady na mě počkáš, než se vrátím. Pak mi ukážeš Zjizvenou věž, to, co mi ještě Zahar neukázal. Určitě toho zbývá k vidění hodně. Zatím si najdi něco užitečného na práci, ale zůstaň v doslechu schodiště. Až se vrátím, zavolám tě.“

„Ano, pane. Jenže...“

„Jenže co?“

Grig se zadíval na schodiště, kroutící se dolů, a na ledkem postříkané zdi. „Je to odpudivé místo, pane. Něco jako psí bouda. Jste si jistý, že to chcete vidět?“

Znovu, jako na povel, se zezdola ozvalo zavytí neviditelného tvora a téměř současně k nim z temnoty zavanul zvířecí puch. Byl cítit po výkalech a moči, jako doupě nějaké divoké šelmy. Grig se znovu obrátil k Nestorovi. „Pane?“

„To vytí... to nemohl být člověk,“ řekl Nestor.

Grig zakroutil hlavou. „Ne, pane. Noma Canison si vyrábí stvoření podle vlastních představ.“

Nestor pokrčil rameny. „Ale už jsem to slíbil a chci, aby se vědělo, že si za svým slovem stojím. Noma pro mě bude důležitým spojencem. Každý spojenec se hodí, ať už je jakýkoliv.“ Vykročil na příkré schodiště. „Počkej na mne a až se vrátím, přijď mi naproti.“

„Ano, pane.“

A Nestor pokračoval k Prašivé věži.

* * *

Točité schodiště bylo příkré a Nestor se pohyboval velmi opatrně. Jeho vampýrské oči už byly tak změněné, že viděl takřka jako za dne. Žádné další vytí se už neozvalo, jen ve vzduchu viselo očekávání. Aniž by si toho byl vědom, Nestor vyslal vpřed svou vampýrskou ostražitost a tou teď zkoumal cestu před sebou. Něco tam bylo, ale drželo se to zpátky a bylo to zticha.

Nestor vyslal myšlenku: Jsem vládce Nestor. Tvůj pán, Noma Canison, mě pozval na návštěvu. Kdo mi ublíží, zemře. Jestli ne mou rukou, Nomovou zcela určitě. 

Uslyšel odfrknutí, nic víc.

Když došel na konec schodů, utrpěl Nestor šok. Vlevo byla naprosto temná jeskyně a v ní žhnuly kruté oči - obrovské, žluté, zlovolné. Chvíli zíraly a pak se odvrátily. To však nebyl důvod jeho šoku. Šokovaný byl hnojištěm, které uviděl v menší jeskyni vpravo.

Byly tam navršené páchnoucí výkaly nějakého velikého zvířete, snad toho se žlutýma očima. Na hromadách hnoje vyrůstaly zavalité, mrtvolně bledé houby. Mezi tím vším byly odporně nazelenalé louže moči. Nestor stál na neznečištěné vyvýšené cestičce mezi oběma výklenky, mezi neviditelným hlídačem po jedné ruce a jeho nechutným skladištěm po druhé. Jestli Noma udržuje celou Prašivou věž v takovém stavu... pak má jeho obydlí dokonale výstižný název.

Nestor zadržel dech a chodbou došel do místnosti, kam malými kulatými okénky prosvítalo šedé světlo ze západu. Občas zavanula meluzína a odnášela zápach schodiště, hrajíc v každém okně jiným kvílivým zvukem. Možná tady našel Noma inspiraci pro svůj nástroj. Nestor nechal okna i jejich píseň za zády a opět vykročil do nitra skály. Chodba opět potemněla.

Zaposlouchal se do zvuku vlastních kroků na ochozeném kameni. Když se na chvíli zastavil, bylo mu jasné, že slyší ještě něco jiného. Někde za sebou, a ne daleko, zaslechl měkké a pravidelné skoky a oddechování vlka nebo lišky... Oba zvuky ustaly, jakmile se zastavil.

Mohlo to znamenat dvě věci. Buď ho někdo pronásledoval jako kořist, nebo ho někdo opatrně doprovázel. Ohlédl se a pozoroval chodbu, končící temným zákrutem, a fosforeskující stěny. V samém nitru temnoty, ve výši mužských stehen, svítily ty kruté, žluté oči. Byl to hlídač Nomova schodiště. Pronásledoval ho, nebo jenom doprovázel? Nestor soustředil upírské smysly a zachytil myšlenku, která kolem něho prolétla do Prašivé věže:

Něco sem přišlo, nepovolaný návštěvník... a člověk! Předstírá, že vás zná a je pozván, ale já mu nevěřím! Ne, nemůže to být ten, o kom jste se zmínil, váš přítel. Stačí jeden povel a bude po něm! Nebyla to lidská myšlenka. Byla zvířecí. Neotesaná myšlenka šelmy, psa nebo možná velkého vlka. Přesto se v ní zračilo víc inteligence než v myšlenkách válečníků, se kterými se zatím Nestor setkal.

Nestora se zmocnila panika, nebo lépe řečeno ne přímo panika, ale podvědomá reakce na nebezpečí. Chladná, necitelná beznaděj, díky které stáhl veškeré své mentální sondy a emanace a ponořil se do sebe, jako stín do temnoty. Jeho chování teď určoval parazit a pud sebezáchovy. Nestor tak nezjistil, jestli se jeho pronásledovateli dostalo nějaké telepatické odpovědi. Zavřel se všem vlivům zvenčí a byl ponechán na milost svým představám a fantaziím. Možná by bylo nejlepší zkusit kontaktovat pána psa a domu. Jenže... mohl Nomovi věřit? Mohl mu opravdu věřit?

Rychlými kroky došel na velikou křižovatku. Bylo to, jako by se ocitl ve středu kola, ze kterého se do všech stran rozbíhaly paprsky chodeb nebo dveří. Nestor si vybral hned první dveře po pravici, proklouzl rychle klenutým vchodem, opřel se zády o stěnu a vyčkával. Jeho parazit před ním instinktivně vyslal do pokoje rychlou sondu, která by byla schopna detekovat přítomnost člověka nebo zvířete.

Ať ho pronásledovalo cokoliv, muselo to být blízko. Nestor měl dvě možnosti a obě záležely na chytrosti a postřehu bestie. Pokud si ho nevšimne, může ji nechat jít dál a utéci stejnou cestou zpět. Nebo na ni může zaútočit a pokusit se ji zabít. Pro tento případ v ruce svíral nůž.

Nestor stál zády ke studené zdi, skoro se ani neodvažoval dýchat. Rozhlížel se kolem sebe, aby zjistil účel místnosti a možnosti dalšího únikového východu. Nic takového tam nebylo. Pokoj byl obyčejnou jeskyní s vysokým stropem, rozpadajícími se římsami, ponurými kouty a žádnou známkou toho, že tu kdy někdo bydlel. Místnost však měla svůj účel i také určité obyvatele. Pavouky.

Nestor si hustých pavučin, tlustých skoro jako mužský malíček, všiml, teprve když natáhl krk. Prohlížel si řady rozpadajících se říms, které vypadaly jako pukliny ve starém, dávno nepoužívaném komíně. Pavučiny vypadaly jako složité vzory vyřezané do temnoty a ani jeden z nich se neopakoval. Vlákna jemně světélkovala a táhla se v několika vrstvách mezi římsami a prasklinami, vysoko ke stropu.

Nestor na ně nevěřícně zíral a přemítal o jejich účelu, aby se vzápětí roztřásl jako hmyz, chycený do pavučinové pasti někde v lese nebo na louce. Pochopil, o co tady jde.

Nestor věděl mnohé o Vampýrech už od dětství. Szganské legendy jich byly plné, přestože tehdy už Staří Vampýři nežili. Když si hrával s ostatními kočovnickými dětmi, vždycky mu připadla role vampýrského vládce. Už tehdy se chtěl stát Vampýrem. Nebylo proto divu, že to byly jediné vzpomínky, které mu na dětství zůstaly.

Dobře znal všechny vampýrské mýty a věděl, jaké mají vládci dovednosti: ovládají mentalismus a mají schopnost vypustit z těla mlhu a schovat se v ní. Věděl také, že si ochočují své velké i malé příbuzné, netopýry z Hvězdné strany. Tyhle báchorky měly ještě jeden, nepříliš známý dodatek. Vampýři využívali i jiná, nižší stvoření. Například velké rudé pavouky, kteří žili v jeskyních Hvězdné strany a živili se netopýřím masem. Vampýři je využívali ke špionáži a... všelijakým jiným účelům. Říkalo se, že si vládci nechávají vyrábět oblečení, utkané z pavoucích vláken. Jiná pověra zase naznačovala, že upíři nechávají těla svých obětí zamotat do pavučin, protože tak maso vydrží déle čerstvé.

Všechno mu teď vytanulo namysli, podtržené novými upírskými instinkty. Okamžitě věděl, že se tyto prastaré pohádky zakládaly na pravdě. Pochopil, proč začali ti zatím stále neviditelní pavouci tahat za sítě. Byly to pasti nastražené na kohokoliv, kdo by se do hradu vplížil. V tomto případě na Nestora. On ale přece nebyl jeskynním netopýrem, který by se v panice třepotal ke stropu a jisté smrti!

Říkal si, že se nemá čeho bát - alespoň pavouků ne. Přesto se vrátil ke vchodu... a v té chvíli si uvědomil zvuk kradmých kročejů měkkých tlap a přidušený dech, doléhající z dlouhé chodby. Stvoření, které ho tak dlouho pronásledovalo, se blížilo. Nestor sevřel nůž ještě pevněji, zůstal stát ve stínu vchodu do pavouci místnosti a čekal, až se příšera objeví na křižovatce chodeb. V příštím momentě uviděl, jak pomalu, opatrně přichází -

Naposledy se zhluboka nadechl a znehybněl ve stínu. Cítil, jak mu měknou prsty a nůž v křečovitě sevřené ruce se mu zarývá do kůže jako ostrá větev. Šelma se vplížila do Nestorova zorného pole, sklonila hlavu k zemi a nasála stopu takřka půlmetrovým čenichem!

Nestor za svůj život viděl mnoho vlků z Bariérového pohoří, avšak žádný z nich se tomuto nepodobal. Měl v sobě něco vlčího, to ano, v žádném případě ale nepřipomínal výtvor matky přírody. Ne, byla to stvůra, která vyrostla v Nomových kádích a něčím se svému pánu skutečně podobala.

Šelma v sobě měla něco z vlka a rezavé lišky a při chůzi se valila jako stvoření z noční můry. Stvoření o šesti tlapách! První dva páry se pohybovaly jako končetiny normálních zvířat, třetí pár, podpírající zadek šelmy, kráčel v souzvuku s prostředním. Připomínalo to pohyb vyplašeného jelena někde v lesích Sluneční strany, a přece nepostrádal jistou pružnou eleganci. Zvíře měřilo od čenichu po špičku ocasu kolem dvou a půl metru, v kohoutku mělo tak metr a odhadem vážilo sto kilogramů. Polštářky tlap mělo větší, než byly Nestorovy ruce. Chodbou se rozléhalo cvakání drápů o kamennou zem.

Jeho hlava a čumák byly naprosto monstrózní. Znovu Nestorovi připomněly obrovského vlka, jenom ho mátla ta kradmá, ostražitá inteligence nehybných, sírově žhnoucích očí a liščí barva srsti. Šelmí instinkty obou těchto zvířat dohromady musely být opravdu výjimečné.

Nomův strážce udělal další podivný krok a dotkl se svým dlouhým čenichem místa, kde se před chvílí Nestor zastavil. Zavětřil a dlouhé, citlivé uši našpicoval směrem k chlapcovu úkrytu. Ten se ještě víc skrčil, ale jinak se neodvážil pohnout. Tahle šelma nebyla zvíře, na které by křikl a ochočil si je. Nepatřila mu, byla Nomova a proto jí nemohl poroučet. Nechala ho vkročit o své vlastní vůli do hradu. To ale neznamenalo, že ho pustí zase ven.

Nestor instinktivně přivřel oči, ale ne dost rychle. Vlk zachytil rudý přísvit jeho vampýrských zornic a celé jeho tělo se jako namířený šíp otočilo ke vchodu. Tlumeně zavrčel, napjal nohy a z čelistí mu začaly kapat sliny. Pomalu se blížil.

Nebyl od Nestora dál než pět kroků, když ucítil poklepání na rameno.

I ten nejodvážnější muž by v té chvíli omdlel, i ten nejdrsnější szganský Kočovník by nejspíš vykřikl hrůzou. Jenže Nestor už nebyl Szganym ani Kočovníkem. Byl Vampýrem! Nepatrně se pohnul, natočil tělo o několik milimetrů a ruka s nožem vystřelila jako blesk. Neomylně bodl to, co se ho dotklo.

Ostří nože sice řízlo do podivné měkké věci, která byla za ním, nepovedlo se mu ji ale probodnout. Naopak se zdálo, jako by nůž přitahovala. Když ho chtěl Nestor dostat zpět, musel za něj pořádně škubnout. Při tom pohybu se však ještě víc přiblížil k lepkavému pavoučímu hedvábí. Pavučina mu spadla z ramene na loket a okamžitě se přilepila. V tom okamžiku se celá síť rozkmitala!

Nestor se podíval ke dveřím. Vlčí příšera se zastavila a vrčela na něho ze vzdálenosti jednoho, dvou kroků. A shora...

Shora k němu beze spěchu šplhal veliký červený pavouk, hlavou dolů. Ze zdí na něj svítily rubínové oči ostatních, kteří pomalu přilézali prohlédnout si svou oběť. Na světě existuje mnoho druhů pavouků. Na Sluneční straně jich nebylo málo. Žili v hlubokých jeskyních a za soumraku odtamtud vylézali, aby splétali sítě a chytali do nich můry. Byli velcí několik centimetrů a jejich kousnutí bylo jedovaté, zřídka však smrtelné. Mělo za následek zmrtvení končetiny, někdy částečnou paralýzu a zvracení doprovázené malátností. Příznaky netrvaly déle než čtyři hodiny. Takové to bývalo na Sluneční straně. Nestor ale byl na Hvězdné straně a zdejší pavouci byli mnohem, mnohem větší!

mžitě se stočil do koule. Nestor ho bez rozmyslu kopl vlčímu hlídači dc čumáku. Ten vyštěkl a uskočil a chlapec se vrhl do dveří s napřaženýn nožem před sebou.

„Co se to tu sakra děje?“ vyzvídal kňučivým hlasem Noma a běžel k nim z rozcestí chodeb. „Jsi to ty, vládce Nestore? Co to děláš? Ohrožuješ má zvířata?“ zasmál se.

„Co že dělám?“ zeptal se Nestor šokované a naštvaně.

„Tak!“ vyštěkl Noma. „Nebo snad ohrožují oni tebe?“

Obrovský pavouk zmizel do temnoty jeskyně a hlídací pes se přikrčil. Pomalu začal ustupovat s ocasem mezi nohama. Noma se na něj zamračil. „Hodný pes. A teď hybaj!“ Zvíře se otočilo a dalo se na ústup cestou kterou přišlo.

„Tvůj pes mě málem napadl!“ obvinil pána domu Nestor. „A tví pavouci na mne doopravdy zaútočili!“

„Tak to si nerozumíme,“ odpověděl mu Noma. „Můj ,pes', jak říkáš, tě měl jen doprovázet a dát pozor, aby se ti nic nestalo. Byl nedůvěřivý, protože ses plížil. Řekl jsem mu, že jsi statečný! A mýlíš se i v druhém úsudku. Jen proto, že tu pavouci žijí, nemusí snad hned být moji! Nemůžu jim rozkazovat. Jsou prostě takoví a dělají, co jim říká instinkt. Vždyť... určitě také máš pavouky! Lépe řečeno, ve Zjizvené věži určitě také nějací budou. Ale vidím, že jsi celý zmatený! Zřejmě jsi ještě neprozkoumal svůj hrad pořádně, a proto nevíš, k čemu jsou tahle zvířata dobrá. To ti snadno vysvětlím. Dívej se!“

Vrátil se zpět k pavoučí jeskyni, ale Nestor zůstal stát.

„Co?“ střelil, po něm Noma pohledem. „Nechce se ti? Už se nemusíš ničeho obávat, Nestore. Spíš naopak! Čím více hluku naděláme, tím líp!“ Začal svými typickým způsobem štěkat, skákat a chechtat se uprostřed jeskyně. Celou místností se rozléhal jeho hlas, ze stěn se začal sypat prach a pavučiny, které dosud vibrovaly, se náhle ustálily.

„Myslíš, že jsou slepí?“ zasmál se Noma. „Skoro. Ale slyší až moc dobře! Musel ses sem vplížit, Nestore, takže si tě spletli s nějakým malým zvířetem. Ale nás hlučné stvůry si s netopýrem nespletou, takže se raději klidí do svých skulin! Pojď blíž, ať mi porozumíš.“

Popadanými, nefunkčními pavučinami, které ztratily lesk i lepkavost, přeskákal do rohu místnosti, kolem kterého byla utkaná hustá síť. A za těmito závěsy...

„Podívej!“ ukazoval Noma.

A Nestor viděl, že staré szganské legendy nelhaly. U zdi stál geometrický útvar, který připomínal řez včelím úlem. Základ tvořilo šest šestiúhelníků, na nich bylo dalších pět, pak čtyři, tři, dva a jeden. Jako pyramida z jednadvaceti trubek. Byly to skladovací prostory z vosku, které pavouci vyrobili na uchovávání... čeho?

Trubice byly dva metry dlouhé a skoro metr široké. Nestor přišel blíž a oprášil matně průhledný vosk. Trubka, kterou si vybral, se nacházela v řadě po třech. Byla ve výši jeho ramen, ve čtvrté řadě odspoda. Uvnitř bylo tělo, kromě hlavy celé opředené pavučinami. Je možné, že to kdysi býval člověk?

Ano, byl to příbuzný člověka, i když na nižším vývojovém stupni. Byl to snědý, kožnatý trog z jeskyní Bariérového pohoří na Hvězdné straně. Vypadal celý svraštělý - nejspíš byl mumifikovaný. Opravdu byl mrtvý? Nestorovi se zdálo, že zahlédl zachvění víčka a škubnutí dolního vystouplého rtu. Poklop voskové trubice nad jeho tváří byl zamlžený, jako by na ni někdo mělce dýchal.

„Bravo!“ vykřikl Noma. „Už v tobě dozrávají vampýrské pudy. Prohlížíš si buňku, která se právě používá!“

„Buňku?“ Nestor se tázavě podíval na Nomu. Ten pokrčil rameny.

„Nebo líheň, jestli se ti to líbí víc.“

Nestor se ušklíbl, potřásl hlavou a Noma si povzdechl. Pokynul k východu a vysvětloval: „Teď mě poslouchej. Vysvětlím ti to. Pavouci vyrábějí plástve podle velikosti své potenciální kořisti. Tady v Prašivé věži  - a v celém hradu - jsme kořistí my, Vampýři. Takže trubky mají lidskou velikost.

Celá záležitost je velmi jednoduchá. Lovíme na Sluneční straně, nebo někdy na Hvězdné, až k polokouli bílého světla.“

„K Bráně do pekel?“ ozvala se znovu Nestorova poloprázdná paměť.

„Lovíme také v jeskyních trogů, v místech, kde světélkuje země. Řekl jsi Brána do pekla? Jo, slyšel jsem otroky, že tomu tak říkají. Pocházejí taky ze Sluneční strany. Ale nech mě začít znovu od začátku.

Lovíme na Sluneční straně a bereme si otroky, pobočníky a ženy. Ne každý se však hodí na práci otroka či pobočníka, a některé ženy se okoukají příliš rychle. Samozřejmě tu je zásobování. Každý hrad má své potřeby - podle počtu obyvatel. Musím krmit válečníky a nohsledy, stejně jako obyčejné otroky. Ale proč plýtvat přebytečným masem, zvlášť když tělo patřilo někomu neschopnému, nevrlému nebo ošklivému?

Na skladování masa mám samozřejmě lednice, jako všichni Vampýři. Jenže... chutná mi nejvíc čerstvé, pokud možno prchající maso. V dnešní době nemám pro pavouky pořádné využití. Kdyby však byl hrad obležen - což je klidně možné, nechali jsme za sebou na východě mocné nepřátele - čerstvá krev bude těžko k sehnání a pavouci najdou uplatnění.

Jejich kousnutí uspí člověka stejně snadno jako moje - cha, cha! Jenže pokud ho nechám, po mém kousnutí člověk zase vstane. Po pavoučím usne na dlouhou dobu. Nejsou nemrtví, to ne, ale jejich stav je podobný. Nezmění je to na upíry, jen konzervuje jejich... maso. V tom jsou tedy pavouci užiteční. Člověk, kterého pokousali a obalili do zámotku, má zpomalený organismus a vydrží rok i déle. Takže jestli přijde čas, kdy nebudu moci vylétat z hradu... spižírnu mám přímo před nosem. Ha, ha! Jednou jsem takhle uskladnil na třicet chlapů. A dokonce i pár žen...

Protijed proti pavoučímu kousnutí produkují samičky těsně před nakladením vajíček. Má za následek, že krev oběti začne opět volně proudit. Mužům je kladou do střev. Protijed začne rychle působit a oběť se probere do poslední agónie, zatímco čerstvě vylíhnutí pavouci se činí, aby se prokousali na světlo!

To by se ale nemělo stávat. Jakmile je oběť uspaná a zapředená do kokonu, otroci ji přemístí do spíže, aby do ní nemohla být nakladena vajíčka. Když pak dostanu chuť a chci, aby se probrala, není nic jednoduššího než přinést samičku, která do těla vypustí protijed.“

Kráčeli bok po boku prázdnými, ozvěnami znějícími horními patry Prašivé věže. Nestor pokrčil rameny. Někde uvnitř snad ještě zůstal starým Nestorem, kterému se to příčilo. Ale i kdyby ano, parazit jej rychle potlačil. „Zní to jednoduše,“ odpověděl konečně. „Jen... uskladňuješ také trogy?“

„Co?“ zamračil se Noma. „Ach! Myslíš tamtoho? Ne, ten není na jídlo. Alespoň ne pro mne. Ale pochop, pavouci jsou mi prospěšní; musím být na oplátku prospěšný jim. Ten trog je jen takový inkubátor, umělá líheň. Copak bych je mohl nechat vyhynout? Ne, samozřejmě že ne. Na to mi slouží příliš dobře. Trog stále ještě žije, stejně jako nová generace larev, které se mu prožírají vnitřnostmi. Ale dost už o tom. Pojďme do zajímavějších částí Prašivé věže.“

Došli k severovýchodní stěně hradu. Odtud okna vyhlížela na kilometry a kilometry kamenitých plání a temně modrý obzor, občas ozářený vlnící se polární září. Tudy vedlo schodiště do nižších pater. Nestor šel těsně v závěsu za psím pánem domu. V příštím okamžiku se mu před očima otevřel výhled na hlavní místnost sídla. Ten pohled ho dokonale překvapil. Prašivá věž rozhodně nevypadala tak, jak si ji představoval...

Nestora před chvílí zmátla Nomova zmínka o zajímavějších částech hradu. Teď už ji chápal. Ve vrchních patrech, které těsně sousedily s jeho Zjizvenou věží, působilo místo prázdným, opuštěným dojmem. Nebylo to nic jiného než kamufláž! Pán domu tak poschodí nechával úmyslně - ponuré, odpudivé, plné všelijakých ozvěn a střežené zběsilým hlídačem.

Dělal to, protože někdejší obydlí Vasagiho Sosáka bylo příliš blízko. Nenechával tam nic, po čem by jeho soused mohl prahnout. Všude jen prázdné místnosti, spletité chodby, jeskyně plná pavouků (kterých měl Vasagi a po něm Nestor dost vlastních) a zuřivý hlídač, vybavený nejen fyzickým ,hlasem', ale i nebývalou inteligencí a silným telepatickým poutem ke svému pánovi. To místo mělo v každém návštěvníkovi vyvolat úzkost, lépe však rovnou hrůzu. Nestor si neuměl představit nikoho, kdo by sem dobrovolně vkročil. Snad jen ti ,mocní nepřátelé na východě', o kterých se Noma zmínil.

Spodní patro Prašivé věže však ničím nepřipomínalo brloh či smradlavou psí boudu. Bylo tam naopak úzkostlivě čisto a bohatým vybavením to mnohonásobně předčilo skromné a ošumělé interiéry Zjizvené věže. Na stěnách visely tapiserie, zobrazující povětšinou lovecké scény, a dobře oblečené upírky pilně vyšívaly další. Z kuchyně ve výklenku po straně se linuly vůně, po kterých se sbíhaly sliny. Okna vysekaná vysoko ve stěně propouštěla do místnosti dostatek světla. Vedla k severovýchodu, pryč od nebezpečných slunečních paprsků, takže většina ozdobných závěsů zůstávala rozhrnutá. Celé místo bylo dokonale větrané.

Noma ukázal na vysokou klenutou chodbu ve vnitřní stěně. Její vchod zdobil před nedávnem připevněný znak, srpek měsíce. Klenba vedla do vládcových soukromých komnat. Nezdálo se, že by chtěl Nestora zavést dovnitř, jenom řekl: „Uvnitř mám hlídače, který nemá oči. Má proto dokonale vyvinutý čich. Je nesmírně ostražitý a nechá projít jen mě a mé lidi. Kdokoliv jiný by okamžitě zašel strašlivou smrtí - ať přítel, nebo nepřítel. Stačí, aby se třeba jen prstem dotkl prahu. Vezmi si mou radu k srdci: toto je místo, kam nesmíš nikdy vkročit, ať už o své vlastní vůli nebo na pozvání, třebas by bylo ode mě! Ne, jsi totiž samostatný vampýrský vládce. Vem jed na to, že by okamžitě vyčenichal tvou pijavici a bylo by v mžiku po tobě!“

Opustili Nomovu hlavní halu a vydali se k severu, skrz spleť dobře udržovaných chodeb a menších místností. Nestor se za chůze zamyšleně zeptal: „Udělal jsem chybu. Neměl jsem sem chodit.“

„Jak to myslíš?“ vyhrkl Noma.

„Protože tady jsem zjistil, kolik toho o svém vlastním hnízdě ještě nevím. Ale stali se z nás něco jako přátelé a bylo by ode mne nezdvořilé, kdybych nepřijal tvoje pozvání.“

„Nezdvořilé?“ usmál se Noma, i když trochu smutně. „Potřebuješ se dozvědět něco o zdejší politice, Nestore. Ať si Vampýři stanoví jakákoliv pravidla, neslouží k ničemu jinému než k porušování. Jejich ,dvornosť je pouhý švindl. Když může vládce zalhat, aniž by byl odhalen, spolehni se, že ho ani nenapadne říct pravdu! Jestli tady najdeš někoho, komu začneš věřit, buď si jist, že si z tebe jen utahuje! Když se nějaký Vampýr směje stejné věci, počítej s tím, že se zašklebí, jakmile se k němu obrátíš zády. A když budeš s někým uzavírat dohodu, stvrď ji raději dvakrát  a ještě si ho potom prověř!“

Nestor se na něj dychtivě zadíval. „A tvé přátelství a náklonnost, kterou mi prokazuješ, to je také švindl, Nomo? I ty mi lžeš? Jsem snad blázen, protože ti věřím? Směješ se se mnou, nebo se mi pošklebuješ za zády?“'

„Jsem stejně velký lhář jako všichni ostatní,“ odpověděl vlčí vládce nedbale. „Co se mého přátelství týče, stačí, aby mě někdo rozzlobil, a přepadnu ho ze zálohy při první vhodné příležitosti! Kamarádství a společný smích? Není smích jako smích. Ale ty...“ Zastavil se, chytil Nestora za paži a vážně se mu zadíval do očí, s hlavou skloněnou ke straně. „Ty... jsi jiný. Abych odpověděl na tvou otázku: ne, tebe neklamu. Jenomže ještě nejsi úplně vyvinutý. Až tvá pijavice plně doroste, pak bude otázkou, kdo koho zradí...“

Prošli celou šířkou Prašivé věže a stanuli v ledové, větrné jeskyni v severní stěně. Skrz mnohačetná malá kulatá okna byl vidět vzdálený, purpurovomodrý horizont Ledových pustin, který ve světle polárních září probleskoval barvami ametystu a indiga.

Jeskyně zřejmě bývala dlouhou přistávací plošinou s nízkým stropem. Noma si ji zvolil jako místnost pro svůj ,hudební nástroj'. Nestor ohromeně zíral na změť lesknoucích se bílých kostí, zatímco Noma pyšně a opatrně našlapoval mezi nedokončenými částmi. Pro sestrojení podobného zařízení bylo bezpochyby zapotřebí neskonalé píle.

Nástroj byl zkonstruovaný z dutých kostí. Některé byly tenké jako lidská ruka, jiné bývaly obrovskými stehenními kostmi válečníků Starých Vampýrů, kteří na nich vylétali do boje přes balvanité pláně. V těch dávných dobách tam stálo mnoho hradů a jejich vládci a vládkyně mez sebou neustále válčili. Vyschlé strouhy a říční koryta na Hvězdné straně  tak představovaly jakési monstrózní kostnice.

Noma začal tyto pozůstatky starých časů sbírat, provrtávat a mazat olejem. Do otvorů opatrně vkládal zátky a spojoval tyto - píšťaly? - do dlouhých řad od nejmenší po největší. Svázal je pomocí kožených řemínků a jejich otevřené konce natočil k bouřící propasti za přistávací plošinou. V ústí samotné plošiny se nacházela řada masivních desek, vyrobených z lopatek obrovských monster. Provazy byly připevněny k otočným čepům, takže je mohl podle potřeby směrovat. Nestor žasl nad organizovaností Nomovy práce.

„Výborně,“ zvolal pán domu potěšené. „Vidím ti to na očích. Uznáváš, že jsem konstrukcí tohoto zařízení něco dokázal! Jednoho dne budeš moci zatleskat mému umu. Zkrotím samotný vítr a rozezvučím jím tyto kosti! Co bys řekl malé ukázce? Zůstaň trochu stranou a uvidíš. Ach, ještě to rozhodně není ono, k dokonalosti to má daleko. Ale jednou, jednou...“

Nestor sledoval, jak Noma uvolnil provazy desek a otočil kotouči...

VI

Píseň kostí - Wratha - Karmen

Všemi poschodími posledního velkého hradu Vampýrů se postupně rozezněl podivný zvuk. Pronikl do rozléhajících se, poloprázdných sálů, ve kterých nebylo nic kromě ospalých upírských stráží a příšer, do spletitých chodeb, schodišť, skladišť a obytných pokojů. Zněl jako kvílení větru, který vycházející slunce hnalo z Ledových pustin přes žluté vrcholky Bariérového pohoří až na Sluneční stranu. Hory byly i v tuto denní dobu zahaleny mlhou, stoupající z průsmyků a úpatí. Zvuk také mohl být nářkem mladých příšer, líhnoucích se v kádích. Příšer, které bývaly lidmi a dnes jsou přetvářeny na něco méně (nebo více?) lidského a které si před zrozením zvykají na svůj nový, odpudivý hlas. Mohl to být zvuk žhavých slunečních paprsků, které se opíraly o jižní stranu Wrathina hradu a jako kapky kyseliny rozežíraly tisíce let starou skálu.

Zvuk mohl být kteroukoliv z těchto věcí, nebo mohl být kombinací všeho dohromady, zesílený prázdnotou a kilometrovou výškou hradu, Jeho zdroj však byl úplně jiný. Byl to zvuk dutých kostí. Způsobil ho Noma Canison, který natočil desky a svedl poryvy ranního větru do bludiště kostěných fléten. Byla to jeho měsíční vábička. I když zpočátku nebyla příliš slyšet, nakonec se rozezněla tak, že se její zvuk nesl celým hradem, od Gorviho sklepního doupěte až po nejvyšší baštu Wrathiny věže.

V Gorviho studních se rozechvěla hladina vody, jako by se v ní něco pohybovalo. Ze stropu se začaly sypat proudy prachu, které vypadaly jako kouřové záclony nebo polární záře nad Ledovými pustinami, jen bez té fosforeskující záře. Strážci zvedli tázavě zrak ke stropu jeskyně. Vzápětí se všichni rozslzeli, když se jim jemný prach snesl do očí.

 V Šíleném hradě bratři Wran a Spiro Smrtoocí právě spali a snili své krvavé sny. Zvuk je vyrušil a zmátl. Napůl spící Wran vrhl rozzlobenou myšlenku do chodby, protože si myslel, že se tam pohádali jeho strážci: Uklidněte se! Přestaňte se rvát! Hlídejte hrad! Nebo vás mám rozpustit v kádích a předělat? pohrozil a znovu se oddal svým odpudivým snům. Zvuk ale neutichl.

Spiro v posteli jednou, dvakrát rozčileně vykřikl a zanaříkal: „Eygot, náš otec... toho jsme přece zavraždili! Cože? Copak jsi tady taky? Plíž se tvůj neklidný duch posledním hradem, stejně jako se belhával chodbami strašidelného hradu v Turgosheimu? Tak ať! Nebojím se. Nemáš už v očích žádnou sílu. Už mě svým pohledem nedokážeš zabít!“ Spirův hlas zněl vzdorovitě a sebevědomě, až na sotva slyšitelné zasípání na konci. Místo odpovědi se hradem dál nesla píseň kostí.

Ve Zjizvené věži pobočníci Zahar a Grig společně dohlíželi na otroky a stráž. Nestorovy příkazy, varování a hrozby vzali opravdu vážně. Grig právě usínal na lavičce blízko místa, kde ho Nestor nechal čekat před odchodem do Prašivé věže. Zahar si držel zmrzačenou, ale rychle se hojící ruku na prsou a plížil se ke strážím, aby je nachytal nepřipravené.

V obou pobočnících vyvolalo burácení a hučení Nomovy hudby neblahou předtuchu. Přicházelo z Prašivé věže a mohlo znamenat jedině problémy, nebo přímo smrt jejich nového pána. Nestor se návštěvou té páchnoucí psí boudy zřejmě pokoušel o sebevraždu. Ano, dokonce i pro ostatní Vampýry byl Noma perverzní. Zahar a Grig se o Nestora rozhodně nestrachovali, to ne, šlo jim o vlastní budoucnost v případě jeho smrti.

Ve Wrathině věži sebou vládkyně trhla ze spánku a ospale si přivolala svého oblíbeného otroka. Třesoucí se muž vylezl ze svého výklenku zataženého kožešinovými závěsy a nervózníma rukama jí začal masírovat záda. „Ššš, ššš, paní. Klidně spěte. Nic zlého se neděje.“ Upírský milenec byl mladý a silný, rozhodně ale nevypadal tak mladý a silný jako zpočátku. Jedl s chutí zvířete, a přesto ztrácel kilogram za kilogramem. Tváře se mu propadaly a nervy povolovaly. Úsměv, který musel nosit před Wrathou, byl často pouhým úšklebkem. Někde uvnitř cítil, že nebude dlouho trvati a vládkyně si za něho najde náhradu. Dobře věděl, jak dopadl jeho předchůdce. Wrathina věž měla své potřeby a ničím se nesmělo plýtvat. Spižírny vždycky potřebovaly čerstvé maso...

Wrathin milenec vnímal píseň kostí jako pouhý hukot v kamenné podlaze pod nohama. Jako zvuk uvolněné okenice, vibrující ve větru. Wratha však slyšela něco jiného. Jemné vampýrské smysly, kterých měla víc než obvyklých pět, propůjčily zvuku nové dimenze, zvlášť když byla v polospánku. Vládkyni zněl jako obviňující hlas, který na ni kvílel z minulosti. Přes Bariérové pohoří ho z daleka donášely sluneční paprsky.

„Vyšlo slunce a vysmívá se mi svým odpudivým žlutým úsměvem?“ zašeptala chvějícím se, ospalým a zasněným hlasem. Citlivé otrokovy ruce ji trochu uklidnily. „Ano, směje se... stejně jako se smálo na Karla, než mu spálilo vlasy na proužky dýmu a vypálilo mu oči! Pořád slyším, jak na mě křičí a slibuje pomstu! Slunce ke mně přináší jeho hlas a přitompálí do stěn mé věže!“ Těžce dýchajíc vyzvídala třesoucím se hlasem: „Jsou zatažené všechny záclony? Všechny?“

„Ano, paní. V celé věži. Jen... ne v tomto pokoji, protože tady nejsou okna. Nespáváte v místech, kde by vás mohlo překvapit slunce, paní.“

„Máš pravdu,“ povzdechla si a pomalu upadala do neklidného spánku. „Často jsem tam nespávala. Mívala jsem tam noční můry...“

V Prašivé věži se Nestor opřel o obloukovité cimbuří a přitiskl si ruce na uši. Na pozadí temně modrého horizontu stál Noma a vypadal jako obrovský vzpřímený pes. Kolem každé ruky měl omotané čtyři provazy a neúspěšně se pokoušel nahnat všechen vítr do píšťal. Výsledkem bylo sedm minut rámusu, který už Nestor nedokázal snést. Bledý a otřesený pozoroval smějícího se vlčího vládce, který pouštěl provaz po provaze. Kostěné desky se uvolnily a začaly se zmítat v poryvech větru.

Na chvíli to bylo ještě horší. Několik spojovacích trubek mezi varhanami a deskami prasklo pod náporem nekontrolovaného vzduchu. Jedna z nich se uvolnila a s třeskem padala po vnější stěně hradu do propasti. Jedna pyramida píšťal začala tak prudce vibrovat, že se zpřetrhaly kožené popruhy mezi kostmi. Tucet či více jich popadalo a kutálelo se po podlaze přistávací plošiny. Noma je musel přeskakovat, aby mu nepodrazily nohy, když se snažil rychle připevnit provazy větrných desek k vratidlům.

Konečně se vše zastavilo a utichlo. Nehledě na zvuk větru, kvílejícího kolem posledního hradu, nastalé ,ticho' se zdálo ohlušující. Noma byl bez sebe vztekem ze způsobené škody a chvíli dupal a řval po místnosti. Nakonec se obrátil na sinalého, téměř hluchého Nestora, který se choulil u zábradlí.

„Slyšel jsi to? Viděl jsi?“ zaštěkal vlčí Vampýr. Na tváři se mu ještě pořád zračil vztek, kterým probleskovalo uspokojení. „Co si o tom myslíš?“

„Co si myslím? Copak mi v hlavě zbyl kus mozku, kterým bych ještě mohl myslet?“

„To bylo tak hrozné?“ Nomu dobrá nálada rychle přešla.

„Bylo to více než hrozné!“

„No, máš pravdu,“ přikývl Noma. „Nástroj je příliš složitý, aby ho ovládal jediný člověk. Byl to ale koneckonců můj první pokus. Až to opravím, můžeš to zkusit se mnou, co ty na to?“

Nestor opatrně zakroutil třeštící hlavou. „Myslím, že ne. Sestav si orchestr z pobočníků a otroků, Nomo. I to nejsilnější přátelství má své meze.“

„Uznáváš ale, že má můj nástroj budoucnost.“

„Ptáš se, jestli někdy bude hrát? Nebo jestli ti přivolá tvou mytickou pani z měsíce?“

Na okamžik Noma vypadal ještě víc jako zvíře. Zavrčel a doširoka otevřel tlamu. V dalším okamžiku zesmutněl. „Říkáš mytickou, Nestore? Od ostatních bych něco takového čekal, od tebe však ne. Viděl jsem ji ve snech, musí žít na měsíci! Kde jinde? Vždyť je celá oblečená ve stříbře, má světlé vlasy a modré oči. Copak sis nevšiml, jak se měsíc při svém letu po nebi mění z modré na žlutou? Modrý je nad Ledovými pustinami a žlutý tam, kde ho ozařuje žhavé slunce. Když není slunce nikde vidět a na severu se třepetají polární záře, měsíc je celý ze stříbra. Nevíš, že ve snech vídávám budoucnost? Nemluv se mnou o povídačkách a fantaziích, dokud to všechno nepochopíš!“

„Nechtěl jsem tě urazit,“ ujistil ho Nestor. „Koneckonců, jak bych tě mohl soudit? Vždyť si ani nepamatuji vlastní minulost, kromě několika nezřetelných, nesmyslných vzpomínek. Natož abych dokázal vidět budoucnost!“

Noma ho poplácal po rameni. „Nezlobím se. Jsme přátelé a vždycky musíme být jeden k druhému upřímní. Řekni mi, jak se mám naučit hrát? Chci říct, že chápu, jak můj nástroj funguje, jenomže nemám hudební sluch. Nevím, jak vytvořit melodii. Hudba je k tanci, že? A ke zpívání. Zpívat umím, to mi věř. A svým způsobem i tancovat, i když jinak než vy Szganyové.“

„Melodii?“ Nestor byl zmatený. „Řekl bych, že existuje víc než jen jedna melodie. Pár jich znám. Přines mi ze Sluneční strany flétnu a já tě je naučím.“

„Naučíš mě milostnou píseň, plnou oddanosti a úcty!“ zaštěkal Noma vzrušeně. „Přesně to očekává. Napodobím nejkrásnější melodii, kterou zahraješ, a skloubím ji se svou vlastní písní. Pak konečně přivábím svou stříbrnou milenku z měsíce.“

Měsíční šílenství! pomyslel si Nestor a přitom si dával dobrý pozor, aby byly jeho myšlenky nečitelné...

Cestou zpátky k centrálnímu schodišti byl Nestor chvíli zticha, nakonec ale poznamenal: „Něco tady nehraje.“

„Co?“ podíval se na něj Noma. Zastavili se pod schodištěm blízko místa, kde číhala šestinohá zrůda. „Něco tu nehraje? Jak to myslíš?“

„Měl jsem dojem... nebo měl jsem mít dojem...“ Nestor se na chvíli zarazil a pak ze sebe vyrazil: „...že žiješ jak divoké zvíře!“ Couvl o několik kroků a pokračoval: „Dobrému příteli takové věci můžu říct, že ano?“

Noma zvrátil hlavu a rozchechtal se. Rychle ale zvážněl. „Schválně tento dojem vytvářím. Jsem koneckonců zvíře! To jsou ale i ostatní vládci. I ty jsi zvíře, Nestore, nebo se jím alespoň velmi rychle staneš. Důvod pro tuto celoživotní maškarádu mám jediný: pud sebezáchovy! Dokud si mí takzvaní přátelé myslí, že v Prašivé věži není co ukořistit, nepůjdou po tom. Pokud věří, že žiju v chlívě, nebudou sem chodit. Dokud si myslí, že jsem jen divná, šílená stvůra, nemusím se jich bát. Pokud mě neprovokují a nechají mě dělat, co chci, zdám se jim naprosto neškodný. Když lovím na Sluneční straně, zuřím a šílím a děsím všechno kolem, hlavně ženské. Nejspíš ti připadá, že v mém chování není žádná logika. Jenže ona tam je! Věci, které jiným připadají zanedbatelné, mi přinášejí potěšení a uspokojení! Hlavně si tak ale před ostatními vytvářím určitou pověst.“

Na chvíli se odmlčel.

„Jak vidíš, v Prašivé věži to vypadá úplně jinak, než bys čekal. Věřím, že si to necháš pro sebe. Můj dům je čistý, není to žádný brloh nebo psí bouda. Kromě vchodu, a to jsou jen takové mimikry. Dokonce bych řekl, že Prašivá věž je, co se služebnictva, vybavení a nábytku týče, lepší než všechna ostatní sídla v hradu. Snad jen s výjimkou Wrathiny věže. Ano, Wratha Povznesená miluje přepych. Když do toho smradu a marastu vkročí kterýkoliv nepřítel - tudy, shora nebo jiným vchodem - pomyslí si totéž co ty. Otočí se a půjde zpět. Tak vytvářím svou pověst a zároveň - chráním hrad.“

„A tak to taky zůstane,“ přikývl Nestor. „Chápu tvé důvody... alespoň myslím.“

„Mé důvody?“ Noma pozvedl chundelaté, ryšavé obočí.

„Tvůj postoj,“ odpověděl Nestor. „Zdá se mi, že si ze Sluneční strany něco pamatuji. Když žije vlk či pes stále v jednom doupěti nebo boudě, získá k tomu místu vlastnické pudy. Nestrpí na svém území nikoho jiného. Tam ho může ovládat jen jeho psovod. Ten ho také jako jediný dokáže přimět, aby svou doménu opustil. Když k tomu uvážíme, že Vampýři mají silně vyvinutý smysl pro teritorium...“

„Zní to docela rozumně,“ řekl Noma a pokyvoval hlavou. „Možná máš pravdu a opravdu tady nikoho nesnesu. Má to jen jeden háček. Proč bych tě sem jinak zval? To by bylo možné, jen pokud bychom slovo ,psovod´ nahradili slovem ,přítel´. Jednu věc bys měl pochopit. Jestli jsem na něco hrdý, pak je to můj rodokmen, i když jsem smíšený. Psi, lišky a hlavně vlci jsou vznešená stvoření, nemyslíš?“

„To bezesporu,“ odpověděl Nestor, i když o tom nebyl příliš přesvědčený. Lepší ale bude udržet vlčího vládce v dobrém rozmaru.

„Vlci jsou lovci. Žijí v divočině a spoléhají se jen na své schopnosti,“ pokračoval Noma. „Lišky jsou osobnosti. Obratné, chytré zlodějky a nemilosrdné vražedkyně. A dobře vycvičený pes? Existuje snad na světě oddanější stvoření, než je on?“

To Nestora překvapilo. „Copak mají Vampýři psy?“

„Zase tak neobvyklé to není. V Turgosheimu je někteří vládci mají. Chovají je jako mazlíčky a občas s nimi loví. Dobře víme, že Szganyové na Sluneční straně chovají plno psů, na hlídání. Proti nepřátelským cizincům a také aby tábor varovali před vampýrskými nálety. Já sám... vždyť Prašivá věž je plná psů! Jsou to mé děti!“

„Tvé dě-?“

„Cha, cha!“ vyskočil Noma. „Mám hodně žen, Nestore. Porodily mi už pěkných pár štěňat! Už ses asi doslechl, že dívky unesené ze Sluneční strany v Prašivé věži moc dlouho nevydrží, co? Nebo ne? Říká se to o mně. Není to ale pravda. Jen proto, že vraždím na Sluneční straně a pamatuj si, kamaráde, že Noma už zabíjel i svým ptákem! - nemusím dělat totéž ve svém hradě! Myslíš, že své otrokyně děsím k smrti, jako kdybych byl vlk ve stádě koz? V žádném případě. Jsou to mé ženy, které mi přinášejí potěšení. O tom nemá nikdo mimo Prašivou věž ponětí. Jenom ty. Určitě sis toho musel sám všimnout. Pracují v kuchyních, na tapiseriích, v prádelně a řeznictví, dokonce i v kotcích a na přistávacích plošinách. A mí štěkající synové? Copak existují lepší bojovníci a věrnější pobočníci než chlapi mé vlastní krve? Další legenda o mně se bortí, co? Jsem zvíře, ano... když se mi to zrovna hodí!“

Nestor pomalu přikývl a řekl: „Ten, kdo o tobě říká, že jsi šílený, je sám vyšinutý!“

Cestou nahoru do Zjizvené věže si říkal: Ale ta tvá stříbrná láska na měsíci... No,existuje mnoho druhů šílenství... 

Nestorovo vampýrství se plně rozvinulo následujícího rozbřesku. Celou dobu (která by byla ve světě za zářící Bránou do pekla dlouhá pět dní) využíval své zběsilé, děsivé vampýrské energie k zkoumání, mapování a studiu Zjizvené věže. Mezitím rostl a jeho tělo se měnilo do podoby pravého vampýrského vládce. Přesto v něm stále zůstávalo něco z jeho dřívějšího vzhledu. Nadměrnou aktivitu cítil jako oheň v žilách, který mu nedovolil odpočívat. Měla to na svědomí překotná proměna jeho těla. Když žhavé slunce podruhé vystoupalo na oblohu a vyhnalo poslední stíny z vrcholů Bariérového pohoří, jeho pijavice byla úplně dospělá.

Rychlost jeho proměny byla velmi neobvyklá, stejně tak byla neobvyklá nadměrná aktivita jeho parazita. Ostatní ho vídávali, jak sedlá létavce, krouží kolem hradu nebo přelétává Wrathinu věž a chechtá se do větru. Příčinou byla skutečnost, že Vasagi Sosák býval mistrem metamorfóz a genetický kód jeho vejce byl naprosto unikátní. To a také touha, s jakou se Nestor chtěl stát plnohodnotným Vampýrem!

Do hry se také dostalo jeho temné dědictví po předcích. Temné bylo pro ty nekonečné, morbidní možnosti, které se v něm skrývaly. Ne kvůli člověku, jemuž jeho vlastnosti kdysi patřily a který je využíval. Byl jím muž jménem Harry Keogh, nekroskop. Nestorův otec byl ve svém světě v paralelním vesmíru a později i v tomto světě miláčkem milionů mrtvých, Velké většiny. Jak by tomu mohlo být jinak? Harry byl jako světlo jediné svíce, zářící v nekonečné temnotě kolem nich. Teplé místečko ve světě jejich neexistence, jediný muž ze všech živých lidí, který s nimi mohl mluvit a utěšit je. Ba co více, byl to jediný člověk, který pro ně dokázal zemřít. Nakonec to opravdu učinil, zemřel za mrtvé i živé, za všechny
předchozí i budoucí generace. Bohužel, jeho konec znamenal zároveň i obludný začátek. Nestor byl jen dalším článkem nekonečného řetězce.

Harryho temné schopnosti přešly na jeho cikánské syny Nestora a Nathana. Nestor ale zdědil povětšinou ty morbidní stránky dědictví a mrtví ho nikdy nebudou mít v lásce. Ba co víc, zástupy těch, kteří odešli a neměli by mít už žádné lidské city a strach, se ho brzy začnou bát. Víc než jakéhokoliv živého, mrtvého nebo nemrtvého stvoření. Budou se ho bát, stejně jako jeho díla. Mnoho z nich totiž přímo pocítí činy vampýrského vládce Nestora!

Nestor o tom neměl ani tušení. Nekroskop Harry Keogh zemřel, když byl ještě dítětem. O Nathanovi už dávno nevěděl, že byl jeho bratrem. Byl pro něj jen nenáviděným sokem, děsivým nepřítelem z minulosti. Přesto v sobě skrýval Harryho schopnosti, nebo alespoň jejich odpudivě zdeformovanou verzi.

Vládce Nestor z Vampýrů nekroskopem? Ne, to nikdy.

Ale nekromant? To ano...

Začalo to takhle:

Nestor se byl proletět. Byl to jediný způsob, jak si mohl ulehčit od všech těch zvláštních pocitů v krvi a uklidnit narůstající vampýrské vášně. Venku na studeném, čerstvém vzduchu, pod blednoucími krystalky hvězd, Nestor cítil proud vzduchu nad létavcovou hlavou a byl schopen zapomenout na... určité věci. Samo o sobě to bylo zvláštní. Vždyť měl v paměti tak málo vzpomínek, na které by mohl zapomenout! Snad jen šíleně se točící vír čísel, které se mu dokonce zjevovaly i ve snech. Vír a jejich zrádný původce, mysl prastarého nepřítele ze Sluneční strany.

Nestor byl kdysi zamilovaný. Stále ještě nosil v srdci bolest a nenávist. Miloval nějakou dívku a ta ho odmítla. Lépe řečeno, jeho dávný nepřítel mu ji přebral. Víc si nepamatoval. Jen věděl, že od té doby už nikdy nebyl jako dřív. A už nikdy takový nebude. Tehdy se díky zraněnému tělu i poškozené mysli změnil fyzicky. Dnes se změnil psychicky, na duši. Z lidské duše toho v něm moc nezůstalo. Změnila se snad na nelidskou?

Proto Nestor znovu vylétl a chechtal se do větru. Připadalo mu, jako by se za něj smál někdo jiný. Vrcholky hor už zezlátly, a proto se neodvažoval letět příliš vysoko. Brzy se budou nejvyšší věže Wrathina hradu koupat v žlutém svitu a její otroci zatáhnou na obranu před světlem všechny závěsy. To má ale pár hodin čas a Nestor se ještě může bavit předváděním nedávno nabyté schopnosti letecké akrobacie. Nutil zvíře do nebezpečných průletů mezi Wrathinými věžemi a ostrými, zubatými skalními výčnělky.

Pak... uviděl vládkyni Wrathu.

Stála na věžičce, sledovala jeho hru a skrývala své myšlenky. Nestor už dříve několikrát vycítil její přítomnost, nikdy ji ale neviděl. Pohled na ni ho rozptýlil, takže na chvíli ztratil nad létavcem kontrolu a mále narazil do cimbuří. Zvíře se srážce instinktivně vyhnulo. Nebálo se ani tak o kůži svého pána, jako spíš o sebe sama.

Nestor zaslechl, že se upírka směje. Snesl se v polokruhu na malou šikmou stříšku, sesedl a rázoval si to k její pozorovatelně.

„Legrační že?“ zeptal se rozzuřeně. „Rozptýlit mě, takže jsem málem narazil a zřítil se dolů vstříc jisté smrti!“

Odněkud zpoza její postavy zaznělo varovné, rozléhající se mručený a zavrzání ostrých drápů. Pod věží zřejmě vedlo schodiště do nižších pater Wrathina hradu. Pozorovatelna byla nejspíš jedním z jejích únikových východů na střechu. Wratha s sebou vzala doprovod, jednoho ze svých malých osobních strážců.

Její veselý, takřka dívčí smích umlkl. „Ach, takže ty mě považuješ za rozptýlení, Nestore?“ Wratha nasadila téměř nevinný výraz a sestoupili z věže, aby se vystavila na odiv ve své róbě z řemenů z netopýří kůže. „Doufám, že pro tebe představuji vítané rozptýlení. Nemyslela jsem tím nic špatného. Koneckonců, je to můj hrad. Často se odsud kochám výhledem. Jednou nebo dvakrát jsem tě už sledovala a všimla jsem si, jak se měníš. A musím říct, že se mi zatím líbíš.“

Nestor se zarazil na deset kroků od ní. Za Wrathou se vztyčilo cosi černého, takže stíny uvnitř věže ještě potemněly. Sám sebe se zeptal: Je možné, že mě sem přilákala úmyslně? Bojovou rukavici nechal viset u létavcova sedla. A beztak by byla zbytečná. I s rukavicí by proti válečníkovi neměl sebemenší šanci. Toto se mu mihlo hlavou, zatímco stál a sledoval vládkyni a temný stín. V příštím okamžiku se ale opravil.

Hlouposti! pomyslel si. Jak si to vlastně představuji? Bez pozvaní přistanu na cizím území, vztekle se k ní rozběhnu a hned přemýšlím o smrtícím souboji s válečníkem. Šílenství! Ten bílý plamen v těle mi zřejmě vypálil i mozek! 

Jeho myšlenky byly zmatené a naprosto nehlídané.

„Aha!“ poznamenala Wratha. „Tak už se nám povznesl.“

Nestor byl překvapený. Rozhlédl se kolem sebe, ale nikoho neviděl. „Kdo se povznesl?“

Šibalsky, trochu provokativně se na něj usmála. „Přece tvůj parazit, můj mladý vládce! Tvá pijavice už je dospělá.“

To Nestorovi mnohé vysvětlilo. „Zaskočilo mě to...“ zamumlal tiše.

„Myslíš, že nás ostatní to kdysi nezaskočilo? Když jsme poprvé ucítili ten horečnatý žár, nekonečnou energii a zuřivé vášně? Jak se tak na tebe dívám... och, je to úplně zřejmé! Pijavice dospěla a je s tebou jedno tělo. Ano, jsi Vampýr. Už se nemusíš starat, aby ses mezi nás dostal, Nestore. Jsi mezi námi! Horečka brzy pomine a nechá tě plně vyzrálého a s dokonalým sebeovládáním. Nebo se ti to tak alespoň bude zdát...“

Její proslov ho potěšil a šokoval zároveň. Ať už byl rád, nebo ne, pýcha a nevraživost ho donutily k odpovědi: „Copak jste někdy pochybovali, že se ze mě stane Vampýr?“

„Nejspíš ne,“ pohodila hřívou Wratha.

„Nejspíš?“ zakroutil hlavou. „Určitě ne! I kdybych se nepřeměnil tak rychle, myslíš, že bych se podřídil Gorviho ultimatu a nechal se vyhodit? Ha! Gorvi mi tak bude poroučet! To by mě nejdřív museli napadnout v mém hradě a dostat mě odtamtud. Věř mi, Sosák neměl válečníky o nic horší, než jsou ti tvoji. Patří teď mně!“

Wratha zatleskala. „Máš tolik energie, Nestore! A všechna pochází z tvé pijavice. Kdybys nebyl tak silný, změna by proběhla pomaleji. Vidíš, hodíte se k sobě s parazitem jako ruka do rukavice. Jsi... silný, ano.“ Její pohled za skly se na něm na chvíli zastavil. „Jen se na sebe podívej. Byl jsi obyčejný kluk, a teď je z tebe chlap! Měl jsi tak metr osmdesát. A teď měříš dobré dva metry! Býval jsi hezký... nebo celkem hezký, řekla bych. neměl jsi ale styl. Teď jsi temný, hrozivý a přitažlivě silný. Každým coulem pravý vampýrský vládce. Pojď blíž.“

Přistoupil k ní a řekl: „Noma rozhodně není temný, hrozivý ani přitažlivý. Je to zrůda. Gorvi je ponurý jako smrt a zlovolný, až to bolí. Jediný Wran podle mě vypadá jako opravdový vládce, až na tu tloušťku a bouli na hradě. Kromě toho mám pocit, že jsou se Spirem naprosto šílení. Podtrženo sečteno, zdá se mi, že na Vampýrech není nic světoborného. Alespoň na téhle sebrance ne.“

„Mají ale vášně, které stojí za povšimnutí,“ odpověděla tiše chraplavým hlasem a položila mu chvějící se ruku na svalnatou paži, ve které cítila pulzovat krev. „Copak nejsem hezká?“

„Jsi velmi krásná,“ odpověděl Nestor. „Nebo se tak alespoň jevíš. Jenže... slyšel jsem o tobě různé řeči.“

„Tak je to tedy? Řeči?“ Hlas jí náhle ochladl a odtáhla se od něj. „Co jsi slyšel?“ Wrathin strážce vycítil změnu její nálady a vrhal na Nestora rozzuřené pohledy ze stínu vížky. Bylo jasné, že stačí jediný povel a okamžitě zaútočí. Nestor udělal opatrný krok k létavci, který nedaleko pokyvoval hloupou hlavou.

„Povídá se o tom, proč musíš schovávat oči za tím stínítkem se vsazenými modrými krystaly, které mají zchladit žár tvého pohledu. O prolhanosti tvého těla, které není dívčí, ale babské! To a ještě mnohem víc! Začínám Vampýry trochu znát a pochopil jsem, že svým zevnějškem často klamou...“

Wratha chvíli mlčela.

„Poslouchej mě,“ řekla mu bez jediné známky hněvu. „Poslouchej mě a zapamatuj si to. Za sto let budeš starým mužem. Nebo možná za dvě stě, pokud budeš mít štěstí. Myslíš, že budeš vypadat staře? Samozřejmě že ne. Jsi přece Vampýr! Jsi stejně marnivý jako my ostatní a tvůj vzhled se nebude moc lišit od toho dnešního. Budeš si ho neustále snažit uchovat. Totéž dělám já. Proč bych měla být vrásčitá jako sušená švestka, když můžu vypadat tak, jak vypadám? Pamatuj si: krev je život, a také mládí! Mám schopnost vypadat takhle navždy, tak jí prostě využívám! Takoví jsme... a ty taky! A jedno ti řeknu, můj roztomilý vládce Nestore. Nikdy jsem nebyla stařenou. Vždycky jsem byla krásná a budu taková navždy. Bohužel...

Bohužel jsi mi dal jasně najevo, že krásu neumíš ocenit. Takže odejdi.“ Hlas jí zhořkl. „Je to má střecha a nedala jsem ti povolení k přistání. Patřilo by ti, abych na tebe pustila svého strážce.“

Odvrátila se, ale Nestor ji impulzivně chytil za ruku. Okamžitě se k němu otočila... a naschvál mu padla do náruče. Oči za stínítkem měla v jednom ohni, rozpalující ozdobnou kost do ruda. Přivřela je, ale ne natolik, aby potlačila jejich šarlatové kouzlo. Řemeny na prsou se rozhrnuly a vystavily na odiv nejdříve bradavky a potom celá chvějící se prsa. Nestor se k ní sklonil a ucítil její sladký dech - sladký jako krev, ne med. Ale to bylo jedno. Pro Nestora v tom už nebyl žádný rozdíl. Dost možná, že by mu chutnal med v porovnání s krví hořce.

Líbal ji a laskal prsa a zběsilý oheň v jeho nitru hrozil vybuchnoui a spálit ho zevnitř. I Wratha to cítila a věděla, že je v nebezpečí. Nenechá se tady na střeše znásilnit, pod pohledy blednoucích hvězd... když jen o poschodí níž stojí její obrovská, prázdná postel! To ale bude muset počkat. Rozhodně nechce vypadat jako příliš snadná kořist.

Když svými polibky a laskáním málem zlomil její nepřesvědčivý odpor, vydala rozkaz: Pojď sem! Bez dechu se odtáhla. Braň mě! 

Nestor byl těsně u ní, a proto její rozkaz zachytil. Vzápětí se objevila její stvůra.

Byl to jeden z válečníků, které Nestor zahlédl ve velké síni Wrathiny věže. Dva a půl metru vysoký a vestoje skoro stejně široký, potažený centimetry tlustým, šedomodrým chitinovým štítem. Kolem těla mu trčely drápy a zuby, ostré jako dýky. Protáhlý, krysí čenich byl šedý jako břidlice, i tak měl ale v sobě cosi lidského. Nestor moc dobře věděl, že kdysi opravdu býval člověkem. Oči měl daleko od sebe, takže měl dokonale široké zorné pole. Jeho zadní nohy byly krátké a silné, zato přední byly velmi dlouhé. Pohyboval se neohrabaně, ale nesmírně rychle - o čem se teď mohl Nestor sám přesvědčit.

Strážce zařval jako rozzuřený kanec, jen nejméně pětkrát hlasitěji, a vyrazil za Nestorem. Ten se otočil na útěk ke svému létavci. Byl by to stihl, jenže zakopl a padl na koleno. Válečník na něj okamžitě skočil...

ZADRŽ! vyslala za ním myšlenku. Nezraň ho, jen ho chytni! 

Válečník okamžitě přestal supět a řvát. Chytil Nestora za pas a rameno a zvedl ho - jako by byl nějaká cikánská hračka! Přitáhl si ho k obličeji a skláněl odpudivou hlavu, aby si ho mohl lépe prohlédnout. Wratha se k nim pomalu vydala. Válečník Nestora držel ve vzduchu a dýchl na něho!

Byl to příšerný smrad. Nestor zadržel dech a znehybněl. Nepokoušel se o žádný pohyb nebo odpor, prostě čekal na smrt. Jestli to měla Wratha v úmyslu, nikdo jí v tom už nemohl zabránit. Naštěstí měla jiné plány.

Přistoupila k nim a skoro zvědavě k němu vzhlédla. Postupně se mu podařilo otočit hlavu na stranu, dál od odpudivé tváře obludy a jejích čelistí, a zíral na Wrathu. Byl naprosto bezbranný. Věděl, že je jí vydán na milost a nemilost a smrt je pouhých pár centimetrů daleko. Byl ale Vampýr!

„Takže to vypadá... vypadá to, že se dvou set let nejspíš nedožiju,“ řekl a kdyby mohl, pokrčil by rameny.

Wratha chvíli neříkala nic, jenom se usmívala. Viděl, jak chladný je to úsměv. Vzápětí se rozzářila, otřásla se a řekla: „Muži byli vždycky můj problém. Když jsem byla szganskou dívkou, Karlovou otrokyní i Wrathou Povznesenou v temné a skalnaté soutěsce Turgosheimu. Sem na západ, do posledního hradu, jsem prchla kvůli slabomyslným a zlovolným mužům. A i dnes jsou ti hlupáci mým prokletím! Ale ty... nejsi hlupák. Myslím, že tě mám radši živého než mrtvého. Možná dělám chybu, ale -“

Odnes ho k létavci.

Válečník poslechl. Postavil Nestora na nohy blízko zvířete a postrčil ho. Chlapec zavrávoral, chytil se otěží a naskočil do sedla. Poručil létavci vzlétnout.

Přijď mě ještě někdy navštívit, vyslala za ním Wratha pozvání. K Nestorově podivu v jejím hlase vůbec nezaslechl ani náznak nepřátelství nebo zlovolnosti.

Myslíš o své svobodné vůli? odpověděl, s ironií kapající mu z mysli. Létavec zapnul trysky a rozběhl se po mírně se svažující plošině.

V duchu se zasmála. Dobrá, tak mě tedy pozvi k sobě dolů do Zjizvené věže. Byla jsem tam jenom jednou. Jsme přece sousedé, ne? 

Ve Zjizvené věži to budu já, kdo bude mít k dispozici válečníky, odpověděl jí.

Vycítil, že pokrčila rameny, a zároveň cítil její zklamání. Jak myslíš, můj krásný vládce Nestore. Jsem si jistá, že se ještě někdy setkáme. 

Vylétl z okraje plošiny a poručil létavci vrátit se domů. Měl dost vlastních žen. K čemu potřeboval Wrathu Povznesenou? Na druhou stranu... Vampýři mají silné potřeby a Wratha mu zářila v mysli jako nějaký zvláštní, temný šperk. Jak by se jí mohly otrokyně rovnat? Příslib, který z ní cítil, když ji držel v rukou, se zdál být... bez hranic. Věděl, že by se k sobě jejich vnitřní ohně dokonale hodily.

Nestor se snažil své myšlenky skrýt, možná se mu to ale úplně nepodařilo. Když slétával z plošiny, donesl se k němu znovu Wrathin zvonivý smích. V hořících dlaních stále cítil sametovou kůži jejích prsou a na rtech mu zůstala chuť polibků...

Ve Zjizvené věži na něj čekal Zahar. Nestor přistál v rozšklebeném ústí větrem ošlehané přistávací plošiny a jeho první pobočník okamžitě přispěchal, aby od něho převzal otěže a odvedl neohrabané zvíře do stáje. Nestor si všiml, že s ním chce Zahar mluvit. Počkal proto, až se postará o létavce.

„Pane,“ řekl mu Zahar, když vešli do hradu a zamířili k Nestorovým soukromým pokojům. „Je tu jeden problém...“

„O co jde?“ Nestor se otočil na příkrém kamenném schodišti a zadíval se na něj. „Ven s tím, Zahare.“

„Jde o... vládkyni Karmen, pane.“

„Vládkyni Kar -?“ Zarazil se dřív, než vyřkl celé jméno. Moc dobře věděl, o čem a o kom Zahar mluvil. „Karmen,“ řekl nakonec. „Ano. Co je s ní?“ A znovu znal odpověď dřív, než ji uslyšel.

„Je východ slunce, pane. Není pravděpodobné, že by vstala za dne. Ale až zapadne slunce, až se poslední světlo odplíží z útesů pohoří a jejich stín se protáhne přes kamenitou planinu k Ledovým pustinám...“

„Budeme mít na hradě vládkyni,“ dokončil za něj Nestor a pomalu pokýval hlavou. „Jak to s ní vypadá?“

„Jak to s ní vypadá?“ zvedl obočí Zahar. „Je mrtvá, pane. Tedy vlastně nemrtvá. Spí. Později vstane a začne trpět příznaky proměny, přesně jako vy. Stane se z ní opravdová Vampýrka a paní Zjizvené věže.“

„Kdo jí to dovolil?“ vyštěkl na něj Nestor.

„Přece vy, pane! Nemůžete popřít, že jste ji do tohoto stavu sám přivedl! Bude z ní Vampýrka.“

Nestor se poškrábal za uchem. „Zapomněl jsem na ni. Ne, spíš jsem na ni nechtěl myslet. Připadá mi kruté užít si s ní, využít ji až k smrti a pak ji zlikvidovat.“

„To bylo včera a dnes je dnes, pane. Nezačínáte to všechno vnímat trochu jinak...?“

Nestor se napřímil a zaskřípal zuby. „Nechci mít ve svém domě vládkyni! Ostatní ženy ano, ale ne pravou Vampýrku. Jediným řešením je zásobování. Postarej se o to.“

Už chtěl odejít, ale Zahar se ho zeptal: „Pane? Řekl jste zásobování?“

„Ano. Co je na tom špatného?“

„Všechno! Je to Vampýrka, pane. Jestli se otroci nají jejího masa... mohlo by to způsobit problémy.“

„Tak ji rozemel, hlupáku!“ zašklebil se Nestor, protože ho jeho dospělý, ale nezkušený parazit mátl. „Buď si jistý, že rozemletá na kousky nic na nikoho nepřenese!“

„Ale ano, pane!“ řekl Zahar velmi potichu a ponuře. „Szganyové na sluneční straně probodávají upíří srdce kůly, usekávají jim hlavy a pálí je na popel. A to jsou jen upíři, ne Vampýři!“

Nestor to všechno věděl. Vybavilo se mu to ve chvíli, kdy na něho pobočník promluvil. Věděl, jak by se s ním Szganyové vypořádali, kdyby ho chytili po útěku z Bereova lesního domu. Připadal si před Zaharem jako hlupák. Jestli je ale jeho pobočník tak vzdělaný, mohl by mít i dobré nápady. Nestor se ho proto zeptal:

„Co navrhuješ?“

„Dopravte ji do Bariérového pohoří,“ vysvětlil Zahar rychle. Nelíbilo by se mu sloužit dvěma pánům, tedy jednomu pánovi a jedné paní. „Položte ji na místo, na které za několik hodin začne pražit slunce. To vykoná všechnu práci za vás.“

„Ne,“ řekl ostře Nestor. „Vykoná tvou práci. Copak člověk chová psy, aby sám štěkal?“

Zahar se uklonil. „Jak si přejete, pane.“

„Tak běž.“

„Ano, pane.“ Zahar se otočil k odchodu a Nestor ho chytil za rameno.

„Počkej. Zaveď mě k ní. Naposledy se na Karmen podívám. Když mám něco zabít, ať alespoň vidím, jak to vypadá.“

Zahar ho vzal do místnosti, kde ležela uspaná Karmen.

Nestor se na ni díval, jak leží na chladném kamenném podstavci, a nic necítil. Myslel si, že mu jí bude líto, věděl, že by kdysi lítost cítil. Už ten pocit ale zapomněl. Karmen pro něj byla... jen maso.

Ležela tady přes sto hodin. V místnosti byla několik metrů vysoká okna, vedoucí na východ, a dovnitř jimi neustále foukal vítr. Přesto nebyla jen ,studeným' masem. Nebyla tak chladná jako normální mrtvola. Byla šedivým, hladkým, nerozkládajícím se a nemrtvým masem.

„Kdybyste ji -“ začal Zahar a zarazil se. „Kdyby se do tohoto stavu dostala o dvacet čtyři hodin dříve, pane, už by byla na nohou. Takhle blízko východu slunce je celý proces pozdržený.“

„Spal jsem s ní,“ přemítal zádumčivě Nestor.

„Zabil jste ji tím, pane,“ připomněl mu Zahar.

Nestor se rozhodl. „Už je mrtvá. Udělej s ní, na čem jsme se dohodli.“^

Položil Karmen ruku na čelo: Sbohem. 

Cooo? Rozezněla se mu hlavou její odpověď jako puklý zvon, až zavrávoral. Sbohem? Já přece nikam nejdu, Nestoreee. Přicházííím! 

„Proboha!“ vykřikl nahlas a zapotácel se jako opilec. „Mluví se mnou!''

„To není možné!“ Zaharovi spadla čelist. Vzal svého pána za ruku „Vidíte? Celou dobu spí a bude spát, dokud ji proměna neprobudí. Nebo dokud si ji nenajde slunce. Karmen je mrtvá, dokud se neprobere neb nezemře opravdovou smrtí.“

„Tupče!“ okřikl ho vztekle Nestor. Rozechvělým prstem ukázal na postavu na kamenném podstavci, zakrytou kusem hadru. „Říkám ti, že na mě mluvila. A... poznala mě!“

Ó ano. Už tě poznávám, promluvila mu Karmen v hlavě. Jsi vládce Nestor z Vampýrů, můj budoucí vrah! 

„Žádný vrah! Zvedni ji!“ prudce vydechl Nestor a znovu se zapotácel. „Vezmi ji okamžitě do hor. Udělej to rychle, Zahare. Rychle a pořádně!“

A Zahar vykonal jeho rozkaz.

Tak to tedy začalo...

Nestor ležel v horečnatých snech v temné, vlhké jeskyni u řeky na Sluneční straně. Otřásl se, jak to ve spánku často dělával. Snad to byl důkaz, že hluboko v něm ještě zůstalo něco ze starého Nestora.

Nebo možná ne. Možná se otřásl, protože si uvědomil svou vlast zrůdnost.

Ať byl důvod jakýkoliv, chvíli potom se mu nic nezdálo. Metamorfované maso se mu pomalu, nekonečně pomalu hojilo. Za nízkým vchodem do jeskyně zatím stříkala voda a úsvit se rozjasnil do dalšího dne…

Část třetí

Protivníci

I

Perchorsk

V Moskvě hustě sněžilo. Letadlo společnosti British Airways přistálo a Ben Trask s Ianem Goodlym spolu s dalšími sto desíti ,byznysmeny' vystoupili. Čekal na ně sám Turkur Conov. Vyhnul se celnici a vedl své hosty z letištní haly k úplně nové ford-volze Premier. Ta je měla odvézt k malému vojenskému letišti deset kilometrů za městem. Odtud poletí celou cestu vrtulníkem. V Kirově natankují a vosí tělo helikoptéry se stočí skoro úplně k severu, přeletí město Berezniki a dalších tři sta kilometrů poletí souběžně se sněhem pokrytými vrcholky Uralu. Celá cesta z Londýna do Perchorska potrvá dvě hodiny padesát pět minut.

Bylo přesně šest hodin odpoledne místního času. Vrtulník zpomalil k přistání, prokličkoval ponurými horami a nízkými mraky a klesal do jednotvárné, šedé rokle Perchorska.

V Moskvě, na letištích a během letu se Conov projevil jako galantní, schopný průvodce. Zasypal je starostlivými dotazy - jaké je v Londýně počasí (toho roku byla v celé Evropě velmi chladná zima), jestli se hosté cítí po letu z Londýna dobře, jaká byla v letadle kvalita služeb a tak dále. Ředitel sovětské ESPionáže se jevil jako energický, i když poněkud nezúčastněný a vyhýbavý hostitel. Nezúčastněný proto, že všechny jeho dotazy byly pouhými zdvořilostmi, a vyhýbavý proto, že se úzkostlivě zdržoval jakékoliv zmínky o skutečném důvodu Traskova a Goodlyho příletu.

Trask si myslel, že důvod Rusova mlčení zná. Pokud chce něco vědět, rovnou si to přečte v jejich myšlenkách. Nejspíš se o to nepokusí dřív, než s Ianem uvidí perchorského zajatce. Nemělo by cenu zjišťovat jejich názory na tuto záležitost dřív, než si je budou moci vytvořit. Do té doby se bude Conov chovat jako obyčejný přátelský průvodce.

Oba Angličané se stejně radši myšlenkám na Harryho Keogha vyhýbali a obrnili se proti Rusovým mentálním sondám. To vyžadovalo bdělost, kterou není možné udržet po delší čas. Na krátkou dobu to nebyl problém. I tak toho měli spoustu na přemýšlení a spojitost perchorského zajatce s mužem, který byl už šestnáct let mrtev, pustili úplně z hlavy.

Conov celou cestu z Moskvy do Perchorska skoro nepromluvil. Řekl, že pracoval skoro do rána, po startu vrtulníku se pohodlně usadil, natáhl nohy a usnul - zdálo se, že doopravdy. Na palubě malého vojenského průzkumného vrtulníku byli jeho dva hosté jedinými pasažéry. Conov je nechal, ať se zabaví sami. Pro Traska to nebyl problém. Podle Rusova příkladu si hodinu pospal a nechal proroka Goodlyho, aby se sám zamýšlel nad jejich dalším osudem. V pilotní kabině seděli v ošuntělých, nepadnoucích armádních kombinézách dva piloti. Každou chvíli se otočili, kývli na Goodlyho a obdařili ho bezvýrazným, zdánlivě přátelským úsměvem.

Vrtulník začal klesat do perchorské strže. Goodly zatřásl Traskem, aby se probudil. Turkur Conov sebou pohnul a vzápětí se bez jediného zívnutí napřímil. Všichni tři zírali skrz kulatá skla a podlahu kabiny. Pozorovali břidlicově šedé stěny strže a skalní útesy, které kolem nich čněly v blednoucím světle mrazivého uralského stmívání.

V průsmyku pod sebou zahlédli světla. Na betonové plošině po straně hráze se po směru hodinových ručiček otáčely žluté světlomety, označující přistávací místo pro helikoptéry. Na klesající kabinu se zaměřily reflektory, jejichž záře se odrážela od olověné hladiny jezera a ledem pokrytých stěn srázu. Jiná světla jiskřila v proudech vody, které stříkaly ze čtyř obrovských propustí v hrázi.

Trask a Goodly si zastínili rukama oči a podívali se na sebe. Oba si mysleli totéž: bylo tam příliš mnoho světel, která je doslova oslňovala. Jako by někdo nechtěl, aby toho bylo příliš mnoho vidět. Samozřejmě to byla zbytečná námaha. Americké družice perchorskou strž do detailu zmapovaly před dobrými dvaceti lety. Před ,elektronickýma očima na obloze' nebylo něco tak velkého možné skrýt. Vždyť byly schopné přečíst z oběžné dráhy nadpisy novinových článků, ze vzdálenosti několika set kilometrů! Stejně, co tady bylo tak zvláštního, aby to museli skrývat? Dnes už nic. Snad jen nebezpečnou díru nevídaných rozměrů, kterou už stejně měli pod kontrolou... nebo snad ne? Špioni měli vždycky za to, že ji Rusové dokonale ovládali. Až do dneška...

Sovětský svaz odstartoval Perchorský Projekt jako odpověď na americký plán SDI (strategická obranná iniciativa), populárně zvaný ,hvězdné války'. Měl v úmyslu vytvořit neproniknutelný ochranný štít třicet kilometrů nad povrchem země, který by ohromnou ničivou energií zlikvidoval všechny blížící se nepřátelské střely. Měl to být deštník, který by navždycky chránil matičku Rus před kýmkoli na světě, kdo by na ni chtěl spustit déšť řízených střel. Vyčerpávající výzkumy dokázaly, že podobné zařízení by Rusko povzneslo na nedotknutelnou pozici první supervelmocii na planetě.

K tomu měl Perchorsk sloužit... dokud selhání Projektu neohrozilo nejen Rusko, ale celou lidskou rasu. Trask se úplně probral a začal si vzpomínat, jak to vlastně tehdy bylo.

Rusové skutečně Projekt realizovali a na počátku osmdesátých let otestovali. Vyzkoušeli ho sice jen jednou, ale s katastrofickými následky. Ani přes tu nejpečlivější technologickou kamufláž se jim nepodařilo následky testu skrýt a zaznamenaly jej nejen americké výzvědné družice, ale i spřátelené pozemní síly.

Nikdo ještě přesně nevěděl, co se v útrobách perchorské strže děje, ale i tak to stačilo k nastartování amerického vzdušného obranného systému. Na mnoha tajných setkáních mocných mužů na západě probíhala vzrušená debata o věcech, jako je urychlený částicový paprsek APB, ochranný štít, atomové a plazmové lasery, a dokonce o možnosti zkonstruování ,magmatického motoru', který by byl schopen využít gravitační energii ze zemského jádra.

Konečně se k nim dostala zpráva od sympatizanta západu, který pracoval v dřevorubeckém táboře kousek od Perchorska. Trask byl jedním z lidí zasvěcených do obsahu dokumentu a pamatoval si ho dodnes. Sloh byl živý a evokativní, i když zprávu nepsal žádný vědec. Byl to ukrajinský rolník, který byl pro svůj odpor k režimu vystěhován do těchto končin.

Byla jasná, bezmračná noc. Na severní obloze se jako bledá rozmazaná záclona mihotala polární záře. Dřevorubec tehdy lovil v lese, nedaleko horské soutěsky. Jako vždy slyšel hučení obrovských turbín, které sem doléhalo z čtyři kilometry vzdáleného Projektu. Hluk motorů pomalu narůstal a muž se otočil, aby se skrz větve stromů podíval na Perchorský průsmyk. Uviděl, že okraj srázu tone ve fosforeskujícím světle!

Na chvíli se zdálo, jako by sama noc zadržela dech... aby vzápětí hlasitě vydechla! Řev turbín ještě narostl. Ze strže vystřelil paprsek bílého světla. Zakousl se do oblohy a na okamžik proměnil noc v den. Světlo zářilo jen chvíli a rychle zmizelo, ale i tak se stačilo vypálit přihlížejícímu na sítnice.

Před tímto zvláštním úkazem panovala jasná noc. Zvláštní paprsek bílého světla s sebou přinesl horký vítr, který na okolí dýchl ze strže. Turbíny v Perchorsku se okamžitě zastavily. Do hodiny se na obloze vynořily mraky, ze kterých se spustil neobvykle teplý déšť. Vlhkým nočním vzduchem se začal šířit štiplavý pach, jako by hořely dráty elektrického vedení. Zdálo se, že déšť puch ještě zhoršuje. Ještě předtím, vlastně téměř okamžitě po záblesku, okolní temnotu proťal zvuk sirén. Byly to sirény z Perchorska a zněly, jako by celá rokle kvílela v agónii. Ve skutečnosti tam dole byli v agónii lidé.

V Perchorsku došlo k nehodě, k velké nehodě. Dalších čtrnáct dní lítaly tam a zpátky helikoptéry, v horských průsmycích čekaly sanitky a muži v ochranných kombinézách čistili stěny strže. Místní sovětské úřady se postaraly o umlčení ,pátých kolon' v dřevorubeckých táborech, takže jediná zpráva, která proklouzla ven, byla: zpětný zášleh. Perchorský experiment by úspěšně odpálen k obloze, jeho energie se ale zároveň obrátila do podzemního komplexu, odkud vylétl. Jako neskutečná spalovna tavil stroje i lidi a než zničil sám sebe, málem vyhodil celou soutěsku do vzduchu.

Potom... Trask si vzpomínal na několik věcí, které se ruské vládě nepodařilo zamaskovat. Například masovou migraci nejlepších doktorů, hlavně odborníků na ozáření, kteří se přestěhovali z Moskvy, Omska a Sverdlovska do špatně vybavených nemocnic kdesi v Beresově, Uchtě nebo Ižmě. Nebylo těžké pochopit, o co šlo. Ze strže nevyprostili jen mrtvá těla, ale určitě i mnoho těžce zraněných. Od té doby se na vývoji Perchorského Projektu nepokračovalo. Možná byla opuštěna i samotná strž.

Zůstalo tedy jen u jednoho experimentu, ale i ten znamenal příliš mnoho. Co se stalo, se nedalo smazat, a Conovovo přirovnání Perchorska k černobylské hrobce bylo více než trefné. Trask by šel v příměrech ještě dál. O obou místech přemýšlel jako o Pandořině skříňce. Ukrývaly v sobě nákazu, která mohla ohrozit celý svět. A jedno z nich, Perchorsk, bylo stále nebezpečné...

Cestující ve vrtulníku cítili, že opatrně přistáli na hrázi. Také Trask se vrátil zpět na zem. Podíval se z okna, které bylo postříkané vodou padající do jezera a začala se na něm tvořit ledová vrstva. Uviděl postavu v bílé bundě, čekající v bezpečné vzdálenosti od nebezpečně vířícího rotoru. Motory postupně utichaly a jeden z pilotů spustil ze dveří skládací schůdky.

Conov naznačil Traskovi a Goodlymu, aby dávali pozor na hlavy, a za řevu motoru je odvedl k postavě v bílém. Byla to urostlá platinová blondýna, na první pohled Skandinávka. Usmála se na přivítanou, podala britským ESPerům bundy a pomohla jim s oblékáním. Potom se obrátila k Conovovi. Objala ho, schovala pod svou velkou bundu a spěchala s ním k otevřenému džípu, ve kterém na ně čekal řidič. Turkur se nezřetelně usmál, evidentně potěšený a hrdý na všechnu tu péči. Trask si s Goodlym vyměnili kradmý pohled. Ian zvedl tázavě, snad i trochu smutně obočí a Trask mu odpověděl pokrčením ramen. Nedalo se dělat nic jiného než následovat Conova a jeho společnici.

Trask si sedl vedle řidiče a Goodlymu nezbylo nic jiného, než se vmáčknout dozadu k Conovovi a dívce, kteří se začali objímat. Bylo jasné, že jsou milenci. Představování zatím nebylo možné, jeden druhého by přes hluk helikoptéry a auta neslyšeli. Conov se o to ostatně ani nepokusil. Plně se věnoval dívce a každou chvíli jí cosi pošeptal do ucha. Její smích ztratil ve zvuku motoru. Auto se dalo po hrázi doprava a pustilo se silnicí, která byla ve skále vyhloubená dynamitem.

Ujeli několik set metrů do prudkého kopce. Řidič zastavil na malém parkovišti a začal troubit, až se před nimi otevřely masivní, ocelové dveře. Byl to vchod do Perchorska, ústí podzemního komplexu. Džíp vjel do osvětleného interiéru, ocelové čelisti se zavřely a nechaly za sebou ponurou soutěsku. Řidič vypnul motor a kolem se rozhostilo překvapivé ticho. Trask a Goodly měli pocit, že slyší i své vlastní myšlenky. Budou si muset začít dávat pozor. Vystoupili z auta a Conov řekl: „Vítejte v Perchorském Projektu... nebo spíš v systému jeskyní a chodeb, které kdysi Projekt skrývaly. Dnes samozřejmě zůstalo z Projektu jen jméno a komplex skrývá něco úplně jiného.“

Cesta z vrtulníku sem netrvala víc než dvě minuty, ale i tak byl Trask vděčný za půjčenou bundu. Stejně na tom byl Goodly. Štiplavá zima v průsmyku mu i za tak krátkou dobu zalezla až do morku kostí. Oba si chvíli třeli ruce a Trask se otočil k dívce. „Moc vám děkujeme za bundy, velmi nám pomohly, slečno...?“

„Damová!“ Natáhla ruku a usmála se. „Sigrid Damová, pro přátele Siggi.“ Stejně jako Conov mluvila s téměř dokonale čistým přízvukem. Nepatrný akcent nebyl ruský, Traskovi se zdál nejspíš švédský. Nebo dánský? Možná. Její příjmení každopádně bylo dánské.

„Ben Trask,“ usmál se. „A tohle je můj kolega, Ian Goodly. Jsem si jistý, že si budeme rozumět.“

Siggi si potřásla rukou s vážným, zasmušilým prorokem. Turkur Conov luskl prsty, každého obdařil omluvným pohledem a vykřikl: „Jak neslušně jsem se zachoval! Co si o mně musíte myslet, když vás ani nepředstavím? Jenže... zatím to nebylo možné. Musíš mi prominout, miláčku.“ Potom se obrátil ke svým hostům. „Siggi je má... dlouholetá přítelkyně.“

„Jsem si jistý, že se jedná o oboustranně obohacující vztah,“ poznamenal Trask a zoufale se snažil skrýt své myšlenky. Ale když před ním stála taková dívka (nebo spíš žena, jak si všiml), bylo těžké Rusovi nezávidět.

Sigrid Damové bylo kolem třiceti, byla vysoká a Trask odhadoval, že pod oblečením skrývá štíhlou atletickou postavu. Bunda vypadala, že je jí o pár čísel větší. Visela jí ke kolenům jako pončo. I tak Siggi působila elegantně. Určitě by vypadala dobře i v pytli od brambor! Na dlouhých štíhlých nohou měla navlečené leskle černé lyžařské kalhoty a kozačky s kožešinovým okrajem.

Siggi měla výmluvně světlé obočí a pod ním oči temně modré barvy, jakou mají fjordy uprostřed léta. Její ústa měla dokonalý tvar, i když působila poněkud přísným dojmem. Nos byl trochu zvednutý a dával tušit silnou, možná i trochu agresivní osobnost. Měla mnohem světlejší pleť než Conov, oba ale působili podobným dojmem: jako vtělené zdraví. Ale přece... přece bylo na jejím vzhledu něco rušivého, něco, co se k ní nehodilo. Byly to její oči? Trask měl dojem, že ví, o co jde. Počká a uvidí, jak se věci vyvinou.

Zatím přemítal o jejich vztahu s Conovem - jaký je asi ve skutečnosti? Jde opravdu o vztah?

Trask je viděl oba pohromadě a dobře chápal, že se navzájem přitahují (i když nejsou svými protiklady). Ve světě obyčejných, nezajímavých lidí k sobě takový pár prostě musí tíhnout. Vypadali jako hlavní postavy hollywoodského filmu z Traskova mládí. Oba byli příliš krásní na to, aby opravdu existovali mimo svůj vymyšlený, celuloidový svět.

Trask zachytil její pohled... že by vděčný? Zamrkala a řekla: „Za bundy byste měli poděkovat Turkurovi. Byl to jeho nápad. Vaše kabáty jsou možná v Londýně to pravé, ale tady je o patnáct dvacet stupňů míň!“

Goodly se otočil k Conovovi a svým vysokým hlasem pronesl: „To bylo od vás velmi pozorné. Nemusíte si s naším pohodlím dělat dopředu takové starosti.“ Trask na něho vrhl rychlý pohled. Něco v jeho větě ho zarazilo.

Conov se jenom usmál. „Ale není zač! Z vaší věty je přímo cítit vaše fascinace budoucností, pane Goodly... nebo Iane?“ Pak řekl dívce na vysvětlenou: „Ian je věštec, Siggi.“

Zatleskala. „V tom případě... jste určitě věděl, že vám půjčíme oblečení!“

Goodly zavrtěl hlavou a omluvně pokrčil rameny. „To je na mne příliš konkrétní.“

„Ať je to, jak chce,“ Turkur se zřejmě dobře bavil, „nenapadlo mě nechat přinést bundy dřív než dvacet minut před přistáním.“

Trask si pomyslel: Ano? A neměl jsi náhodou spát? Samozřejmě věděl, že Conov nespí. Co ale dělal? Odpočíval? Nebo mluvil se Siggi Damovou? Traskovi do sebe začalo všechno zapadat. Stejně jako jemný nach kolem Sigginých očí. Lidem, kteří o tom něco věděli, prozradil její telepatické schopnosti. Pro většinu mužů by kruhy pod očima ještě podtrhly dojem smyslnosti, kterým působila. Mohli by si je splést s příznakem probdělých nocí. Znovu na sobě ucítil její pronikavý pohled. Tentokrát se zamračila.

Goodly je obdařil jedním ze svých nečetných, poněkud zmučených úsměvů. „Takže vy, Siggi, jste také nadaná telepatka. Myslel jsem si to. Člověk často nevidí takovou krásku, a ještě s takovým nadáním! Zdá se to být skoro nespravedlivé! Kdybych mohl podobné věci vyčíst z budoucnosti...“ podíval se na Conova, „určitě bych vám dvěma předpověděl, že vám všechno vyjde.“

„Vrána k vráně sedá, rovný rovného si hledá?“ odtušil Conov s úsměvem. „Nemáme snad všichni něco společného?“ A než mohl kdokoliv cokoli říct, obrátil se na Siggi: „Miláčku, doprovodíš prosím hosty do jejich pokojů? Nebude to jako v grandhotelu, ale jak už Siggi řekla, tady nejsme v Londýně. Nechám vás hodinku o samotě, abyste si odpočali a vybalili, a potom vás provedu komplexem.“

Trask přikývl. „A během prohlídky... budeme se moci podívat na vašeho zajatce?“

„Stoprocentně,“ odpověděl Conov. „A máte mé čestné slovo, že toho uvidíte ještě mnohem víc. Na tomhle místě je něco fascinujícího, Bene, a má za sebou rovněž fascinující historii. A přes všechen světový mír a spolupráci, na podobné místo se jen tak někdo nedostane...“

O několik minut později si mohli v soukromí svých ,pokojů' popovídat. Více než opravdové pokoje místnosti připomínaly propojené cely s ocelovými stěnami. Oba muži mluvili tlumenými hlasy. Pokoje byly velmi stroze vybaveny, i tak bylo ale těžké zjistit, jestli jsou někde štěnice. Goodly už zkontroloval ten svůj. Použil k tomu malý detektor, který vypadal jako kapesní kalkulačka. S uspokojením zjistil, že jeho místnost je čistá. Zašel za Traskem, posadil se na jeho hrbolatou vojenskou postel a pozoroval, jak se holí nad promáčknutým hliníkovým umývadlem. Během rozhovoru si vyměňovali pohledy v toaletním zrcadle.

Trask si všiml Goodlyho detektoru, zamračil se a potřásl hlavou, až se kolem rozletěla holicí pěna. „To nebude nutné. Poznal bych, kdyby se věci měly jinak, než se zdají být. Není tu nic kromě levného, ošklivého a zaplať pánbůh čistého vybavení. Totéž se dá říct o našem hostiteli. Nic neskrývá... alespoň prozatím.“

Goodly pozvedl obočí. „Copak ti nepřipadá na jejich chování nic divného?“

Trask si utíral obličej. „Ani ne. Tobě ano? Zkus se na to podívat takhle. Jak bychom asi přivítali Conova my, kdyby k nám přiletěl do Londýna?“

Goodly pokrčil rameny. „Nejlepší z našich lidí by se na něho okamžitě vrhli. Prověřovali by ho všemi dostupnými prostředky, nadpřirozenými i vědeckými.“

„I kdyby přijel, aby nám s něčím pomohl?“

Goodly zvedl obočí. „V tom případě bychom ho nechali dokončit práci a pak...“

„Bychom se na něj vrhli se všemi dostupnými prostředky... ano, v tom s tebou souhlasím. Takže je možné, že se o nás začne víc zajímat později.“

Goodly přikývl a řekl: „Jsem si jistý, že začne.“ Po chvíli vyhrkl: „Víš přece, že ve vrtulníku nespal.“

„Conov? Zkrátka se rozhodl, že se trochu stáhne. Turkur má jedinečnou schopnost, Iane, a je ji zvyklý používat. To si k nám ale nemůže dovolit a očekávat naši spolupráci. V malém prostoru kabiny se raději rozhodl stáhnout se, ,prospat´ celý let. Jedině tak se ubránil pokušení dívat se na nás, nebo spíš dívat se skrz nás. Zdá se, že naši pomoc skutečně potřebuje a nechce nás odradit. Nezapomeň, že mu něco dlužíme. Kdysi s námi přece ředitel ruské pobočky pracoval na Bodeskově případu.“

„To ji ještě nevedl Conov,“ upozornil ho Goodly. „A kromě toho to byla katastrofa! Našim pobočkám to dohromady moc nešlo.“

Trask si oblékal košili. „A něco podobného předvídáš i teď? Katastrofu?“

Goodly se tvářil ještě ponuřeji a zasmušileji než obvykle. „Bene, víš lépe než kdo jiný, jak mě mé schopnosti děsí. Jako většinu ostatních proroků. Budoucnost má jednu nepříjemnou vlastnost. Vždycky se stane to, co předpokládáme, jen k tomu dojde nějak jinak. Nenahlížím do ni příliš často ani hluboko, protože... mám podobné důvody jako Turkur Conov. Není jí co věřit. Ne, nepředvídám žádnou katastrofu. Zatím ne. Ale nebude to ani žádná procházka růžovým sadem.“

Trask si prohlížel jeho vážnou tvář. „Dá se prostě říct, že... tě něco zneklidňuje?“

Goodly přikývl. „Jsem nervózní, přesně tak. Podívej se na to takhle. Mé předpovědi budoucnosti vždycky klíčí v minulosti a přítomnosti. Funguje to jako podvědomá extrapolace. Své předpovědi si pamatuji, jako si jiní lidé pamatují sny. Jsou zamlžené a nepříliš konkrétní. Sny člověk rychle zapomene, jen když je obzvlášť povedený, máš ho v hlavě celý den. Stejné to je, když máš nějakou strašnou noční můru. Také tě znervózňuje celý den. Tak přesně se teď cítím - jsem nervózní a podrážděný. Zapamatuj si to a uvědom si, co víme o Conovově psychologickém profilu.“

Trask řekl zamyšleně: „Spíš bych něco věděl o jeho fyzickém profilu. Jak to, že nic nevíme o té Siggi Damové? Není v našich záznamech, takže musí být jeho nedávný úlovek.“

Goodly zavrtěl hlavou. „To nejspíš, ale o ní nemluvím. Mluvím o jeho mysli, o způsobu jeho myšlení. Je pyšný, oddaný své věci a neumí prohrávat. To je varování, které se prolíná jeho minulostí, přítomností i budoucností. Díky tomu se dostal až tam, kde je teď. Je ředitelem ruské pobočky E. A to je to, co mě znervózňuje.“

Trask nechápal, na co naráží. „Můžeš mi to vysvětlit?“

„Je pyšný,“ zopakoval Goodly. „Pyšný na sebe, na své schopnosti, a hlavně na svou zemi, i přes ten jejich zdejší přehmat, který jsme jen tak tak napravili. Je pyšný a oddaný svým schopnostem, práci a matičce Rusi. Je pyšný, oddaný a neumí prohrávat. Detailně zná celou historii své organizace od Grigorije Borowitze přes Dragosaniho po Bronický zámek. Ví o všech jejich úspěších, a zvláště neúspěších... a také ví, kdo je za většinu z nich odpovědný!“

„Harry Keogh?“

Goodly zavrtěl hlavou, potom si to rozmyslel a přikývl. „Jestli ne Harry, pak ti, pro které pracoval. Tedy my, pobočka E.“

„Takže plánuje pomstu? Má v úmyslu využít nás a pak potrestat?“

Goodly pokrčil rameny. „Turkur Conov je pravý syn matičky Rusi. Nemůže snést pomyšlení, že má ve světě pozici nemocné stařeny. Nenávidí každého, kdo na tom má nějaký podíl, i když si za to může sama. Udělá cokoliv, aby vyrovnal skóre.“

„Ale až potom.“

„Cože?“

„Po tom, co nás využije. A jenom jestli z toho bude moci vyváznout s čistým štítem. Máš samozřejmě pravdu. Všiml jsem si toho, kdykoliv používá slovo ,glasnost“ pro otevřenost. Neříká to upřímně. Víme o něm také, že se snaží dostat do politiky, a proto proklamuje názory prezidenta Gustava Turchina. Dělá to, protože musí. Ve skutečnosti ve světovou jednotu nevěří. Ne, Turkur Conov rozhodně nepředstavuje nějakého novodobého zastánce komunismu. Je jen nesmírně ambiciózní. A máš nejspíš pravdu v tom, že své ambice vztahuje na celé Rusko. Rád by viděl svou zemi zase na špici a sám sebe v nějakém vedoucím postavení. Jsem si také jistý, že by si vychutnal, kdyby se mu při cestě na vrchol naskytla příležitost vyrovnat pár starých účtů. Dá se o něm vlastně říct, že je to takový příliš horlivý vlastenec.“

Goodly pokýval hlavou. „Alespoň on se tak určitě vidí.“

„A jak ho vidíme my?“

„Je nebezpečný,“ odpověděl Goodly. „Zatím nám však nic nehrozí. Ale rád bych tě upozornil ještě na jednu stránku jeho povahy. Mezi jeho genialitou a šílenstvím je jen malý kousíček. Proto se nemůžeme odvážit ho příliš dráždit. Jsem sice nervózní, ale ještě pořád se mi nepotí dlaně.“

„A kdy se začnou potit?“

Věštec pokýval hlavou a slíbil: „Ty budeš první, kdo se o tom dozví.“

Trask se na Goodlyho podíval, ale neodpověděl. Věděl, že jeho kolega má pravdu. Jen si tajně přál, aby se netvářil tak ponuře...

*     *     *

Později je Conov provedl perchorským labyrintem chodeb a pater. Nakonec se dostali k samému centru, které pár zasvěcených nazývalo Brána.

„Nejspíš znáte její historii stejně dobře jako já,“ řekl jim Conov. „Byl jsem tehdy ještě kluk, nadšený student na akademii ESP špionáže v Moskvě. O Perchorsku jsem nic nevěděl, mým oborem byla metafyzika, ne fyzika. Testovali tady svůj vynález, který se obrátil proti nim. Uvolnili nepředstavitelnou energii! Budovy kolem se prý úplně roztekly a do okolí uniklo záření... Slyšel jsem, že tady byly tři typy ,žáru'. Radioaktivní záření, i když ne v takové míře, jak si lidi mysleli. Dále žár chemického spalování. A nakonec zvláštní žár, který deformoval, rozpouštěl a tavil věci jednu do druhé, ovšem bez jakéhokoliv hoření.“

Conov se odmlčel a otevřel dveře v ocelové přepážce po straně chodby Naznačil Traskovi a Goodlymu, aby vešli. „Co se týče radioaktivity,“ pokračoval za dveřmi, „skoro všechna byla odstraněna. Zamořených zůstalo jen pár míst. Ale nebojte se, vyhneme se jim. Pak tady máme ještě pár jinak kontaminovaných úseků, kterým se bohužel vyhnout nemůžeme. Jsou to místa, která zasáhly druhé dvě formy žáru. Touto chodbou se například šířil ,normální' žár, tedy ten způsobený hořením.“

Před jejich zraky se táhla dlouhá chodba, která se po chvíli stáčela doleva a mizela z dohledu. Zářivky na stropě propůjčovaly celému místu namodralý vzhled. Některé skomíraly a nepravidelně blikaly, z jiných bylo slyšet bzučení elektřiny. Traskovi místo připomínalo jistou zanedbanou stanici londýnského metra, i když tady nebyly žádné koleje, nástupiště a lavičky. Dnes už jsou všechny stanice opravené, ale tehdy před patnácti lety tudy často jezdíval a vypadalo to tam stejně. Jen si nemohl vybavit, jak se stanice jmenovala.

Podzemní chodba se od té bezejmenné londýnské stanice ze začátku osmdesátých let lišila ještě v něčem. Byly to stopy příšerného žáru, o kterém jim vyprávěl Conov. Musela tu být obrovská teplota. Kamenný strop byl celý černý, místy se dokonce roztavil a jako láva stékal dolů, kde opět zkameněl na kovovém obložení stěn a na podpůrných sloupech. Gumová podlaha se zřejmě roztavila a obnažila ocelové mříže, které se zkroutily žárem. Na stěnách byly vidět zbytky prastarých, měděných elektrických drátů.

Conov pokynul skupině vědců, kteří se skláněli nad zprohýbanou zdí a porovnávali své poznámky. „Zkoumají tohle místo s takových zaujetím - nebo spíš s takovou morbiditou - jako nikdy předtím.“ Okomentoval suše, když se od skupiny vědců vzdálili. „Měří to tady, zkoumají, fotografují a sbírají vzorky. Stejně ale nepřišli na nic lepšího, než bylo vysvětlení Viktora Luchova před mnoha lety. Když energie prošlehla zpět, pozemská hmota se tak dlouho obracela naruby a zpět, až zdeformovala ,stěnu' našeho vesmíru a vytvořila Bránu.“

Conov vrhl pohled na své hosty a rychle dodal: „Nebojte se, že bych vám toho chtěl prozradit příliš mnoho. Naši nejlepší fyzikové na této záhadě pracovali dvacet let a k ničemu nedošli. Nechci vás urazit, ale myslím si, že vy dva těžko vysvětlíte tajemství vesmíru za pár dní nebo týdnů! Byl tu už váš agent Michael J. Simmons i nekroskop Harry Keogh, ještě než jste ho vyhnali z našeho světa. Jsem si jistý, že alespoň jeden z nich vás už dávno informoval o tom, co jste ještě nevěděli.“

Trask zavrtěl hlavou. „Harry tady nikdy nemohl zůstat příliš dlouho,“ řekl a podíval se Rusovi zpříma do očí. „I on musel uznat, že na tuto záhadu nestačí. Brána je výsledkem nehody, kdy se vesmír nedokázal vypořádat s takovou koncentrací energie a prostě se mu pokazil počítač. Tak to alespoň Harry vysvětloval. Co se Jazze Simmonse týče, ten se do Londýna nikdy nevrátil. Žije na jistém řeckém ostrově. Naše oddělení na něj udělalo špinavý trik a on nám to nikdy neodpustil. Rozhodně mu to nemám za zlé. Totéž se dá říct o Zek Föenerové, jen jste to byli pro změnu vy, kdo ji tehdy vodil za nos.“

Conov pokrčil rameny. Trask mu právě poskytl příležitost, aby si přečetl jeho myšlenky, a Turkur ji nepromarnil. Věděl, že každé slovo britského ESPera bylo pravdivé. „No, časy se mění,“ řekl Rus a změnil téma: „Takže to je tady pro vás nové?“

„Většinou ano,“ odpověděl Trask. „Jediný pohled na toto místo je lepší než stovka slov. Realita je pravdivější než výkresy.“

„Cože?“ zvedl obočí Conov. Zastavil se před hliníkovým schodištěm, které zářilo novotou. Bylo jasné, že ho postavili teprve nedávno. „Že je lepší něco na vlastní oči vidět, než jen slyšet detailní popis? Respektuji váš názor a většinou s vámi taky souhlasím. Jenže tady najdete spoustu vécí, které je lepší nevidět. Nacházejí se v místech, které utrpěly nejhorší škody. Kdybych o tom mohl rozhodovat, neukázal bych vám je. Jenomže leží na cestě k Bráně...“ Opět pokrčil rameny a začal sestupovat ze schodů. „Slyšel jsem, že Viktor Luchov je nazýval magmasami.“

„Magmasami?“ zopakoval Ian Goodly. Kráčel za ostatními na nejistých nohou a trochu se chvěl. Sestupovali do spoře osvětleného mezipatra. Trask zaslechl, jak se hlas jeho kolegy zachvěl, a říkal si, že zase začíná pracovat jeho nadání. Conov je každopádně varoval.

„Ano,“ odpověděl velmi potichu Rus a zastavil se. „Magma. Teď budete mít šanci vidět, jaké je tohle místo doopravdy a možná pocítíte něco z toho, jaké to tady tehdy muselo být...“

Trask a Goodly se podívali kolem sebe a věděli, že se dostali někam mimo realitu. Dívali se do naprosto zničené jeskyně nebo krypty. Místnost byla schválně jen spoře osvětlena, aby nebyla vidět ta nejhorší spoušť. I to málo, co spatřili, vypadalo strašidelně. Zdálo se jim, jako by sešli schodištěm do jiného vesmíru, kde nefungují lidské zákony, kde neexistuje věda.

Conov znovu vykročil a oba agenti mu šli v patách. Mlčky zírali na výtvory šílenství a halucinací. Kráčeli po změti zprohýbaného plastu, roztaveného kamene a kovu. Po obou stranách se kroutily hladké tunely, z nichž některé měly víc než metr v průměru. Vypadaly jako díry po červech, zažraných do tlejícího mořského korálu. Jenomže tunely nebyly vykousány do korálu, ale do pevné skály, nosných sloupů a jiných, nerozpoznatelných částí zařízení.

Trask si pomyslel: Vypadá to jako nějaká mimozemská alchymie! Jako by se tu nějaká neskutečná síla pokusila změnit celý prostor do jiné, bizarní reality. 

Conov se k němu otočil a přikývl. „Ano. Změnit ho nebo zdeformovat k nepoznání. Nezdá se, že byla všechna ta hmota roztavená jen žárem a ohněm. Vypadá, jako by ji nějaké obrovské, šílené dítě zmačkalo jako plastelínu. Tohle není to nejhorší, co je tu k vidění. Toho vás chci ušetřit. Kovy a plasty nebyly jediné materiály, které prošly podobnými změnami... Doufám, že mě chápete.“

Goodly se otřásl. „Je to tu jako z hororu.“

Conov s ním musel souhlasit. „Nejpřístupnější části podzemí byly vyčištěny pomocí kyselin, ostatní se pouze zazdily. Některé z odlitků prostě nejde ani zkoumat.“

Schody skončily a tři muži pokračovali po mřížovaném chodníku, který směřoval dolů. Mezi mřížemi viděli zprohýbanou zem, tvořenou roztavenou směsí materiálů. Byly smíchané, jako by nikdy neměly vlastní identitu. A v tom všem zely ty zvláštní tunely, kterými kdysi proudila nepředstavitelná energie a kterými se do srdce Perchorska dostala radioaktivní hrůza.

Trask měl pocit, že se musí dívat. Jeho oči na tu podívanou zíraly s morbidní zvědavostí. Začalo se mu dělat špatně a byl si jistý, že Goodly na tom bude stejně. Konečně se před nimi objevil dokonale kulatý vchod do skály. Jako by se znovu vrátili do reality. Uvnitř bylo pogumované schodiště, které vedlo do přízračně osvětlených hlubin.

„Jádro,“ informoval je Conov bezbarvě. Kolem prošla skupina ozbrojených vojáků a zmizela ve vchodu. „Je to díra, nebo spíš jeskyně, která vznikla v pevné skále, když se atomová energie obrátila naruby a vytvořila Bránu. Je to ta nejzvláštnější jeskyně, kterou jste kdy viděli. Právě proběhlo střídání stráží. Vojáci, kteří prošli kolem, zrovna skončili směnu. Všimli jste si, jak jsou horliví? I přesto, že je jádro tak pochmurné místo. Stále je hlídáme, jak nejlépe jsme schopni. Člověk nikdy neví...“

Na dně šachty byla ocelová plošina, podepřená železnými sloupy. S Traskem a Goodlym po boku se Conov naklonil přes zábradlí a zachmuřeně si prohlédl scenérii pod nimi. Jak řekl, byla tam jeskyně, a to ta nejzvláštnější na světě. Oba Britové pochopili, jak to myslel.

Opravdu to tam vypadalo jako v jeskyni, i když si to místo člověk s jeskyní nemohl splést. Skála byla vyhloubená do dokonale kulatého tvaru, jako obrovská bublina v srdci Uralu. Bublina s průměrem přes čtyřicet metrů! Lesklá černá stěna byla hladká jako sklo, kromě tunelů, které se zakusovaly dokonce i do stropu. Z místa, kde tři muži stáli, byl výhled na samotný střed místnosti - na jádro. Bylo tvořeno zařízením, které vypadalo jako veliká ocelová koule, podpíraná třema hydraulickýma nohama. V průměru mohla mít něco přes deset metrů.

„Uvnitř je Brána,“ vysvětloval Conov. „Ochranný poklop je vyrobený z uhlíkové oceli a je třicet centimetrů silný. Svařili jsme k sobě tři pláty oceli. Hydraulické nohy vrstvy podpírají a jsou schopny vyvinout obrovský tlak, aby je udržely v případě potřeby pohromadě. Za tímto krytem se nachází Brána. Zrodila se té noci, kdy test Projektu skončil nehodou.“

Trask se na něho podíval v nepříjemném modrobílém světle zářivek. „Tady jste chytili návštěvníka? Uvnitř? V Bráně?“

„Ano. Než zjistíme, o koho jde, nic nás nepřinutí pustit si ho sem.“

„Myslím, že je načase, abychom se na něj podívali,“ řekl mu Trask.

„Jak dlouho tam je?“

„Čtyři dny. Po prezidentu Turchinovi jsem byl první, koho o jeho příchodu informovali. Hned jsem přiletěl z Moskvy, podíval se na něj, zhodnotil ho a zavolal vám. Zbytek znáte. Musíte samozřejmě pochopit, že tento komplex není mé obvyklé pracovní prostředí. Až do dnešního dne byl můj zájem o Perchorsk toliko teoretický.“ Jak hloupé chyby se dopustil! Trask si jeho lži okamžitě všiml. Věděl ale, že by mu nijak neprospělo, kdyby na ni upozornil, a proto neřekl nic a nechal Conova pokračovat: „Když se zamyslíte nad esoterickým aspektem, který se v jeho příchodu skrývá... musíte uznat, že je to práce jako dělaná pro mne.“

Goodly vypadal zmateně. „Říkal jste, že tam je čtyři dny? Vždyť musí umírat hlady!“

Conov se na něho káravě zadíval. „Copak si myslíte, že jsme barbaři? Samozřejmě že jsme mu dali najíst. Byla to vlastně příležitost, kterou jsme nechtěli zmeškat - zjistit, čím se živí. Bránou už prošla všelijaká stvoření, Iane, a jejich chutě byly... mírně řečeno pochybné.“ Bez dalšího slova vykročil po schodech na dlouhou plošinu, která vedla k záhadné, lesknoucí se ocelové kouli...

II

Návštěvník a návštěva

Kolem ocelové koule byl ochoz se zábradlím, který ji obtáčel jako prstence Saturn. Byl tak blízko, že se málem dotýkal povrchu koule. Široký mohl být tak tři metry. K zábradlí byly připevněny ovládací panely, počítače a obrazovky. U hlavního panelu sedělo několik vědců a techniků, jiní se pohybovali po ochozu, cosi měřili a pečlivě zkoumali.

Trask se pokusil zapamatovat si každičký detail takzvané jeskyně. Neviděl žádné vojáky u samotné Brány, zato u stěny prostoru stála tříčlenná uniformovaná stráž vyzbrojená kulomety. Další skupina vojáků měla stanoviště přesně naproti hlavnímu panelu. Před nimi stálo malé vozidlo s plochou hlavní, která nemohla být nic jiného než plamenomet. Trask moc dobře znal obsah všech dostupných dokumentů, které se týkaly perchorské Brány. Proto teď uměl podobná bezpečnostní opatření ocenit.

Stejně dobře znal účel tří štíhlých sloupů, které vyrůstaly z pokroucené podlahy. U stropu se stýkaly s trojúhelníkovitým rámem, ve kterém visela soustava železných trubek. Byl to vlastně stříkací systém, namířený na ochoz. Kdyby byl aktivován, na celou místnost se spustí proudy kyseliny. Bylo by jí tam dost pro všechny věci i lidi na ochozu! Kdyby k něčemu došlo, nikdo by se jich asi na jejich názory neptal.

Kamkoliv se Trask podíval, všude se klenula dokonale hladká klenba jeskyně, prožraná děrami. Byla to zdánlivě nekončící kopule, zářící černým skleněným leskem, ve které se jako světlušky odrážely všechny zářivky v místnosti. Bylo to jako stát v samotném srdci zvláštního temného krystalu. Turkurův komentář o pochmurnosti tohoto místa byl doopravdy mírný. Trask věděl, že kdyby byl ruským vojákem, pokládal by převelení do Perchorska za trest!

Tři muži přistoupili k hlavnímu ovládacímu panelu. Jeden z vědců se otočil a škubl sebou leknutím. Natáhl se a zmáčkl nějaké tlačítko. Na obrazovkách se okamžitě objevily jen zmatené šedé šmouhy. Tiché rozhovory umlkly, všechny hlavy v místnosti se otočily. Příchozí přivítaly chladné pohledy. Conov se rozpačitě usmál a řekl Traskovi a Goodlymu: „Jak vidíte, nevěří ještě ani mně, natož vám dvěma! Jsem tady za výkonnou moc, ,sval' celého výzkumu. V Rusku jsme nepokročili ještě tak daleko, aby ,mozek' spolupracoval se ,svaly'. Kromě toho to jsou vědci, pro které jsme jen metafyzici, nedůvěryhodní fakíři. Naštěstí víme, že máme víc schopností, než jaké nám kdy mohou přiznat! Každopádně - nikdo mi tady nesmí odporovat.“

Úsměv mu zmizel z tváře, jako když se vypne světlo. Rusky vyštěkl pár rozkazů na muže u panelu. Ten na něj chvíli zíral, ale Conovova autorita a pohled rychle ve válce vůlí zvítězily. Vědec zkřivil rty a zapnul obrazovky.

„Náš návštěvník,“ řekl Conov.

Bylo to tak náhlé, a přece to oba ESPeři čekali, takže se jim včas podařilo skrýt překvapení. Nejdřív se na obrazovce objevil bílý prostor, jako oslňující zasněžené pole. Když si jejich oči přivykly a dokázaly zaostřit, uviděli na obrazovce muže. Byl to Harry Keogh - nebo Alec Kyle - či snad oba dohromady? Byl to nekroskop, tedy alespoň jeho dvacet let stará verze!

Harry junior! Trask a Goodly si nutně řekli totéž a skrývali tuto myšlenku, jak nejlépe dovedli. Měli pravdu a mýlili se současně. Trask koutkem oka zahlédl, jak Turkur Conov s uspokojením přikývl, a přemítal, jestli si v něm něco přečetl. Conov ho nenechal na pochybách.

„Také si to myslím,“ prohlásil a naznačil tak Traskovi, že se nemusí dál pokoušet skrývat své tušení a může se plně věnovat scéně na obrazovce. Což také udělal.

Goodly se naopak snažil skrýt své myšlenky a pocity za předstíranými dotazy: „Uzavřený televizní okruh? Copak máte kamery uvnitř?“

„Jak jste všímavý!“ neodpustil si sarkasticky zvolat Conov. Věštcův trik okamžitě prohlédl. „Samozřejmě. Jsou to miniaturní kamery, které jsou zaměřené na prostor za poklopem. To, co vidíte na obrazovce, není odsud dál než jeden dva metry. Kdybyste zabušili na poklop, pořádně ho rozbolí hlava.“

Goodly pochopil, že byl odhalen. Přesto se rozhodl pokračovat ve hře: „Jak mu podáváte jídlo?“

Conov natáhl prst: „Vidíte tady tu spáru? Není to jen spára, je to hermeticky uzavřený a magneticky uzamčený poklop. Na druhé straně kopule je ještě menší otvor, kterým mu dáváme jídlo. Neděláme to samozřejmě, když je vzhůru, ale jenom když spí. Sní všechno, co mu dáme, takže ho v případě potřeby můžeme jednoduše otrávit. Můžeme k němu také vypustit jedovatý plyn nebo ho postříkat kyselinou. Kdyby se nám zdálo, že to není jen člověk, můžeme to udělat třeba okamžitě...“

Trask se mezitím přesvědčil (a nejen sebe), že jeho první dojem byl správný. Byl to Harry Keogh junior, nekroskopův syn, který ještě jako dítě přenesl svou nemocnou matku do jiné dimenze. Vypadal sice o deset let mladší, než by měl být, ale to mohlo být přičteno na vrub životu v cizím světě. I tak se Trask zamračil. Zdálo se mu, že něco nesedí. Na obrazovce před sebou viděl toto:

Na bílé podlaze seděl muž se zkříženýma nohama. Že sedí na zemi bylo poznat jenom podle jeho zploštělých stehen. Všechno kolem něj bylo bílé. Nic jiného nebylo z oné brány mezi světy vidět. Byla to oslňující bílá plocha. Brána, která spojuje náš vesmír s jiným...

Trask se znovu zaměřil na návštěvníka a objevil další drobnou nesrovnalost. Alec Kyle (nebo Harry Keogh?) měl husté, zvlněné hnědé vlasy. Muž na obrazovce měl vlasy blonďaté a lesklé jako mokrá sláma. Na obou skráních byly prokvetlé stříbrem, což jeho vzhledu propůjčovalo zdání inteligence a erudovanosti. Kromě toho mu vlasy padaly až na ramena, takže vypadal jako nějaký viking. Jeho oči byly safírově modré, přestože Kyle/Harry je měl hnědé jako vlasy. Trask si byl jistý, že geneticky to je Kyleův syn. Zdálo se ale, že vzhled zdědil po svém... duchovním otci? Podle rysů ve tváři nemohlo být pochyb, že je to opravdu nekroskopův syn.

Návštěvník se náhle postavil, jako by něco zaslechl či vycítil. Jeho nohy v sandálech klaply o bílou podlahu a muž se podíval přímo do očí kamery. Vliv Brány zřejmě zapříčinil, že se pohyboval podivně pomalu. Jeden z techniků upravil obraz, takže na obrazovce viděli celou postavu. Postavil se a zvedl obličej ke kameře, přimhouřil oči a mezi obočím se mu objevila rýha.

Trask nedokázal určit, jak je návštěvník vysoký, předpokládal ale, že bude mít dobrý metr osmdesát. Měl atletické tělo se širokými rameny, štíhlým pasem a silnýma rukama a nohama. Zdálo se, že má mírně šikmé oči, pokud to nebyl jen důsledek podezíravého, zamračeného výrazu. Měl rovný nos, který se zdál drobný v porovnání se širokým čelem a vysokými lícními kostmi. Nad hranatou, mírně vystouplou bradou (i když rozhodně ne agresivním způsobem, myslel si Trask) měl plné rty, které měly mírně pokleslý levý koutek. U ostatních lidí by to mohlo signalizovat sklony k cynismu, u něj však ne. Právě naopak. Působil trpělivým, smířeným, snad i bezbranným dojmem. A nebylo to jen proto, že byl uvězněn v neznámém prostředí.

Po chvíli se trochu uvolnil a jeho výraz se změnil. Otevřel široce oči a z tváře mu zmizel škleb. Trask si všiml dalších rysů, které měl společné s Harrym. Byla to vrozená nevinnost a soucit, čistá duše, která se odrážela v jeho tváři. Návštěvník neměl přesně Harryho podobu, ale působil jako on. Trask si uvědomil, že jeho první dojem, zeje to Harry, nepramenil ani tak z toho, co viděl na obrazovce, ale z pocitu uvnitř. Cítil lechtání v břichu a kromě toho mu pomohl jeho neomylný talent. Byl to nekroskopův syn. Tak proč se mu pořád něco nezdálo?

Návštěvník byl oblečený v kazajce s vysokým límcem, širokými klopami a našitými třásněmi. Měl úzké, od kolen dolů rozšiřující se kalhoty. Oblečení bylo jako z Divokého západu, i když na něm bylo něco cikánsky rozevlátého. Bylo ušité z jemné, pískové kůže s krokodýlím vzorem. Muselo být pohodlné, i když působilo trochu obnošeně a zaprášeně.

Náhle si Trask všiml náušnice v jeho levém uchu. Byla to zvláštní spirála, dlouhá asi dva centimetry a zhotovená ze žlutého kovu, snad zlata. Vráska mezi očima se mu ještě prohloubila. Věděl, co ten podivný tvar znamená: byla to Möbiova páska, metafyzický symbol, který Harrymu sloužil jako pas do jiného světa. To byl poslední díl skládačky, který zapadl v Traskově hlavě na místo a objasnil všechny ostatní. Okamžitě zasunul myšlenku někam dospod mozku. Další věc, kterou bude muset skrývat v propasti za svýma očima.

Takže to byl tedy jejich návštěvník. Na jeho oblečení, chování ani vzhledu nebylo nic, co by připomínalo vampýrskou povýšenou, agresivní aroganci, fyzickou převahu a úžasné umění metamorfóz. Trask věděl, že může s klidným svědomím prohlásit svůj hlavní úkol za splněný: muž je člověk, obyčejný člověk.

„Vypnout!“ přerušil Conovův hlas jeho myšlenky a Trask sebou leknutím cukl. Obrazovky se okamžitě přepnuly na šedou mlhu. Trask opětoval Rusův pohled... a okamžitě se odvrátil! Určitě by si teď chtěl přečíst jeho a Goodlyho myšlenky, kdyby jen trochu mohl. Conovy oči začaly měnit barvu jako kůže chameleóna. Šedá se začala rozpouštět, takže vypadaly skoro bezbarvé, a zároveň se mu roztáhly panenky na dvě lupy, které se dokázaly zahledět přímo do Traskovy duše. Tentokrát ale ne. V okamžiku, kdy se na něj upřel Rusův pohled, jako by se Traskovi něco přepnulo v mozku. Telepatie našla jen prázdný tunel.

Conovovi bylo okamžitě jasné, že je Trask nepřístupný, aniž by věděl, jak toho dosáhl. Vlastně nemohl říct, že by byl nepřístupný. Do hlavy se mu dostat mohl, jen byla naprosto prázdná. Goodlyho nezřetelný úsměv mu prozradil totéž. Jeho myšlenky byly také chráněné.

„Hypnotizoval vás!“ zabručel nakonec Conov. Podle Traskova výrazu mu bylo jasné, že uhodl správně. „Zhypnotizoval vás! Jediný pohled na vás stačí a vím... že máte úplně vypnuté mozky!“

Přitiskl si ruku na čelo a zaskřípal zuby. Potom postřehl, že na něj vědci ustaraně zírají, uklidnil se a donutil se k úsměvu. „Můžete pokračovat v práci,“ řekl jim, otočil se na podpatku a nejistě odcházel.

Trask s Goodlym se na sebe podívali a vydali se za ním. Conov se zastavil a počkal u kulatého východu, až vystoupají po schodech. „To bylo od vás chytré, ale na ničem takovém jsme se nedohodli.“ Už se ovládal, i když jeho hlas byl ledový jako sibiřská vánice uprostřed zimy.

Trask opáčil: „Nic jsme neporušili. A nedohodli jsme se, že nám můžete číst myšlenky. Copak vás nikdy nenapadne, že se můžete prostě zeptat?“

Conov stiskl rty. „Občas... občas se mi zdá, že telepatie není jen můj pracovní nástroj. Připadá mi, že nástroj jsem já a telepatie je můj šéf. Musím přiznat, že je těžké disponovat (nebo být ovládán) podobným nadáním a nepoužívat ho. Omlouvám se, jestli jsem byl příliš troufalý. Připadá mi to prostě jako ta nejjednodušší cesta, jak něco zjistit.“ Trask věděl, že mluví pravdu.

Rus to vyčetl z jeho tváře, uvolnil se, přikývl a řekl: „Dobrá tedy, na něco se vás zeptám. Je tedy tím, čím se zdá být? Obyčejným člověkem, synem Harryho Keogha? Nebo je jen jeho napodobeninou a přišel sem jako zvěd a vetřelec, kterého bychom měli okamžitě zničit?“

„Je to člověk,“ odpověděl Trask okamžitě, ale dával si pozor, aby nepoužil Conovův výraz ,obyčejný'. „A věřím také, že je to Harryho syn.“

Conov si povzdechl. „Vidím vám to v myšlenkách, aniž bych se musel snažit doopravdy je číst. Když jsem se o to pokusil...“

Goodly se ozval: „To byla vaše chyba, Turkure. Nemůžete nás do ničeho nutit. Můžete se nás slušně zeptat nebo se pokusit nachytat nepřipravené a odposlechnout naše myšlenky. Ale tváří v tvář... jakmile na nás upřete oči, zaktivuje se nám v mozku obrana, uzavře se a naše myšlení je prázdné.“ Nebylo na škodu, aby se Conov dozvěděl pravdu. Stejně by na to po čase sám přišel.

„Aha!“ vydechl a usmál se svým typickým, chabým úsměvem. „Jenomže... za takových podmínek se nám bude společně těžko pracovat.“ Chtěl odejít, ale Trask zvolal:

„Kdybychom měli pracovat podle vašich pravidel, bylo by to nemožné! Naše myšlenky patří jen nám samotným, Turkure.“

Rus se na něj podíval. „Jenomže jste ve výhodě,“ řekl s náznakem zklamání v hlase. „Jestliže zalžu - nebo neřeknu úplně čistou pravdu - okamžitě to poznáte!“

„Tak se pokuste nelhat,“ odpověděl Trask a prošel vchodem. „Nemělo by to být tak těžké. Zatím vám to přece celkem šlo...“

Na zpáteční cestě k pokojům se Trask ozval: „Myslím, že je načase zodpovědět si několik otázek, Turkure. Například: Můžete sledovat návštěvníka na obrazovce, kdykoliv se vám zachce - tváří v tvář. Proč jste mu ještě nepřečetl myšlenky? Na co potřebujete, abych vám řekl, že je věrohodný?“

Conov pokrčil rameny. „Myslím, že jste si na to už sám odpověděl. Možná je i on zhypnotizovaný. Můžete mi věřit, že bych si v něm chtěl přečíst, jenomže nemůžu! Možná to je způsobeno blízkostí Brány, stejně jako zpomalení jeho pohybů. Nevím. Ať už je to jakkoliv, jeho mysl je pro mne jen bílou stěnou, stejně jako ty vaše. Možná se to změní, až ho vezmeme dovnitř. Počkáme a uvidíme.“

„Na to jsem se chtěl právě zeptat. Kdy ho pustíte dovnitř?“

Conov věděl, že nemůže lhát, a proto odpověděl neurčitým: „Brzy.“ Trask a Goodly došli ke dveřím svých pokojů. Conov se na ně zadíval. „Pro Siggi samozřejmě nebude problém přečíst vám myšlenky. Její schopnost nezávisí na očním kontaktu.“

„Ale jenom jestli nás nachytá nepřipravené,“ oznámil mu Goodly. „A to by nebylo fér, že? Musíme hrát podle pravidel, jako v kriketu.“

Conov se zasmál. „Jak jsou si naše kultury vzdálené! Pravidla hry! Něco, co my nemáme.“

„A my také máme opravdové dámy,“ odpověděl Goodly, „kdežto vy jen soudružky.“

Conovovi zmrzl úsměv na rtech. Britští ESPeři zmizeli ve svých pokojích a zavřeli mu dveře před nosem.

Později se všichni čtyři navečeřeli ve velké jídelně, která byla určena pro vědce a návštěvy, stranou od řadových vojáků. Bylo pozdě a kromě nich tam nikdo jiný nebyl. Místnost nebyla nijak dobře vytopená. Siggi Damová na sobě měla téměř letní oblečení, čehož si Trask a Goodly nemohli nevšimnout hned, když jí Conov pomohl z kabátu. Přesto se nezdálo, že by jí byla zima. Od toho okamžiku si jí oba záměrně příliš nevšímali.

Měla na sobě krátkou, upnutou sukni a sako, které bylo zapnuté na jediný knoflík. Pod ním byla sifonová halenka, rozepnutá skoro do pasu. Ve výstřihu jí byla vidět rýha mezi ňadry a pod blůzou prosvítaly tmavé bradavky. Jestli tím chtěla odvést jejich pozornost, dokonale se jí to podařilo. Espeři se snažili moc se na ni nedívat, a proto se hlavně obraceli na Conova. Dávali si dobrý pozor, aby měli svou hypnotickou ochranu myšlenek zapnutou. Po chvíli Trask zaregistroval, že se je Siggi už nesnaží přečíst.

Aby si mohl být naprosto jistý, usmál se na ni a prohlásil: „Připadá mi to tady všechno tak chladné a nepřátelské... Řekl bych, že vaší přítomností tohle místo roztálo přinejmenším o několik stupňů!“ Trask pronesl lichotku naprosto upřímným tónem, záměrně si ale pomyslel: Bože, jak rád bych ji ojel! 

Usmál se a napjatě čekal, že mu dá pohlavek. Místo toho mu úsměv vrátila, sklonila hlavu na stranu a řekla: „Ach, děkuji vám, Bene!“

Během jídla toho mnoho nenamluvili. Stejně jako ubytování, ani večeře nechutnala jak v grandhotelu. I tak si Trask říkal, že se kuchař dnes večer obzvlášť snažil. Maso se dalo krájet a místo typické ruské ,pramenité vody' v lahvích před nimi stála vychlazená Coca-Cola.

„Kvalita potravin se díky přísnější ekologii v poslední době hodně zlepšila,“ okomentoval to nezaujatě, možná i trochu omluvně Conov.

A to všechno díky Západu, pomyslel si Trask pro sebe. Nemělo cenu ještě víc šlapat na Rusovu pýchu. Kdyby nebylo německé, francouzské, anglické a samozřejmě americké pomoci, Sovětský svaz by teď odumíral jako veliký, nemocemi prolezlý mutant. Dnes už byla většina nejnebezpečnějších atomových reaktorů odstavena a zakonzervována, nejhorší průmyslové znečištění pod kontrolou a sibiřské lesy a divoká zvěř zase ožívaly. Dokonce i Aralské jezero znovu nabylo část své původní rozlohy Stačilo se zeptat Anny Marie Englishové, která s radostí popisovala tisíce podobných zázraků.

Trask se chvíli vrtal ve svém pudinku bez chuti a nakonec ho odstrčil nedojedený. Goodly se svého skoro ani nedotkl, Rusové ho ani neochutnali. Nakonec Conov zívl a řekl: „Jsem tak akorát zralý do postele. Zítra nás čeká náročný den. Měli bychom se všichni pořádně vyspat. Abych se přiznal, mívám tady dole pocit klaustrofobie. Vždycky si představuji, že spím venku, někde v sadu. Začnu počítat švestky a okamžitě usnu. Možná že byste to také mohli vyzkoušet.“

Goodly se na něho podíval, ignoroval jeho radu a zeptal se. „Zítra?“ Věštcovy šedé, propadlé rysy skrývaly prázdnou mysl. I jeho hlas zazněl dutě: „Zítra ho pustíte dovnitř?“

Ředitel ruské pobočky E znovu zívl. Stejně jako předchozí zívnutí, i toto bylo předstírané. Trask se vnitřně otřásl a řekl si, že Conov chce být nejspíš se Siggi sám. Proč by mu to měl mít za zlé? Jenomže když přišel kuchař a odnesl nádobí, Trask si začal připadat nezvykle ospalý. Pochopil, co se mu na tom pudinku nezdálo.

Museli s Goodlym vynaložit značné úsilí, aby se dostali do svých pokojů a do postele. A Goodly se nikdy nedočkal odpovědi na svou otázku, kdy pustí návštěvníka skrz Bránu. Stejně pravdu znal. Jen ji pochopil o pár vteřin později, než bylo třeba. Stejně jako Trask.

Propadali se po hlavě do černé díry spánku a věděli, že to bude tuto noc, během hodiny, jakmile budou oba odklizeni z cesty...

Ben Trask nikdy nemíval mnoho snů. Nebo spíš si je nepamatoval, za což byl jen vděčný. V hlavě mu utkvělo jen několik nočních můr, které byly následkem jeho povolání. Občas se mu zdávalo o Julianu Bodeskovi, který byl už od narození upír a nekromant. Někdy měl sny o tom, že je zpět v Řecku a bojuje proti Janosovi Ferenczymu, poslednímu potomkovi krvavého rodu. Někdy ve snech vídával nekroskopa, stejného jako tehdy v zahradě svého domu u Edinburghu, těsně přes útěkem na Hvězdnou stranu. Ne, Traska na snění opravdu neužilo.

Kdysi pobočka zaměstnávala jednoho oneiromanta. Byl schopen vyložit lidem sny a věštit z nich osud. Pracoval pro pobočku E tři roky, dokud nepřestal mít sny. O týden později zemřel na mozkový nádor. Znovu se ukázalo, jak se budoucnost brání před zvědavostí obyčejných smrtelníků. Stejně tak se Ben Trask bránil snům.

Bránil by se jim i dnes, kdyby nebyl omámený jídlem. Uvědomil si, že je vtažen do nějakého snu a že ho tam drží cizí hlas. Nebyl to obyčejný hlas, měl kolem sebe zvláštní auru. Auru, která Traskovi připomněla jeho sny o Harrym Keoghovi.

Nejdřív viděl jenom sametovou temnotu hlubokého snu, protínanou vzpomínkami a nedokončenými myšlenkami jako meteority na noční obloze. Náhle se objevila aura a obtočila Traskovu mysl jako cigaretový kouř, který v sobě nesl stopy osoby, jež ho vypustila. Kouřová aura se zdála být vnímavá, odhodlaná a zvědavá. Všimla si Traska a obtočila ho jako mlha. Cítil, jak kolem něho víří neviditelná síla, jak se zamotává do myšlenkových proudů cizí mysli. Trask byl vtažen dovnitř víru. Všiml si, z čeho je složen: ze samých čísel!

Číselný vír! Bylo to, jako by se do vzduchu dostaly nekonečné výpočty nějakého obrovského počítače a začaly se pravidelně otáčet. Každé číslo hořelo svým vnitřním ohněm, svítilo neonovým svitem. Skládaly se do esoterických rovnic a metafyzických výpočtů. Vír se nahoře otevíral jako kornout a kymácel se ze strany na stranu. Blikající čísla zvedla Traska mezi sebe, takže byl jen dalším z nich v rotující stěně algebraických symbolů.

Stejně jako tornádo, i číselný vír měl svoje klidné ,oko'. Trask vycítil, ie právě tam se skrývá něčí přátelská mysl. Nebyl to jen pocit, byla to jistota!

„Kdo...?“ zeptal se, odhodil ochranu svých myšlenek a plně se otevřel druhému. „Co...?“

Přítel, přišla zpět odpověď. Nebo spíš někdo, kdo by vaším přítelem byl, kdybyste ho nechali. 

Trask se ve spánku otřásl, přestože telepatický hlas zněl přátelsky, nejistě a snad i trochu bojácně. Bylo to, jako by se mu někdo prošel po jeho hrobě. Pochopil, jaké to musí být ležet mrtvý a slyšet někoho mluvit. Traska napadla jediná myšlenka, jediné slovo:

„Nekroskop!“

Na chvíli bylo ticho. Copak je to něco tak strašného? Myslíš si to, poznám ti to v hlase. 

Trask věděl, s kým mluví, přestože byl omámený a spal. Mohl mluvit jen s jediným člověkem. Než si to stačil rozmyslet, vyhrkl: „Tvůj otec ale byl nakonec strašný!“

Ach! Znal jsi mého otce? Mého skutečného otce? V hlase na chvíli zaznělo vzrušení a nedočkavost. Hned ale pominulo. Ale vidím, že i ty ses ho bál. Stejně jako všichni ostatní na tomto světě. 

„Nakonec jsme se ho opravdu všichni báli, to ano,“ zopakoval Trask „Zpočátku to ale byl můj přítel.“

Takže... mohl bys mi o něm povyprávět? Hlasem opět zazněla naděje

„Ale ano, vím toho o něm spoustu,“ odpověděl Trask. „Víc než ostatní lidé... tedy ostatní žijící lidé.“

Ach! ozval se opět zvláštní, smutný vzdech. Ještě si spolu promluvíme Teď ale ne. Jsou tady lidé, kteří umí číst myšlenky. Sledují nás a poslouchají. Všiml jsem si, že ovládáš ochranu myšlenek. Použij ji! 

Hlas pomalu umlkl. Trask za ním zakřičel: „Počkej! Počkej přece!“ Bylo to však zbytečné. Znovu ho pohltil číselný vír. Smýkal Traskem ze strany na stranu, třásl s ním... až se probudil!

„Uklidni se, Bene. Uklidni se!“ Před očima se mu objevil ustaraný obličej Iana Goodlyho. Věštec seděl na okraji Traskovy postele, držel mu ruce a pokračoval: „Myslí si, že jsme pořád ještě mimo hru. Dokud si to myslí, můžeme si promluvit.“

„Iane!“ chytil ho Trask za ruce a zadíval se mu do bledé tváře. „Zdál se mi sen.“

„Spíš noční můra!“ odtušil Goodly. „Na koho jsi to volal?“

„Kdybych ti to řekl, neuvěříš mi!“ Trask se s námahou posadil a opatrně si sáhl na čelo. „Bože... bolí mě hlava... mám ji jako střep!“

„To je z toho pudinku, nebo co to mělo vlastně být,“ potřásl hlavou Goodly. „Z toho, co v něm bylo přimíchané.“ Prošel do svého pokoje, napustil vodu a vrátil se se šumícím nápojem.

„Co to je?“

„Šumivý aspirin.“

„Aha,“ podíval se na něj Trask. „Co se stalo s tvou jasnozřivostí?“

„Nic, normálně fungovala.“

„Takže ty jsi věděl, že nás chtějí uspat?“ Traskovi spadla čelist.

„Ale až když bylo příliš pozdě. Když jsem v sobě měl první lžičku.“

Trask rozhořčeně zamlaskal.

„A co tvůj neomylný talent?“ pozvedl Goodly obočí.

Trask se zamračil. „Něco jako ten tvůj, řekl bych. Varoval mě příliš pozdě.“ Povzdechl si. „Uhodl jsem, že je Conov unavený jen naoko. Ale myslel jsem si, že chce být se Siggi o samotě! Na to jsem jim nalítl. Ale musím přiznat, že mi tam něco nehrálo. Až jakmile jsem v sobě měl pár soust...“

„Pak jsi to pochopil,“ zašklebil se Ian. „Siggi se uvolnila ještě o chvíli dřív. Věděla, že jsme jim nato skočili a že se necháme otrávit. Jenomže...snědli jsme jenom trochu. Předpokládám, že dávka byla přesně odmeřená. Kdybychom to snědli všechno, spali bychom pravděpodobně celou noc.

Trask se zamračil. „Zopakuj mi to. Myslím to o Siggi.“

„Není tady jen tak pro nic za nic. Siggi Damová není jen tak obyčejná telepatka, Bene. Řekl bych, že kolem sebe má víc duševního smogu než všichni nemrtví, proti kterým jsi kdy bojoval. Proč si to myslím? Protože nedokážu vyčíst jedinou zatracenou věc z její budoucnosti. Nic!“

Trask se podrbal na bradě. „Duševní smog? Šum? Vytváří ho?“

„Na přání. Alespoň si to myslím. Ničí tím schopnosti ostatních ESPerů. Proto jsem je odhalil tak pozdě a proto došlo ve tvém detektoru lži ke zkratu.“ Pokýval hlavou a povedlo se mu na chvíli vypadat ještě pochmurněji. „Jako by už i tak nebyla dost rozptylující. Myslím fyzicky.“

Trask vstal, přistoupil k umyvadlu a postříkal si tvář studenou vodou. „To by vysvětlovalo, proč ji nemáme na seznamu. Nový hráč, o kterém nic nevíme. Telepatie ji varuje před přítomností jiných ESPerů a v té chvíli k skryje v duševním smogu. Turkurova tajná zbraň. Měli jsme moc navrch, takže řekl Siggi, aby nám trochu srazila hřebínek. Hned jak jsem ji uviděl, ptal jsem se sám sebe: ,Co sakra dělá tak milá dívka na takovém strašném místě? Že by byla Turkurovou milenkou? Není přece žádná hloupá husa. Něco umí a určitě je na světě tisíc míst, kde by se měla lépe!'„ Ve špatném osvětlení místnosti zamžoural na hodinky.

„Byl jsi mimo hodinu a čtyřicet minut,“ oznámil mu Goodly. „Kdybych tě nevzbudil, pořád bys ještě spal. Já... spal jsem půl hodiny.“

„Copak na tebe jedy nepůsobí?“

„Jen jsem to ochutnal. Ale jak víš, Bulhaři byli experti přes chemii už před třiceti, čtyřiceti lety. Nebylo to pro mě nic nového. Usínal jsem s tím, že jsem se tomu snažil vzdorovat. Kdyby ne, omámení mohlo lehce přejít do normálního spánku. Věděl jsem, co se stalo, a zoufale jsem si přál udržet se vzhůru! Použil jsem svůj duševní budík. To je takový můj trik, díky kterému se kdykoliv ve dne nebo v noci vzbudím. Než jdu upát, řeknu si, kdy se mám vzbudit. To jsem taky udělal. Zrovna jsem se probouzel, když někdo vstoupil do pokoje. Takže jsem zavřel oči i myšlenky. Ať to byl kdokoli, byl spokojený. Jakmile odešel (nebo odešli), pokusil jsem se tě probudit. Nepovedlo se mi to, tak jsem se trochu rozhlédl kolem.“

„Cože jsi udělal?“

Goodly pokrčil rameny. „Proč bych nemohl? Nejsme vězni. Když na nás může zkoušet špinavé triky Conov, proč bychom nemohli my? Tak jsem se šel projít.“

„Po Projektu?“

„Tak trochu.“ Věštcova tvář nevypadala ani tak ponuře, jako spíš vážně. A Trask mu v očích zahlédl věci, které se mu vůbec nelíbily.

„Co jsi objevil?“

„Viděl jsem toho spoustu, co se ti nebude líbit, Bene. Věci, které tě vůbec nepotěší...“

III

Nathan... Kiklu?

„Pověz mi o tom.“ Trask vydechl úlevou - bolest hlavy pomalu mizela.

„Nahoře je teď noc, hluboká noc. Všichni tady spí, až na pár lidi. kteří mají službu. Kromě toho jsme tu ,hosty' a nevztahují se na nái žádná pravidla. Beztak si mysleli, že jsme mimo. Takže mi nikdo v ničem nebránil. Alespoň ne do té doby, než jsem sestoupil k jádru. Tam mě chytili a dovedli zpět sem. Předtím...

Bene, co o tomhle místě vlastně víme? Myslím tedy v souvislosti s Harrym Keoghem, když tu byl naposledy?“

Trask pokrčil rameny. „Měli jsme s Rusy celkem dobré vztahy. Zrovna začínali chápat, že jsou v tom namočení až po krk. Z Harryho Keogha byl Vampýr. Měl v krvi nákazu, kterou mohl snadno rozšířit po celém světě. Za použití Möbiova kontinua mohl cestovat v prostoru stejně jednoduše, jako my chodíme z pokoje do pokoje. Během jedné hodiny se mol podívat do Řecka, Hongkongu, Nikósie, Detroitu a Macaa, a zároveň být tady v Perchorsku. Naši lokátoři, stejně jako ruští a čínští kolegové, se málem zbláznili, když se ho snažili sledovat...“ Trask se zarazil. „Proč ti to vůbec vykládám? Znáš to stejně dobře jako já, už jsi tehdy u pobočky pracoval.“

„Stejně mi o tom pověz,“ pobídl ho Goodly.

Trask na sebe hodil bundu. „Dobrá, povím ti to cestou.“

„Jdeme za Conovem?“

„To si piš! A také zjistíme, co má za lubem se svým zajatcem.“ Pro sebe dodal: Je to muž, se kterým jsem mluvil ve snu? Nebo se mi to opravdu jen zdálo? 

„Tohle místo je úplné bludiště,“ varoval ho Goodly. „Nevíme, kde můžou být. Jak je chceš najít?“

„Budou tam, kde se něco děje,“ odpověděl Trask. ¨

Vyšel na chodbu, která byla ještě hůře osvětlená než předtím, a zamířil k jádru.

„Chtěl jsi, abych ti osvěžil paměť o Perchorsku v době, kdy Harry prošel Bránou.“ Pokračoval šeptem: „Sdělili jsme sovětské pobočce E, že se o to nejspíš pokusí. Rumunskou cestu už jednou použil, takže mu nezbývala jiná možnost Rusové nás ujistili, že se mu to nepodaří. Prý mají víc munice, než si on vůbec dokáže představit. Nevěděli jsme přesně, jak to myslí, ale nezbývalo nám než se na ně spolehnout. Jedno je jisté. Doopravdy věřili, ho budou schopni zastavit.“

„Jenomže se jim to nepovedlo,“ navázal Goodly. „Pokusil se projet motorce, nejdřív skrz Möbiovo kontinuum, potom skrz Bránu. Jela s ním ta nešťastná upírka, Penny. Podařilo se mu to, ale ona vyletěla ze sedla. Spadla na ocelovou podlahu pod napětím a ještě se na ni spustil proud kyseliny. Strašná smrt, a to i pro upíra.“

Trask přikývl. „Nakonec nám Rusové řekli, co se stalo. Museli. Báli se, že se vrátí! Chtěli se mu také pomstít za zmatek, který jim v pobočce udělal. Mohlo se stát, že budou nutně potřebovat naši pomoc. Takže nám všechno vyklopili. Také nám řekli o svém dalším neúspěchu, o Černobylu. Kdo by jim to ale měl za zlé? Měli už dost všech těch stvoření, která k nim lezla skrz Bránu. Byli rozhodnuti zastřelit cokoli, co k nim strčí odpudivou hlavu, a potom Bránu navždy zapečetit. Jak to ale chtěli provést! Chtěli nastavit dvě jaderné hlavice. Jedna měla vybuchnout uvnitř Brány, kousek od vstupu do vampýrského světa, druhá byla namířena někam za portál, aby explodovala na Hvězdné straně! Typické ruské myšlení. Zlikvidovat nepřítele do posledního a spolu s ním i jeho domácí půdu. S trochou štěstí při tom mohla být zničena i Brána.

Zeptali jsme se našich vědců, jaké vedlejší následky by to mohlo mít. Krve by se v nich nedořezal. Odpálit jadernou zbraň ze Země, zevnitř Země do černé nebo šedé díry? Nepředstavitelné! Znamenalo by to zahrávat si se silou, která drží pohromadě celý vesmír! Začali jsme vyjednávat... ale příliš pozdě. Harry už byl nějaký ten pátek na Hvězdné straněa vypadalo to, že nelenil. Nikdo přesně neví, co se té strašné noci tady v Perchorsku událo. Ti, kteří přežili, odsud zmizeli ještě před odpálením hlavic. To, co o tom povídali... je jasné, že to byla nekroskopova práce. Musel to být on. Kdo jiný by byl schopen probudit perchorské mrtvé zpět k životu?“

Prošli do magmatické jeskyně, kde žádný z nich předtím nebyl. Na zemi a zdech se rýsovaly zvláštní boule, tvořené roztavenými kovy, plasty a skálou. Všechny nesly stopy požáru a chemických reakcí.

Goodly se zastavil. I v chabém osvětlení bylo vidět, jak mu ztvrdl pohled. Kývl na Traska, aby se podíval na jeden z neurčitých, děsivých lávových tvarů. Traskova poslední otázka byla jenom řečnická. Věštec navázal na jeho vyprávění.

„Mrtví se probudili. Všichni mrtví v Perchorsku ve svých skleněných, kamenných a kovových hrobech. Magmatičtí mrtví, zatavení do strojů a věcí, se kterými zrovna pracovali. Tlející nebo mumifikované, polomechanické věci, které roztavila ta hrozná exploze. Probudili se a začali se zvedat! Zdeformovaná těla, která tvoří součást těch strašných magmatických boulí. To oni vystřelili jaderné hlavice do otevřené Brány!“

Trask přikývl a tichým hlasem odpověděl: „Alespoň podle Rusů to tak bylo. Rozkazy jim ale nemohl dát nikdo jiný než Harry. Umíral zrovna někde na Hvězdné straně, dokonce nás svolal, abychom to tehdy v ústředí pobočky E v Londýně viděli. Jeho hlas překonal prostor mezi našimi světy a on naposledy svolal mrtvé, aby se pokusili zavřít Bránu. Zdejší mrtvé, ano...“ Znovu se zadíval na magmatické hrboly a rychle odvrátil pohled. „Naši vědci se naštěstí mýlili. Ať už je vlastně Brána cokoliv - ať je z jakéhokoliv materiálu, sovětské bomby na ni nestačí. Zdálo se, jako by je pohltila. Na Zemi to nemělo žádný dopad. Dokonce ani nevíme, jestli vůbec vybuchly. Něco takového se ale dalo předpokládat. Brána žádné zpáteční lístky nevystavuje...“

Goodly ho vzal za paži a otočil. „Nejspíš jsme někde zapomněli odbočit. Minuli jsme něco, co bys měl vidět. Kromě toho si nemyslím, že tady Conova a jeho návštěvu najdeme.“

Vraceli se, odkud přišli. Trask se zeptal: „Proč jsi chtěl, abych ti celou tu historii opakoval?“

„Abych si to všechno oživil. S budoucností nemám problémy, ale minulost mě někdy mate. Zdá se mi ale, že jsi vynechal tu nejzajímavější část. Mluvím o tom, jak tady velel Čingiz Chuv a jak poslal Jazze Simmonse na Hvězdnou stranu.“

Nechali magmatickou masu za sebou. Chodba vypadala více než kdy jindy jako staré londýnské metro. Rozbíhalo se z ní několik menších tunelů. Nakonec došli k výklenku, ve kterém byly dveře s výstražnou cedulí pro radioaktivní nebezpečí.

„Aha!“ pokýval hlavou Goodly. „Tady to je.“

Trask se podíval na varovný znak a potřásl hlavou. „Je to jen levný trik, jak odsud odehnat nevyléčitelné zvědavce, jako jsme například my dva. Jaderné záření? Většinu lidí by to nejspíš odradilo...“ Goodly začal otáčet kolem, aby uvolnil vrzající zámek průlezu. „Co jsi to chtěl slyšel o Jazzovi?“

Goodly vkročil do temnoty a rozsvítil. Trask vešel za ním do... skladiště? Místnost opravdu vypadala jako skladiště s množstvím ocelových regálů. Na všechny strany se z ní rozbíhaly další. Trask si uvědomil, co leží na policích. Goodly řekl:

„Když ho Harry junior přivedl zpět, pobočka E toho z Jazze moc nedostala. Po tom, co mu s výzvědnou službou provedly, se mu ani nedivím. Museli jsme poslat prostředníka až do Zante, aby s námi byl vůbec ochotný komunikovat! Řekl nám...“

Trask ho přerušil: „Že Čingiz Chuv plánoval invazi na Hvězdnou stranu?“ Znovu se podíval na police. „Ano, to řekl. A dnes?“

Goodly pokrčil rameny a začal s ním prohlížet výzbroj, naskládanou v regálech. Byly tam hromady malých i velkých zbraní: plamenomety, granáty, automatické pušky, pistole a náboje. „Co si o tom myslíš?“

„Když se ti nepodaří zničit Bránu,“ odpověděl Trask, „zabezpeč ji, vyzbroj se a podnikni invazi! Kdo ví, co najdeš na druhé straně? Možná někoho, kdo ti pomůže obrátit světovou rovnováhu ve tvůj prospěch. Může to být způsob, jak realizovat své ambice. Jak vyrovnat skóre a být zase světovou jedničkou. Myslíš si, že to je filozofie ruského prezidenta... nebo jenom Conovova? Myslíš, že v tom jede sám? Vím, že zalhal v tom, že jeho dosavadní zájem o tohle místo byl čistě akademický.“

„Ať je tomu jakkoliv,“ odpověděl Goodly, „návštěvník z Hvězdné strany přišel zrovna včas. Kdyby se neukázal, nic tady z toho bychom neviděli!“

„Což ve mně vyvolává další otázku,“ pokračoval Trask. „Kdo nás do toho chtěl zatáhnout? Byl to Turkur Conov nebo prezident Gustav Turchin? Pozvali nás jen tak z rozmaru nebo na rozkaz samotného ,velkého šéfa', abychom v tom byli namočení, kdyby se jim to nepovedlo?“

„Nejspíš to druhé,“ odpověděl Goodly. „A Conov nás má co nejlépe využít. To by vysvětlovalo to nedostatečné zabezpečení. Máme všechno vidět a Conov nám v tom nemůže zabránit. Pro techniky a vědce jsme tu naprosto svobodní. Ve skutečnosti nás ale Conov vodí na provázku a ukazuje nám jen to, co chce, abychom viděli.“

„Až doposud,“ zavrčel Trask. „Radši odsud ale zmizme. Nechci, aby nás zrovna tady našli. Turkur Conov by neměl vědět, že jsme to viděli...“

Opustili skladiště právě včas. Zpoza rohu se vynořil zívající, napůl spící a mžourající technik, který vypadal, že si zapomněl brýle. Zřejmě se chystal na noční směnu u jádra. Trask si před něj stoupl a zeptal se: „Turkur Conov?“

„Hm?“ podíval se na ně muž a zamrkal, aby vyhnal z očí spánek. „Hledáte Conova? Tady není. Zpátky, hm, padesát kroků. Chodba vpravo. Tam ho najít. Ale může být nebezpečné... ten vetřelec.“

„Děkujeme,“ usmál se Trask. „Je to tady hrozně rozlehlé. Ztratili jsme se.“

Muž pokrčil rameny a znovu zamrkal. „To je v pořádku.“

Rozešli se každý svým směrem. Když je muž nemohl slyšet, Goodly zašeptal: „Už chápeš, jak to myslím? Nezdá se, že by tady byla nějaká stráž. Jako by vůči nám neměli žádné podezření. Předtím u jádra se mi zdálo, že se vědcům nezdá spíš Conov než naše přítomnost. Jako by pro ně byl tím vetřelcem on! Nechtějí tady dole žádné vojáky a dobrodruhy, jako je on. Rádi by návštěvníka zkoumali po svém, pomocí vědy. Ne podle něj, ať už si to představuje jakkoli.“

Řekl to tak, že se na něho Trask zkoumavě zadíval. „Povídal jsi, že tě našli u jádra. Viděl jsi tam něco?“

„Viděl jsem toho dost,“ odpověděl temně Goodly.

„Dost?“

„Dost, abych věděl, že ten návštěvník to nebude mít lehké. Viděl jsem, jak ho přitáhli dovnitř. Také mu asi dali otrávené jídlo. Otevřeli poklop a já uviděl jeho bezvládnou ruku. Byl v bezvědomí. Vtáhli ho dovnitř a zavřeli do klece.“

„Cože? Do klece?“

„Ano, vypadalo to jako velká klec na ptáky.“

Podle mužovy rady se dali chodbou doprava. Šlapali jí několik set metrů, znovu zabočili a ocitli se před dalšími ocelovými dveřmi. Tentokrát před nimi stál mladý voják; s puškou přes rameno se opíral o stěnu Jakmile zahlédl ESPery, napřímil se, a když chtěl Trask projít ke dveřím, zastoupil mu cestu. „Stát!“

„Jsme sem pozvaní,“ podíval se mu Trask do očí. „Musíme mluvil s Turkurem Conovem.“

Voják se zamračil, podrbal se na bradě a řekl: „Ne.“ Přesto v jeho hlase nezněla hrozba. Goodly si stoupl stranou a chtěl vojáka obejít. Ten si ho všiml a chtěl ho zadržet, když se náhle dveře otevřely. Ze stínu vystoupil Conov s temnými kruhy kolem očí. Nebylo třeba ptát se ho, co dělal. Uviděl je a nedal na sobě znát vůbec žádné překvapení.

„Ach! Bene a Iane!“ vykřikl. „Právě jsem pro vás chtěl poslat. Vidím, že jste mě předběhli.“

„Doufám, že nám budeš schopen vysvětlit několik věcí, Turkure,“ řekl mu chladně Trask. Rus ustoupil ke straně a nechal je projít do laboratoře. „A to naprosto vyčerpávajícím způsobem. Jestli ne...“ Zíral kolem sebe, až konečně pochopil, na co se dívá.

V rohu velké, dobře osvětlené místnosti byla ve skále vysekaná nevelká prohlubeň. Byla vykachlíkovaná a připomínala malý bazén. Celá laboratoř byla vlastně lidmi vyhloubená jeskyně s vysokým, hrubým stropem. Klec, o které mluvil Goodly, stála uprostřed prohlubně. Vedlo k ní několik schodů. Ze stěn kolem ní čněly trysky. Jakmile si Trask všiml tohoto detailu, pochopil funkci celého zařízení. Nikdy to neměl být žádný bazén. Byla to kyselinová lázeň.

V laboratoři byli dva vědci. Oba byli mladí, nezkušení a vyděšení - z Conova, jak správně uhodl Trask. Seděli na židlích na okraji bazénu, s deskami, notesy a tužkami na klíně. Zdálo se, že zatím nic nenapsali.

Trask okamžitě pochopil proč. Jak sám Conov kdysi zdůraznil, byli to vědci, ne metafyzikové jako on. Nevěřili v jeho schopnosti. Byli tady jen jako zástupci malé vědecké komunity v Perchorsku, která se tak snažila odporovat Conovovým parapsychologickým a ,nadpřirozeným' pokusům.

Trask popošel k vykachlíkované jámě a řekl Conovovi: „To, co jste udělal, se rovná vážnému napadení. Podal jste nám škodlivé omamné látky. Vždycky jste byli na takové věci dobří a Bulhaři vás toho hodně naučili. Byla to od vás chyba, Turkure. Obviníme vás.“

Rus zamlaskal. „Ale jděte! Škodlivé látky? Právě naopak. Jsou úplně neškodné. Cítíte nějaké vedlejší účinky? Určitě ne. Kromě toho je váš organismus už všechny odboural, takže mi nemůžete nic dokázat. Samozřejmě že takhle tváři v tvář se přiznávám. Vám přece nemá cenu lhát. Jak si však myslíte, že byste pořídili před mezinárodním soudem? Obyčejní lidé našim schopnostem nevěří, Bene! Vaše výhrůžky jsou jen plané. Navíc jsme to udělali jen pro vaši bezpečnost.“

Všichni tři se zastavili na okraji bazénu. Oba Angličané se podívali svému hostiteli s opovržením do tváře, zvláště Trask. Jeho talent nebyl nikdy tak ostrý jako teď. Stačilo, aby se na Conova podíval, a bylo mu jasné, že říká jen poloviční pravdu. Částečně to sice udělal pro jejich bezpečí, hlavním důvodem ale bylo odstranit je z cesty. Conov nelhal, ani neříkal úplnou pravdu.

„Abychom vám to oplatili, nemusíme mít přece žádný důkaz,“ promluvil nezvykle živě Goodly. „Jsou i jiné možnosti než jít k soudu. Nejste jediný, za kým stojí vlivná organizace. I my můžeme provést věci, které byste soudu nemohl předložit. Jestli o tom pochybujete, běžte si nastudovat pár základních faktů o britské pobočce E.“

Conovovi zmrzl úsměv na rtech. „Udělám všechno, co bude třeba, abych ochránil sebe a svou zemi před jakoukoli hrozbou. Ať přijde z jiného světa nebo od jiné kultury. Nepřipustím, aby mi někdo stál v cestě. Dnes jsem vás však uspal, abych vás chránil. Tohle stvoření -“ pohodil hlavou ke kleci „- je velká neznámá! V minulosti se do Perchorska dostala jiná jemu podobná, která také na první pohled vypadala neškodně a přitom s sebou přinesla smrt. Nepředstavovala hrozbu jen pro naši, ale i pro vaši zemi! Byla nebezpečná pro celý svět!“

„Nevadí nám vaše vlastenectví, Turkure,“ opáčil Trask. „Jen byste nemusel být tak fanatický.“ Vykročil po schodech ke kleci. „Co by asi řekl prezident Turchin, kdyby se dozvěděl, co jste nám provedl? Co se cizích kultur týče... copak vám připadá demokracie tak strašná? Zajímalo by mě, jestli se v tomhle bodě s vaším prezidentem shodnete.“

Goodly a Conov scházeli za ním. Rus je varoval: „Buďte opatrní! Vím, že věříte, že je to obyčejný muž. Syn Harryho Keogha, jen bez jeho schopností. Také si to myslím, ale zatím si nemůžeme být jisti. Jestli je Vampýr... nemusí to na něm být na první pohled viditelné.“ V hlase mu zaznívalo nepřátelství, snad dokonce touha po Traskově a Goodlyho smrti. Ben věděl, že uhodil hřebík na hlavičku. Prezident Turchin byl rozhodným zastáncem demokratického kursu.

Naproti kleci stála židle, opěradlem otočená k mřížím. Byla to Conovova židle, ale Trask se na ni posadil, zkřížil ruce na opěradle a položil na ně bradu. Povzdechl si a zadíval se na muže z druhého konce Brány. Trask nebyl žádný telepat a nemohl vědět, co si návštěvník myslí. Dokázal to však odhadnout. Vyzařovalo to z něj. Seděl se zkříženýma nohama přesně uprostřed klece, rukama objímal chodidla a hlavu měl skloněnou ve výrazu naprosté sklíčenosti.

Conov se postavil po Traskově pravici a podíval se na něj. Ben se jeho pohledu vyhýbal a pro všechny případy aktivoval myšlenkovou ochranu. Když bude opatrný, může si myslet, co chce, a Rus nemá šanci si to přečíst. Tedy pokud si nepřivede Siggi Damovou. Trask se mohl jen dohadovat, proč tu teď dívka není. Conov nejspíš nechtěl, aby přišel její mentální smog do kontaktu s návštěvníkem.

„Tak. Jak dlouho už tady je?“ zeptal se Trask. „Hodinu a půl? Co jste s ním dělali, když jste ho vzbudili? Pozorovali jste ho, zkoušeli mu číst myšlenky, mluvili na něj? V jakých jazycích? Co? Neúspěšně? Proto jste pro nás chtěl poslat?“

Conov odpověděl: „Rentgenovali jsme ho a vzali mu vzorky krve, moči, tkání a jiné. Provedli jsme na něm několik testů. Zdá se, že je to obyčejný člověk. Ale znovu opakuji, není to ještě zcela jisté. Přišel ze světa za Bránou a může být čímkoliv. Pravdou je, že víte o jeho světě mnohem víc než my. Váš zbožňovaný Harry vám o něm řekl spoustu věcí. Proto tady jste. Víte toho o něm už dopředu víc než my.

Co se mé telepatie týče, na toho muže prostě nepůsobí. Když se mu zadívám do očí, vidím jen podivný vír, který se točí tak rychle, až se leskne. Jeho mysl je nepřístupná. Domníval jsem se, že to bylo způsobeno Bránou, ale mýlil jsem se. Je na naší straně a nic se na něm nezměnilo. Zdá se, že je jednou z těch vzácných výjimek, které jsou vůči telepatii imunní.“

„Mezi Kočovníky na Sluneční straně to zase tak vzácné není,“ odpověděl Trask. „Mnoho z nich je schopno fyzické i duševní kamufláže. Skrývání se před Vampýry pro ně je otázka přežití. Eskymáci mají dvojitou vrstvu tuku, aby dokázali vzdorovat mrazu. Kočovníci jsou odolní před telepatickými sondami, aby mohli vzdorovat Vampýrům.“ Nedodal, že sám Harry se nakonec stal Vampýrem.

Pro Rusa to byly naprosté novinky. „Ale!“ vydechl, než mu hlas zase zhrubl. „Copak jste mi to nemohli říct dřív? Takhle si tedy spolupráci opravdu nepředstavuji!“

„Co se dá dělat,“ odpověděl Trask. „Stejně bych řekl, že za posledních několik hodin se kameny v naší ,zdi důvěry' povážlivě viklají. Dokonce by se dalo říct, že se otřásá v základech!“

Conov jeho poznámku ignoroval a začal přecházet sem a tam Traskovi za zády. „Takže jeho schopnost vzdorovat mé telepatii je vrozená vlastnost,“ přemítal Rus. „V tom případě se bude muset naučit náš jazyk.“

„Nebo se jeho řeč můžeme naučit my,“ odpověděl Goodly. „Nemělo by to být příliš těžké. Je to rumunština s příměsí germánských a slovanských prvků, navíc s trochou romštiny. Dobrý lingvista by ji pochytil během týdne, zvlášť kdyby to byl někdo s vyvinutou schopností vcítit se do druhých. Zrovna pro nás v Londýně podobný muž pracuje.“

„Prosím?“ zarazil se Conov a postavil se proti Goodlymu. „Myslíte si, že jsme tak důvěřiví a nekompetentní? Myslíte, že s vámi pošlu návštěvníka do Londýna? Mohli byste mu pomoct, aby rozvinul dědictví po otci, že? Ne, pane Goodly, myslím, že takového lingvistu najdu i mezi svými lidmi.“

Goodly se kysele usmál. „Myslel jsem, že spolupracujeme.“

Trask na něco takového čekal. Konečně od něho Goodly odvrátil pozornost. Nebyl sice telepat, ale mluvil s návštěvníkem ve snu. Soustředil myšlenky a vyslal k návštěvníkovi: Kdo jsi? Jak se jmenuješ? Víš, že jsi v nebezpečí? Lidé kolem - zvláště tento muž - tě buď využijí, nebo budou držet zavřeného. Můžou tě dokonce zabít!

Nečekal, že by dostal nějakou odpověď.

Muž v kleci nepatrně pozvedl hlavu a podíval se na Traska hlubokýma modrýma očima: Nemluv! Trask v židli nadskočil. Vím to. Nic mi ale neříkej, nic nedělej! Conov má obrovské schopnosti! 

„Cože?“ Ruský ESPer se obrátil na podpatku a chytil Traska za rameno. Zíral na návštěvníka, který dál seděl s hlavou na prsou. Znovu zasyčel: „Co to bylo?“ Jeho čelo se soustředěním stáhlo do tisíců vrásek.

„Prosím?“ podíval se na něj Trask, s hypnotickou ochranou pevně uzavřenou. „Co by mělo být?“

Conov mu pustil rameno, udělal dva kroky k mřížím a vykřikl na návštěvníka: „Ty! Mluvil jsi?“ Zatřásl mřížemi, až muž v kleci zvedl hlavu. „Vstaň!“ zařval Conov. „Mluv se mnou!“

Návštěvník dál smutně, odevzdaně seděl.

Trask vstal a šel za Conovem. „Nerozumí vám. Proč na něj křičíte'„

Conov se na něho podíval a na tváři mu bylo jasně vidět zuřivé zklamání. „Neslyšel jste ho mluvit?“

Trask zakroutil hlavou. „Ani slovo.“

„V hlavě?“

Trask o krok ucouvl a co nejpřesvědčivěji se zamračil. „Copak jste se zbláznil? Vy jste přece telepat, Turkure! Ne já.“

Rus ztěžka dýchal a snažil se uklidnit. „Proč mám pocit, že z toho těžíte víc než já? Asi byla chyba vzít vás sem. Měl bych si promluvit s někým nade mnou.“

„Jak si přejete.“ Trask pokrčil rameny. „Udělejte to, ale proč mě nejdřív nenecháte, abych s ním navázal rozhovor? Myslím tady a teď, před vašimi zraky.“ Nechtěl, aby ho Conov poslal pryč z laboratoře nebo dokonce z Perchorska a mohl na návštěvníkovi uplatnit své ,metody'.

Conov se nad tím zamyslel, ještě se trochu uklidnil a pak řekl: „Nemůže to být na škodu. Je to koneckonců můj zajatec a všechno, co řekne vám, uslyším taky.“

Trask si povzdechl: „Mám pocit, že se naše stěna začíná rozpadat!' Obrátil se zpět na návštěvníka. Tentokrát se neodvážil zahrávat si s telepatií. Doufal, že muž v kleci všechno pochopil. „Rozumíš mi?“ zeptal se tím nejpřátelštějším, nejklidnějším tónem, jakého byl schopen. „Jsme tví přátelé. Jen se o tobě chceme dozvědět víc. Jak to ale máme dělat, když nám neodpovídáš?“

Návštěvník se ani nepohnul.

„Možná jsem se mýlil,“ řekl potichu Conov. „Ale jak jste seděl a díval se na něj...“

Muž v kleci se trochu narovnal. Podíval se na Traska a na tváři mu byl vidět náznak zájmu.

„Lidé jsou jako zvířata,“ Trask nespouštěl z muže oči a mluvil stále stejným uklidňujícím tónem. „Poznají, jestli mají co do činění s přítelem, nebo nepřítelem, s někým hodným, nebo... ne úplně hodným. Kočovníci ze Sluneční strany jsou v tomhle zřejmě obzvlášť citliví. Poznají to na výrazu ve tváři, na hlase a na očích. Vaše oči jsou občas skutečně zneklidňující, Turkure. Dokážete se jimi člověku dostal pod kůži, do mysli a do duše.“

Usmál se a naznačil muži v kleci, aby se postavil. Opravdu se pomalu napřímil. „Výborně. Můžeme se zkusit ještě trochu přiblížit, zahrát si s ním na Tarzana a Jane.“ Položil si dlaň na prsa a řekl: „Trask. Ben Trask.“ Ukázal na muže za mříží a tázavě se na něj zadíval.

„Nathan,“ řekl návštěvník s rukou na prsou. „Nathan Kiklu.“

„To je víc, než jsem z něj dostal za celou hodinu!“ vydechl Conov.

„Tak buďte zticha,“ okřikl ho Trask stále stejným tónem, „a nechte mě jednat.“

Prostrčil ruku mřížemi a uslyšel Conova, jak za ním varovně a nesouhlasně zasyčel. Zajatec to také zaslechl. Přimhouřil oči a nedůvěřivě se na něho podíval. Trask obrátil ruku dlaní nahoru a naléhavě zagestikuloval. Muž se uklidnil, natáhl ruku a chytl Traskovo zápěstí. Ten udělal totéž. Byl to szganský pozdrav. Trask si pamatoval, jak jim ho Harry Keogh ukazoval při popisování kočovnických zvyků na Sluneční straně.

Vzájemný dotek oběma mužům mnoho prozradil. Nathan Kiklu z něj vyčetl, že Trask je opravdu přítel a určitě dobře znal jeho otce. Od koho jiného by se naučil szganský pozdrav? Jedině od Kočovníka nebo někoho, kdo znal zvyky Sluneční strany. Trask se dotykem znovu ujistil, že návštěvník je člověk. Byl si tím tak jistý, že by vsadil vlastní život. Z Nathanova teplého doteku vycítil přátelství a vlastní neomylný talent mu řekl, že je to opravdový pocit.

Nakonec se pustili a ustoupili dozadu. Trask řekl jemně: „Nathane, rozumíš mi? Rozumíš, co ti říkám?“ Nebylo to nic jiného než hra o čas. Trask věděl, že muž chápe, o co jde, a možná tuší i politické intriky, které se kolem něho odehrávají. V každém případě nějak rozeznal oba protivníky a rozhodl se, na čí je straně.

Přistoupil na Traskovu hru. Pokrčil rameny, znovu se plácl do prsou a zeptal se: „Nathan?“ Ve tváři měl výraz dokonalé nevinnosti.

Trask ukázal dlaň levé ruky a řekl: „Ruka.“

Nathan přikývl: „Hanta.“

„Němčina!“ poznamenal Goodly. „Skoro.“

Trask se sklonil a dotkl se nohy. „Füsse?“

Nathan se tvářil nechápavě. „Bindera?“

Goodly řekl: „Nohy se německy řeknou die Beine.“

Trask sáhl do kapsy a vytáhl předmět, který vypadal jako ořech. Podával to muži v kleci, ale Conov vyskočil a chytil mu ruku. „Co to je?“

„Nejlepší důkaz lidství, jaký kdy uvidíte,“ řekl Trask. „Česnek.“

Nathana to zaujalo. Natáhl se skrz mříže a vzal si česnek. Přidržel si ho u nosu, jako by to byla nějaká exotická květina. Jeho výraz opravdu nasvědčoval, že je pro něj vůně česneku něčím neobvyklým. Jako by mu před očima prokmitly vzpomínky na staré časy. Znovu se mu vrátil truchlivý výraz.

Goodly řekl: „Česnek. Knoblauch.“

„Knoblaš,“ řekl Nathan.

Trask se otočil k Conovovi. „Doufám, že jsem vaše obavy o jeho lidství vyvrátil, Turkure. Není to upír. Mám stříbrný prsten a on si se mnou klidně podal ruku. Česnek držel tak, jako by to byla jejich posvátná rostlina. Řekl bych, že můžeme být klidní.“

„Zdá se mi, že toho víte víc, než mi říkáte,“ odpověděl Conov temně. „Ale... jsem vám zavázán. Navázal jste s ním kontakt, ve kterém můžu pokračovat. Teď vás však prosím, abyste odešli.“

„Odešli?“ vytřeštil na něho oči Trask. Možná zíral až příliš dlouho a dal najevo své nedůvěřivé, nervózní myšlenky. Ať tak či onak, Conov zavrtěl hlavou.

„Ne z Perchorska, to ještě ne. Ukázali jste před chvílí dobrou vůli, ačkoliv si stále myslíte, že používám kruté a nečestné metody. Proto jsem prozatím ochoten zapomenout na naše neshody. Myslel jsem, abyste opustili laboratoř, šli do svých pokojů a pořádně se vyspali. Zítra můžete v jazykových lekcích pokračovat. Mezitím zařídím, aby sem přiletěl někdo se znalostí rumunštiny a románských jazyků.“

„A co Nathanova práva, Turkure?“ ozval se Goodly. „Copak žádná nemá, protože je z jiného světa? Uvědomte si, jak se o něj staráte. Vždyť si v té kleci nemůže ani lehnout. Chcete ho tady držet celou noc? Myslíte si, že tak získáte jeho důvěru?“

Conov po něm střelil pohledem a podrážděně pokrčil rameny. „Uvědomujete si vy dva, jak agresivně se chováte? Kdykoliv udělám nějaký ústupek, setkám se s kritikou! Jak jsem se vám už jednou snažil vysvětlit, tato opatření jsou pouze dočasná. Budou tedy trvat do doby, než si jím budeme moci být stoprocentně jisti. To se ukáže, až budeme mít výsledky testů. Ale abych vás uklidnil... nejsem zase tak krutý. Proto jsem chtěl, abyste odešli. Chci ho přestěhovat na pohodlnější, i když stejně dobře zabezpečené místo.“

Trask si odfrkl a řekl: „A nechcete, abychom věděli, kam ho odvedete.“

„Částečně,“ odpověděl Rus po pravdě. „Ale hlavně myslím na vaši bezpečnost. Jste mí hosté. Víte, jak bych vypadal a jak bych se cítil, kdyby se vám tady stala nějaká nehoda?“

Neměli čas odpovědět, protože Conov je rychle odváděl pryč. Zavolal vojáka, který stál za dveřmi, a ten je doprovodil do pokojů. Chvíli se spolu bavili, ale oba se cítili velmi unavení.

Trask se právě chystal do postele, když strčil Goodly hlavu do dveří. „Co na něj říkáš?“

„Na koho?“

„Na návštěvníka, Nathana Kiklua... nebo Nathana Keogha? Jedno je jisté. Není to Harry junior, kterého známe. Je příliš mladý. Kromě toho víme, že když Harry naposledy viděl Obyvatele, byl z něj upír. Podle Davida Chunga se ale něco z nekroskopa vrátilo. Co si o tom myslíš?“

„Sám jsi ho přece viděl.“ Trask vlezl do postele. „David má pravdu. Možná se jmenuje Kiklu, jeho otec ale byl Keogh. Není to Obyvatel, to určitě ne, ale je to Harryho syn. Vždyť se na něj stačí podívat a vidíš Harryho! A všiml sis jeho náušnice?“

„Všiml,“ přikývl Goodly. „Harryho Möbiova páska! Čekají nás zajímavé časy, Bene. Velmi zajímavé!“

Trask byl v pokušení zmínit se ještě o něčem jiném. O tom, že na něj Nathan mluvil jak ve spánku, tak v bdělém stavu. Mluvil s ním pomocí myšlenek a Trask přitom nebyl telepat. Nakonec si to raději nechal pro sebe. Ian nebude přemýšlet o něčem, o čem neví. Na tomto místě to tak bude lepší...

IV

Nathan a Siggi

Zatímco se Trask a Goodly chystali do postele, Turkur Conov si šel promluvit se Siggi do jejího pokoje. Ležela natažená na posteli, zatímco Turkur přecházel sem a tam místností. Nechoval se nijak romanticky. To, co až doposud předváděli, bylo jen na efekt. Kdysi byli milenci, ale vztah skončil, jakmile Turkur odhalil své konkurenty. Když je práce svedla znovu dohromady, spali spolu. Nic víc v tom nebylo.

„Trochu jsme pokročili, ale jen o kousek,“ sdělil jí. „Zítra ho budou chtít znovu vidět a nebylo by moudré, abychom jim v tom bránili. Počkáme, až tady budeme mít víc našich lidí. Mezitím nebude příliš vadit, když se budou trochu oťukávat. Nikdy u něj Traska nenecháme bez dozoru a déle než hodinu. Nathanovo lidství byl jen první krok. A musím říct, že všechny dosavadní testy tomu nasvědčují. Teď musíme zjistit, proč se tady zrovna teď objevil.“

„Nemyslíš si, že je to jenom náhoda?“ Siggi se posadila a protáhla se. Zvednuté paže daly vyniknout tvaru jejích ňader. Conov se na ni podíval a na chvíli si přál, aby měl dnes v noci čas.

„Myslím, že to je s největší pravděpodobností opravdu náhoda,“ odpověděl, „ale uděláme nejlépe, když se o tom nejdřív ubezpečíme. Syn Harryho Keogha znovu v Perchorsku! Je vyhnanec z Hvězdné strany, nebo něco jiného? Utekl sem, nebo byl vyslán? Jestli ano, z jakého důvodu? Na všechny tyhle otázky potřebujeme znát odpovědi...“

Siggi už šla před několika hodinami spát. Měla na sobě velice skrovnou, téměř průsvitnou noční košili. Conov si znovu přál, aby měl v noci čas. Jenže jej neměl. Musí dohlédnout na své vojáky, kteří mají za úkol přemístit sklad zbraní do nenápadnějšího úkrytu blízko jádra. Byli to muži, které osobně pečlivě vybral a podařilo se mu je postupně infiltrovat do Perchorska. Akce začne během hodiny nebo dvou, až bude ve službě nejméně vědců.

Mezitím musí vyřídit ještě několik telefonátů. Musí nahlásit události dne do Kremlu a také zavolat do ústředí pobočky E na Procově prospektu a objednat si empatického lingvistu. Kromě toho už byl unavený a věděl, že by měl šetřit síly. A Siggi kladla příliš velké nároky na kondici. Kromě toho s ní měl jiné plány...

Sigrid Damová nemívala ve zvyku číst myšlenky svých kolegů. Dnes ji ale zajímalo, v jakém duševním rozpoložením Turkur je. Obvykle býval naprosto klidný, nic s ním nehnulo. Zdálo se, že ho události posledního týdne přece jen rozrušily. Siggi znala plány, kterými se už pár let zabýval. Dalo se říct, že byla jeho pravou rukou. Chtěl se zmocnit prezidentského křesla a pozvednout Rusko znovu na vrchol za pomoci nevyčerpatelných zdrojů cizího světa. Pečlivě plánoval převrat, po kterém by okamžitě následovala invaze na Hvězdnou či Sluneční stranu. Až nastane vhodný čas a Conov bude mít v politice bezpečné místo, zbaví se pomocí nějakého nenápadného jedu prezidenta Turchina. S pomocí esoterických sil své pobočky E pak bude zvolen novým prezidentem. Mezitím jeho vojáci projdou Perchorskem, napadnou Hvězdnou stranu, získají potřebné informace a možná i první plody celé akce a vrátí se zpět Bránou v Rumunsku.

Conov věděl, že není prvním ESPerem, který plánuje politický převrat. Dobře znal těžkosti, se kterými se jeho předchůdci setkali. Hlavní překážkou byl muž jménem Harry Keogh. Jeho jméno znělo pro mnohé Conovy kolegy hůře než kletba. Avšak nekroskop se už šestnáct let neobjevil na zemském povrchu a pomalu se z něj stávala pouhá legenda. Obavy ruské i britské pobočky z jeho návratu byly zbytečné. Nekroskop byl nejspíš mrtev. Alespoň Britové o tom byli přesvědčeni. Nebo se jen nemohl, či nechtěl vrátit?

Kdo je tedy jejich návštěvník, muž jménem Nathan Kiklu?

Utekl z vampýrského světa, nebo je zvědem příšerných vládců Hvězdné strany? Conov to musí co nejdříve zjistit. To a cokoliv jiného, co z něj půjde vytáhnout. Musí si dát dobrý pozor, aby se toho od něj britští agenti nedozvěděli víc. Hořce si pomyslel, že on sám je Gustavu Turchinovi doporučil. V té době je ale potřeboval. Dnes mu byli na nic, ale musel dál předstírat laskavého hostitele. Pokusí se z nich alespoň vytáhnout co nejvíce vědomostí o Hvězdné a Sluneční straně.

Celé to bylo velmi nebezpečné a komplikované. Conov musí počkat, až bude záležitost s návštěvníkem vyřízená a oba britští ESPeři pryč...

Siggi v Turkurově mysli ,zaslechla' mnoho podobných myšlenek. Nic z toho ji však nepřekvapilo, protože byla do celé záležitosti zasvěcena.

Nelíbily se jí jen Turkurovy myšlenkové, ne příliš galantní narážky na její promiskuitu. Znala jeho psychický problém. Byl jím nepředstavitelný egocentrismus, hraničící s egománií. Kromě toho byl značně žárlivý a majetnický. Proto tak často střídal partnerky. Stačilo, aby jeho milenka dala najevo sebemenší zájem o osobu druhého pohlaví, a... Turkur vybuchl vzteky a bylo po vztahu. Kromě toho věděla, že se Turkur nikdy nesmí setkat s někým fyzicky, psychicky či služebně nadřazeným. Až se jednoho dne někdo takový objeví, bude to znamenat jeho konec. Ten den byl ještě daleko, přesto Turkurovy nervy v přítomnosti lidí, jako byl Trask a Goodly, vypovídaly službu. Fyzicky se mu nemohli rovnat, zato psychicky rozhodně ano. A Conovovo ego to nelibě neslo.

Turkur se zastavil a podíval se na ni. „Co je? Děje se snad něco?“ Asi něco vyčetl z jejího výrazu.

Zavrtěla hlavou, pak si to ale rozmyslela a přikývla. „Možná že ano. Turkure, dohodli jsme se, že budeš celou akci řídit, já budu jen poslouchat. V blízké budoucnosti mou loajalitu patřičně odměníš. Zatím jsem s tebou do posledního detailu spolupracovala. Neudělala jsem toho sice moc, ale na obvinění z vlastizrady a spiknutí proti prezidentovi by to stačilo.“

Zamračil se a přikývl. „To jsme na tom stejně, Siggi. Stejně jako všichni agenti v pobočce E a pár armádních generálů. O co ti jde?“

„Jenom o to,“ odpověděla pomalu, „že jestli mám být opravdu tvou pravou rukou, musíš o mně přestat přemýšlet jako o děvce!“

„To si opravdu myslím?“ zeptal se překvapeně.

„Přemýšlíš o mně, jako bych byla... promiskuitní. Mírně řečeno. Nemůžeš se na mě podívat, aby sis nevzpomněl na své ,soky'. Ve skutečnosti to žádní sokové nebyli. Byli to jen milenci. Jak bych o tobě měla přemýšlet já, když si vzpomenu na všechny tvé milostné aféry? Jako o nadrženém, chlípném zhýralci? Možná by tě to jako chlapa těšilo. Jenže já jsem žena a nelíbí se mi to!“

Zamračil se, až se mu světlé obočí zkrabatilo. Zvědavost vystřídal vztek. „Má drahá.“ Pečlivě volil slova, aby neměla o jeho mínění pochybnosti. „Promiskuita není správné slovo. To by znamenalo, že jsi měla mnoho sexuálních vztahů. Nemyslím si ani, že jsi děvka. Děvka je pro mě žena s velmi nízkou inteligencí a bezcenným tělem. Přečetla jsi mé myšlenky špatně. Nejsi promiskuitní ani děvka, jsi prostě... duševně nevyrovnaná.“

„Cože?“ postavila se mu tváří v tvář a zakryla si průsvitnou noční košili pažemi.

„Ale ano,“ trval na svém. „Divím se, že jsi to ve mně ještě nepřečetla. Vím to už dlouhou dobu. Jsi nymfomanka, Siggi. To si o tobě myslím, protože je to pravda. Muži tě až morbidně fascinují. Skoro všichni!“

„Vypadni odsud!“ vykřikla a z tváře jí zmizela všechna barva. „Ted není důležité, že jsi můj šéf. Jsi v mém pokoji a já tě tu nechci! A také si nepřeju, abys sem za mnou ještě někdy chodil!“

„Samozřejmě že mě tady teď nechceš,“ usmál se Conov. „Až do té doby, než tě přemůže touha. Než překonáš hnus - ze sebe samé!“

„Vypadni!“ vykřikla znovu a šla ke dveřím. Chytil ji za zápěstí a donutil ji zastavit se. Zuřil stejně jako ona.

„Poslouchej mě, Siggi. Tohle není nic nového. Vždycky to mezi námi bylo takhle. Proto náš vztah skončil. Teď spolu pracujeme a v našem pracovním vztahu musí být disciplína! Před chvílí jsi řekla svatou pravdu. V očích všech těch hlupáků v naší slavné demokratické vládě bychom nebyli ničím jiným než zrádci. Náš pracovní vztah možná díky sexuálnímu napětí ochladl, ale nesmí to nijak ohrozit náš společný cíl!“

Siggi už byla klidnější. „Takže si myslíš, že jsem kromě děvky i blázen? Samozřejmě že musíme spolupracovat... nebo společně prohrát. Stejně bych si přála, abys odsud odešel. Chci se obléct. A pro příště si nechej myšlenky o mém soukromém životě pro sebe.“

„V tom jsi ve výhodě,“ poznamenal. „Můžeš své myšlenky skrýt za mentální mlhu a ve mně si pak číst jako v otevřené knize.“

Věděla, že má pravdu. Telepatie byla jako nůž, který má dvě ostří. Když někdo čte cizí myšlenky, musí zároveň přijmout jejich obsah. Conov se svých myšlenek nemohl zbavit, stejně jako si nemohl uříznout ruce. Byly jeho součástí.

Zamyslel se nad Nathanem a příkazy, které jí ohledně něj dal. Chystal se ji před ním varovat, ale Siggi ho předběhla a přečetla si jeho myšlenky ,jako v otevřené knize'.

„Neměj strach,“ řekla znechuceně a otevřela mu dveře. „Půjdu za Nathanem a zkusím se nějak dostat skrz jeho ochranu. Zdá se, že toho mám s tím primitivem hodně společného. Možná jsou naše štíty podobné, takže se navzájem vyruší. Možné je všechno. Jestli se to povede, přečtu si pro tebe jeho myšlenky.“

„Dobrá,“ zadíval se na ni naposledy Conov a pokusil se jí podívat do očí. Byla to zbytečná námaha. Mohl si v ní číst, jen když mu to dovolila. Sám přitom nechtěně vystavil své myšlenky na odiv. Měl v hlavě ještě jeden pokyn... který radši nevyslovil nahlas. Týkal se Nathana a toho, co s ním nesmí dělat, až budou o samotě.

Zavřela mu dveře před nosem a pomyslela si: Běž do prdele! Dala si dobrý pozor, aby její myšlenky nevycítil.

Když se Siggi rozzlobila, nebyla jiná než kterákoliv jiná žena nebo muž. Teprve po Conovově odchodu si uvědomila, co mu měla říct: že míra sexuality ve zdravém lidském těle klesá nebo stoupá podle toho, kolik se jí dostane příležitostí. Kolik milostných afér nikdy nevznikne jen proto, že jejich aktéři nemají odvahu dát své pocity najevo? Ale Siggi byla telepatka! Když potkala muže, který ji chtěl, okamžitě to poznala. Jako by jí to pošeptal do ucha. Někdy to z něj vycítila tak zřetelně, jako by přímo křičel! A když měl muž v sobě něco, co i ji přitahovalo... co tady bylo k řešení? Copak měla ignorovat, co se jí nabízelo?

Jakmile vzrušení opadlo, musela se smířit s druhou stránkou svého nadání. Znala všechny milencovy myšlenky. Dobře znala monent, kdy se lascivní, chvějící se touha změnila ve zvláštní odpor, když se muž udělal. Byl ještě v ní a ona věděla, že jejich aféra skončila. Její milenec mohl cítit tu myšlenku jen na jediný, kratičký okamžik - ale pro Siggi to byl stejně konec. Bolelo to sice, ale naučila se s tím žít. Věděla, že se jí do cesty brzy připlete další milenec a zase v ní nanovo vzplane touha.

Obyčejní lidé měli vlastně štěstí. Jejich myšlenky patřily jen jim samotným a nemohli si přečíst rostoucí nechuť v hlavě jejich protějšku. Předstírali, že jejich vztah je stále úžasný a neměnný a že sex prožívají stejně intenzivně jako poprvé. Někteří lidé tomu věřili a dokázali své partnery milovat celý život. Takových ale bylo málo. I když je člověk slepý, není zároveň hluchý a němý. Vždycky se najde něco rušivého...

Přesto Siggi nepřestávala doufat. Jednou možná potká muže, který bude mít stejně nečitelnou mysl jako ona. Věřila na staré pořekadlo: co oči nevidí, srdce nebolí. Měla dvě možnosti. Najít milence, který by ji doopravdy miloval, nebo někoho, kdo by před ní dokázal skrýt negativní myšlenky. Samozřejmě by neuměl číst ty její.

Takže... byla opravdu sexuální maniak? Ne. Byla spíš realistka a oportunistka, která něco zoufale hledala. Byl snad Conov jiný a lepší? Siggi věděla, že byl stejný jako ona, jen se s tím ještě nesmířil. Kromě toho si nikdo nesměl zahrávat s jeho egem. Proto ji také nazval nymfomankou - polechtalo to jeho ego. Myslel si, že je psychicky narušená, protože ,normální' žena by se přece nezajímala o jiné muže, zatímco by chodila s Turkurem! Co byli ostatní muži v porovnání s ním? Jenže Siggi měla ve všech věcech kromě mužů dobrý vkus. Proto si Turkur vyvodil, že to nebyla otázka vkusu, ale prostě závislost. Z toho důvodu ji nazval nymfomankou...

Tak pokroucené dokázal mít Turkur myšlení, jakmile někdo pochroumal jeho ego. A tak ho také Siggi ohodnotila, zatímco se připravovala na setkání s jejich návštěvníkem, Nathanem Kikluem.

to všechny testy vyvracely, kdo mohl vědět, že mu v žilách skutečně nekoluje něco hrozivého? Víc než tělo ji zajímala jeho duše. Ale na druhou stranu... možná by měla dát Turkurovi najevo, že nechce, aby strkal nos do jejích soukromých záležitostí. Patřila jen sama sobě - nebo tomu, komu se rozhodla oddat.

Siggi se pomalu oblékla. Dávala si pozor, aby si na sebe nevzala nic, co by připomínalo uniformu. Nechtěla vypadat odměřeně a oficiálně. Chtěla působit opačným dojmem než hrubý Conov. Přála si, aby ji Nathan neviděl jako ženu, ale spíš jako dívku, nějako inkvizitora, ale jako pečující sestru. Od první chvíle, kdy ho zahlédla na obrazovkách, věděla, že není žádné neviňátko. Avšak vypadal příliš mladý a primitivní, aby dokázal odhalit všechny ženské triky. A zvlášť ne triky protřelé pozemšťanky.

To si myslela Sigrid Damová, která se občas mýlila jako kterákoliv jiná žena na tomto nebo jiném světě...

Oblékla se a ohodnotila výsledek v příliš malém zrcadle, které viselo v jejím pokoji. Naschvál si vzala šaty v přírodních barvách, přestože se k ní nijak zvlášť nehodily. Nechtěla návštěvníkovi připadat příliš zářivá a cizí. Podle nečetných informací pobočky E byla Hvězdná a Sluneční strana temné a nehostinné místo. Tomu by Nathanovo světle hnědé a okrově žluté oblečení odpovídalo. Byl to svět, kde na jedné straně hor žili kočující Cikáni, a na druhé kralovali Vampýři.

Všechny informace získali od britské pobočky E v dobách ESPerské glasnosti a po Harryho útěku na Hvězdnou stranu. Siggi dobře věděla, proč chce Conov zjistit co nejvíc o světě za Bránou. Nechtěl jen dohnal vědomosti Britů. Potřeboval mít dostatek informací pro přípravu svého plánu. Byl to svět, který si chtěl Conov podrobit, vysát a připojit jako satelit k Rusku. Pokud ovšem obyvatelé světa za Bránou nezaútočí první. Chápala, z čeho má Conov strach. Kdysi jí totiž ukázal archivní záznamy předešlých perchorských návštěvníků.

Otřásla se, pustila podobné představy z hlavy a naposledy se na sebe podívala.

Vypadala, jako by vystoupila ze stránky módního časopisu... a jako by přišlo do módy cikánské oblečení. Siggi to měla nakázáno a nemohla si na nic stěžovat. Nechystá se přece do Paříže na sklenici Chardonnay ani nejde telepaticky vyzvídat na americkou ambasádu v Moskvě.

Vypadala jako Cikánka - když už ne vzhledem, oblečením určitě. Byla to podivná kombinace, ale jejich návštěvník koneckonců také moc jako Cikán nevypadal. Klidně by mohl být jejím dánským příbuzným! Cikánské na něm bylo jenom oblečení a zlatá náušnice. Ale ani ta nebyla tak podstatná, i tady na zemi je mnoho mužů nosilo.

Siggi měla na sobě světle hnědou, semišovou bundu ozdobenou střapci a pod ní listově zelenou halenku, sepnutou nefritovou sponou. Místo kalhot měla širokou bavlněnou sukni se vzorem podzimních listů. Kdyby nebyla tak vysoká a měla snědou kůži, černé vlasy a oči... možná by vypadala jako ženy, které Nathan znával. Siggi přemýšlela, kolik žen asi poznal a jak dobře. Stejně byl ještě pouhým chlapcem a ona se pokusí být něco jako jeho sestra, která by mu v tomto divném cizím světě ráda pomohla.

Siggi vyšla na chodbu a zjistila, že na ni už čeká mladý voják. Lekl se, zasalutoval a přehodil si zbraň přes rameno. Bylo několik minut po půlnoci a jeho únava byla celkem pochopitelná. Kromě několika lidí na stráži byl perchorský komplex tichý jako hrob. Jako obrovské mauzoleum. Siggi se na chvíli zdálo, jako by proti sobě cítila tlak skály.

Cestou do Nathanovy cely se zeptala svého průvodce: „Dostal jste nějaké rozkazy?“

„Jen vás mám doprovodit a pustit za vězněm. Pak na vás mám samozřejmě počkat, dokud s ním neskončíte a nezavoláte mě.“

„To může být až někdy k ránu.“

Voják pokrčil rameny a neodpověděl.

Siggi přemýšlela o Nathanovi. Byla dole, když mu podali uspávací prostředek v jídle a pronesli ho Bránou. Muže, který byl nekroskopovým synem. Siggi několikrát četla záznamy o jeho případu a celé jí to připadalo... fantastické? Ne, to bylo slabé slovo. Byl to muž, který se dokázal v rozmezí vteřin přemístit na jakékoliv místo na Zemi. Jako první známý člověk se dokázal teleportovat. Dokázal také mluvit s mrtvými, dokonce byl tak mocný, že je mohl nechat vstát z hrobů! A na konci z něj byl upír - vlastně Vampýr! Naposledy ho viděli, když zmizel na motorce v Bráně.

Nejel na Hvězdnou stranu poprvé. Čtyři roky předtím ho tam britská pobočka E vyslala s jistým posláním. Měl najít agenta, který se ztratil při výzvědách v Perchorsku. To se stalo... před dvaceti lety! A teď přišel skrz Bránu Nathan, kterému mohlo být kolem dvaceti. Byl skutečně Keoghovým synem? Bylo to pravděpodobné. A nezdálo se, že v jeho případě platí pořekadlo o tom, že jablko nepadá daleko od stromu. Kdyby zdědil schopnosti svého otce, nikdo by ho tady nezadržel. Nebo kdekoliv jinde...

Turkur Conov si myslel, že jeho příchod byl náhodný a neměl s jeho plány žádnou souvislost. Jistý si ale nebyl. To byl také Siggin úkol: zjistit, proč sem Nathan přišel. Udělal to z vlastní vůle, nebo na rozkaz někoho jiného? Jestli byla pravdivá druhá varianta, musí od něj zjistit, jací jsou jeho pánové, kolik jich je a za jak dlouho se vydají za ním. Jestli podá uspokojivé odpovědi a neukáže se, že jim hrozí nebezpečí vyžadující rázné akce, budou mít dost času získat od něj informace potřebné k Conovově invazi na Hvězdnou stranu.

Došli ke dveřím Nathanovy cely. V dřívějších dobách bývaly dveře v Perchorsku opatřeny bezpečnostními zámky. Dnes je většinou neměly, protože docházelo příliš často k všelijakým nehodám a za zamčenými dveřmi zaplatilo životem příliš mnoho lidí. Nathanova cela patřila k těm nemnoha místnostem, na kterých ještě zámek byl. Na dveřích byla kromě toho špehýrka s krytkou.

Voják vytáhl klíč a chtěl odemknout dveře. Siggi mu ho vzala se slovy: „Já sama.“ Voják si proto připravil zbraň a díval se, jak dívka odemyká. Nathan ležel na posteli, byl vzhůru a oblečený. Uviděl Siggi a vojáka a přimhouřil oči, když si všiml zbraně. Siggi se na něj usmála, zavrtěla hlavou a zavřela před vojákem dveře. Ten okamžitě otočil klíčem v zámku, a otevřel průzor. „Je vše v pořádku?“

Podívala se na jeho starostlivý obličej v železném rámu a řekla: „Nepochybuji, že s vámi za dveřmi se nemusím ničeho bát. Ale teď nás prosím nerušte.“ Neochotně ji poslechl a zavřel okénko. Siggi se okamžitě obrátila k Nathanovi. Stál na nohou jako nervózní kočka a mrkal modrýma, překvapenýma očima.

Stále s úsměvem mu pokynula, aby se znovu posadil, a přejela pohledem místnost. Nebylo tam nic jiného než postel, židle, umývadlo a nočník. Opravdu skromné vybavení... Potom se zadívala na Nathana. Měl dobrý metr osmdesát a byl atleticky stavěný, přesto měl nejisté, plaché pohyby, i když nevinný určitě nebyl. Poznala to, stejně jako když se na něj poprvé dívala na obrazovce. Měl oduševnělé a zároveň vědoucí oči. Donesla židli k posteli a sedla si jen kousek od něj.

„Jmenuji se Siggi,“ řekla tiše.

Zamračil se. „Siggi?“

Přikývla a dotkla se hrudi. „Ano, Siggi.“

Povzdechl si, jako by si myslel: Co, zase tahle komedie? A suchým, hořkým hlasem odpověděl: „Nathan. Nathan Kiklu.“

„Dobrá,“ řekla a usmála se trochu upjatěji. „Pokusím se být trochu zábavnější.“ A bez varování sebrala veškerou svou telepatickou sílu a řekla mu: Nathane, vím, že máš kolem mysli štít. Turkur Conov se do ní nedostal, takže tvá ochrana musí být velmi účinná. Má mysl je podobná, jenže ji chráním záměrně. Nechci teď zjišťovat, jestli máš vrozený talent nebo se jedná o nějaký uskok. Jestli se mnou nebudeš spolupracovat, pak ti nebudu moci pomoct. 

Když zaslechl první nevyslovené slovo, škubl rameny a cukl koutkem oka. Nic víc. Pokusil se dělat, jako by se nic nestalo, a dál se tvářil nechápavě. Siggi takovou reakci nečekala, ale bylo jí jasné, co to znamená. Jeho mysl byla jako neprůstřelné sklo pomazané olejem! Otáčelo se tak rychle, že dokázalo odmrštit veškeré cizí myšlenky. Nic do jeho mysli neproniklo, ani mu k ní nemohlo přilnout. Přesto Nathanovi jeho štít nebránil v tom, aby četl myšlenky ostatních. Tolik tedy k jeho nevinnosti.

Siggi nevěděla, proč na něj vlastně zkusila promluvit. Jako by měla předtuchu, že ji zaslechne. Vydechla údivem a trochu si od Nathana odsedla. Náhle si uvědomila, s kým má tu čest. Byl to muž z jiného světa, syn Harryho Keogha a zároveň byl telepat. Jenže... jaké další schopnosti může mít? Byl opravdu jen člověkem, jak předpokládal Conov?

Nemohla si pomoct a pomyslela si: Jsi z jiného světa! Možná dokonce Vampýr! Opravdu mohl být upírem, který se skrýval za tím plachým, neškodným zevnějškem.

Siggi se najednou začala třást zimou. Cítila, jak jí vstávají vlasy vzadu na krku. Celé tělo jí pokryla husí kůže. Nejen na rukou, nohou a zádech. Měla pocit, že ji cítí i na duši. Ten muž mohl být Vampýr!

Vzpomněla si na archivní film s natočeným vampýrským bojovníkem, který prošel skrz Bránu. Obránci Perchorska, ruští vojáci na této straně portálu, se na něho vrhli s plamenomety a kulomety, až ho srazili na kolena. Ale jenom obrazně... I když byl fyzicky vyřízený, jeho duše se nepokořila.

Siggi se před očima začal znovu odvíjet záznam:

Muž klečel na podlaze před zářící Bránou a skučel. Byl hrozivě zmrzačený, šedý jako mrtvola a celý od krve - své vlastní i mužů, které zmasakroval. Věděl, že je s ním konec, ale věc v jeho těle se nechtěla vzdát!

Až do této chvíle vypadal jako člověk, ale nyní...

Jeho ústa se otevřela dokořán - ale jak neskutečně daleko je přitom roztáhl! Uvnitř se mu kmital rudý, rozeklaný jazyk. Začaly se mu prodlužovat čelisti, což bylo doprovázené zvukem trhané plachtoviny. Ohrnul masivní rty, které mu přitom praskly a začaly krvácet, a odhalil šarlatové dásně se špičatými tesáky. Celá ústa vypadala jako děsivá morda vzteklého vlka. A zbytek tváře nevypadal o nic lépe.

Plochý nos se mu ještě rozšířil a zkřivil, takže působil jako netopýří čenich s vlhkými černými nozdrami. Jeho uši až do této chvíle přiléhaly k hlavě, ale nyní mu z nich vyrašily chomáče hrubých chlupů a oba slechy se zvětšily na dvě žilnaté, nervózně se chvějící ulity. I ony jako by patřily velkému netopýru... nebo odpudivému démonovi.

Skrz rysy a nelidský výraz té strašné tváře jako by prosvítalo samotné peklo! Upír vypadal jako hororový kříženec vlka s netopýrem! A to ještě nebyla přeměna u konce!

Jeho oči byly malé, prasečí a hluboko posazené. Teď zčistajasna vyrostly a vylézaly z důlků jako rudí červi. A zuby... vypadaly jako vtělení té nejhorší noční můry! Rostly a kroutily se z krvácejících čelistí jako ostré kostěné nože. Upírova ústa se naplnila jeho vlastní krví z rozdrásaných dásní.

Zbytek těla zůstal naštěstí téměř lidský, až na nepřirozený, olovený lesk končetin a šílené, zuřivé chvění.

Vojáci ho polili chemikáliemi a spálili. Zůstal z něj jen kouř, pára a zápach. Bylo po všem. Přesto ta vzpomínka stále visela v Siggině mysli, jako stín mraku za slunečného dne... Nejvíc jí v hlavě utkvěla myšlenka, že upír zpočátku vypadal jako úplně obyčejný muž!

Zdálo se jí, jako by přimrzla k židli. Nemohla se pohnout, myslet ani mluvit. Vtom Nathan vstal a natáhl k ní ruku! Dotkl se jejího ramene a stiskl ho - avšak velmi jemně. V té chvíli uviděla, z čeho se skládá jeho ochranný štít. Byl z čísel! Nathan skrýval svou tajemnou mysl za nekonečnou, otáčející se rovnicí! Byla to složitá matematika... v duši muže, který pochází ze světa, kde lidé neumějí ani pořádně počítat? Bylo toho i na ni příliš. Vždyť o něm nic nevěděla! Měla by přivolat vojáka z chodby. Slova však jako by se jí vzpříčila v krku.

Měl tak jemný dotyk... Odtáhla se od něj, ale za zády měla kovové opěradlo židle. Dotkl se jí a číselný vír z jeho mysli spadl, rozestoupil se do tisíců svítících čísel. Nathanova mysl byla odkrytá.

NEJSEM Vampýr! pomyslel si důrazně. Vampýři jsou mí nepřátelé. Jsem tady díky jejich zuřivosti, ne jako jejich zvěd. Zdá se mi, že mě osud trestá za něco, co jsem nikdy nespáchal a ani tomu nerozumím! Myslíš si, že tady chci být? V pekelné zemi za Bránou na Hvězdně straně? Jediné, co chci, je být zpátky na Sluneční straně se svou mladou ženou... 

Tyto myšlenky sdělil Siggi. Na pozadí cítila jeho stesk, zmatek a pocit marnosti. A ze všeho nejvíc cítila samotu. Nathanova ruka na rameni ji náhle připadala teplá a lidská. Cítila, jak jí ta lidskost proniká oblečením, a rázem jí přestala být zima.

Zhluboka se nadechla, uklidnila se a řekla: Přišla jsem ti položit několik otázek. Přišel jsi z hrozného světa. Můj nadřízený chce vědět, kým opravdu jsi. Chce znát důvody tvého příchodu. Myslí si - 

„Vím, co si telepat Turkur Conov myslí,“ přerušil ji Nathan. „Je to (ambiciózní?) muž a v hlavě má spoustu myšlenek. V něčem má pravdu, v něčem se mýlí a myslí si také spoustu věcí, které jsou úplně mimo. Je to (intrikán?) a budoucí diktátor, který touží po moci. Chce mě vyslechnout, pokud možno (přetáhnout?) na svou stranu a využít. Jestli se mu to nepodaří, zabije mě! Chce použít mých (vědomostí?) o světě za Bránou a podrobit si Vampýry. Zároveň by ale napadl i Kočovníky, Szganye ze Sluneční strany! Jsem Szgany a můžu vám říct jediné. Válka s Kočovníky by byla naprostá hloupost. A jít proti Vampýrům, když o nich vůbec nic nevíte? To by bylo čiré bláznovství!“

Po jeho prvních slovech si Siggi uvědomila, že Nathan mluví plynně rusky. Nebyl to její rodný jazyk, sama se ho musela naučit. Slova, kterými si nebyl jistý, prostě doplnil telepaticky. Otevřela ústa údivem.

„Proč jsi až do této chvíle nepromluvil?“ vydechla. „Vždyť mluvíš naším jazykem! Všemu rozumíš!“ Její slova zněla tak naivně, až se sama za sebe zastyděla.

Pokrčil rameny. „Naše jazyky si jsou trochu podobné. Kromě toho... vždyť jsi sama chytrá telepatka. Copak nemáš jazykové nadání?“

Měla, to byla pravda, ale ne takové!

Přečetl si odpověď v její mysli a vysvětlil: „To proto, že ses naučila příliš spoléhat na svou schopnost telepatie.“ Pokračoval chladným hlasem: „Proč se zanášet s učením cizího jazyka, pouhých slov, když můžeš ukradnout číkoliv myšlenky? Proto jsi přišla do mé strašné, podzemní cely? Abys pro Turkura Conova ukradla mé myšlenky?“

Siggi cítila, jak se jí pod Nathanovým upřeným pohledem rozlévá ruměnec po tváři. „Všichni jsme... všichni jsme tě podcenili.“ Podivila se: Proč proboha nemůžu najít slova? A proč všechno, co před ním řeknu, zní tak hloupě? Copak opravdu jsem jako jeho malá sestra, kterou jsem chtěla předstírat? To by bylo alespoň vysvětlení teplého citu, který k němu Siggi začínala cítit. Jenomže to rozhodně nebyly sesterské pocity! Došlo jí to a okamžitě zavřela pomyslnou okenici své mysli a nechala mentální výpary, aby zahalily veškeré její myšlenky. Nebylo to potřeba, protože Nathan si je stejně přestal číst. Přesně jak říkal, nebyl žádným vampýrským telepatickým špehem ani šmírákem. Proč taky, když s ní mohl prostě mluvit?

To všechno jí proběhlo hlavou za ten okamžik, než jí odpověděl: „Ne, naopak. Vy jste mě přecenili! Musíte přece vidět - a zvlášť ty - že nejsem nepřítel. Vždyť jsem sám, a navíc nejsem ozbrojený. Nechci nikomu z vás ublížit. Jediné, co si přeju, je dostat se zpět do svého vlastního světa a do míst, která bývala před návratem Vampýrů mým domovem.“ Jeho tvář i hlas zhrubly. „Jestli ale Conov obsadí Sluneční stranu, pak se vaším nepřítelem stanu! A proč jsem nemluvil? Potřeboval jsem čas, abych se díval, poslouchal a učil se. Na to, aby se člověk naučil jazyk porovnáváním myšlenek, potřebuje čas.“

Pustil ji, couvl a znovu se posadil na postel. Siggi byla znovu fascinovaná. Naprosto fascinovaná. Nathan nebyl jako žádný z mužů, které tatím poznala. A nebylo to jenom tím, že pocházel z jiného světa v paralelním vesmíru. Bylo v tom víc než fascinace novými horizonty, které mohla vyčíst v hlubinách jeho mysli. Víc než krása jeho mladého, teplého mužského těla. Víc než způsob, jakým jeho oči vyzařovaly neurčitou touhu, minulost plnou stínů a stejně tak nejistou budoucnost.

Neměl kolem mysli svůj číselný štít. Siggi si ji mohla přečíst, už k tomu ale neměla chuť. Ne, dokud ji nepozve, dokud si to nebude sám přát. Rozhodla se, že přijme jeho podmínky spolupráce, ať budou jakékoliv. Vyčetl to z jejích očí, aniž by potřeboval použít telepatii.

„Budeme... přátelé?“ zeptal se a poprvé se na ni mírně usmál. „Bez ohledu na Turkura Conova?“

„Jsme přátelé,“ zvolala a vzdychla, jako by jí z ramen spadla obrovská tíže. „K čertu s Turkurem! Jenomže -“ zamračila se. „Bude očekávat nějaké výsledky.“

Nathan přikývl. „Samozřejmě. Očekává odpovědi na své otázky. A ty mu je musíš dodat...“ Náhle vypadal zamyšlený, uzavřený a zasmušilý. „Neřeknu ti – jemu - všechno najednou. Ne, neřeknu mu všechno, dokud... dokud sem nedopraví svůj stroj.“

Siggi cítila, jak jí srdce ztěžklo. „Stroj?“ zašeptala. Tušila, co tím mohl myslet. Byla to zbraň, zakázaná na celém světě. „O tom... o tom se mnou Turkur nemluvil!“

„Se mnou taky ne,“ odpověděl Nathan. „Ale myslel na to...“

V

Útěk z Perchorska

Siggi se ho zeptala: „Můžeš mi říct něco o sobě?“

„Řeknu všechno kromě věcí, které by mohly být Conovovi nějak prospěšné,“ odpověděl Nathan. „Může se zdát, že mu bude ku prospěchu skoro všechno, co mu řeknu. Zároveň ho ale můžu zastrašit. Byl by blázen, kdyby ho vampýrská hrozba nezastavila.“

„Četl jsi Turkurovy myšlenky, a přesto ho vůbec neznáš. A neznáš sílu zbraní, které má k dispozici. Nedokážeš si ji ani představit! Jak dlouho potrvá, než mi všechno řekneš?“

Nathan znovu pokrčil rameny. „Jak dlouho trvá lidský život? Můžu to vyprávět tolik let, kolik žiju.“

„Bylo by mnohem rychlejší, kdybych to mohla vidět. A neunavovalo by tě to.“

„Vidět v mé hlavě?“ Nestor pochopil, jak to myslela. „To jistě. Ale i tak by to nějaký čas trvalo. Nejspíš až do rána.“

Zamyslela se, šla ke dveřím a bušila na okénko tak dlouho, dokud se neotevřelo. „Dej mi klíč,“ poručila mladému vojákovi, „a běž spát. Tvá služba skončila.“

„Dostal jsem jasné rozkazy,“ odpověděl. „Mám -“

„Právě jsem ti dala nový rozkaz! Máme s Turkurem Conovem jistý plán. Vykonávám vůli tvého velitele. Vidíš, že vězeň je naprosto neškodný. Kromě toho mám u sebe zbraň.“ Nic z toho sice nebyla pravda, přesto chladnokrevně pokračovala: „Ráno Turkurovi klíč osobně vrátím. Myslím, že by ti toto vysvětlení mělo stačit. Dej mi klíč, ať můžu pokračovat v práci, a běž se pořádně vyspat.“

„Paní, já -“

„Nebo chceš jít teď uprostřed noci za Turkurem a vysvětlit mu svou neposlušnosť? Můžeme jít a vzbudit ho, potvrdí ti, co jsem právě řekla.“

Voják jí tedy předal klíč, zasalutoval a vytratil se.

Siggi jednala téměř automaticky. Nikdy by ani sama před sebou nepřiznala, proč ho poslala pryč. Jen si pro všechny případy čistila terén. Nechtěla nikoho za dveřmi, za otevíracím průzorem. Ještě Nathana nechtěla, to ne, ale jestli bude noc opravdu tak dlouhá, jak předvídal...

To se stalo před necelými třemi a půl hodinami. Teď oba spali... vedle  sebe v náručí.

Ani jeden z nich nebude nikdy přesně vědět, jak k tomu došlo. Noc plynula a topení v perchorském komplexu snížilo výkon, takže teplota v pokoji o několik stupňů klesla. Kromě toho se nepohybovali, takže se do nich brzy dala zima. Netrvalo dlouho a seděli vedle sebe na Nathanově posteli (samozřejmě, aby se vzájemně zahřívali). Zdálo se jenom přirozené, že se o něj Siggi opřela a přetáhla přes oba deku. Okamžitě poznala, kdy Nathanovo tělo zareagovalo na její blízkost. Od té chvíle se jejich myšlenky postupně odvracely od jeho vyprávění k úplně jiným věcem. Siggi už bylo jasné, proč poslala vojáka pryč.

Její zvědavá ruka zjistila, že je vzrušený. Nathan uzavřel svou mysl a varoval ji: „Jestli se s tebou budu milovat, budu myslet na Mišu...“ Samozřejmě. Neuplynulo ještě ani pět pozemských dní, co byl na Sluneční Hraně se svou mladou cikánskou ženou.

„Budeš mě přece milovat tělem, ne myslí!“ I ona vyvolala mentální smog, aby zakryla své myšlenky.

„I takto budeš vědět. Stejně jako to víš teď.“

„Vždyť ti nevidím myšlenky, takže nemůžu vidět ani její obličej.“ A co oči nevidí, srdce nebolí. „Budu si představovat, že laskáš mě. Z čistě fyzického hlediska to tak bude. Potřebuješ to, Nathane. V tom ti můžu pomoct.“

„Ty to také potřebuješ?“

Vzala ho za ruku a položila si ji na ztvrdlé bradavky. „Toužím tě uspokojit. Tohle může být jediná příležitost, kterou v životě budeme mít. A může to být to jediné, co pro tebe budu kdy schopná udělat.“

„Ale potřebuješ to taky?“

„Chci tě, ano.“

„Protože jsem jiný než vy? Nebo protože ti to poručili?“ V hlase mu zazněla hořkost, i když nepřestával hladit její prsa. Siggi mohla jen těžko tušit, že není první ženou, kterou za ním někdo poslal.

„Nejspíš protože jsi jiný.“ Smutně se zasmála. „Ale že by to byl rozkaz? Abych se s tebou vyspala? Právě naopak. Řekl mi, abych to nedělala!“

Vycítila, že jí porozuměl, a zároveň pochopila, že i on je za všech okolností svým vlastním pánem. „Máš mě zakázaného?“

„Turkur rád všechno vlastní,“ vysvětlila mu. „Včetně lidí. I když něco nemůže mít, stejně to... jiným lidem nepřeje. Rád by vlastnil nás oba.“

„A tohle tě může osvobodit?“ Konečky prstů v něm zažehávala plamen. Kůže ho pálila všude, kudy jimi přejela.  

Znovu se jízlivě zasmála. „To těžko, jsem do toho příliš namočená. Ne, mne už nic neosvobodí. Ale alespoň uvnitř se budu cítit jako ty: svou vlastní paní.“  

V té chvíli už na sobě skoro nic neměli. Siggi si na něj lehla a Nathan ucítil její měkká, voňavá prsa na své tváři. Byla tak vlhká, že do ní pronikl až překvapivě snadno. Hned se ale kolem něho zavřela, a když ho začala ovládat a brzdit, Nathan pochopil, jaká je to expertka. Zároveň mu bylo jasné, že nikdy nebude jako Miša.  

Poprvé to bylo rychlé, přesně jak ho vedla. Ale podruhé už byli pomalejší, hlubší, citlivější. Bylo to, jako by se natáhl pro  její srdce. Ona zase jako by ho chtěla celého spolknout. Příliš rychle to skončilo a ten zvláštní muž z cizího světa usnul Siggi v těle a náručí. Skoro se jí chtělo plakat. V poslední chvíli se totiž zahlédla v jeho duši a viděla, jak tam září. Nebyla tou temnou, sající, zpocenou věcí, jak zvlášť dnes očekávala. Ne. Viděl ji jako útočiště, přístav, téměř posvátné místo.

Málem se rozplakala, protože... to možná byl ten pravý! Bylo příliš brzy, aby to věděla s určitostí, ale bylo to možné! Jenže zároveň jím být nemohl a nikdy nebude. Kvůli Miše.

Nathan spal Siggi v náruči jako v domě svých starých přátel. Potom toužila… dát mu něco víc než jen své tělo, protože dnes může mít poslední šanci. Odepnula svou nefritovou sponu a dala mu ji do kapsy u kazajky. Konečně ji ukonejšil pravidelný tlukot jeho srdce a Siggi usnula.

 A spala –

- Dokud je Turkur Conov neprobudil!  

Conov dokončil práci a na několik hodin si zdříml – dokud ho něco neprobudilo. Snad se mu zdál špatný sen. Siggin pokoj byl jen několik dveří od jeho. Ze zvědavosti (a možná i z jiného důvodu) nahlédl dovnitř… a všechno mu bylo jasné. Cože? Že by ještě pracovala? Celou noc? Ale není práce jako práce. A teď, když sem přišel:

„Kde je stráž?“ vyštěkl na ni s očima rozšířenýma vztekem. Hrubě ji vytáhl z postele a namířil na Nathana pistoli.

Siggi se pokusila soustředit myšlenky, ačkoliv byla ještě rozespalá. Kolik mohlo být hodin? Podívala se na hodinky, což byla jediná věc, kterou měla na sobě! Bylo pár minut po půl páté. Za nějakou hodinu se začne Perchorsk probouzet. Jenže Conov už byl vzhůru, a to dokonale!

„Na něco jsem se tě ptal -“ zatřásl jí.

„Slyšela jsem tě!“ zakřičela na něj. „Poslala... poslala jsem ho pryč.“

Conov zamručel a přikývl. „To samozřejmě také vidím!“

„Byl za dveřmi a... vyrušoval mě. Nemohla jsem pracovat.“

„Pracovat?“ Conov si prohlédl Siggi od hlavy k patě a ušklíbl se její nahotě. „Nemohla jsi... pracovat? Ha!“ Poodstoupil a tvrdě ji uhodil do tváře, až upadla na zem.

Nathan byl vzhůru a vyskočil z postele. Tvář měl bílou jako křída, ruce napřažené před sebou. Conov na něj obrátil pistoli a zavrčel skrz zaťaté zuby: „Jen pojď, ukaž mi, jak vy Kočovníci bojujete o své coury. Ať mám důvod rozstřílet tvá střeva po místnosti!“

Nathan o krok ustoupil. Třásl se a na čele mu vystoupil studený pot. Nespouštěl oči z Rusovy ocelové pistole, která ho držela v šachu. Kdyby tak byl Conov neozbrojený...

Nathan se právě vytrhl ze spánku a byl stále trochu zmatený. Poprvé si zapomněl hlídat mysl a nechal ji Turkurovi doširoka otevřenou. Dívali se vzájemně do očí. Rus si přečetl Nathanovy zuřivé myšlenky a podíval se na svou pistoli.

„Na tohle myslíš?“ Už se trochu uklidnil, ale i tak věděl, že nechybí málo a zbraň použije. „Tohle tě drží zpátky? Zbraň a pohrůžka, kterou jsem ti před chvílí řekl? Ale ne, kamaráde. Chci tě živého a pěkně čilého! Alespoň prozatím...“

Nathan v Conovově mysli znovu zahlédl monstrózní zbraň. Byl to mechanický upír, který se Nathanovi zažral do mozku. Vyprázdnil mu hlavu elektrickým ohněm, takže mu místo hlavy zůstala prázdná skořápka. Avšak Nathan tentokrát nebyl jediný, kdo to viděl. Přečetla si to i Siggi. Potom Conov zamrkal, obrázek zmizel a jeho mysl jako by se obalila nedobytnou ledovou krustou.

Zajistil pistoli, odhrnul levou stranu bundy a dal ji do pouzdra pod paží. „Dobrá. Tak se podíváme, jak nám to půjde beze zbraně...“

To už se na něho Nathan vrhl. Siggi na něho křičela: „Ne, Nathane, néé!“ Pozdě.

Nathan na Conova vyskočil z postele. Rus udělal krok dozadu. Pohyboval se s chladně precizní, skoro mechanickou účinností. Na posledni chvíli ukročil doprava, chytil Nathana za levé zápěstí, zkroutil ho a zaklonil se. Nathan udělal přemet. Conov ho nepustil, naopak umocnil jeho dopad vahou svého těla.

Nathan spadl na vykachlíkovanou podlahu, několikrát se otočil, narazil do železné stěny - a zůstal nehybně ležet. ,Boj' skončil. Conov si k němu klekl a zkontroloval mu pulz. Zabručel a podíval se na Siggi, která tiše klela a natahovala na sebe poslední kusy oděvu. Oplatila mu pohled a zeptala se: „Zabil jsi ho alespoň?“

Zakroutil hladkou hlavou. „Ne. Ale nakonec ho stejně zabiju. Teď je jen omráčený a nebude mu zrovna nejlíp...“

„Nemáš to v hlavě v pořádku!“ Siggi zamířila k otevřeným dveřím. Conov ji ale předběhl a strčil ji hrubě na chodbu, až narazila do protější stěny. Vytáhl klíč a pečlivě zamkl. Zahlédla klíč v jeho ruce a pevně uzavřela mysl. Všechny myšlenky schovala za svou jedinečnou mentální mlhu.

Jdi do prdele! pomyslela si dnes už podruhé.

Takhle to sice neplánovala (nebo ano?), ale Conov jí nedal na výběr. To, co chtěl udělat s Nathanem... prostě to nemohla dovolit! Siggi si říkala, že toto byl ten pravý důvod, proč se rychle, bez dechu oblékla a nechala svůj klíč na Nathanově umyvadle. Nebyla to jen pomsta tomu grotesknímu, krutému a egoistickému hajzlovi. Ne, byl to akt lidského soucitu. Něco, co bylo nad Turkurovo chápání.

Pochopila, že to není Nathan, kdo je tady nepřítelem...

O další dvě a půl hodiny později ležela Siggi v posteli. Její únava opadla, nepřestávala se ale třást při představě, jak bude asi Conov reagovat na vězňův útěk. Nedalo se před tím utéci a muselo to přijít každou minutou! Divila se vlastně, že to trvalo tak dlouho.

Copak byl Nathan v tak špatném stavu, že zůstal ležet omráčený na podlaze? Možná se jen dopotácel do postele a okamžitě zase usnul, takže si klíče nevšiml.

Sotva si to pomyslela, zaslechla z chodby spěšné kroky, tlumené klení a v příštím okamžiku už na dveře zabouchala tvrdá pěst. Conovův hlas naléhal, aby se probudila. Siggi si dala na čas a snažila se vypadat pomačkaná od spánku. Doufala, že se jí nalíčením povedlo ještě podtrhnout monokl na oku a že je dobře viditelný i přes kouřová skla brýlí, které si schválně vzala. Zavázala si župan a konečně otevřela.

Conov byl sám. Naštěstí. Nenechají tedy zatknout. Ne, to byla hloupá obava. Jak by se ji mohl odvážit obvinit? Věděla toho příliš mnoho. A kromě toho éra nočních zatýkání a hromadných poprav už dávno minula... alespoň jinde ve světě. Tohle byl Perchorsk a Conov tu měl moc.

„Utekl, Siggi!“ řekl hrubým, sípavým hlasem.

„Cože?“ Odvrátila tvář, jako by chtěla skrýt modřinu na oku. Ve skutečnosti pro jistotu odvracela obě oči, i když Conov přes dvojitou bariéru mentálního smogu a kouřových skel brýlí nemohl nic vidět. „Co jsi říkal... utekl? Nathan?“

„Samozřejmě že Nathan! Kdo jiný?“ Chytil ji za ramena a otočil k sobě a uviděl temně modrý monokl pod zlatými obroučkami brýlí. Výraz tváře se mu okamžitě změnil. „Co? Máš brýle? Máš něco s... očima?“

„Ne. Mám něco s okem!“ zasyčela Siggi. „S levým okem, kam jsi mě praštil! Copak máš výpadky paměti?“ Strhla si brýle - ale jenom na chviličku.

„Ach!“ Turkur vypadal šokovaný. „Nechtěl jsem... chci říct... to jsem tě uhodil tak silně?“

Nasadila si zpět brýle a vyvolala ještě hustší mlhu. „Vždyť je to už jedno. Není to důležité. Opravdu Nathan utekl? Jak?“

Náhle jí poklesla čelist a ruka vylétla k ústům. „Ten klíč!“ (Když Siggi potřebovala, dokázala být velmi dobrou herečkou.)

„Jaký klíč?“ Conov jí sevřel rameno ještě pevněji a zamračil se. „Dveře byly zamčené. A já svůj klíč mám. Myslíš ten druhý klíč? Ten jsem přece dal tomu vojákovi s rozkazem...“

Vysmekla se mu, běžela k věšáku s oblečením a začala zuřivě prohledávat věci, které měla v noci na sobě. „Oblékala jsem se tak narychlo...“ vydechla. Conov šel k ní a čekal se zaťatými pěstmi. „Kdyby ses nechoval jako žárlivý, egoistický šílenec...!“

„Copak jsi ten klíč měla ty?“ Nemohl tomu uvěřit - a v příštím okamžiku nemohla pro změnu Siggi uvěřit svým očím. Conov se začal smát a plácat se do stehen! „Myslel jsem si... myslel jsem...!“ Kupodivu se tvářil, jako by se mu ulevilo. Siggi náhle došlo, co si myslel: že má Nathan schopnosti svého otce. Že se ze zamčeného pokoje teleportoval.

„Čemu se směješ?“ pokračovala ve hře. „Směješ se mně? Samozřejmě jsem ten klíč měla. Jak jinak bych se potom dostala z cely? Jenomže když jsi začal kolem sebe mlátit pěstmi...“ Hodila bundu na zem, dupla na ni a propukla v pláč. Sice slzy jenom předstírala, Conovovi to ale stačilo. Koneckonců, byla jen slabou ženou. To dělalo jeho egu dobře. Věděla, že ze stejného důvodu nikdy neuvěří, že by byla schopná dát klíč Nathanovi. Už měla pod nohama pevnější půdu, a proto pokračovala: „Byla jsem na tom tak... prostě jsem si na ten pitomý klíč ani nevzpomněla!“

Konečně měl Conov někoho, koho mohl obviňovat. Cítila, jak jí znovu sevřel ruku na rameni. „Siggi, chováš se jako pomatený, nezralý idiot. Chtěla jsi ho svést, ale teď si nejsi jistá, jestli tě náhodou nesvedl on! Myslíš si, že jsi ten klíč ztratila? Vždyť ti ho mohl klidně vzít! Neměl jsem tě s ním nechávat o samotě.“

Znovu dupla, vysmekla se a odvrátila se. „Ne, nejsem blázen! Všechno jsem to dělala pro nás, pro naši zemi! Chtěl jsi po mně informace, a tak jsem je z něho vytáhla! Všechno, co se dalo. Za jakoukoli cenu.“

„Cože?“ Věděla, že to Conova zaujalo. „Vyprávěl ti něco? Bylo toho hodně? Dobrá! Ale... proč jsi mi to neřekla už dávno?“

„Cože?“ Vrhla na něj planoucí pohled. „Copak jsi mi k tomu dal příležitost?“

Conov věděl, že měla pravdu. „Možná ne. Stejně to teď bude muset počkat.“ Už byl zase úplně klidný. „Jeho útěk však nepočká. Můžeme se domnívat, že utekl před nějakými dvěma hodinami. Utéct z cely je ale něco úplně jiného než utéct z celého komplexu! U vnějšího vchodu je vždycky někdo na stráži. Jinudy se ven nedostane. Je tedy jasné, že je pořád někde tady.“

„Kam se mohl schovat?“ Byla si už jistější, že se jí uskok podařil, a trochu se uklidnila. „Nikoho tady nezná.“

Conov se na ni zpříma podíval. „Co Britové?“

Znovu se vžila do své role. „Ano! Vždyť s nimi mluvil!“

„Cože?“ odfrkl si Conov. „No, svým způsobem s nimi mluvil.“

„Ale ne,“ řekla a potřásla hlavou. „Nejen slovně. Je to telepat!“ Stejně mu to jednou bude muset říct, než na to přijde sám. Tak proč ne hned?

„Cože?“

„Opravdu! Telepaticky se mnou mluvil, a je velmi nadaný! Chtěla jsem ti to říct, jenže jsi mě nepustil ke slovu. Tak jsem... tak jsem poznala, že mě chce.“ Rychle pokračovala, aby Conov nedostal další záchvat vzteku. „Dokonce mi řekl, co viděl ve tvé hlavě, Turkure. Stroj, který jsi ni něj chtěl použít. O tom jsi mi nikdy neřekl!“ Siggi si dokonce troufla použít káravý tón.

Vyhnul se jejímu pohledu. „Ano, kdybych neměl jinou možnost, použil bych to.“

„A vysál mu mozek z hlavy?“

„Ano. Získali bychom tak veškeré jeho vědomosti!“

„Jenom kdybys neměl jinou možnost? Vždyť jsi říkal, že ho prostě zabiješ.“

Conov toho začínal mít dost. „Obleč se, a rychle. Přijď za mnou do řídicí místnosti.“

„Kam jdeš?“ Šla za ním ke dveřím.

„Jdu zkontrolovat zabezpečení zařízení celého toho zatraceného komplexu. Potom si promluvím s Traskem. Chci zjistit, co o tom ví. Jestli neví nic, tím líp pro něj. V tom případě musíme zařídit, aby se ani nic nedozvěděl. Obleč se. Zdá se, že budeme mít plno práce...“

V tom měl Conov pravdu. Opravdu měl od této chvíle mnoho práce.

Zatímco se Siggi oblékala, určil skupiny vojáků, kteří měli pátrat po zajatci. Měli prohledat každé patro, každou místnost a laboratoř, všechny výklenky a skuliny. Všechno v prostoru mezi Bránou a východem z komplexu. Potom si promluvil se strážcem, který jako první postřehl, že Nathan leží podezřele dlouho nehybně na posteli. Vzal z řídicí místnosti klič, otevřel celu a zjistil, že Nathan strčil pod peřinu polštář, aby připomínal ležící tělo. Dveře však byly zamčené, takže podle strážce musí mít jeho předchůdce ve službě klíč stále u sebe. Muž tedy šel nahlásit záhadu Conovovi. Byl nervózní, protože vězeň přece mohl být přestěhován a on o tom nemusel vědět.

Conov se nemohl vynadivit. Ale pak -

Nechal si zavolat vojáka, který doprovázel minulou noc Siggi. Seřval ho tak, že se muž málem psychicky zhroutil. Když se trochu uklidnil, poslal svého muže za Traskem a Goodlym. Už jsou vzhůru? Co mají dnes v plánu? A tak dále. Chtěl tak nenápadně zjistit, jestli o něčem neví. Prostředník měl nakázáno, aby se o vězňově útěku ani slovem nezmínil. Nakonec si Conov promluvil s oběma strážci u vchodu do komplexu. Jeden hlídal uvnitř, druhý vně dveří. Oba se shodli na tom, že mezi půlnocí a sedmou hodinou ranní dveřmi nikdo neprošel.

Před hodinou však z komplexu odjely tři zásobovací vozy. Dvě auta jela na východ, k téměř opuštěným kasárnám a vojenskému letišti v Beresově. Třetí mířilo na západ do Uchty, kde mělo počkat na příjezd nákladního vlaku...

Siggi přišla za Conovem do řídicí místnosti. Tvářil se kysele. Hodil jí bundu a řekl: „Obleč si to. Jdeme ven a počasí není moc dobré.“

„Kam jdeme?“ Oblékla se a vytáhla z bundy lyžařské brýle.

„Doufal jsem, že to budeš vědět ty,“ zavrčel Conov. Mířili k východu z podzemí. „Vždyť jsi s ním byla tak dlouho! Nemáš tušení, kam mohl jít?“

Přede dveřmi na ně čekalo pásové vozidlo s řidičem. Motor běžel naprázdno a šedivý ranní vzduch byl prosycený výfukovými plyny. Začínalo sněžit.

Zakroutila hlavou. „Jsi si jistý, že se dostal ven? V tomhle počasí a tady na severu? V tomhle sněhu by se šlo špatně i místním lovcům a dřevorubcům.“

„Několik skupin vojáků prohledalo celý komplex, patro po patře!“ odpověděl jí Conov. „Dostal jsem už první hlášení. Nikde po něm není ani stopy. Myslím, že se dostal ven. Nejspíš se vetřel do jednoho ze zásobovacích náklaďáků.“

Siggi vyschlo v krku. Srdce jí začalo divoce tlouct. Musela se snažit, aby nic nepoznal podle jejího zrychleného dechu. Byla to pravda? Opravdu se Nathan dostal ven a je na útěku? Doufala, že tomu tak je. To by ale znamenalo, že mu pomohla uprchnout! Turkur má nejspíš pravdu, je šílená. Bože, to aby si dala skutečně dobrý pozor na své myšlenky!

„Zásobovací náklaďák? Copak je stráž neprohledává?“

Conov si odfrkl, až mu od nosu šla pára. Vyšplhal na sedadlo vedle řidiče a pomohl Siggi. „Odjela odsud tři auta. Dvě míří do Beresova, třetí do Uchty. Bylo to dřív, než jsme na jeho útěk přišli. Opravdu myslíš, že se zdejší nanicovatí strážci obtěžují s prohledáváním náklaďáků? Vždyť i naši lidé tady zlenivěli! To ale musí přestat. Siggi, jestli toho cizince nenajdeme, jsme v pěkném průšvihu.“

„Proč? A proč o něm mluvíš jako o cizinci? Je to člověk jako ty a já. V lidském těle má dokonale lidskou mysl. Nemá v sobě žádnou nakazu. Stejně si myslím, že ho najdeme. Nepochybuji o tom. Vždyť je tady v úplně cizím světě. Kam by šel? Jak by přežil?“ Celou dobu doufala, že se mýlí. Kvůli sobě i kvůli Nathanovi.

Conov na ni vrhl rychlý pohled. Vozidlo se v oblaku výfukových plynů rozjelo po západním úbočí soutěsky. „Jsou dvě možnosti. Jestli pracuje jako špeh, z Perchorska toho už viděl dost. Pokusí se dostat zpět do svého světa. Jestli je opravdu tak nadaný telepat, jak věříš, musí už vědí že existuje druhá Brána i kde ji najít. Cestou k ní bude dál sbírat informace pro své vampýrské pány.“

Odmlčel se a po chvíli pokračoval: „To byla první možnost. Jestli do Brány hodili nebo sem uprchl, nemůže se vrátit zpět. Bude muset zůstat na Zemi a pokusit se mezi nás zapadnout. To je nebezpečné, Siggi. Sama dobře víš, že hraniční přechody dnes nic neznamenají. Lidé můžou přecházet mezi zeměmi, jak se jim zachce.“

„Proč ho prostě nenecháme, ať si jde?“ (Jak si přála, aby to bylo možné!) „Nemůžeme ho nechat a vykašlat se na něj?“

Conov se na ni podezíravě zadíval. „Copak ses pomátla úplně? To se do každého tak rychle zblázníš? Vždyť to je nejspíš syn Harryho Keogha! Jestli ho nenajdeme my, najdou ho Britové! Zjistí, jaké v sobě skrýval síly, a použijí je ve svůj prospěch! Zamysli se nad tím. Můžeme dovolit našim nepřátelům, aby měli mezi sebou dalšího nekroskopa? Máme pustit nějakou britskou expedici do jeho světa, když máme takové plány? Zrovna když má naše země šanci dostat se při správném vedení zase na špici? Ne, v žádném případě na něj nemůžeme jen tak zapomenout!“

Siggi věděla, co asi chce Nathan dělat, ale nechala si to pro sebe. Řekne Conovovi, co si bude přát, ale tohle ne. Nathan jí stejně o sobě neřekl všechno. Co oči nevidí, srdce nebolí.

Proč se Conov rozjel k západu? Bylo to jenom instinktivní? Jestli Nathan utekl v jednom z náklaďáků, pravděpodobnější bylo, že směřoval na východ. Jely tam přece dva ze tří. Avšak Conov má asi pravdu. Jestli Nathan přečetl cíl cesty v myslích řidičů, nejspíš se proplížil do náklaďáku, který směřuje do Uchty. Uchta, Moskva, Kyjev a Rumunsko. A mezi tím tři tisíce osamělých, ledových kilometrů. Teprve potom dorazí k podzemní řece Dunareji, která se vlévá do Dunaje. Nathan neměl jinou možnost než zkusit dojít k rumunské Bráně. Byla to jediná cesta na Hvězdnou a Sluneční stranu. A k jeho dívce Miše, o které ani nevěděl, jestli je živá, mrtvá nebo nemrtvá...

Bylo na čase, aby o tom podala Conovovi zprávu. Nemohla tím už nic zkazit. Beztak je nejspíš na dobré stopě a brzy uprchlíka dopadne. Siggi chtěla už už začít, když ji Conov předešel.

„Všechny náklaďáky mají vysílačky,“ přemítal nahlas. „V téhle zatracené divočině je můžou potřebovat. Řidiči se celou cestu nemusí setkat s jediným lidským tvorem, tedy pokud nepočítám místní vesničany. Z průsmyku je to do Uchty čtyři sta kilometrů sněhem a lesem. Možná minou rozbitý vůz, starý traktor anebo v dálce uvidí kouř dřevorubeckého tábora. Kdyby však měli poruchu a přihnala se sněhová bouře... V té chvíli by se jim vysílačky doopravdy hodily.“

Siggi se na něj podívala: „Zkusil ses s nimi z Perchorska spojit?“

Zakroutil hlavou. „Siggi, vždyť je to naprostá díra! Nic tu pořádně nefunguje. Spojit se s nimi? Ze strže? Z podzemního komplexu? To má být vtip? Copak jsi neviděla místnost s vysílačkami? Můj bože... je to tam jako v nějakém technickém muzeu! Kromě toho tam vysílání něco ruší a husté sněžení také není to nejlepší. Operátorovi se podařilo spojit jenom s prvním náklaďákem, který míří do Beresova. Řidič prohledal auto, zastavil druhý náklaďák a také ho prohledal. Takže zbývá jen třetí stroj. Vyjel z průsmyku před hodinou a dvaceti minutami.“ Conov se zadíval na širokou rokli před nimi, na svahy porostlé tmavými jedlemi. „Zatím si ale náš návštěvník nevedl vůbec špatně.“

„Co s ním uděláš?“ Vozidlo vjelo do kopce a řidič podřadil. Siggi musela takřka křičet, aby ji bylo slyšet. Přesto její tón nenechal Conova na pochybách.

Upřeně se na ni zadíval. „Ó ano!“ pokýval vědoucně hlavou. „Dostal tě, Siggi, co?“ Nedal jí čas odpovědět a pokračoval: „Radši mi řekni všechno, co o něm a jeho světě víš. Začni tím světem.“

Vyprávění alespoň zaměstná její myšlenky a nebude přemýšlet o věcech, na které by neměla ani pomyslet. Počkala, až motor nebude tak hlučný, a začala s vyprávěním.

„Jeho svět je rozdělen Bariérovým pohořím na Sluneční a Hvězdnou stranu. Na Sluneční straně žijí nomádské kmeny Cikánů. Před nějakými dvaceti lety vyhubili Harry Keogh a jeho pozemský syn Obyvatel Staré Vampýry a Cikáni od té doby nekočují. To je všechno, co o tom Nathan ví. Když se to stalo, nebyl ještě ani na světě. Když mu byly čtyři roky, na Hvězdnou stranu přišla hrstka upírů. Neví, odkud se tam vzali.

I ti byli zničeni, tentokrát ,pekelným ohněm', který vyšlehl z Brány do pekel! To je druhá strana perchorské Brány, Turkure. Kočovníci i Vampýři tak nazývají svůj bílý, zářící portál, napůl pohřbený v zemi. Podle jejich legend to je cesta do pekel. A oheň, který z něj vyšlehl před sedmnácti lety? Nejspíš to byla jedna ze střel Viktora Luchova. Nukleární peklo, které bylo odjištěno přímo tady v Perchorsku. Zdálo se, že je s Vampýry konec. Nathan zatím vyrůstal na Sluneční straně. Kočovníci -“

„Počkej!“ přerušil ji Conov. „Nejdřív musíme přesednout. Pomoz nám.“

Byli v nejvyšším bodě sedla, které tvořilo Perchorský průsmyk. Pod nimi se v šedivé uralské mlze a velikých vločkách ztrácela strž. Celá obloha byla zatažená souvislými mračny, jen nad jihovýchodním obzorem se dovnitř prodral osamělý sluneční paprsek. Zatím jim přálo štěstí. Stačí, aby zafoukal mírný větřík, a rozpoutá se sněhová bouře.

Řidič zastavil s lomozem vozidlo. Pomohl jim shrnout z korby plachtu a spustit dolů norský sněžný skútr.

„Vezmeme to napříč,“ vysvětloval Conov. „I se sněžnými řetězy neujede náklaďák víc než čtyřicet kilometrů za hodinu. Sněžné pluhy odhrnují sníh až od Kožvy. A jak tak znám perchorské řidiče, každou hodinu zastaví a dají si sušenky, černou kávu z termosky a nějaký ten hlt vodky. A to není ještě všechno. Jak mi bylo sděleno, řidiči vždycky zastavuji v Kožvě. Poklábosí s vesnickými děvčaty a odešlou poštu. Jak už jsem jednou řekl, pracovní morálka tu je opravdu na pováženou,“ dokončil sarkasticky. „Zatraceně! I v tomhle počasí bych radši letěl vrtulníkem, jenomže se ještě nevrátil z Moskvy.“

Nastartoval skútr a pomohl Siggi nasednout a připoutat se. Vyhoupl se na kožené sedadlo vpředu a také se připoutal. „Pásové vozidlo tu na nás počká. Jestli se nevrátíme do poledne, řidič se pojede dolů najíst a zase se sem vrátí. V nádrži máme benzínu tak na tři sta kilometrů, což by mohlo do Kožvy stačit. Když tak tam natankuju. Vezmeme to nejkratší možnou cestou, takže budeme muset ujet o polovinu kratší vzdálenost než náklaďák. Když nám bude přát štěstí, dorazíme do Kožvy o třice minut, nebo dokonce i o hodinu dřív než naše kořist. Mezitím se odsud pokusí kontaktovat řidiče vysílačkou. Můžeme vyrazit? Cestou můžeš pokračovat ve svém - nebo spíš jeho - příběhu.“

Sněžný skútr měl tichý, výkonný motor. Lyžemi rozhrnoval křupající sníh, jako když brázdí vodu plachetnice. Rozjeli se podél úzké, zasněžené cesty směrem k podhůří. Až sjedou do nížiny, Conov sjede z cesty a obrátí k severozápadu. Přes lesy a dřevařské stezky dojedou do Kožvy. Přední sklo skútru poskytovalo před větrem účinnou ochranu. Siggi mohla dokončit Nathanův příběh, aniž by musela křičet.

Začala popisovat obyvatele světa za Bránou: „Kočovníci neznají vědu v našem slova smyslu. Mají jen něco povrchních znalostí, které jim stačí k přežití. Stejně jako Cikáni na Zemi, i tito používají různá šifrovaná znamení, která nechávají na stezkách pro jiné skupiny. Kdysi se u nich začaly rozvíjet počátky věd, ovšem příchod Vampýrů je zabrzdil. Museli začít kočovat a zapomněli všechny technologické postupy. Přežití je pro ně jediná priorita. Svým způsobem jsou za námi pozadu pět set až tisíc let.“

Než mohl Conov vznést dotazy k tomu, co zatím vyprávěla, Siggi rychle pokračovala: „Takže... fyzika jim nic neříká, zato metafyzika ano! Každý z nich jako by měl v sobě trochu z Vampýrů. Nejsou upíry, to v žádném případě, ale někteří mají trochu... ,infikovanou' krev. Někteří Kočovníci po staletí dědí malé procento vlastností, kterými Vampýři disponují v plném rozsahu.

Občas se mezi nimi najde telepat, jiný umí číst budoucnost jako náš pan Goodly. Jasnovidci, lidé čtoucí z hvězd nebo z ruky mezi nimi nejsou výjimkou. Stejně jako mezi pozemskými Cikány. Všichni jsou velmi pověrčiví - a ve světě opravdových nočních můr to není nic překvapivého. Parapsychologie však není jen pověra. Kdo o tom ví lépe než my dva a všechny pobočky světa! Stejně skuteční jsou také Vampýři!

Upírismus má několik stadií. Jeho nejvyšší forma je vampýrismus. Ať už jsou v kterémkoli stadiu, můžou žít jen na Hvězdné straně, odvrácené od slunečních paprsků. Za dlouhých nocí odtamtud podnikají nálety na Sluneční stranu. Berou si... jídlo a zajatce. Dopravují je zpět do stínu Bariérového pohoří... než vyjde slunce...“

Siggi se zamyšleně odmlčela. Conov ji netrpělivě pobídl: „A dál?“

„Co?“ Trhla sebou. „Ach ano. Nathan mi toho o Vampýrech řekl spoustu. Také řekl, že jen blázen by ignoroval jeho varování: Vampýrské teritorium se odváží napadnout jen úplný šílenec. Chápeš, co tím chci říct? Zná naše plány. Přečetl si je ve tvé hlavě, zatímco ses snažil dostat se do té jeho!“

„Hm!“ zabručel Conov. „Je to ,infekce', zděděná po Vampýrech nebo po jeho otci?“

Siggi zavrtěla hlavou, i když ji Conov nemohl vidět. „O svém otci Nathan nemá ani potuchy. Respektive neměl, dokud si o něm nepřečetl v Traskově mysli. Byl přesvědčený, že jeho otcem byl Szgany Hzak Kiklu. Byl to obyčejný Kočovník, který zemřel na následky zranění v bitvě proti Vampýrům, ještě než se Nathan narodil. Úplně tomu však nevěřil a naše myšlenky ho v tom utvrdily. Přesto se zdá, že Bránou přišel náhodou.“

„Jak se to stalo?“

„Zdá se, že to byl nějaký trest. Neví přesně, co udělal, ale provinil se proti Vampýrům! Hodili ho do pekla - do Brány do pekel - odkud se ještě nikdo nevrátil.“

„Tak v tom mají pravdu,“ odpověděl Conov. „Z Brány není návratu, až na další východ v Rumunsku. Ale... řekni mi něco víc o Vampýrech. Proč tak váháš?“

Protože nechci, abys v mé mysli viděl to, co jsem viděla v Nathanovi. Nikdy to neuvidíš, protože tě ke svým myšlenkám už nikdy nepustíme A i kdybys mohl vidět obrazy, které mi Nathan ukázal, radši bys po tom neměl toužit! Nahlas však řekla jenom: „Protože to je příšerné.“

„Stejně mi to řekni!“

„Tak dobrá...“ Rozhodla se, že nebude zabíhat do podrobností, a spustila:

„Vampýrské kousnutí je málokdy smrtelné. Naopak. Po jakési přeměně krev oběti zmutuje a zaručí dlouhověkost. Kdyby se nechal plně rozvinout, byl by takový člověk takřka nesmrtelný. Zatím je však jen otrokem monstra, které ho nakazilo. Jakmile v sobě někdo má nákazu, nemůže samozřejmě zůstat na Sluneční straně. Musí se vydat do bezpečí Hvězdné strany a do hradu svého pána.

Na Hvězdné straně na otroka čeká všelijaký osud, nikdy však není zvlášť radostný. Jeho maso, krev, a dokonce i kosti mohou být použity na ,zásobování' hradu. Vypustí z něj životodárné tekutiny, takže je doopravdy mrtvý, a potom jeho maso usuší a pomelou. Prášek smíchají se zrním na základ potravy, kterou vampýrští vládci krmí své létavce, válečníky a ostatní stvoření.

Nebo ho ponechají vcelku a uskladní v kokonu. Později ho vládce s pomocí umění metamorfóz přemění v létavce nebo válečníka - nebo alespoň v část podobného stvoření. Přetvoří ho na něco podobného, jako byla ta zrůda, která kdysi proletěla Bránou a zničila dva těžce vyzbrojené sovětské letouny, až ji nakonec sestřelili Američané. Ano, Vampýři jsou podobných - zázraků? - schopni. Jestli to nejsou zázraky, potom hrůzy určitě. Lidské maso pro ně není nic jiného než kus jílu...

Ale řekněme, že náš vzorový otrok se jim zamlouvá. Potom jsou jeho vyhlídky úplně jiné. Drží si ho jako sluhu, zaučí ho, a dokonce se z něj může stát pobočník, kterého jeho pán nakazí ještě hlubším zlem. Žije sto, možná i pět set let a jednou se dokonce může pokusit stát se opravdovým Vampýrem!

Toho může docílit několika způsoby. Může zdědit ,vejce' svého pána. To je zvláštní reprodukční semeno, jakýsi soběstačný organismus, vyprodukovaný pijavicí, žijící v symbióze s tělem vampýrského vládce. Někdy jsou otroci schopní vypěstovat své vlastní vejce z pouhého infikovaného škrábnutí. Neptej se mě, jak to celé funguje. Ani Nathan to přesně neví. Vím jenom, že vajíčko je jakýsi katalyzátor, který člověka přemění na zrůdu a v podstatě z něj udělá Vampýra.“

Odmlčela se, aby se Conov mohl soustředit na ovládání skútru.

V mračnech nad nimi se objevily kousky nebe. Obloha se vyjasnila, přestalo sněžit a byla mnohem lepší viditelnost. Sjeli do podhůří a Conov odbočil z cesty na zasněžený kopec, na kterém dalších čtyřicet kilometrů nebylo nic jiného než temná klenba lesa a dřevorubecké tábory. Conov sledoval bílou samotu před nimi a hlavou mu procházely hořké, ne zrovna vlastenecké myšlenky: Snažíme se toto území osídlit už skoro sto let! Mělo by být takovým naším Yukonem, Kanadou, Norskem nebo Švédskem. Za dnešní situaci může zastaralá forma komunismu. Poslední čtvrtstoletí nám ale dalo lekci. Nebo spíš mně. Ovšem až do dneška jsem byl pouhým žákem. Teď se ze mě stává učitel! 

Siggi měla zastíněnou mysl, ale Conovovy myšlenky byly tak vášnivé, že je pochytila. ,Zaslechla' je a zároveň jako by vycítila i něco z jeho megalomanie. Otřásla se - snad zimou - a znovu zastřela svou mysl.

Conov se pustil z prudkého kopce, po diagonále k jihozápadu. Motor zařval a skútr letěl po závějích jako surfař po nekonečné vlně. Kilometry pod nimi rychle ubíhaly za hypnotického svištění lyží. Chvíli jeli souběžně s ledovou, temně pulzující řekou, která vypadala jako žíla v mrtvém bílém mase pláně. Brzy vjeli do lesa.

Dorazili na paseku s pyramidou naskládaného dřeva. Conov zastavil stroj a seskočil, aby si protáhl nohy. Siggi také sesedla a zapálila si cigaretu. Conov, sám nekuřák, ji napomínal: „To kouříš americkou značku? Ha! Na jednu stranu po nás chtějí, abychom podporovali ekologii a bránili znečištění, na druhé straně nás navádí, abychom si ničili plíce! Řekni mi, jakou cenu má čistá země bez zdravých lidí? Nebude to trvat dlouho a podobné sračky budou zakázány. Vzpomeň si pak na má slova.“ Měl čím dál horší náladu. Začala se tak projevovat jeho nezvladatelná frustrace.

Další neřest, kterou mi pan Dokonalý nikdy neodpustil! pomyslela si Siggi, ale nechala si to pro sebe. Nahlas řekla: „Vykouřím jen jednu dvě cigarety denně. Potřebuju je, když si chci uklidnit nervy. Řítili jsme se z toho kopce docela rychle.“

„Rychlost na mě má naprosto opačný účinek,“ zabručel Conov. „Působí jako stimulant. Má na mě asi tak dobrý vliv, jako sex na tebe.“ Řekl to schválně hrubě, kousavě a urážlivě.

Byl na ni pořád naštvaný. Ať už s tím jde někam! Pohodila hlavou a podívala se stranou. Conov vytáhl placatku a napil se brandy. Pak jí láhev nabídl, ale Siggi na něj pohlédla jen koutkem oka a zavrtěla hlavou. Náhle si znovu zřetelně uvědomila jeho hrozivost a bylo jí jasné, proč ji vzal s sebou. Pochopila, že ji chce mít na očích. Ne, ještě pořád neměla vyhráno, zdaleka ne.

„Co se děje?“ zeptala se, aniž by se na něho podívala.

„Podívej se na mě,“ vykřikl. Udělala to a uviděla jeho obrovské, skelné oči, které na ni upíral, jako by se jí chtěl zažrat do masa. Jestli na něj měla rychlost opravdu stimulující účinek, efekt stále ještě nevyprchal. Zahlédla vybouleninu v jeho kalhotách...

„Ne!“ řekl temným, hlubokým, hrdelním hlasem. „Nedívej se na mě přes ty brýle. Sundej si je.“

Bylo to, jako by se před ním měla svléknout do naha, i když o mnoho horší. Siggi měla Nathana ještě příliš čerstvě v mysli, takže by Conov viděl všechno, co spolu dělali. Vlastně je chtěl vidět! Ten bastard chtěl vidět, jak se s ní Nathan miluje - chtěl vědět, kdo koho ojel - a chtěl si být jistý, že ho netahají oba za nos.

Siggi o krok ustoupila a v tichu a samotě lesa zavrtěla hlavou. „Nechci tě ve své hlavě, Turkure. Už nikdy. Mám v ní věci, které jsou jen moje. Ano, pořád jsme tým a jsme v tom tak namočení, že se nemůžeme prosti každý rozejít svou cestou. Ale od této chvíle musí být náš vztah pouze čistě obchodní. Musejí z nás být opravdoví spolupracovníci a hra velkého šéfa a hloupou podřízenou musí přestat.“

Výraz ve tváři se mu změnil. Stiskl čelisti a oči mu zářily jako zrcadla, ve kterých se odráží její duše. Ovšem ve skutečnosti se v nich odrážely jen její lyžařské brýle a mentální mlha za nimi. Potom... záměrně pomalu vztáhl ruku a sundal jí brýle. První věc, kterou uviděl, byl monokl a zuřivý vztek v jejích očích...

Další věc, kterou zaregistroval, byla Siggina zbraň na žebrech.

Vzala si brýle z jeho na okamžik ztuhlých prstů a řekla: „A ještě jedna věc, Turkure. Už mě nikdy nesmíš znovu uhodit. Jestli to uděláš, buď si jistý, že se budu bránit. Možná tímhle...“ a namířila svou malou, ale účinnou pistoli do jeho zuřivě vyceněných zubů. „A jestli ne tímhle, pak čímkoliv, co se mi zrovna dostane pod ruku. Ale buď si jistý, že se budu bránit!“

Nasadila si brýle a nespouštěla z Conova pohled, dokud se s tím nesmířil. Musel se s tím smířit, protože s tím nemohl nic jiného dělat. Oba se trochu uklidnili, znovu nasedli na skútr a Siggi s hnusem zachytila Conovovu poslední myšlenku. Byla jako odporný zápach, jako mentální smrad.

Na chvíli se jí zdálo, že ve slizu jeho duše zahlédla obraz stroje. Stroje, kterého se Nathan tak obával, lesklého kovového upíra. Všechny jeho násosky sály mozek nějaké nešťastné, třesoucí se oběti.

Tentokrát však obětí nebyl Nathan...

VI

Na útěku

Dvakrát přejeli klikatou silnici na Kožvu. Poprvé otisk pneumatik na čerstvém sněhu sotva viděli, podruhé však těžká kola náklaďáku zanechala na bílém podkladě zřetelnou černou stopu, jak gumy odhrnuly nakupený sníh a odhalily lesklou zledovatělou vrstvu makadamu. Conov zastavil, aby se podíval do své zastaralé mapy (ale rezignovaně si řekl, že skoro všechno je teď v pokořené Ruské federaci zastaralé). Zabručel spokojeností nad jejich rychlostí a okamžitě znovu vyrazil.

,,Přibližně za čtyřicet minut budeme v Kožvě,“ informoval Siggi přes rameno. „Klidně bych se mohl dát po jeho stopách a dohonit nákladní auto na silnici. Ale když to vezmu ještě jednou zkratkou, stihneme si při čekání dát něco teplého na zub a na pití. Myslím... myslím, že bychom teď měli zapomenout na všechny neshody. Co kdybys pokračovala ve vypravování?“

Siggi své vyprávění zkrátila na minimum. Stejně mohla Conovovi říct jen to, co sama vyslechla nebo co jí Nathan ukázal. Věděla, že jí neodkryl všechno. Určité scény ze své minulosti předvedl zřetelně přikrášlené nebo záměrně zastřené. Například nechal Siggi sotva zahlédnout svou matku a lidi, se kterými vyrůstal, stejně jako se jen neurčitě zmínil o své dětské lásce, s níž se později oženil.

Několikrát se letmo dotkl takřka mimozemské, domorodé rasy pouštních obyvatel, se kterými zřejmě strávil dlouhý čas. Snažil se však své poznatky o jejich kultuře uchovat v tajnosti, takže těch pár obrázků, které Siggi zachytila, bylo zoufale zmatených a nejasných. Stejně prázdné byly i jiné oblasti jeho myšlenek, zvlášť vzpomínky na usedlý život szganských komunit před návratem Vampýrů. Nebylo toho mnoho, co mohla Conovovi převyprávět, a ukázat mu to, jako to Nathan ukázal jí, pochopitelně nemohla.

„Nathan vyrostl na Sluneční straně,“ začala vyprávět. „Měl tam dívku, Mišu, se kterou plánovali budoucnost. Když mu bylo osmnáct, vrátili se Vampýři. Napadli jeho kmen a rozprášili jej, dívku odvedli jako otrokyni. Tedy alespoň si to myslel. Začal se potloukat, stal se z něj pravý Kočovník. Léta strávil v divočině a putoval od kmene ke kmeni. Nakonec i jeho chytili Vampýři.

Nathan svého vampýrského pána fascinoval svou světlou pletí a vlasy, které jsou u Szganyů na Sluneční straně vzácné. Choval si ho jako nějakého domácího mazlíčka a nikdy ho nenakazil upírstvím. Nakonec utekl a vrátil se na Sluneční stranu. Tam zjistil, že jeho dívka je živá a zdravá! Byli oddáni, Vampýři jej však pronásledovali a znovu unesli. Za trest ho hodili do Brány na Hvězdné straně. A tak se dostal k nám...“

Conov se přes rameno zeptal: „Neřekla jsi mi předtím, že neví, za co byl potrestán? Nějak to do sebe nezapadá!“

Siggi pokrčila rameny, i když ji nemohl vidět. „Jestli jsem to řekla, pak se spletl Nathan, ne já. Možná si chtěl něco nechat pro sebe. Co je na tom tak divného? Copak všichni nemáme nějaká tajemství, která si chceme uchovat?“ Bylo vidět, že na toto téma bude ještě dlouhou dobu háklivá.

Conov odpověděl podezíravým zamručením a řekl: „Nemůžu si pomoct, ale zdá se mi, že tenhle Nathan má příliš mnoho takových tajemství, která by si rád nechal pro sebe. Však je všechny brzy odhalím.“

Siggi si pomyslela: Možná máš pravdu. Ale to bys ho nejdřív musel chytit... 

Drželi se dřevařské cesty, až dojeli na hlavní ulici Malé Kožvy. Byl to vlastně dřevorubecký tábor, ve kterém pracovali dělníci na pile a dřevorubci z města. Velká Kožva byla osm kilometrů daleko. Silnice vedla středem tábora a podle místních lidí tudy auto z Perchorska ještě neprojelo.

Conov popojel dál od ohlušujícího rachotu obrovské pily a zastavil před obchodem, ze kterého se linula vůně jídla a kávy a ven proudily teplé závany vzduchu od kamenného krbu. Na občerstvení byla vyhrazena přední část místnosti. Prodávali tu kávu a ,hotdogy', které byly směsici amerického stylu a svépomocné výroby. Conov objednal kávu, vejce, smažené brambory a cibuli. Pár zákazníků vzhlédlo od svých pozdních snídaní či časných obědů.

Siggi ze sebe shodila bundu a sedla si vedle Conova k hrubému dřevěnému stolu. Jeden z místních dřevorubců, vousatý kolohnát, hvízdl na znamení obdivu. V takovéhle pustině je jasné, že žena jako ona musí přilákat veškeré mužské pohledy. Siggi zírající tváře ignorovala, jen vrhla odmítavý pohled na vousatého dřevorubce a zapálila si cigaretu. Conov ji tentokrát nepokáral, jen řekl: „Alespoň chápeš, proč o takových lidech mluvím jako o zvířatech.“

„Ne, nechápu,“ odpověděla Siggi. „Jsou to obyčejní muži, stejní jako všude jinde na světě. Žijí tady v tvrdých podmínkách, takže také začali byl hrubí. Stejně hrubí jako klády, se kterými pracují. Spíš nedokážu pochopit inteligentní, takzvaně sofistikované muže, kteří jsou možná vymydlení a navonění, ale jejichž duše je stokrát špinavější než duše těch dřevorubců.“

Conova se její narážka ani v nejmenším nedotkla. Nikdy by ho ani ve snu nenapadlo, že mohla narážet na něho...

Od stolu měli výhled na bezútěšnou ulici. Za patnáct minut přijel náklaďák a zastavil. Přesně jak Conov předvídal. O chvíli později dovnitř vešel řidič. Se smíchem zatleskal... a uviděl ředitele ruské pobočky E, jak na něj čeká. Nebyl to sice Conovův člověk, byl ale voják a viděl Conova v Perchorsku. Věděl, že je to mocný a vysoce postavený důstojník. Automaticky zasalutoval.

Conov se do něj okamžitě pustil: „Ty: jak se jmenuješ?“

„Svobodník Ivanovič, pane!“ Byl mladý a urostlý, ale před Conovovým chladným, pátravým pohledem se úplně skrčil. Přemýšlel, co se děje a co s tím má do činění.

Conov zíral na ulici. Všiml si, že plachta je na jedné straně korby uvolněná a nespustil z ní oči ani na okamžik. „Ven!“ zařval. „Zpět k autu. Zastavil jsi cestou někde? A rád bych tě varoval, Ivanoviči. Mně se nevyplatí lhát.“

,,Ne, pane. Samozřejmě že ne! Zastavil jsem se jen na chvíli, abych se ohřál. Na minutku, dvě. Jinak ne, pane!“

Stáli za náklaďákem. „Otevři korbu,“ poručil Conov úsečně. Voják začal otevírat plachtu. „Máš zapnuté rádio?“

„Ano, pane!“

„Víš, že tě volali? Z Perchorska?“

„Z komplexu? Neslyšel jsem od průsmyku nic než šumění. Myslím, že za to může moje rádio. Už pomalu dosluhuje, pane.“

Conov prohledal korbu. Našel náhradní plachtovinu, klubko provazů a krabici rozbitých součástek z vysloužilé ventilace v Projektu. „Jaký jsi vezl náklad?“

„To, co vidíte.“ Voják byl pořád ještě zmatený. Pokrčil rameny. „Jedu nabrat zásoby. Náklad povezu, až pojedu od železničního skladu v Uchtě.“

Siggi dopila kávu a přidala se k nim. I ona prohledala korbu. A viděla toho mnohem víc než Conov. Ten potřeboval pro použití svých schopností oční kontakt, ale Siggi... někdy jako by měla větší nadání než jenom telepatii. Jako teď. Připadalo jí, jako by Nathana přímo cítila! Jako by se mohla dotknout kmitajícího číselného víru. Byl už pryč, ale bylo jasné, že se tam ještě před chvílí skrýval. A ani teď nebyl příliš daleko.

Conov se na ni zadíval. „Tak co?“

„Nic,“ zalhala.

Otočil se k svobodníkovi. „Ivanoviči, hledáme muže, kterého jsme věznili v Perchorsku. Je možné, že vyklouzl v tomto náklaďáku. Vidím tady uvolněnou plachtovinu. Byla volná, už když jsi vyjížděl z komplexu? Neslyšel jsi něco podezřelého? Mluv!“

„Plachta byla v Perchorsku v pořádku,“ odpověděl voják. „Asi se uvolnila sama. Stejně jsem nic nevezl, takže jsem nemohl ani nic vytrousit, pane.“

Conov zíral do vojákových očí a věděl, že se snažil provazy od plachty v Perchorsku zavázat. Lépe řečeno, vojákovi se zdálo, že s provazy něco dělal. Což nebyl žádný důkaz.

„Do prdele!“ zaklel a znovu se otočil k Siggi. Jeho oči byly tvrdé a jasné jako mramor. „Byl tady?“

„Ne,“ zalhala znovu. V mysli jí kroužil temný, neprůhledný smog.

Zuřivě se otočil a rázoval ke skútru. Na moment se zastavil a vykřikl přes rameno: „Na co čekáš? Proč nejdeš? Pro boha živého, ať už jsme odsud pryč!“

„Nemám bundu,“ zavolala na něj Siggi. „Hned jsem zpátky.“

Mladý voják se s ní vrátil dovnitř. Pomohl jí do bundy a Siggi se ho zeptala: „Kde jsi zastavil?“

„Asi v půli cesty,“ odpověděl. „Jen jsem se chtěl ohřát, jak už jsem řekl. A pak...“

„Pak?“

„Ještě na chviličku kousek před městem. Pouštěl jsem přes silnici nějaké kočovníky.“

Kočovníci! To slovo rázem upoutalo její pozornost. „Cikány?“

Přikývl. „Letos vyrazili pozdě - nebo spíš brzy. S nimi člověk nikdy neví. Vždycky zmizí, jen co se objeví.“ Pak se zatvářil ustaraně a zeptal se: „Myslíte, že jsem v průšvihu?“

Siggi ho poslouchala jen napůl. Po chvíli ticha sebou cukla. „Cože? V průšvihu? Ne, to si nemyslím.“ Musela se ovládat, aby se hystericky nerozesmála. Vyšla ven ke skútru a k Conovovi...

Nějaké dva kilometry severně od Malé Kožvy stál v lese příkrý pahorek. Kdysi to býval vrcholek velké sopky. Dnes čněl jen několik desítek metrů nad lesem. Na jeho úpatí se nacházel dřevorubecký tábor a stromy zde tedy nerostly příliš hustě. Právě tudy přejel sněžný skútr. Conov mířil na sever k Perchorsku, když se ho Siggi zeptala: „Jak silná je ta mašina? Dovedla by vyšplhat na ten pahorek?“

„Kdybych jel po vrstevnicích, v kruhu, a stoupal postupně, pak ano. Ty bys vážně chtěla vyjet tam nahoru?“

„Musí být odtamtud nádherný výhled.“

„Pro mě za mě,“ zabručel nepříliš nadšeně. „Zdrží nás to o půl hodiny, ale budiž...“

„Pořád si děláš starosti kvůli Nathanovi? Jsem si jistá, že už dávno našli jeho skrýš v komplexu nebo ho napůl zmrzlého chytili, když se pokoušel vyšplhat ze strže.“

„Snad máš pravdu,“ odpověděl.

Mračna se začala protrhávat a od jihu si mezi nimi hledalo cestu pár slunečních paprsků. Nebylo to bůhvíco, přesto Conovovi trochu zlepšily náladu...

Na vrcholku pahorku si Conov odskočil za kus skály a Siggi našla pod sedačkou skútru dalekohled. Přejela pohledem zalesněnou krajinu na jihozápadě. To byl důvod, proč sem chtěla vyjet: aby zahlédla...

Kočovníky!

A už je viděla, Cikány, jací byli už před sto, dvěma sty i pěti sty lety. Romy, vyděděnce a vyvrhele společnosti, kteří byli po celou dobu své existence utlačovaní a pronásledovaní, vyhánění z jedné země do druhé. Snad žádná jiná rasa na světě nebyla tak rozprášená a přitom tak blízká svému původnímu způsobu života. Viděla skupinu Cikánů s půl tuctem pomalovaných přívěsů, ověšených rolničkami. Jejich cinkání sice Siggi nemohla zaslechnout, přesto jí jasně zněly v hlavě, když se snažila zaostřit dalekohled.

Nedařilo se jí to, byli příliš daleko, dobrých pět nebo šest kilometrů. Utíkali před zimou na jih. Jenže... něco z toho, co říkal mladý voják, uvízlo Siggi v paměti. Vždyť se mohli kdykoliv dát na cestu a zdejší podnebí přece dobře znali. Proč byli proboha ještě tady? Byli to tajnůstkářští, skoro esoteričtí lidé, kteří se nejraději drželi stranou od hustě zalidněných oblastí světa. Ale i tak už dnes měli být tisíce kilometrů jižněji. Někde na pobřeží Kaspického moře, v Astrachánu nebo Baku. Nebo u Černého moře, v Moldávii a... Rumunsku? Přesto byli stále tady a teprve vyrazili na útěk před krutou zimou.

Siggi se kolem sebe rozhlédla a pohledem sledovala Conovovy stopy ve sněhu. Nikde ho nebylo vidět. Znovu stočila dalekohled na tenkou řádku přívěsů na okraji vzdáleného lesa. Na rozdíl od Conova nepotřebovala pro své schopnosti oční kontakt. Pokud měla cíl, dokázala na něj vrhnout své myšlenky jako šípy.

Hodně štěstí! vyslala. Utíkej rychle a daleko, Nathane, a nikdy se nevracej. Ani na chvíli nevěřila, že by jí odpověděl, i kdyby mohl. Přesto...

Sigginy duše se jako úponek rostliny dotkl proužek čísel! Začala jí mravenčit kůže, jako by stála u obrovského dynama.

Sbohem, Siggi. Nikdy na tebe nezapomenu, zaslechla Nathanův hlas a pocítila jeho zvláštní teplo. Jak bylo silné! Avšak Turkur Conov byl na silné telepatické signály citlivý.

Nathan to vytušil. Jeho neviditelná sonda, po které k ní nesl vzkaz, se okamžitě stáhla a mentální éter v okolí byl v mžiku čistý. Zrovna včas. V tu chvíli se ozval Conovův hlas: „Co vidíš? Je tam něco zajímavého?“ Na tónu jeho hlasu nebylo nic znát.

Siggi si s úlevou vydechla a zakřičela mu v odpověď: „Vidím jen kouř z vesnic a táborů. Hejno ptáků, myslím, že jsou to husy. A lesem se cosi plíží, pes nebo vlk. Celé okolí působí tak chladně a přitom tak poklidně!“

„Myslíš?“ Šel ke skútru a nastartoval. „Zato já mám hlavu plnou neblahých tušení. Takže už mám dost těchhle zdržení. Vrátíme se co nejrychleji do Perchorska.“

Celou zpáteční cestu byla Siggi smutná. Věděla totiž, že ode dneška musí držet svou duši ukrytou za mřížemi svého vědomí. Stejně jako vzpomínky na Nathana. Jakkoliv se na něj snažila nemyslet, přesto se ptala sama sebe, jestli je mu také smutno...

Když dorazili do Perchorska, Conovova neblahá tušení se naplnila. U sedla průsmyku na ně trpělivě čekal velitel jeho čety. Seděl na místě řidiče v malé dodávce, motor už měl nastartovaný.

Četař Bruno Krasin byl snědý, šlachovitý a dlouhonohý muž. Bylo mu něco přes třicet, měl hranatý obličej a bylo zřejmé, že mu v koluje dědictví kozáckých předků. Krasinův otec byl zapřísáhlý komunista a důstojník KGB a Bruno byl jedním z lidí, kterým Conov nejvíce důvěřoval. Měl to být právě on, kdo jednoho dne povede ruské vojáky skrz perchorskou Bránu do jiného světa. Cestou do komplexu zpravil Conova o všem, co se v průběhu jeho nepřítomnosti událo.

„Tak za prvé: všechny týmy prohledaly Projekt. Pečlivě pátraly podle tvých rozkazů, ale návštěvníka nenašly. Není tady. Za druhé: v průsmyku chvíli sněžilo, ale nijak hustě. Každý, kdo by odtud chtěl uprchnout, by po sobě nechal stopy v čerstvém sněhu. Je to logické, ale žádné stopy jsme nenašli. Zdá se, jako by se prostě vypařil.“

Conov si znovu uvědomil, kdo byl Nathanův otec. Avšak Siggi mu přísahala, že Nathan Harryho vlastnosti nezdědil. A Nathan v zajetí vypadal skleslý, skoro vystrašený. „Takže jsou tví vojáci stále venku a pátrají i po něm?“

Krasin přikývl. „Vyslal jsem pátrací skupiny do všech vesnic a táborů v okolí. I když řidiči zkontrolovali oba vozy jedoucí na Beresovo, poslal jsem za nimi muže na motorce, aby je ještě jednou prohlédl. Podle mého názoru to je však ztráta času. Sice pak budeme mít jistotu, ale... je to ztráta času. Myslím, že mu někdo pomohl.“

Conov potřásl hlavou. „Tady v Perchorsku? To je nesmysl! Kdo?“

„Angličané?“

„Co? Vždyť je tady držíme, jako by byli málem také zajatci. Naši agenti v okolí ambasád sice hlásili zvýšenou ESPerskou aktivitu v Londýně, tady se ale nic neděje. A stejně, jak by mu mohli pomoci?“

Krasin v minulosti několikrát pracoval pro sovětskou pobočku E, řídil některé Conovovy tajné akce. Svého nadaného šéfa sice bezmezně obdivoval, ale věděl, že by z Conova nikdy nebyl dobrý špion v pravém slova smyslu. Vždycky by ho rušily jeho schopnosti, na které se příliš spoléhal.

„Britové o Projektu věděli od dob výstavby,“ odpověděl. „Bylo to nejspíš nejfotografovanější místo z vesmíru. Ví o každičké silnici i stezce, která vede na sever do Vorkuty nebo na jih do Sverdlovska. Jestli se jim podařilo předat návštěvníkovi radu, nebo rovnou mapu...“

„Vždyť ani neumí číst!“ vybuchl Conov.

„Ale má oči! A není to žádný hlupák.“

„Říkal jsi, že jste nenašli žádné stopy.“ Conovova frustrace dosahovala vrcholu.

Siggi vpadla do jejich rozhovoru: „Je to Szgany ze Sluneční strany. Umí zahladit stopy. Vždyť se skrýval před Vampýry! Tady v té divočině by to bylo jako honit neviditelného.“

„Zatracení Angličané!“ zaklel Conov. „Ráno jsem k nim poslal svého muže, aby je vzbudil. O Nathanově útěku jim ale nic neřekl. Ještě by se mu mohli snažit pomoci. Beztak vypadali, že nejsou ničeho schopni. Asi na ně pořád působily včerejší drogy... i když teď už by měly být vstřebané.“ Zamračil se, pokrčil rameny a pokračoval: „Byli jako dvě zombie a nezdálo se, že by o něčem věděli. Nechal jsem jim vzkaz, že jsem byl ,odvolán', ale budu jim k dispozici, hned jak se vrátím.“

„Mají ale zvláštní schopnosti,“ trval na svém Krasin. „A sám jsi často říkal, že jejich organizace je nejlepší. Kromě toho návštěvníka viděli, dokonce s ním mluvili. Jestli mu nijak nepomohli, proč by chtěli tak rychle zmizet?“

„Cože?“

„Jsou pryč.“ Důstojník se nenechal nijak zastrašit. „Přiletěli sem na pozvání Gustava Turchina a jeho jména se také dovolávali, když chtěli odejít. Hned jak jsi odešel, chtěli mluvit s ředitelem Projektu Vanadzem, který jim pak sjednal odvoz do Moskvy. V té době už se vrátila helikoptéra, sám jsem dohlédl na vyložení stroje. Ne -“ zamítavě zvedl ruku „- Britové nic neviděli.“

„Vanadze je nechal jít?“ Conov tomu stále nemohl uvěřit.

„Jak by jim v tom mohl zabránit? Požádal je, aby počkali, než se vrátíš. Nechtěli o tom ani slyšet. Vyhrožovali, že zavolají samotnému Turchinovi, takže se role obrátily. Náš prezident je přece jako loutka. Svou politikou se čím dál víc zaplétá se západní ekonomikou. Jeho kariéra závisí na podpoře USA, Německa a Velké Británie. Přikázal by, abychom Angličany okamžitě pustili a někdo z nás by si to kromě toho pěkně odskákal.“

„Takže oni odsud prostě uletěli?“ Bylo to horší, než si Conov myslel.

Důstojníkovi nezbývalo než pokrčit rameny. „Ano. Ve tři čtvrtě na dvanáct odletěli z Moskvy do Londýna letadlem British Airways. Právě teď... nejspíš už vidí z okna letiště v Heathrow. Ale i kdybys tu byl, jak bys jim mohl v odchodu zabránit? Byli našimi hosty, ne vězni.“

Měli za sebou tři čtvrtiny cesty ke dnu strže. Šedesát metrů pod nimi se rozprostírala ocelově šedá, ponurá hladina jezera. Po zledovatělých stěnách průsmyku se jako mravenci pohybovali vojáci ve světlých zimních uniformách, kteří hledali uprchlíka. Dodávka dojížděla k plošině před masivními bezpečnostními dveřmi do Projektu a Conov se trochu uklidnil.

„Jsi si naprosto jistý, že stroj neviděli?“

„Naprosto.“

Conov se zhluboka nadechl. „Musíme tedy dělat, jako že o ničem nevíme.“

Siggi se zamračila. „A o čem jako nemáme nic vědět?“ Zavřela před ním myšlenky tak dokonale, že ani sama nemohla číst ty jeho.

„Celá záležitost je příšerně zamotaná,“ vykřikl Conov. „A budeme to my, kdo to odskáče - pokud situaci neobrátíme ve svůj prospěch. Tak například: Britští ESPeři odsud ve spěchu odletěli. Proč? Protože už tu neměli co dělat. Tak to vysvětlíme. A co tady tedy chtěli dělat? No, myslíme si, že chtěli pomoci návštěvníkovi při útěku. Možná působili jako katalyzátor, díky kterému objevil schopnosti svého otce. Sakra!“ Praštil rukou do dveří auta. „Vždyť to ani nemusí být moc daleko od pravdy!“

Vrata se otevřela a auto vjelo dovnitř. Řev motoru pomalu utichl, trojice vystoupila a Conov dál rozvíjel úvahy, jak ze situace vybruslit. Vzal si Krasina a Siggi stranou a tlumeným hlasem pokračoval: „Co máme dělat? A co bychom dělali, kdyby to vážně byla pravda? Byli bychom rozhořčení, ba dokonce rozzuření! Vždyť jsme tu Angličany se všemi poctami hostili a oni se nám odvděčili takovou... zradou? A sotva na chvíli zmizím ze scény, smějí se nám jako hyeny a utečou do bezpečí! Zdejší pracovníci nám to potvrdí; na mém chování k Traskovi a Goodlymu si nemohli všimnout ničeho zvláštního. Kromě toho by si netroufli svědčit proti mně.“

„Ale vždyť jsme ty muže omámili,“ připomněla mu Siggi. „Nejspíš jsme udělali chybu.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Conov. „Musel jsem je odklidit z cesty. Chtěl jsem přestěhovat zbrojní arzenál, ukrýt ho před jejich zraky. Pronášeli jsme také návštěvníka skrz Bránu, chtěl jsem ho vyslechnout... a to všechno bez jejich vměšování. A beztak to je jejich slovo proti našemu. Nemají žádný důkaz. Jestli nás z něčeho obviní, bude to vypadat, že je to jen výmluva k útěku před vlastní zradou. Ano, utekli, protože svůj úkol splnili. Pustili mezi nás stvoření z jiného světa, které disponuje silami, o kterých nic nevíme. Naše reakce bude... vyhlásíme po Nathanovi pátrání. Všem tajným agentům světa přikážeme: okamžitě usmrtit. A takoví Američané to s největší radostí vykonají.“

Siggi se někde uvnitř otřásla. Zdálo se jí, že Conov už uvěřil svým vlastním vymyšleným, ale velmi pravděpodobným scénářům...

Do garáže k nim přišel z řídicí místnosti desátník. Zasalutoval Conovovi a z černé kožené aktovky vytáhl tenký blok. „Četaři,“ obrátil se na Krasina. „Nařídil jste, abych prohledal pokoje, ve kterých spali Britové. Učinil jsem tak a tohle jsem našel.“

Krasin si prohlédl přinesený sešit. „Je prázdný?“

„Ne, je tady špatné světlo,“ vysvětlil důstojník. „Něco v něm je.“

„Dobrá práce. Můžeš mi ho tu nechat,“ propustil Krasin vojáka.

V Conovově pokoji prohlédli všichni tři sešit ve svitu silné lampy. Desátník měl pravdu. Conov začmáral měkkou tužkou nezřetelné znaky, až získaly ostré kontury.

„Co to je?“ zamračil se. Za chvíli se mu však do obličeje vkradl výraz poznání. V sešitě byl nakreslený znak: plochý proužek s poloviční smyčkou, nakreslený ve tvaru osmičky. „To je Nathanova náušnice?“

„Nejen to,“ vydechla Siggi. „Je to Möbiova páska. A pojítko -“ Za svou zbrklost by si nejraději ukousla jazyk, ale v příští vteřině si to rozmyslela. Přece to nemohlo být tak jednoduché, jak se zdálo. Že by Angličané jen tak nechali ležet podezřelý blok v Traskově pokoji, kde ho určitě objeví?

„- s Harrym Keoghem!“ dokončil za ni Conov. „Už jsem si vzpomněl. Keogh se poprvé teleportoval poté, co navštívil hrob Augusta Ferdinanda Möbia v Lipsku. Pohraničníci ho chytili do pasti a obklíčili... ale on jim utekl! Aby se pak objevil v Branickém zámku, tehdejším sídle centrály pobočky E, a proměnil jej v trosky!“ Obrátil se ke Krasinovi:

„Měl jsi pravdu, Bruno, a tahle čmáranice to potvrzuje. Trask se prozradil. Použil úplně stejnou taktiku, jakou Britové použili už dříve. Poslal cizince do Lipska v naději, že tam získá schopnosti svého otce nekroskopa. Jenže v tom se mýlí. Stane se mu tam něco úplně jiného: zemře!“

Krasin souhlasně přikývl. Nebyl sice plně obeznámen s Keoghovými záznamy a spisy, ale Conovovo nadšení pro nové vysvětlení případu bylo nakažlivé. „Jaký tedy bude náš další krok?“

„Budu si muset promluvit s Moskvou, s Turchinem,“ odvětil Conov. „Bude mi muset dát v téhle záležitosti volnou ruku. Chci, aby Nathan zemřel, ať už je člověk, nebo něco jiného. Koneckonců...“ pohlédl na Siggi, „...už jsme z něj vytáhli dost. Už ho nepotřebujeme a tohle je nejbezpečnější způsob, jak celou záležitost uzavřít. Kromě toho tím znemožníme Angličanům, aby ho jakkoliv využili.“

Krasin přikývl. „Mezitím budeme dál pátrat ve stále širších kruzích. Proč bychom měli nečinně čekat, než se dostane do Lipska?“

„Přesně tak,“ poplácal ho Conov po rameni. „Přesně tak. Slibme si teď, že budeme jednat podle společného plánu.“

Siggi byla poslední, kdo opustil místnost. Než odešla, zvedla notes a znovu se zadívala na jednoduchý, ale tolik říkající obrázek. Když se pak konečně ocitla o samotě ve svém pokoji, usmála se pro sebe a řekla si: Dobrá práce, pane Bene Trasku, lidský detektore lži. To, že dokážeš odhalit lež, neznamená, že také občas nezalžeš, že? Nebo nenakreslíš něco, co ostatní svede ze stopy. Tak ty bys mě rád ojel, co? Tohle ti odpustím, vždyť jsi mě jenom zkoušel. Pokud by ses ale spokojil s polibkem... 

Se smíchem poslala polibek přes prázdný pokoj...

Za celnicí v Heathrow na Traska a Goodlyho čekal lokátor Frank Robinson. Bylo mu něco přes čtyřicet, přesto nevypadal starší než na dvacet osm nebo dvacet devět let. Pihy a světlé vlasy mu propůjčovaly vzhled školáka. Vždycky bude vypadat mladý. Jeho přítomnost na letišti měla dva důvody. Za prvé přijel přivítat ředitele pobočky E a svého kolegu a za druhé je hlídal před přítomností jiných telepatických špionů. Posledních dvacet čtyři hodin proběhlo za zvýšené ESPerské aktivity, hlavně kolem ruské ambasády. Mezinárodní vztahy nebyly už dlouhou dobu tak napjaté.

Cestou do centrály Trask neztrácel čas vyptáváním, jak pobočka ví o jeho a Goodlyho návratu. Automaticky usoudil, že ostatní ESPeři ví skoro tolik, co oni sami. Přesto ho zajímalo, jak hra pokračuje.

„Jak se to zatím vyvíjí s opozicí?“

„Na diplomatické úrovni,“ odpověděl Robinson.

Trask věděl, jak to myslí. Bylo těžké vyvinout tlak na osoby s diplomatickou imunitou. „Mohl bys být trochu konkrétnější?“

„Dobrá. Jeden z jejich nejlepších telepatů začal být příliš vlezlý, ale včas jsem na něj přišel. Drzoun jeden! Ubytoval se v hotelu pod námi a bez okolků slídil z takové blízkosti! Řekli jsme o něm přátelům na policii. Zatkli ho pro nějaký dopravní přestupek a podstrčili... eh, našli u něj v autě omamné látky. Drží ho na ambasádě, než ministr zahraničí případ prošetří. Další dva Conovovi lidé kolem popojížděli auty a snažili se na nás dnem i nocí políčit. Ani jsme se nenamáhali nějak to řešit. Je však dobré, že o nich víme a známe jejich snahy, i když byly zatím naprosto neúspěšné. Také se o nás začali nějak nebývale zajímat naši malí žlutí přátelé. Peking a Moskva ale už nejsou takovými kamarády jako dřív, tak je prostě necháme být. Jinak máme oči otevřené dokořán.“

„Hm,“ zabručel Trask. „Vím, že by mě to mělo uklidnit, zatím ale klidný nejsem. Věci se nevyvíjejí dobře. Zrovna teď nás může někdo sledovat, ať už přístroji, nebo s pomocí duchů.“ Narazil na starý vtip pobočky. ESPeři si dělávali legraci ze dvou stránek ESPionáže: z technických vymožeností dnešní doby a z duchů parapsychologie. Trask však teď nežertoval, pouze konstatoval fakta. Výroba high-tech špionážního zařízení se za posledních třicet let stala jedním z nejrychleji rostoucích průmyslových odvětví světa.

„V autě samozřejmě mohou být štěnice,“ pokrčil Robinson rameny. ,.Je to věc, se kterou žijeme. Nemůžeme se celý život schovávat.“

„Můžeme se o to pokusit,“ odpověděl mu Trask. „A tentokrát to je důležitější než kdykoli předtím. Proto mi už nic neříkej a já ti také všechno vylíčím, až budeme v bezpečí.“

„Jak si přeješ,“ přikývl Robinson. „Řeknu ti ještě poslední věc: v centrále tě čeká překvapení.“

„Dobré, nebo špatné?“

Robinson se soustředil na řízení v zatáčce a na chvíli nemohl odpovědět. Věštec Ian Goodly seděl s Traskem na zadním sedadle, díval se z okna a mlčel. Zdálo se, jako by se snažil skrýt obličej, protože se usmíval jako kočka, která vypila smetanu. Konečně Robinson zodpověděl Traskovu otázku: „Dobré, nebo špatné? Máš na mysli to překvapení? Myslím, že je dobré. Co dobré - perfektní!“

„Uvidíme,“ zabručel Trask. Tím jejich rozhovor umlkl –

 - dokud je kontrolky ve výtahu centrály neprohlédly kvůli možným štěnicím a oni nejeli nahoru.

Trask se zeptal: „Co je to za překvapení?“

Robinson se zasmál: „Myslím, že ti to ráda řekne sama.“

Žena? Trask neměl náladu na žerty a už už to chtěl říct, když se dveře výtahu se syknutím otevřely. Vstoupili do známého prostředí a Trask zaslechl, jak se z otevřených dveří jeho kanceláře na konci chodby ozývají hlasy. Jeden z nich byl měkký a trochu nezvyklý, i když patřil rodilému Londýňanovi Davidu Chungovi. V době Traskovy nepřítomnosti jej zastupoval v roli ředitele. Druhý hlas patřil ženě a Benovi nebyl úplně neznámý...

Náhle Chung zcela zřetelně prohodil: „Už jsou tady!“

Trask s Goodlym věděli, že nemůže myslet nikoho jiného než je dva. S kým to ale mluví? Goodly si říkal, že už asi ví, ale že počká a přesvědčí se, jestli se nemýlil. Nemuseli čekat dlouho. Žena vyšla na chodbu a Goodly okamžitě poznal, že měl pravdu. Někdy bylo příjemné umět číst budoucnost.

Trask ji také uviděl a čelist mu poklesla.

Byla to Zek Föenerová!

Ben Trask a Zek Föenerová se na vzdálenost několika kroků vzájemně prohlíželi. Na první pohled viděli rozdíly, jaké lidem způsobuje čas. Opatrně se k sobě přiblížili a všechny rozdíly okamžitě zmizely.

Zek byla stále velmi krásná. Ne, Trask se opravil a vynechal slovo ,stále'. Zekintha Föenerová prostě byla krásná. Vždycky byla a Trask hádal, že vždycky bude. Byla vysoká skoro metr sedmdesát pět, jen o kousek menší než Trask. A nebyla jen tak obyčejná krasavice. Zekina řecká matka ji pojmenovala podle Zante, či správně Zakinthu, středomořského ostrova, na kterém se narodila. Zek byla štíhlá, dlouhonohá a modrooká blondýna. Trask nikdy nezapomene, jak vypadala tehdy na konci té noční můry s Janosem Ferenczym. Na den, kdy byl na lodi Manolise Papastamose v Řecku a vydali se hledat Ferenczyho-Lazarida, aby ho poslali i s jeho upírskou posádkou do pekla.

Zek měla na sobě miniaturní žluté bikiny, které už nenechávaly žádný prostor představivosti. Stejně jako dnes, i tehdy vypadala mladší. Byla štíhlá, opálená a okouzlující. Její oči byly modré jako Egejské moře, vlasy jí zářily jako zlato a úsměv blýskal jako bílý paprsek. Všichni se shodli na tom, že svou přítomností odvádí jejich pozornost. To byl také její úkol. Měla použít trik, který se naučila od vampýrské vládkyně na Hvězdné straně: i když se muži na něco velmi soustředí, pro krásnou ženu není problém upoutat jejich pozornost. A neplatilo to jen na muže, ale i na stvůry...

V tom spočívala další Zekina zvláštnost: nebyla jen vynikající telepatkou (její otec byl východoněmecký parapsycholog), byla pravděpodobné největší světovou kapacitou na vampýrský svět. Žila tam - dlouhé týdny i a měsíce, s Kočovníky i Vampýry - a sama dokázala přežít, dokud ji nenašel Jazz Simmons. Od té doby se od sebe nikdy neodloučili.

Trask se v myšlenkách vrátil do přítomnosti. Zek dnes musí mít... tak padesát let? Vůbec to na ní však nebylo vidět. Zvláštní, pomyslel si, i když byly Zek a Siggi Damová tak daleko od sebe a byly tak rozdílné věkem, bylo pro něj těžké nesnažit se je porovnat. Snad to bylo tím, že měl vzpomínku na Siggi stále čerstvou v hlavě, nebo proto, že si byly postavami a zbarvením tak podobné. Téměř nevědomky je srovnal a zdály je mu jako... rozdíl mezi severským fjordem a pobřežím Cóte ďAzur.

Srovnání však nebylo tak jednoduché. Siggi byla bezchybně krásná, Čili pro lidské vnímání příliš dokonalá. Naopak Zekiny drobné nedostatky byly tím, co ji činilo tak nádhernou. Její měkké, od přírody vlhké rty byly možná příliš plné, a když se zlobila, začaly se jí chvět. Stejně kouzelná byla její nepravidelná brada. Když byla rozrušená, zdála se na pravé straně silnější. Zekiny poloviny obličeje nebyly na rozdíl od Siggi (a Turkura Conova) zrcadlovým odrazem, což podtrhovalo její lidskou krásu. Trask moc dobře věděl, která z žen se mu víc líbí.

Věděl také, že všechny tyto myšlenky patří jen jemu. Zek by nikdy nezklamala jeho důvěru a nečetla v něm bez pozvání. Telepatičtí špehové pobočky spolupracovali jako jedno tělo a zároveň pro ně bylo důležité, aby si zachovali svou vlastní osobnost a identitu. Zek byla zkušenou telepatkou a chápala, že si zdejší lidé nepřejí nějaké šmírování.

Na druhou stranu byly situace (když byl například život kolegy v ohrožení nebo byla v nebezpečí celá pobočka E), kdy bylo potřeba spojit se v jednu duševní entitu, v jeden talent. Ještě nikdy k tomu zatím nedošlo a ani nedojde, pokud by to mohlo ohrozit něčí identitu.

Traskovi Zek připadala stále krásná. Nedokázal přestat přemýšlet, co si asi myslí ona o něm. Čas k němu byl milosrdný, ale přesto na něm zanechal stopy.

„Bene,“ řekla konečně a znova si ho prohlédla od hlavy k patě. „Moc ses nezměnil.“ Věděl, že nemluví tak docela pravdu... Zek se mírně, nevesele usmála. Vypadala unavená.

„Říkal jsem si to samé,“ odpověděl. „Tedy o sobě! Ale ty...“ pokrčil rameny, „vypadáš, jako když jsme se viděli naposledy.“

„Lháři!“ řekla se stále unaveným úsměvem. „Ale díky za snahu.“

„Kdy jsi přijela?“ Podali si ruce, krátce se objali.

„Před dvěma hodinami. Přiletěla jsem ranním spojem z Atén.“

„Sama?“ Trask zvedl obočí. Z kanceláře k nim vyšel David Chung. Marně se snažil upoutat Traskův pohled. Příliš pozdě.

Zek se neodvrátila, dokonce ani nemrkla. „Jazz před šesti týdny zemřel,“ řekla měkce. „Skoro rok s tím bojoval.“

Trask pevně zavřel oči a hluboce vzdychl. „Ale Zek! To jsem...“

Chtěl ji znovu obejmout, avšak Zek o krok ustoupila a přerušila ho: „Než Jazz zemřel, řekl, abychom dali věci trochu do pořádku. Alespoň kvůli Harrymu, když už kvůli ničemu jinému.“

„Proto jsi přišla?“

Přikývla. „A také jsem si myslela, že byste mě mohli potřebovat. Už více než týden se mi zdá, že se něco děje. Víš, poté co nás Harry... opustil, připadala jsem si taková ochuzená, bez života a deprimovaná. Ale posledních pět, šest dní jako by mě někdo znovu nastartoval. David mi už leccos vysvětlil, ale zatím ne všechno. Myslím, že mě asi nejdřív budeš chtít zprostit všech obvinění.“

„Chceš s námi pracovat?“ Bylo to příliš dobré na to, aby to byla pravda.

Znovu přikývla. „Nějaký čas ano. Jazz by to tak určitě chtěl.“

Konečně Trask pochopil její předchozí slova. „Z ničeho tě neviníme!“ Potom se naléhavě otočil na Chunga. „Kde jsou všichni?“

„V zasedačce. Pracují, plánují a čekají - na tebe. Potřebují už jen tvůj souhlas, aby ho vyzvedli.“

Trask se zarazil. „Vyzvedli? To berme jako poslední možnost. Můžeme ho nanejvýš zkusit vést.“ Znovu se podíval na Zek. „Už ses se všemi seznámila? Nemáš hlad nebo žízeň? Postaral se David o tebe? Je mi líto, že tě hned hodím do víru dění. Máš ale pravdu: děje se toho až až.“

Ledy se pomalu prolomily. Poslední střípky tály a Zekin úsměv byl o to vřelejší. Zasmála se a řekla: „Postaral se o mě, jako bych byla VIP, Ještě jsem se ale s nikým neseznámila.“

„Tak první je Ian Goodly,“ představil je Trask. „Je to věštec. Iane; toto je...“

„Zekintha Föenerová.“ Goodly jí podal svou štíhlou, teplou ruku. „Eso v rukávu.“

„Eso, to ona je,“ přikyvoval Trask.

Goodly po něm jen hodil pohledem a dál se díval na Zek svým intenzivním, zneklidňujícím pohledem. „Ne, teprve bude - ode dneška. Jsem šťastný, že tě poznávám, Zek. A neměj obavy. Budeš si tu se všemi dobře rozumět.“

Hned si padli do noty. Vydali se k zasedací místnosti a Zek se Iana zeptala: „Dokážeš číst budoucnost?“

„Jenom když mi to budoucnost dovolí,“ odvětil. „A když už se nedá změnit.“ Na tváři se mu znovu rozhostil typický ponurý výraz.

„To je tak hrozné?“

„Někdy se ti to pokusím vysvětlit. Snad až se tady zabydlíš.“

Trask se musel ovládat, aby nedal najevo nelibost. Zek z Goodlyho dostane víc, než se jemu podařilo za dvacet let! Sice ještě nic neřekl, ale nikdy nebyl tak horlivý a nadšený s někým se podělit. No jo, Trask přece nebyl Zek...

VII

Ferengiho Szganyové

Představování zabralo čtvrt hodiny. Realita pobočky E - kým její zaměstnanci jsou a jaká mají nadání - nepředstavovala pro Zek žádný problém. Přijala to jako fakt. Za dnů Grigorije Borowitze a vlády teroru Ivana Gerenka Zek pracovala pro sovětskou pobočku. Kromě toho byla blízkou přítelkyní nekroskopa a věděla, co uměl a jaký byl před svým odchodem na Hvězdnou stranu.

Poté je Trask musel seznámit se vším, co se událo. V Perchorsku se stalo mnoho věcí, o kterých ještě nevěděl ani Ian Goodly. Trask si nebyl jistý, jak na ně zareaguje. Na druhou stranu už Ian možná tušil, o čem jim Trask řekne. Věci, které Benovi došly postupně, mohl Goodly dopředu předvídat. S ESPery člověk nikdy nevěděl, na čem je.

Trask je nechal, aby se všichni usadili, a několik minut před nimi přecházel sem a tam, aby si utřídil myšlenky. Poté se obrátil k Davidu Chungovi: „Jaká je pravděpodobnost, že se protivníci něco z naší schůze dozví?“

„Velice nízká,“ odpověděl David. „Všechno se udalo příliš rychle. To by museli do Londýna během posledních dvaceti čtyř hodin propašovat skupinu velice schopných telepatů. Což neudělali. Lidi, které zde mají, nemají příliš velký talent. Nejlepší z nich je zavřený na ambasádě. Ani se nás nesnaží odposlouchávat, jen občas se sem pokusí dostat telepatickou sondu.“

Trask se podíval na Zek, která seděla v první řadě a zvědavě naklonil hlavu. Položila si ruku na čelo, zavřela oči a po chvíli přikývla. „Cítím kolem spoustu mentálního šumu, ale nic konkrétního. Střílí naslepo. Neví, na co se zaměřit. Myslím, že bych poznala, kdyby někdo odposlouchával.“

„Výborně,“ řekl Trask. „Řeknu vám tedy, co se udalo. Jeli jsme do Perchorského Projektu na Urale, abychom si prohlédli muže, který přišel skrz Bránu. Měli jsme zjistit, jestli to je člověk. Letěli jsme, protože nás pozval sám ředitel ruské pobočky Turkur Conov... nebo jsme si to alespoň mysleli. Jak se později ukázalo, pozval nás hlavně proto, že to poručil Gustav Turchin. Conov se snažil z nevýhodné situace co nejvíce vytěžit ve svůj vlastní prospěch. Návštěvník je vskutku člověk, ale rozhodně není jen tak obyčejným mužem. Všichni se však můžete uklidnit; není to to mimino, o které jsme se kdysi starali a které později vzalo svou matku na Hvězdnou stranu, stalo se Obyvatelem a tamní legendou. Ne, nebyl totiž Harryho jediným potomkem. Tento návštěvník je jeho další syn!

Jak všichni víte, nejsem telepat. Avšak Nathan - jak se ten muž jmenuje - se mnou třikrát telepaticky rozmlouval. I když se mnou komunikoval s mým souhlasem, vyžaduje to mimořádný talent. Je ovšem pravda, že my ESPeři pokládáme nadpřirozené schopnosti za normální a jsme vnímavější. Přesto je Nathanův talent naprosto mimořádný. Je nadaný stejně, nebo možná i více než ti nejlepší z nás.

Naše první dva rozhovory sice byly důležité, ale ten poslední...“ Trask se odmlčel a podíval se na Iana Goodlyho, který od jeho první zmínky o utajených rozhovorech napjatě poslouchal. „Ten poslední byl trochu jiný. Proběhl dnes v noci a časně ráno. Nathanův telepaticky ,hlas' mě vyhledal ve spánku. Cítil jsem, že to není jen obyčejný sen. Drželi ho v zajetí, ale v noci utekl... neptejte se mě, jak to dokázal. Byl na útěku do Rumunska a k druhé Bráně, kterou se může dostat na Sluneční stranu. Nathan se chce pokusit vrátit domů, kde má nějaké nevyřízené účty. Jaké, to mi neprozradil.

Potřeboval pomoc. Ptáte se, jestli jsem mu byl nějak prospěšný a mohl mu odstranit z cesty nějakou tu překážku? Možná že ano, ale i tak... Řekl jsem mu, že se mu k Bráně nikdy nepodaří dojít. I kdyby se dostal až k rumunským hranicím, budou tam na něj čekat Conovovi muži. A Conov je jen začátek. Bez naší pomoci by se Nathan nedostal ani k Bráně. Řekl jsem mu, že celou oblast střežíme, a pověděl jsem mu i něco málo o Radujevaku. Tam by mohl mít šanci, protože se tam nachází naše sféra vlivu. Přesto se mu nikdy nemůže podařit proplout podzemní řekou k bráně. To je zhola nemožné. Kromě Harryho Keogha se to ještě nikomu nepodařilo a Nathan nemá schopnosti svého otce... alespoň prozatím.

Ptáte se, jestli by mohl mít podobný talent? Vyrůstal s Kočovníky, Cikány. Tito lidé jsou vždycky v pohybu a na útěku před Vampýry. Neznají vědu a neumí počítat. Víme, že nekroskopův trik spočíval v matematice, kterou si vyčaroval v hlavě. Byla to metafyzická, Möbiova matematika, která nemá nic společného s násobilkou a logaritmy. Nathan nemá žádné vzdělání, má však v hlavě otcovy číslice. Jen je ještě nedovede ovládat. Musí se mu dostat odborné pomoci. Prozradil jsem mu, že bychom mu mohli pomoci. Projevil o to velký zájem.

Ještě více ho však zajímá jeho otec, kterého nikdy nepoznal. Nathan je ještě mladý, ale celý život v sobě nosil ,zvláštní pocity', které neumí popsat. Nemá tušení, odkud se vzaly. Zdá se mu, jako by měl na dosah ruky něco úžasného, jen kdyby si to dokázal všechno utřídit v hlavě.

Řekl jsem mu tedy něco málo o Harrym. Nebylo toho mnoho, jen jsem mu chtěl ukázat, jak moc jsme mu všichni zavázáni. Ujistil jsem ho, že Harry se sice vděku živých lidí nikdy nedočkal, zato mrtví ho milovali. Tolik, že pro něj byli ochotni dokonce vstát z hrobu! Když Nathan slyšel, jak jeho otce Velká většina milovala a co pro něj udělala... bylo mi jasné, že jsem ho dostal!

Nemyslete si, že jsem na to nějak hrdý. Rozhodně si s ním nechci pohrávat. Trochu jsem Nathana poznal a myslím si, že je na rozdíl od Harryho schopen zařadit zpátečku. Chci říct, že jestli ho odsud dostaneme, nebudeme z toho mít žádný prospěch. Bylo by to pro jeho dobro. Zůstal by nám jen pocit, že ho nedostal Conov. Uvidíme, jak se Nathan rozhodne.“

Trask se na chvíli odmlčel, aby ostatní vstřebali jeho slova, a pokračoval: „Když jsem se dnes ráno vzbudil, bylo mi jasné, že už nejsme v Perchorsku k ničemu. Říkal jsem si, že nejlepší bude odtamtud zmizet a pokusit se pomoci Nathanovi zvenku. O to se teď snažíme.“ Znovu se podíval po Goodlym. „Jak vidíte, tyto rozhovory mezi mnou a Nathanem jsou novinkou i pro Iana. Kdybych mu o tom byl řekl...“

„Pak by existovala další mysl, ze které by to mohli vyčíst,“ dokončil Goodly, pokyvuje hlavou. „Samozřejmě to chápu.“

„Dobrá,“ pokračoval Trask. „Teď si promluvme o Conovovi. S Ianem jsme trochu proslídili Perchorský Projekt a zahlédli jsme velice zneklidňující věci. Bylo toho dost, abychom dospěli k názoru, že Conov představuje skutečnou hrozbu. A to nejen pro nás. Tiká v Rusku jako načasovaná politická bomba. Gustav Turchin je asi jediný, kdo nic nepostřehl. Tedy alespoň si to myslíme. Jestli je do toho také namočený... pak všechna ta jeho glasnosť byly jen řeči.

Faktem je, že Conov má v Perchorsku celý zbrojní arzenál. Může k tomu mít jediný důvod. Viděli jsme s Ianem Bránu a můžeme vás ujistit, že je zajištěná lépe než Anglická banka. Stejně jako chytili Nathana, chytí do pasti každou bytost, která Branou projde, a budou si s ní moci dělat, co je napadne. Invaze z Hvězdné strany se rozhodně bát nemusí. Spíš bychom se měli obávat invaze opačným směrem!

Stojíme tedy před otázkou: jak ho můžeme zastavit? Jak se můžeme se svými podezřeními svěřit Turchinovi, když je do toho možná také zapletený? Bude chtít invazi zabránit, nebo považuje Sluneční a Hvězdnou stranu za ruské teritorium, jako stvořené k ovládnutí a využití? Jestli je pravdivá druhá hypotéza a prezident dá Conovovi povolení k útoku, |aké to bude mít pro Zemi následky? Rusové se v minulosti dopustili několika obrovských chyb. Některé mají na svět dopad dodnes. Černobyl a Aralské jezero jsou jen dva příklady. Ale zahrávat si s něčím tak nebezpečným, jako je Brána...“ Trask nedokázal najít vhodná slova. Potřásl hlavou. „Pandořina skříňka je slabé slovo.“

Ozval se David Chung: „Co budeš dělat?“

Trask pokrčil rameny. „Všechno oznámím našemu ministrovi a necháme to na něm. Nakonec se to jistě dozví Turchin. Doufejme, že si bude umět poradit - pokud v tom nejede. Pokud ano, neudělá nic. To by znamenalo, že si s tím někdy v budoucnu možná budeme muset poradit my.“

Sedl si na okraj pódia a pokračoval: „Dobrá. To je ode mne všechno. Napíšu podrobnou zprávu a chci, abyste si ji všichni přečetli. Tak a teď jste na řadě vy. Co jste tady zatím prováděli?“

Chung se postavil. „Telepaticky jsem tě sledoval až do Perchorska. Chtěl jsem se jen ujistit, že jsi v pořádku. Zjistil jsem, že protivníci vytvářejí tam na Urale velmi silný mentální šum.“

„Siggi Damová,“ přikývl Trask. „Zmíním se o ní ve své zprávě. Promiň, že jsem tě přerušil. Pokračuj, prosím.“

„Vycítil jsem i skryté Nathanovy schopnosti,“ pokračoval Chung. „Ty ,zvláštní pocity', jak jsi je pojmenoval. Cítil jsem je - a Zek také - ještě než prošel Bránou. Čím blíž byl našemu světu, tím silněji jsme jeho přítomnost pociťovali. Máte proti Conovovi eso v rukávu - mne!“ zasmál se David. „Conov totiž nemá žádného prvotřídního lokátora. Pracují pro něj jeden nebo dva podřadní vyhledávači, ale ani jeden není zdaleka tak dobrý jako já. Kromě toho mám svou křišťálovou kouli.“ David zvedl Harryho kartáč. „Od té doby, co Nathan prošel Bránou, tahle věc jako by ožila. Funguje jako magnetit v kompasu - vím, že se Nathan nachází na severu. Můžu ho lokalizovat mnohem snáze než cokoliv jiného v minulosti.“

Trask si hlasitě oddechl. Vzápětí se však zarazil: „Doufám, že jsi byl opatrný. Bůh ví, že nechceme, aby tě protivníci špehovali.“

Chung zakroutil hlavou. „Omezil jsem stopování na minimum, jen jsem jeho směrem občas vrhl nějaký ten ,pohled´. Přesto můžu kdykoli vzít mapu a ukázat vám, kde zrovna je - klidně hned teď! To jsem také myslel, když jsem řekl, že ho můžeme vyzvednout. Provedli bychom to v tajnosti, stačil by vrtulník, několik mužů ze speciální výsadkové jednotky a já. Odletěli bychom dřív, než by si nás soudruzi všimli...“

„Soudruzi?“ přerušil ho Trask. „Proto jsem říkal, že se můžeme nanejvýš pokusit ho vyvést. Kdybychom tam přiletěli a unesli ho, jak říkal, vypadalo by to jako vyhlášení války. Nejsme ve válce, už není ani studená válka. Ještě nikdy jsme s Rusy neměli tak dobré vztahy, jako když je v prezidentském křesle Gustav Turchin. Musíme být opatrní, abychom dobré vztahy neporušili. Ale jestli se nám podaří nasměrovat Nathana blíž k hranicím...“

Trask cítil, že už dál nedokáže vzdorovat pokušení. Seskočil z pódia a přešel k mapě na stěně. „Ukaž mi, kde je.“

Chung ho předešel a rozsvítil obrazovku. V levé ruce pevně svíral Harryho starý kartáč, pravou ruku natáhl a položil na oblast západně od Uralu. Zavřel oči. Pod velkou obrazovkou se rozsvítila menší, která měla zobrazit detailní mapu označené oblasti. Velká mapa reagovala na dotek prstu, ne na dotek celé dlaně. David Chung nakrčil čelo, ještě pevněji sevřel oční víčka a pomalu zvedal prsty, až na obrazovce zůstal jen ukazováček.

„Tady je!“ oznámil.

Malá obrazovka zobrazila zvětšenou oblast asi deset krát deset kilometrů. Trask zmáčkl tlačítko stop a Chung dal ruku dolů. Na menší mapě bylo vidět, kde se Nathan nachází. Byla to zalesněná krajina, plná stezek i zamrzlých rašelinišť.

„Takže je někde tady,“ přemýšlel nahlas Trask. Nemohl od obrazovky odtrhnout oči.

„Ne, není ,někde' tam.“ Chung nikdy nebyl příliš skromný, když šlo o jeho schopnosti. „Je v přesném středu mapy.“

Oba muži ucítili parfém. Někdo jim stál za zády. Byla to Zek Föenerová. „Davide,“ řekla. „Bene. Pamatujete si na náš pobyt na Ródu? Harry byl někde v Karpatech a my jsme přemýšleli, jak se mu asi vede.“

Oba muži se na sebe podívali, potom se otočili k Zek. Trask se zeptal: „Chceš ho kontaktovat?“

„Proč ne?“ Mluvila naprosto vážně. „Chceš ho odtamtud vyvést, ne? Moc dobře víš, že čím déle nám to bude trvat, tím vyšší je nebezpečí. Jeho šance na úspěch se každou minutou snižuje. Jestli se nám jej podaří kontaktovat a bude ochoten...“

Trask se podrbal na bradě. Ostatní ESPeři se kolem něj shlukli a napjatě ho pozorovali. „Zkuste to,“ prohlásil konečně. „Jestli se vám ho podaří kontaktovat, mluvte s ním co nejkratší dobu. Nejdřív se zkuste spojit, potom promyslíme zbytek.“

Trask dobře věděl, co bude následovat. Pro některé ESPery to však bylo nové. Zek chytila Davidovu ruku, ve které svíral kartáč. Konečky prstů druhé ruky se Chung dotkl středu malé obrazovky. Oba zavřeli oči, hluboce se nadechli a soustředili se... soustředili...

Náhle oba vydechli!

Zek pustila Chungovu ruku. Oba zavrávorali od obrazovky. Trask je chytil za ramena. Zek se na něho podívala a on viděl, jak se její výraz pomalu mění z překvapení v úžas. „Čísla!“ vydechla. „Možná neví, k čemu slouží, jsou však jeho součástí. Umí se za ně schovat.“

„Ano, to je on,“ ujistil je Trask a zhluboka se nadechl. Překvapilo ho, že po všech svých zkušenostech zadržel napětím dech.

„Schovává se,“ zopakovala Zek. „Chrání si mysl. Jeho štít je... velmi silný. Jestli se mám skrz něj dostat, budu potřebovat pomoc.“

Trask věděl, jak to myslela. Bylo potřeba koncentrované vůle celé skupiny. Zek se s Chungem znovu postavili k obrazovce a ostatní ESPeři je obstoupili. Spojili ruce a vytvořili půlkruh s Traskem, Zek a Chungem uprostřed. Ben položil dlaň na sevřené ruce Zek a Davida. Ten se znovu dotkl obrazovky -

- a Nathanovy duše.

Tentokrát byli připraveni. Zek vrhla telepatickou sondu skrz rotující stěnu Nathanova číselného víru. Cítila jeho překvapené, vzápětí vyděšené myšlenky.

Kdo...?

Přítel, vyslala k němu. Byla jsem také přítelkyní tvého otce. 

Otce?

Nekroskopa, Harryho Keogha.

Číselný vír na chvíli zesílil. Začal se otáčet mnohem rychleji a zdálo se, že ji vytlačí z mysli. V příštím okamžiku se však zhroutil a v jeho středu... byl Nathan, udivený jako malé dítě. Zek si povzdechla. Jeho duše jí připomínala duši, jakou měl kdysi jeho otec: vřelou, citlivou a nevinnou. U muže, jako byl on, to bylo paradoxní, zvláště ke konci. Harry Keogh byl upír... a měl zranitelnou duši. Byl nekroskop, který dokázal mluvit s mrtvými, přesto měl vřelou povahu. Měl moc jako anděl smrti - a dokázal zůstat nevinný.

Nathan si v ní všechno přečetl a věděl, že opravdu jeho otce znala. Kdo však byla ta žena?

Zek před ním otevřela svou mysl. Tentokrát to byl Nathan, kdo vydechl údivem. Zek! Jeho překvapení se jí rozléhalo v hlavě. Lardisova přítelkyně z pekelných světů! Ještě pořád o tobě mluvívá! Žila jsi kdysi s Kočovníky na Sluneční straně! Bojovala jsi po boku Szganyů v bitvě o Obyvatelovu zahradu, ještě než jsem se narodil! 

Zek pro něj v myšlenkách zformovala obraz, jaké to tehdy bylo. Nebylo pochyb, že tam skutečně byla. Kdo nikdy neviděl Vampýry, nebyl by schopen zobrazit jejich pravdivou podobu. Nikdy by si je neuměl představit tak odporné a děsivé. Potom však v Zek zvítězila zvědavost a zeptala se: Kolik ti je let, Nathane? 

Prozradil jí to.

Nyní všechno pochopila. Obyvatel přenesl mne a Jazze zpět domůA do tohoto světa. Harry chvíli zůstal na tvém světě. 

Nathan na ni navázal. Můj otec, Hzak Kiklu - tedy muž, o které mi všichni říkali, že je mým otcem - byl smrtelné raněn v bitvě. Brzy zemřel. Ale má matka... 

Zek pochopila Nathanův zmatek, bolest a pocit, že byl podveden. Rychle se snažila situaci vysvětlit: Takže tvá matka je Nana Kikluová? Žije a má se dobře? Ale Nathane, vždyť je to neskutečně statečná žena! Ó ano, dobře si na Nanu vzpomínám! Muselo se to stát po bitvě; byla tak osamělá a tolik toho vytrpěla... Harry trpěl také. Svým způsobem toho ztratil víc než kdokoli jiný. Měli mnoho společného. Dohromady je daly prožité události. A myslím... myslím, že v tom bylo daleko víc než jen to. Zek se snažila být co nejpřesvědčivější a upřímná zároveň. Nejspíš se do sebe zamilovali. 

Ucítila, jak jí Trask sevřel zápěstí, a uslyšela jeho naléhavý šepot: „Vrať se! Nevystavuj ho nebezpečí!“

Navnadila jsi mě, zazněl potichu Nathanův mentální hlas. Téměř jako by ji obviňoval. Chci se dozvědět všechno. Věděla jsi, že mě nalákáš... 

Nathane, odpověděla, znáš Traska. Jeho duše je jako otevřená kniha. Dokáže vyčíst, jestli člověk mluví pravdu. Určitější v něm vyčetl, že je poctivý. Od nás ti nic nehrozí. Nechceme tě zneužít. Od této chvíle do tvé hlavy znovu nevstoupím... pokud mě nepozveš. 

Po dlouhé odmlce odpověděl: Co mám podle vás udělat? Kam mám jít? 

Brzy tě znovu vyhledám, řekla mu Zek a vydechla úlevou. Buď prosím připraven... 

Té noci si Cikáni postavili tábor v lese na kraji zmrzlého rašeliniště, třicet kilometrů východně od Kožvy. Nathana hostil jejich starý vůdce ve své maringotce, jako by šlo o vzácného návštěvníka.

Nathan věděl od první chvíle, kdy je ze svého úkrytu na korbě náklaďáku uviděl, že jsou to jeho lidé. Riskoval, že si zlomí vaz, přesto vyskočil do závěje na kraji silnice. Cikáni byli k nerozeznání podobní Szganyům ze Sluneční strany. Šokovalo ho, že takové lidi v tomto světě našel. Ještě víc překvapený byl, když uslyšel jejich jazyk. Měl v sobě víc z mluvy Sluneční strany než ruština, kterou se ,učil´ v Perchorsku.

Naučit se cizí jazyk nebylo pro Nathana obtížné. U jeskynních Thyrů, v osadách ležících na jih od Sluneční strany, se naučil spojovat vyslovené slovo s obrázkem v hlavě mluvícího. Proto si s Cikány od prvního rozhovoru rozuměl a brzy se s nimi spřátelil. Cítil, že setkání s nimi nebylo jen pouhou šťastnou náhodou. Jako by to bylo předurčené! Zeptal se proto vůdce: „Jak jste o mně mohli vědět?“

Cikán naklonil hlavu na stranu a zamrkal. Měl tmavou pokožku, lesknoucí se zlatý zub, jednoduchý zlatý kroužek v pravém uchu a další zlato na prstech. Ale... copak neměl žádné stříbro? „Á, takže jsi to pochopil, co? Čekali jsme na tebe.“ Starý muž se zachechtal. „To je mé tajemství. Proto jsem vůdcem!“

Nathan se mu samozřejmě mohl podívat do mysli, ale neudělal to. Byla to další věc, kterou se naučil u Thyrů: soukromí člověka bylo posvátné, porušovalo se jen na pozvání přítele nebo v časech akutního nebezpečí, ohrožujícího celou osadu. Akceptovat se dalo jen letmé nahlédnutí, kterému se snad ani nedalo zabránit. Bylo nemyslitelné prohlížet si cizí mysl. Slova musela stačit a krást cizí myšlenky bylo považováno za neslušnost. Každý člověk měl právo vyjádřit své myšlenky ústně.

Proto u Cikánů nepoužíval Nathan telepatii k ničemu jinému než k učení jazyka. Neměli o jeho schopnostech ani tušení a on nechtěl, aby se o nich dozvěděli. Kdyby to vypadalo, že o nich příliš mnoho ví, dobré vztahy by ochladly. A kdyby v něm viděli zloděje myšlenek, nemusel by přijít jen o jejich přátelství, ale i o svou svobodu.

Proto mlčel a jen seděl a vyčkával. Konečně byl za svou trpělivost alespoň částečně odměněn, když mu větrem ošlehaný vůdce řekl: „Na světě je mnoho zvláštních míst, nemyslíš?“

„Moc toho o světě nevím,“ odpověděl Nathan po chvíli přemýšleni. „V jakém smyslu zvláštních? Jaká místa máš na mysli?“

„Ále, všelijaká místa,“ pokrčil rameny starý Cikán, natáhl kouř z hliněné fajfky a dál se tvářil nevyzpytatelně. Nezdálo se, že by se zamýšlel nad hostovou nevědomostí, zvláštním chováním nebo občasným neobvyklým výrazem. „Mám na mysli starodávná místa, víš? Starodávná místa v hlubinách času. Místa, která někteří Szganyové dobře znají a čas od časuje navštíví. Místa, která vždycky navštěvovali.“

Nathan si nebyl jistý, co na to má odpovědět, takže se vrátil k prohlížení svého okolí.

Maringotka byla podobná vozům, které vídával na Sluneční straně. Měla čtyři kola, byla tažená koňmi a pomalovaná složitými vzory. Uprostřed místnosti stála kamna na dřevo, s nohama přitlučenýma k podlaze. Dýmem očouzená roura vedla ke komínu na střeše. Místo povoskovaných kůží, na které byl Nathan zvyklý, měl přívěs na střeše nalakovaná prkna. Po stranách vozidla byly připevněné hrnce a jiné nářadí, které za jízdy cinkaly a řinčely. Nathan by si klidně mohl myslet, že je na Sluneční straně, zvlášť tady v lese.

Ale ne, na Sluneční stranu bylo příliš chladno a Cikáni byli jen vzdalenými potomky pravých Kočovníků. Nathan přemítal, před jak dlouhou dobou asi doprovodil jeden z jejich předků svého vyhnaného vampýrského pána do pekelných světů za Bránou. Na Hvězdné straně byli otroky, tady byli svobodní. Co se stalo s jejich pány?

„Jmenuji se Ferengi, víš?“ uchechtl se stařec.

Nathan sebou nepatrně škubl. Zdálo se, jako by vůdce odpovídal na jeho nevyslovenou otázku. To jméno bylo na Sluneční straně od nepaměti prokletím! Mezi Vampýry se vždycky našel někdo z tohoto klanu: Ferenc, Ferenczy nebo Ferengi. Všechny formy toho jména vyjadřovaly zlo.

„Jo, jsem Vladi Ferengi,“ pokýval hlavou náčelník. „Poslední v dlouhé, předlouhé řadě. Úplně poslední, protože má žena nemohla mít děti - nebo jsem byl možná neplodný já!“ Zazubil se a poplácal po rozkroku ve volných kalhotách. „Můj starý dobrý přítel byl vždycky žhavý až až, ale jeho semeno bylo chladné a mrtvé - nejspíš. Co na tom záleží? Nemám žádné syny, to je všechno. Mí lidé už nebudou na ta zvláštní místa chodit.“

„Chceš říct, že tady nebudeš, abys je tam zavedl?“ Nathana se zmocnila zvědavost.

„Přesně tak. Nebudu tu a neuslyším volání.“

Nathanovi do sebe začala jeho slova zapadat. „Už to začínám chápat,“ řekl mu. „Snažíš se mi vysvětlit něco, čemu sám dobře nerozumíš, a doufáš, že to pochopím místo tebe. Možná něco z toho opravdu chápu. Nejdřív mi řekni: jsou Ferengiho Szganyové starobylí lidé? Jak dlouho jste tu?“

„Prapraděd mého praděda se jmenoval Ferengi,“ odpověděl stařec. „To je nejdál, jak si vzpomínám. Jsem si jistý, že kdyby tu teď seděl, řekl by to samé! Ptáš se, jak dlouho tady jsme? Viděl jsem znak Ferengiů vytesaný v chorvatských horách, které jsou jedním z těch zvláštních míst. Je to znak starý jako samy hory.“

Nathan věděl, o jakém znaku mluví. Viděl ho nakreslený na dřevěné konstrukci Vladiho maringotky. Obraz byl umně skryt v komplikované malbě: hlava ďábla se šarlatovýma očima, rozeklaným jazykem a rozšklebenými čelistmi, ze kterých kapala krev. Vyhnal ten obraz z hlavy. „Chorvatské hory? To je u toho průsmyku, Perchorska, odkud jsem... přišel?“

„Co? Ach ne! Tam ne! Tam jsem měl zvláštní pocity, Nathane, spoustu pocitů. Jako nikdy předtím. Pocity, můj synu, ze kterých nic není. Myslel jsem si, že snad tentokrát -“ pokrčil rameny „- ale byl jsi to jenom ty.“

Nathan přikývl. Věci do sebe zapadaly, i když pochybným způsobem. Nelíbil se mu, ale přesto se rozhodl využít situace. Možná to všechno urychlí. „Můžu ti připomenout jedno slovo, jedno jméno?“

Náčelník zvedl obočí. „Ale beze všeho!“

„Vampýři!“

Na starého muže to mělo předpokládaný efekt. „Jsi posel!“ Vladi se natáhl dopředu a chytil Nathana za paži rychlostí, která byla v jeho věku velmi překvapivá. „Jsi od nich! Posel mezi světy! Staří Ferengiové jsou mrtví - ať žijí Ferengiové! Rychle mi prozraď, jaký vzkaz mi posílá? Kdy přijde?“

Nathanovi bylo všechno jasné. Vladi a jeho lidé byli potomky vampýrských spojenců. Pod pohledem a dotykem starého náčelníka mu přeběhl mráz po zádech. Nesmí dát na sobě nic znát. Vždyť to není jejich vina. Už dávno nemohli vědět, jaké jsou bytosti, kterým chtějí sloužit stejně, jako jim kdysi sloužívali dědové jejich dědů.

Nathan nechal na chvíli etiku stranou a dovolil si jediný pohled za náčelníkovy oči. A viděl:

Postavu vysokého muže s rukama v bok. Byl impozantní a milosrdný. Všichni Kočovníci světa mu leželi u nohou, v jeho péči prosperovali ve svých pestrých maringotkách a hrdě vystavovali jeho vlajku: hlavu ďábla se šarlatovýma očima, rozeklaným jazykem a prskající krev.

Soudě podle znaku, Vladi a jeho lidé možná nejsou zas tak nevinní...

„Čekáte na Ferengie,“ konstatoval Nathan, velmi pomalu a opatrně. „Můžu ti říct jenom tohle: přijde - přijdou - až budou vědět, že budou dobře přijati.“ Věděl, že mluví vlastně pravdu. Pomyslel si: Vampýři však věří, že tento svět je peklem. Nikdy jim neprozradím, jak to doopravdy je! 

„Ách!“ Stařec pustil Nathanovu paži a klesl zpět na sedátko u stěny přívěsu. „Ale... takže si myslí, že jsme na ně zapomněli?“ Na chvíli se jeho veliké černé oči zdály prázdné, ale vzápětí se rozjasnily. „Ferengiové by tě sem určitě neposlali, kdyby ses nemohl dostat zpět! Kudy se vrátíš, abys ujistil vládce o nadšeném přijetí?“

Až dosud mluvil Nathan poloviční pravdu. Teď musí lhát, nebo alespoň upravit odpovědi tak, aby neprozradily jeho skutečnou totožnost. Lhaní mu nebude činit žádné morální potíže, protože tito Kočovníci jsou spojenci Vampýrů.

„Mezi světy existují Brány,“ vysvětlil. „Jedna byla v Perchorsku, ale tou se nemůžu vrátit. Řekni mi, kde jsou ta zvláštní místa?“

„Očekávají tě?“ Vladi byl znovu vzrušený. Zaklepal si prstem na nos, až to mlasklo. „Vím o nich, zvláštních Bránách a podivných místech, kde začínají! Řekni, kam se chceš dostat, a my tě tam dovedeme.“

„Možná půjdu oklikou,“ snažil se být nevyzpytatelný pro změnu Nathan. „Než se vrátím, musím cestou získat jisté informace. Neptej se mě, o co jde.“

„Ách!“ znovu vydechl starý náčelník. „Konečně si rozumíme! Už chápeš, proč jsem byl tak opatrný? Věci, o kterých mluvíme, nejsou jen tak obyčejné.“

Nathan se trochu uklidnil. „Takže jste celé ty nekonečné roky čekali, až se Vampýři - Ferengiové - vrátí a dovedou vás ke slávě. Co se stalo se starými Ferengii, kteří vás sem vyvedli?“

„Vymřeli,“ vzdychl náčelník smutně. „Obrátili se v prach v rozpadajících se hradech, zkameněli pod bezejmennými náhrobky nebo byli na hranicích spáleni na popel. Už nežijí.“

„Lidé je vyhubili?“ Možná tu byly skutečně pekelné země: pekelné pro Vampýry.

„Nechci o tom mluvit!“ zakroutil hlavou Vladi. „Ferengiho Szganyové jim zůstali věrní! Až se vrátíš, vyřiď jim tohle: pořád na ně vzpomínáme a vždycky jim budeme věrní. Alespoň dokud žiju...“

Starcův hlas pomalu dozněl a Nathan viděl, že je unavený. Než se uložil ke spánku, ještě se ho zeptal: „Stále jsi mi neřekl, jak jsi o mně věděl.“

Náčelník si znovu poklepal na nos, mrkl a ukázal dlaň plnou hlubokých čar. „Čtu osud z dlaně, z letu ptáků a mlhy, která leží na zemi. Vidím a vím věci, o kterých ostatní lidé nemají ani potuchy. Mám své...pocity! Slyším hlasy v kvílení větru, planety letící po nebi mi ukazují cestu. Měsíc působí na můj mozek, stejně jako určuje příliv a odliv. V žilách mi koluje pravá krev Ferengiů, stejně jako proudila v žilách mému otci. Ach, životodárná krev!“

Starý muž se zvedl, zhasl lampu a lehl si na postel u dveří. Nathan šel ke své úzké lavici u zadní stěny přívěsu a zavrtal se do deky. Starý Vladi byl věštec a jasnovidec, dokázal přečíst budoucnost... nebyl však telepat. Nathan věděl, že může ponechat svou mysl nestřeženou, aby se k němu mohla Zek dostat.

V temnotě zazněl Vladiho hlas. „Kdy budeš vědět, jakou cestou se dát? Minulý rok jsem cítil, že se na starodávných místech něco děje. Proto jsem na podzim poručil svým lidem, aby tam nechali zásoby pro lidi i zvířata. Dali je do jeskyní, kde bychom mohli přezimovat. Tady v otevřené krajině je ale příliš chladno, nemůžeme tu zůstat dlouho.“

„Nejspíš ráno,“ odpověděl Nathan. „Jsem si jistý, že za rozbřesku to budu vědět.“

„Myslíš, že s tebou... budou mluvit?“

„Ano, s někým budu mluvit.“

„Ách!“

Dlouho poté, co starý náčelník začal chrápat, ležel Nathan s otevřenýma očima, čekal a poslouchal, až k němu promluví...

Řešení Nathanovy situace bylo tak jasné, že se Trask divil, proč na to nepřišli dříve. Zároveň si sám odpověděl. Telepatičtí špioni nejsou špiony v klasickém slova smyslu. Chungův návrh na vyslání speciální jednotky nebyl úplně od věci. Všechno se vyjasnilo poté, co Trask oznámil zmizení návštěvníka zplnomocněnému ministrovi a ten si promluvil s dalšími mocnými muži. Lidé jako Chung nebudou zapotřebí. Na místě se už nacházel jiný druh odborníků.

Západ už patnáct let pomáhal Rusku vyřešit všelijaké problémy. Od těch tří památných dnů, devatenáctého, dvacátého a dvacátého prvního srpna 1991, se mnohé změnilo. Nezdařený puč chystaný proti tehdejšímu prezidentovi Michailu Gorbačovovi, měl za následek zaslouženou smrt komunismu a pro dvě stě padesát milionů utlačovaných lidí to znamenalo omračující cestu ke svobodě a demokracii. Dnes se železná ruka nového státního zřízení poněkud uvolnila. Pomoc západu ale nikdy nebyla tak intenzivní.

Západně od Uralu, v řídce osídleném, zalesněném podhůří Timanského Krjaže blízko Ižmy (o nějakých sto kilometrů dál, než kde Chung lokalizoval Nathana a kde s ním Zek poprvé mluvila), našly americké geosatelity známky zásob ropy a zemního plynu, které by množstvím předčily i naleziště u Uchty. Před dvěma lety byly vykopány zkušební vrty a předpoklady družic se potvrdily. Anglo-americké konsorcium bude dva až tři roky těžit podíl, který nálezem získali. Potom na čas přenechají vrty ostatním západním společnostem. Až místo převezmou Rusové, stejně budou z každého vytěženého barelu platit procenta nálezci.

Na nalezišti pracovali neustále výzkumníci. Pravidelně se střídali s posilami, dopravovanými letadly ze Švédska. Proč tam nepracovali odborníci z Moskvy a Sverdlovska nebo z dlouho otevřených nalezišť východně od Uralu u Ustbaliku? Rusové si po svém ekonomickém a ideologickém kolapsu neudrželi potřebné technologické kapacity a know-how. Kdyby ano, nikdy by na toto místo západní společnosti nepustili.

Ižmský Projekt byl jedním ze stovek programů rozvoje, které byly schváleny začátkem devadesátých let na území bývalého SSSR, od Černého moře po Kamčatku, od Nové země po Irkutsk. Západu teď měla být splacena nepatrná část obrovského dluhu v podobě cestovatele z jiného světa. S trochou štěstí se o tom Rusové ani nedozví.

Jenže:

„Zdá se, že nás štěstí opustilo,“ řekla ustaraně Zek.

V Londýně bylo chvíli po půl druhé v noci greenwichského času a v lesích u Kožvy bylo pět hodin ráno. Zek Nathana vylekala ve spánku. Zkrátila svou zprávu na minimum. Měl se vydat na západ k Ižmě a hledat vrty. Vzápětí se kvapně stáhla. Na tváři měla napjatý výraz, který nebyl způsobený jen soustředěním.

V Benově hlase jako by se odrážely její vlastní obavy. „Co se děje, Zek?“

„Pokud se nepletu,“ odpověděla, „okolí pročesávají ještě další telepati a hledají Nathana. Je mezi nimi i jedna žena. Má obrovské schopnosti!“

V místnosti byla většina pracovníků pobočky, včetně Iana Goodlyho. Ten se ozval: „To nejspíš bude Siggi Damová. Patří k jejich nejlepším lidem.“

Zek namítla: „Ale je jich tam víc. Myslím, že mezi nimi je i lokátor. Někdo, kdo nehledal pomocí mentální sondy.“

Nevybrali si tuto časnou hodinu náhodou. ESPer potřebuje spánek jako každý jiný člověk, agenty konkurenční pobočky nevyjímaje. V pět hodin ráno mají lidé nejnižší energii. Plán měl jeden háček. Turkur Conov s tím může počítat. Rozhodli se nicméně, že to risknou.

Trask se zeptal Zek: „Myslíš, že tě zaslechli?“

„Nezaslechli... ale mohli vycítit mou přítomnost, stejně jako jsem já cítila je.“

Trask pohlédl na zvětšeními oblasti. „Jaký je tam terén?“ zeptal se ESPerů.

„Víceméně rovina,“ odpověděl kdosi. „Zmrzlá půda, kterou vede několik lesních stezek. V okolí je pár zamrzlých mokřin, ale v lese by měl najít dost míst k úkrytu. A podnebí? Takový mráz, že by umrzl i sobovi... paroh.“ (Poslední slovo na poslední chvíli změnil z úcty k Zek, Millicent Clearyové a Anně Marii Englishové.)

„Nathan je silný,“ prohlásila Zek. „Je to Kočovník a je mezi svými.“ Pochytila to narychlo v Nathanově hlavě, když s ním naposledy ,mluvila'. „Pořád přemýšlím, co tam na severu ti Cikáni proboha dělají?“

„Buďme vděční, že tam byli,“ odpověděl Trask. „Co počasí?“

„Na zemi leží zmrzlý sníh,“ odpověděl stejný ESPer jako před chvílí. „Podle finské stanice v Kotce přijde další sněžení. Ale bude jen lehké. Měli bychom být vděční i za to, že se nechystá sněhová bouře! Sněžení by mělo začít do dvou hodin a nepřestane po celý den a půl. Zásobovací letadlo ze Stockholmu nevyletí dřív, než přestane sněžit.“

„Ale, opravdu?“ zabručel Trask. „V tom případě mám pro pilota špatné zprávy. Při jakékoli nepatrné změně počasí vyrazí okamžitě na cestu!“ Potom se zadíval na Chunga. „A Davide, chci, aby ses trochu vyspal. Zítra ráno spolu musíme chytit první spoj do Stockholmu. Potom budu samozřejmě chtít, abys nasedl na zásobovací letadlo do Ižmy. Nechci, aby byl náš cestovatel sám, až se vynoří ze tmy.“

Trask se rozhlédl po ostatních ESPerech a potlačil zívnutí. „Co se spaní týče, pro ostatní to platí taky. Samozřejmě s výjimkou těch, kteří mají službu.“ Zaklonil hlavu a protáhl si krk. „Nevím, jak jste na tom vy, ale já se sotva držím na nohou. Je na čase dát si pohov.“ Jeho podřízení se začali rozcházet a Ben za nimi ještě zavolal: „A děkuju vám, že jste tady tak dlouho vydrželi!“

Za chvíli zůstali se Zek o samotě. „Hlavně tobě jsem chtěl poděkovat, že jsi tu byla.“

„Máte tady strašnou kávu. David mě zapsal do hotelu pod námi, tam ji umí udělat celkem slušnou. Co kdybychom si chvíli popovídali o Harrym...?“

Trask se na ni zadíval. Vypadala stejně unavená, jako se sám cítil. Kromě toho byla poprvé v Anglii. Byla to statečná žena, ale teď se musí cítit úplně opuštěná. Stejně se cítil i Ben. Byl na to zvyklý, protože byl sám prakticky celý život. „Jasně,“ přikývl. „Noční šálek kávy mi bodne.“

V Zekině pokoji si dali kávu (Trask do své přilil trochu brandy) a chvíli si povídali o všem možném, až Zek usnula oblečená na posteli. Trask přes ni přetáhl deku, zhasl a znovu se usadil v křesle.

Ráno ho probralo Zekino zatřepání...

VIII

Skoro peklo a čiré peklo!

V nepohodlné, hlučné kabině vrtulníku se Siggi Damová pečlivě vyhýbala myšlenkám svého spolucestujícího a přemítala o událostech posledních dvou dnů...

Turkur Conov zuřil v Perchorsku víc než třicet hodin. To se Siggi hodilo. Mohla alespoň předstírat, že se ho proto straní. Neodvážila se mu číst myšlenky ani při těch několika málo příležitostech, kdy spolu mluvili. Conov od ní po jejich střetu (nebo následkem něčeho jiného, co se stalo po jejich návratu z Malé Kožvy?) požadoval stejnou diskrétnost, jakou chtěla ona po něm. Poznal by, kdyby se pokusila špehovat mu myšlenky, a Siggi mu nechtěla dávat záminku, aby na ni použil stejnou taktiku.

Siggi si uvědomovala, jak hloupě se zachovala a jak neuvěřitelné měla štěstí. Udělala hloupou věc a byl takřka zázrak, že ji neodhalili. To, že na ni Conov nepřišel, znamenalo, že byl sám úplně hloupý, nebo alespoň naprosto zaslepený. Věděla, že měla pravdu v druhém předpokladu. Vlastní egocentrismus ho oslepil tak, že nemohl vidět pravdu. Co se stane, až jednoho dne prohlédne?

Večer po jejich výletu do Kožvy za nimi přiletěly posily z Moskvy v osobách dvou podřadných telepatů a jednoho lokátora. Byl to zženštilý mužík s hubeným lasiččím obličejem, který se jmenoval Alexej Jefros. Siggi ho znala z práce a připadal jí odporný. Alexej byl navzdory své sexuální orientaci (nebo díky ní?) zarytým nepřítelem žen, s hodně odpornými sadistickými sklony. Byl si dobře vědom dosahu Sigginých telepatických schopností, přesto se při společné práci nikdy nesnažil své myšlenky skrýt. Daly se přirovnat k odporné žumpě. Byl Turkurovým obdivovatelem a důvěrníkem a měl bezohlednou, ambiciózní a extrémně nebezpečnou povahu.

Po příletu ESPerů se s nimi Conov zavřel v provizorním válečném velitelství vedle řídicí místnosti. Siggi nebyla k jejich jednání přizvána. Věděla však, že Conov mluvil s prezidentem Turchinem (nebo alespoň s jeho poradcem) a že dostal volnou ruku v pronásledování a dopadení Nathana. S jednou jedinou důležitou výjimkou. Conov chtěl uprchlíka chytit za každou cenu, živého či mrtvého (pokud možno mrtvého, jak Siggi dobře věděla). Turchin však poručil, aby chytili Nathana živého. Nesmí přece porušovat lidská práva! Gustav Turchin se stále snažil očistit boty Ruska od bláta posledního století a nechtěl mít ruce potřísněné krví nevinného!

Noc po Nathanově útěku Siggi nedokázala usnout. Převracela se v posteli dlouhé hodiny a přitom se jí podařilo upadnout nanejvýš do polospánku. Nakonec to vzdala. Chvíli před úsvitem vstala, oblékla si své nejteplejší oblečení a vydala se na procházku do soutěsky zahalené v šedivé mlze. Oddychla si od stísněného prostoru Projektu a zaradovala se, protože Conov a jeho muži ještě spali. Vyslala telepatickou sondu, která se nesla přes hory za Kožvu, hluboko do lesů, kde stály cikánské maringotky.

Cítila nezřetelné, éterické sny dřevorubců, lovců a vesničanů. To ale nebylo to, po čem pátrala. Brzy to našla! Bylo to jako spirála mentálního šumu nějakého podivného oživlého počítače. Na chvíli, na maličkou chvíli se jí zdálo, že se dotkla Nathanových spících myšlenek. Téměř okamžitě jí došlo, že se jich dotýká i někdo jiný! Byla to duše nějaké telepatky - velmi ženská, opatrná, chytrá a laskavá. Kdo to mohl být? Britská pobočka E? Siggi věděla jen o jediné telepatce v řadách anglické ESPionáže. Byla jí stará panna Millicent Clearyová. Siggi si byla jistá, že tato sonda nemohla být její. Ne, tohle byla opravdová žena, zkušená po všech stránkách.

To všechno vyčetla z jediného mentálního doteku. Hodně to vypovídalo o jejím talentu i o nadání druhé telepatky. Ve chvíli, kdy si Siggi všimla cizinky, si tato žena uvědomila Sigginu přítomnost... a nejen její!

Siggi pochopila, že nocí pátrají i jiné talentované osoby. Lekla se, že ji poznají, stáhla sondu a rychle se vrátila do svého pokoje. Uložila se do tmy a znovu na ni padla tíha okolních skal. Ještě více ji tížily obavy.

Proč Turkur používá telepatii těch lidí z Moskvy a nepožádá o pomoc mne? Měl to být trest za to, že se mu vzepřela? Chtěl ji jen na chvíli vyloučit ze svých piklů, nebo jí přestal věřit?

Nakonec se jí podařilo usnout. Ve snech však viděla podivné, kradmé bytosti, které ji pronásledovaly přes zvlněnou, šedou krajinu chvějícího se obrovského mozku. Jejich inkvizitorské myšlenky měly černá křídla, pronikavé oči, drápy a zobáky jako vrány...

Když se s leknutím probudila, nedaleko ještě zaznívaly ozvěny jejich krákání (nebo snad otázek?). Věděla, že Conov je se svými ESPery nablízku, a přemýšlela, jestli to byl opravdu jenom sen. Mezi takovými lidmi bylo šmírování snících běžnou záležitostí. Siggi musela několikrát v minulosti dělat stejnou špinavou práci, takže si nemohla na nic stěžovat.

Ráno byl Conov brzy na nohou a první věc, kterou udělal, bylo odvolání pátracích jednotek na východ od průsmyku. Nechal si připravit vrtulník k letu přes hory na západ a vyhledal Siggi, aby ji vzal s sebou. V té chvíli začalo sněžit. A opravdu hustě.

Let byl zrušen. Vzlet z průsmyku mohl být sám o sobě nebezpečný, při sněžení by to bylo velmi riskantní. Conovovi to zkazilo náladu na celý den. Siggi ještě nikdy nebyla při pohledu na špatné počasí šťastnější. Sněžilo a sněžilo. Vytrvalé sněžení zatemnilo oblohu a obarvilo celý průsmyk na bílo. Jakékoli vzdušné pátrání bylo vyloučeno stejně jako pozemní hledání, které mohl Conov místo něj zorganizovat.

Během dne se Sigginy obavy o vlastní bezpečí vedle ředitele ruské pobočky zmírnily. Nathan se každou hodinou vzdaloval a bylo čím dál méně pravděpodobné, že by ho mohla vypátrat.

Věděla, že jestli Conovovi vojáci uprchlíka chytí, navzdory prezidentovým rozkazům ho mohou klidně zastřelit. Později podají shodné hlášení: kladl odpor při zatýkání a museli použít sílu. Conov mohl také usoudit, že nejlepší bude uklidit Nathana úplně a nahlásit, že utekl na západ. Jeho znetvořené tělo potom shodí někde ze skály, kde ho nikdy nikdo nenajde, a Conov se vyhne jakémukoliv podezření. Udělá cokoliv, aby zabránil Nathanovi dostat se do ,špatných rukou' nebo se vrátit na Hvězdnou a Sluneční stranu. K smrti rád by se také pomstil za své zraněné ego a za několik dní života v ostudě. Ale vzít za to někomu život? Siggi se taková pomsta zdála trochu příliš tvrdá.

Snažila se přesvědčit samu sebe, namluvit si, že Nathanova smrt by byla prospěšná i pro ni. Koneckonců, mrtví nemluví. Ale... sakra, vždyť ho na chvíli poznala a toto poznání ji navždy změnilo! Už nikdy nebude schopna vymazat si ho z hlavy, zničit vzpomínky na jeho nevinnost. Chce je tam nosit navždy.

Den pomalu končil. Zdálo se, že mraky shodily všechny své sněhové zásoby. Siggina deprese se prohloubila jako závěje v průsmyku...

Conov si přál, aby povečeřela společně s ním a jeho poskoky. Jedla jen velmi málo a od začátku do konce si střežila myšlenky. Vycítila, že jsou k ní nepřátelští, a trpěla pod palbou Alexejových roztěkaných, zvrhlých pohledů. Cítila jeho fanatické, lasiččí myšlenky v pohybu. V hlavě za lesklýma, černýma očima si ji představoval nahou. Siggi se zachvěla. Ne proto, že ji chtěl, ale kvůli tomu, jak by to udělal.

Konečně dojedli a Siggi mohla utéct do svého pokoje. Byla po událostech dnešního dne unavená, a ačkoliv se bála usnout, nemohla tomu zabránit. Naštěstí se sny předchozí noci neopakovaly... dokud se neprobudila. Ráno zjistila, že člověk může mít noční můry, i když je vzhůru.

Následující události byly jako strašný sen. Obloha se začala vyjasňovat a Conov poručil, aby byl vrtulník ve tři hodiny odpoledne připraven ke startu. Měl tip, kde by mohl uprchlík být, a vydá se s Jefrosem na západ od Kožvy. Siggi poletí s nimi. Jefros se pokusí lokalizovat jeho podivnou, numerickou auru, za kterou skrývá svou duši, a Siggi vyšle mentální sondu, aby potvrdila, nebo vyvrátila totožnost Jefrosova nálezu. To by pro ni nemělo být příliš obtížné, protože, jak jí Conov neopomněl připomenout, dobře Nathana ,znala'...

Byly čtyři odpoledne a vrtulník už byl přes osmdesát kilometrů západně od Kožvy. Conov se vmáčkl do kabiny s oběma piloty a Siggi seděla vzadu s Alexejem Jefrosem. Úzkostlivě se vyhýbala jeho myšlenkám a mentálním sondám, jež se od něj šířily jako kruhy na vodě. Radarem, který měl v hlavě, se snažil vypátrat Nathanovu polohu.

Měl bezesporu talent. Když letěli nad Kožvou, náhle se probral a ukázal z okna na jihozápad. „Leťme tímto směrem! Je tam! Vysílá kolem sebe rovnice, aby se za nimi schoval. Neví, že se tak prozrazuje!“

Na Hvězdné i Sluneční straně, myslela si Siggi, by ho čísla dokonale ochránila. Je to svět upírů, kde matematika neexistuje. Vampýry lákal pach krve, potu a strachu. Nathanova čísla by pro ně byla jen mentálním smogem. Jenom hádala, ale nebyla daleko od pravdy. Zatímco v tomto světě...

Tady jsou jeho rovnice zrádné, pokračovala v úvahách. Působí jako pachová stopa na psy, jako stezka vyšlapaná zvěří na lovce. 

Conov zkoumal podrobnou mapu okolí a zuřivě nadával na její nepřesnosti. Vzápětí přimhouřil oči a prodíral se do kabiny cestujících. ,Na jihozápadě?“ opakoval po Jefrosovi a zabodl prst do mapy. „Máš na mysli okolí řeky Luzy, Ižmy a Sizjabska? Ty zamrzlé močály? Copak utíká jenom tak bez cíle? Vždyť tam nic není!“

Jefros se zadíval na mapu a po chvíli doširoka otevřel své lasiččí oči. „Ižma!“ vydechl. „Ižma! Nová ropná naleziště!“

„Cože?“

„Pracují tam britští a američtí inženýři, sem tam nějaký ten ruský dělník,“ pokračoval Jefros. „Připravují místo k těžbě. Před dvěma roky kolem toho byl velký poprask, protože nové naleziště slibovalo ohromné bohatství. Další příklad dojemné spolupráce západu s východem. Přesně jako francouzské vodní elektrárny na Volze. Chacha! Zahraniční mozky, využívající práci ruských rukou! Dělá se mi z toho špatně! Lidé tak rychle zapomínají. Naštěstí se blíží den, kdy všechny ty hajzly vykopeme a celá země bude konečně zase naše.“

„Britští a američtí...“ Conovovi poklesla překvapením čelist. „A to tam pořád jsou?“

„Mají to tam pod palcem,“ odpověděl mu Jefros.

Conov vytřeštil oči zlostí, vyhrabal z kapsy kus papíru, zmačkal ho a hodil stranou. Siggi předpokládala, že to byl Traskův nákres Möbiova pásku. Conov její předpoklad brzy potvrdil: „Zatracený Trask!“ zařval. „Zatracený vychytralý šmejd! Tahal nás za nos!“

Nebo ti na něj spíš pověsil pořádného bulíka, pomyslela si tajně Siggi.

„Ať chcípne, parchant!“ Conov byl nepříčetný. „Svedl mě ze stopy! Ještě že jsi s ostatními ESPery přiletěl. Chápete to? Návštěvník nemíří do Lipska nebo k rumunské Bráně. Ne, míří do Anglie, do Londýna... a Vezme to přes Ižmu! Nebo si to alespoň myslí.“

Conov odešel dát příkazy pilotům a Siggi osaměla s Jefrosem. Helikoptéra letěla k západu a lokátor měl mysl zaměstnanou prací. Siggi se mohla na chvíli uvolnit a nepřemýšlet, na co asi myslí pokaždé, když se jejich pohledy setkají...

O čtvrt hodiny později k nim z pilotní kabiny dolehl Conovův křik: „Na obrazovce je vidět další vrtulník. Máme ho i v rádiu. Jsou to Švédové a jejich pilot právě požádal o povolení k přistání v Ižmě. Chystá se přistát.“

Siggi cítila, jak události nabírají spád. Conov i Jefros se soustředili na svou vlastní práci. Siggi využila příležitosti a vyslala před sebe proud myšlenek. Kvůli tomu ji koneckonců vzali s sebou. Věděla, že by měla potvrdit, nebo vyvrátit Conovovo podezření. Alespoň by ulevila svému vlastnímu napětí. To, co zjistila, jí ale moc úlevy nepřineslo. Conov měl pravdu. Nathan byl přímo před nimi. A kromě něj ještě...

„Lokátor!“ vykřikl Jefros. „Chung! Bezpečně jeho sondu poznám. Ten anglický ESPerský parchant a náš cizinec se k sobě snaží dostat! Turkure, měl jsi pravdu. Vrtulník sem přiletěl, aby nám vyfoukl kořist před nosem!“

Conov klel v pilotní kabině. Pilot naklonil vrtule dopředu a helikoptéra svištěla k západu. Bylo však už pozdě...

Ve výhledu se objevilo provinční město Ižma s několika dřevěnými mosty přes zamrzlou řeku. Za městem se rozprostíraly mokřiny a les.

Mezi stromy Siggi zahlédla skupinu cikánských maringotek, které se kodrcaly k jihu. Necelé tři kilometry před nimi se proti šedému obzoru tyčily kostry vrtných věží ižemských ropných polí. Kolem nich byly rozesety shluky buněk a stavebních domků a do lesa vybíhal jako černý kovový had ropovod. Odtamtud vylétl rychlý vrtulník se švédskou poznávací značkou a rychle nabíral výšku.

Švédský vrtulník byl na zemi nějakých deset, patnáct minut. Za tak krátký čas nemohli vyložit všechen náklad. Vzít na palubu pasažéra by však stihli bez problémů. Byl to moderní a rychlý stroj, který bez potíží svému vysloužilému ruskému kolegovi uletí. Beztak by honičkou ničeho nedosáhli.

Nedávná minulost se spojila s přítomností. Siggi se to zdálo tak nereálné! Všechno se seběhlo hrozně rychle. Šokovaná si uvědomila, že sedí v kabině s Conovem a Jefrosem a se zatajeným dechem sleduje, jak Nathan podruhé uniká. Nemohla se mýlit. Věděla, že je na palubě švédského stroje. Jeho číselný vír byl tak blízko, že ho mohla téměř vidět svým duševním zrakem. Otáčel se stejně jako výfukové plyny cizí helikoptéry, které protínaly svištící vrtule.

„Máme nějaké zbraně?“ zařval Conov na pilota. Ten se na něho podíval, jako by byl blázen. Zbraně samozřejmě neměli. Byl to sice vojenský vrtulník, ale patřil pobočce E, ne vzdušné obraně. Veškeré zbraně z něj byly odmontovány, když jej armáda předávala pobočce. Conov to přece musel vědět! Samozřejmě o tom věděl. Jen si přál, aby to nebyla pravda.

Co by se stalo, kdyby zbraně měli?

Siggi se udělalo mdlo. Conov nebyl jen extremista. Pochopila, že není normální. Podívala se oknem za vzdalující se švédskou helikoptérou, která uháněla k západu pod nízkými mraky. Impulzivně otevřela mysl a poslala za ní:

Hodně štěstí, Nathane. Jestli existuje nějaký szganský Bůh, ať stojí při tobě!

Jediné, co vycítila místo odpovědi, byly zmatené rotující myšlenky. Neměl v hlavě číselný vír, protože měl na mysli jiné starosti. V jeho světě naháněla většina létajících stvoření strach. A tady? Vrtulník ho v první chvíli děsil. Pokusila se mu znovu poslat pronikavou myšlenku:

Nic se ti nestane. Jsi v bezpečí.

Snad ji Nathan zaslechl. Siggi se to nikdy nedozví. Zaslechla za sebou kradmý pohyb. Pochopila to, co měla zjistit o vteřinu dřív, než odeslala poslední myšlenku. S hrůzou si uvědomila, že ji někdo poslouchal!

Conov jí sevřel ruku, kterou měla položenou na opěradle sedadla. Jeho oči se odrážely v okně a zabodávaly se do jejích. Rty zkřivil do oho nejšílenějšího úsměvu, který u něho kdy viděla, a zašeptal jí do ucha: „Takže myslíš, že je v bezpečí? No dobře, řekněme, že jemu už nic nehrozí. No a co má být? Dostali jsme z něj koneckonců všechno, co jsme chtěli. Všechno, co jsi mi už pověděla, i to, co mi ještě musíš dopovědět.“

„Ale Turkure...!“ otočila se k němu.

„Žádné ale!“ Gestem ruky ji umlčel, několikrát mlaskl jazykem o zuby a odvrátil od ní svou zpocenou, roztřesenou a šílenou tvář. „Nic mi neříkej, Siggi. Teď ne. Nech si to na potom. Jsem si jistý, že mi toho budeš moci hodně říct.“

Impulzivně sáhla do bundy, ale Jefros se k ní přiblížil zprava a pod ňadro jí vrazil hlaveň pistole. „Do toho! Vytáhni ji, prosím!“ zasyčel. „Ujišťuji tě, že mi tak způsobíš velké potěšení.“

Siggi na okamžik zaváhala. Věděla, že to, co by s ní udělal Jefros, by bylo mnohem rychlejší a snesitelnější než pozdější rozhovor s Conovem. Nakonec si hluboce povzdechla a skrčila se zpět do sedadla. Věděla, co může očekávat. Dokud ale žila... pořád jí zbývala jiskřička naděje.

Jefrosova studená, žensky štíhlá ruka jí vjela pod bundu a chvíli šátrala, až našla malou pistoli schovanou mezi ňadry. Z jeho slizkých doteků Siggi pochopila, jak malá naděje jí zbývá...

Nathan byl od útěku z Perchorska štvancem. Nikdy si to ale neuvědomoval více než posledních třicet šest hodin, po obdržení instrukcí od Zek Föenerové. Také on vycítil další telepaty, kteří slídili po Zekině sondě. Uhodl, odkud jsou, a bylo mu jasné, že se za ním pustí.

Zachránilo ho počasí. Už sníh několikrát v životě viděl. Dlouhé, nebezpečné noci na Sluneční straně někdy bývaly také chladné a Bariérové pohoří se zbarvilo doběla. Když byl dítě, dvakrát sněžilo, a jako mladík zažil lavinu, která se zřítila z pohoří a tlačila před sebou tisíce tun sněhu, stromů a kamení. Zastavila se až na okraji Lardisova území. Se zdejšími závějemi se to však nedalo srovnávat.

Zasněžená krajina tohoto světa se zdála nekonečná! Teplota byla mnohem nižší, než jaká bývala za chladných nocí na Sluneční straně těsně před východem slunce. Nathan byl silný, ale bez Vladiho a jeho Kočovníků by cestu nepřežil. Jejich předci byli vampýrskými posluhovači a Cikáni by se jimi rádi také stali, přesto jim Nathan vděčil za hodně.

Objali se se starým náčelníkem a chvíli beze slova stáli v posledních sněhových poryvech. Nathan se hustým lesem vydá k západu, Kočovníci stočí trasu do jižních oblastí, které tolik milují. Chlapec se necítil před Cikánem dobře. Nerad někomu lhal. Vladi mu naposledy připomněl slib, který mu dal - že vyřídí svému vampýrskému pánovi, jak rádi ho tady uvítají. Nathanovi nezbylo nic jiného než znovu zalhat a slíbit mu to.

Pod košatými borovicemi neležel na zemi sníh. Nathan se vyhýbal občasným závějím a spěchal k západu. Stromy za chvíli prořídly a on se dostal na zmrzlý močál. V dálce viděl tenké vrtné věže Ižmy a ve vzduchu cítil pravidelné temné dunění. Vyděšeně sledoval létající stroj, který se jako nějaký obrovský komár snesl mezi shluk budov. Soustředil na vrtulník veškerou pozornost, a proto vycítil, že z něj vychází mentální sonda. Nebyla telepatická, ale měla určit jeho polohu.

Prodíral se hlubokými sněhovými závějemi v otevřené krajině a brzy se k němu přiblížil sněžný skútr. Řídil ho ten muž, který ovládal mentální sondu. David Chung pomohl Nathanovi naskočit a otočil stroj, až se sníh rozprskl kolem. Během necelých dvou minut byl uprchlík na palubě helikoptéry, která bez meškání vzlétla.

Uplynula hodina a vrtulník byl tisíc kilometrů daleko. Právě přelétávali finskou hranici u Lubosalmy. Chung si poprvé po dlouhé době oddechl. S radostí nasál vzduch do plic a uvolnil se.

Kabina pro cestující byla poměrně velká. Ve vrtulníku byl jen Chung, Nathan a tříčlenná posádka. Trask na ně čekal v Helsinkách a sháněl dokumenty, potřebné k návratu do Londýna. Nathan hltal sendviče a lil do sebe kávu. Davidovi se zdálo, že nastal vhodný okamžik k navázání rozhovoru. Zapálil si cigaretu a řekl: „Zek Föenerová mi říkala, že pro tebe není těžké rozumět cizímu jazyku. Vím, že jsi také telepaticky mluvil s Benem Traskem. Jmenuju se David Chung.“ Napřáhl pravou ruku. Nathan ho chtěl po kočovnickém způsobu chytit za zápěstí, ale David mu ukázal, jak se třese rukou. „Takhle se zdravíme u nás.“

Nathan mu na oplátku ukázal szganský způsob pozdravu. „A takhle to děláme na Sluneční straně. Moc se to od sebe neliší, že?“

Jak Nathan předpokládal, Chung byl v šoku. Zatím spolu nemluvili, lokátor jen zavolal Nathana jménem, když mu pomáhal na skútr. Zazubil se Davidovu překvapenému výrazu a pokračoval: „Vidíš, Zek měla pravdu. Něco jsem se už naučil od Traska. Umím přiřazovat slova k duševním obrazům. Ale v tvé hlavě teď vidím jen změť slov. Většina z nich tě napadá instinktivně a skoro nic neznamená. Nespojují se s žádnými obrazy. Už jsem to párkrát viděl. Jsou to nadávky!“

„Do prdele!“ vykřikl Chung nahlas a hned se omluvil.

„Ne, to já bych se měl... omlouvat?“ Nathan se stále učil. „Vím, že dívat se bez dovolení do cizí mysli je neslušné.“

„Vidím, že se v pobočce E neztratíš,“ pokýval hlavou David a také se zasmál. „Do mé mysli se každopádně můžeš po libosti dívat. Nemám v ní nic, za co bych se měl stydět. Pokud ti to pomůže, aby sis dal všechno dohromady... abys porozuměl...“

„Pomůže.“

„V tom případě si posluž. Připrav se na to, že budeš muset odpovědět na spoustu otázek - mí kolegové doma budou určitě zvědaví... tedy v Londýně, kam letíme. Po cestě vyzvedneme Traska, ale zatím tě mám na starosti já. Klidně se mě zeptej na cokoli, co bys chtěl vědět o nás, naší zemi... na všechno ti odpovím.“

I když byl Nathan nadaný a vysoce inteligentní, nebude to tak jednoduché.

Do Helsinek jim zbývalo ještě čtyřicet minut cesty a Nathan je dokonale zužitkoval...

V Helsinkách přesedli na letadlo společnosti Sabena, kterým letěli do Stockholmu. Tam chytili let British Airways do Londýna. Nathana překvapily rozměry a rychlost obou letadel. Na palubě ho fascinovalo jídlo, oblečení, zavazadla, hodinky, propisky, knihy a zapalovače, které viděl u ostatních cestujících. Stejně na něho působily i záchody, video, sluchátka, hlášení letušek, nápoje, teplé jídlo, výhled z okna... zkrátka všechno. Trask mu v Helsinkách koupil oblečení, takže pro ostatní cestující nevypadal nezvykle. Byl zvědavý jako malé dítě a nebýt neustálého Traskova napomínání, asi by přece jenom působil zvláštně. Konečně se v půli cesty ze Stockholmu do Londýna usadil a zeptal se Traska, jestli mu řekne něco o jeho otci.

Jako ředitel pobočky E měl Trask k podobnému vyprávění ty nejlepší předpoklady. Tlumeným hlasem začal Nathanovi vyprávět hezky od začátku všechno, co věděl o Harryho dětství až do doby, kdy spojil své síly s pobočkou. Nathan ho občas přerušil nějakou otázkou a Trask se na něho vždycky po očku podíval a usmál se.

Nathan si už udělal o svých nových přátelích obrázek. Věděl, že vedle nich může třeba i usnout a bude v bezpečí...

Trask s Nathanem zatřásl chvíli před přistáním na Heathrow. Když odlétali ze Stockholmu, byl den, a tady panovala noční tma. Nathan nemohl uvěřil, že nějaké město může být tak veliké. K tomu všechna ta světla...

„Pekelné země,“ zamumlal, napůl pro sebe.

Trask ho zaslechl a zeptal se: „Opravdu si to myslíš?“

Nathan se na něj podíval rozšířenýma očima. „Ne,“ odpověděl po chvíli ticha. „Nemyslím si to, protože tady žijí lidé jako vy. Ne, není to úplné peklo.“

Traskovu mysl náhle zaplavily vzpomínky. „Nebýt tvého otce,“ řekl Nathanovi, „mohlo se to tady v peklo proměnit.“ A se smíchem dodal: „Vlastně možná tu peklo opravduje! Počkej, až uvidíš dopravní situaci!“

Na letišti na ně čekal zplnomocněný ministr, aby je provedl přes celnici Nathana vzali do ochranného domu pobočky v Sloughu. O místo se starali členové ochranky ze speciální pobočky a experti na ochranu pronásledovaných. Ode dneška tam s ním budou bydlet i agenti z pobočky E a v době, kdy bude Nathan v domě, nebudou se od něj vzdalovat. Dům byl jednoduše vybaveným útočištěm a Nathan tam stejně nejspíš nepobude dlouho.

Nathan se vykoupal, oholil a nechal si přistřihnout vlasy. Věnovali mu dostatek oblečení a vybavili ho penězi a falešnými doklady. Vyfotili ho, jak se směje a objímá dívku, kterou nezná a už nikdy neuvidí, se dvěma dětmi u nohou. Fotky mu zastrčili do kožené peněženky společně s nefunkčními kreditními kartami a ostatními proprietami, potřebnými k autentizaci jeho nové totožnosti. Věnovali mu také tenký solární kalkulátor. Cestou do centrály pobočky E mu David Chung vysvětlil, jak funguje. Nathanovi trvalo jen několik málo vteřin, než rozeznal Ethloiův ,desítkový systém' a než pochopil hodnoty jednotlivých číslic. Od této chvíle byla kalkulačka jeho velkou radostí a chloubou.

Když dojeli do centrály, bylo na představování příliš pozdě. Odvedli Nathana do připraveného pokoje, kde téměř padl do postele únavou. Za normálních okolností byl v pobočce na stráži jen jeden pracovník. Dnešní noci tam zůstávali čtyři lidé a v hotelu pod pobočkou ještě trio dalších agentů v civilu. Dnes v noci budou mít kromě nenápadné péče o Zek Föenerovou o čem přemýšlet.

Zatímco Nathan spal, čtveřice agentů v pobočce až do rána pilně pracovala. Připravovala jeho studijní plán. Nathan totiž zítra nastoupí do školy. Budou ho učit a přitom se chtějí něco naučit od něj. Snad to bude přínosem pro obě strany. Trask však zdůraznil, že jejich cílem nebude získat informace. Budou to dělat proto, aby Nathanovi něco dali. Chtěli mu nezištně pomoci, už jenom kvůli památce jeho otce, Harryho Keogha. Toho muže znalo jen pár lidí, a ne každý z nich věděl, že je nekroskopem. Přesto mu byl zavázaný celý svět. Možná pomohl dokonce dvěma světům! Teď Britové splatí alespoň část dluhu...

V Perchorsku pod Uralem panovala temná noc. Siggi Damová tady byla tím, kdo měl splácet dluhy. A Turkuru Conovovi náležel zisk. Kromě toho měl v plánu informace získat, ne předat...

Siggi probudilo otočení klíče v zámku a zaskřípání dveří. Bylo půl druhé, nejtišší hodina noci. Nemohla uvěřit tomu, co se dělo. Myslela si, že se jí jen zdá hrozný sen. Seděla na posteli a sledovala Conova, četaře Krasina a Alexeje Jefrose, jak vstupují do pokoje a blíží se k ní. Byla otupělá, ještě napůl spala a oslepené mžourala v rozsvíceném světle. Stačila se jen přikrčit, navlhčit si rty a zeptat se: „Co se děje?“ Conov jí zacpal ústa, Krasin ji znehybnil a Jefros jí píchl do ruky injekci.

To ji dokonale probralo. Křičela by, jen nemít na obličeji Conovovu ruku. Během chvíle na ni začala působit droga. Látka jí měla uspat tělo, ne duši. Muži spěchali tak, že jí ani nestačili zavřít oči. Siggi neměla vládu nad svým tělem, avšak viděla, slyšela a cítila všechno, co se dělo. Vnímala okolí, jako by byla pod vodou, jako by se dívala skrz tekutou čočku nějakého podmořského kaleidoskopu.

Krasin si ji hodil přes rameno a Siggi viděla, jak se kolem ní v rytmu jeho kroků míhají zdi chodby. V ocelovém obložení se odrážely odumírající neonové zářivky. Skrz magmatická patra sestoupili k jádru. Po obvyklém hloučku vědců nebylo nikde ani vidu, ani slechu. Conov je poslal spát nebo je pověřil nějakým neodkladným úkolem. Znovu sestupovali po ocelovém žebříku, který vedl podél stěny jádra, hned vedle zářící kopule Brány. Conov otevřel poklop, který uzavíral jednu z magmatických červích děr. Spolu s Jefrosem klouzali do tmy, jako by byli na nějakém pomalém tobogánu. Siggi za sebou táhli za provaz, kterým měla svázané kotníky. Krasin průvod uzavíral. Lezl hlavou napřed a postrkoval Siggi za ramena.

Sem Conov přestěhoval svůj zbrojní arzenál. Do těchto pokroucených, strašidelných míst nikdo jiný v zájmu zachování zdravého rozumu nechodil. Po perchorské nehodě byly podobné části Projektu vyklizeny. Po Harryho útěku na Hvězdnou stranu je ještě jednou prohlédli a zapečetili. Tak to mělo zůstat navždy... dokud nepřišel tenhle nepříčetný šílenec se svými poskoky.

Rozsvítilo se ponuré světlo. Conov s Jefrosem postavili Siggi na nohy, hlava jí hned spadla na prsa. Počkali, až ji bude moct Krasin zvednout. Následovala další chůze a kolem Siggina zamrzlého zraku pluly zrůdné magmatické cysty, hrboly a jiné anomálie. Konečně došli do -

- místnosti.

Místnosti, ve které byl přístroj...

Siggi si přála, aby byla mrtvá. Zatím však měla jenom bezvládné tělo. To se může rychle změnit. Všechno záleželo na tom, jak moc se jí chce Conov pomstít. V další vteřině na své přání zemřít zapomněla. Přivázali ji ke stolu a Siggi si tolik přála žít! Žít a mluvit, říct jim úplně všechno. Ochotně by to udělala i bez tohohle divadla. Jen kdyby ji chtěli poslouchat...

„Slintá,“ poznamenal zhnuseně Krasin.

„Že by nám chtěla něco říct?“ zašeptal třesoucím se, vzrušeným hlasem Jefros. Siggi si náhle uvědomila další věc, kterou o tomto sadistickém lokátorovi věděla. Byl specialistou, který měl jako jeden z mála lidí povolení provádět to, co bylo eufemisticky nazýváno ,operace'.

Siggi vložila veškerou svou neexistující sílu do jediného pohybu. Sledovala Jefrosovy pohyby a hlava jí padla na stranu. Lokátor přerovnával obscénní náčiní. Uvazoval si chirurgický plášť a natahoval gumové rukavice. Nepoteče mnoho krve, avšak Jefros si na takové rekvizity potrpěl. Siggi neslyšně vykřikla. Z hrdla se jí vydralo jen zaklokotání.

Potom ji silná ruka chytila za bradu a otočila hlavu na druhou stranu. Cítila, jak se jí do tváří zarývají pogumované podpěry, které jí měly držet hlavu na místě. Podívala se před sebe, rovnou do Conovových magnetických, zlých šedých očí, které se zabodávaly do jejích modrých, jako by byly jen prázdnými děrami v hlavě.

Až do této chvíle na ni všechno působilo... neosobně? Ano, to bylo to správné slovo. Siggi události vnímala, jako by se týkaly cizí osoby. Byla tak bezmocná, že si s ní mohli dělat, co chtěli. Zatím postupovali podle plánu a nijak jí neublížili. Nyní se ale všechno změnilo. Teď to byla záležitost Siggi a Conova a rázem se stala velmi osobní.

Dobře věděl, jak ráda by ho proklela. Mohla však jen prosit. Celou svou duší na něj křičela, ačkoliv šepot by stačil. Nabídla, že mu všechno řekne, hned teď, okamžitě. Byla jen hloupá, slabá žena. Zradila ho, ale všechno napraví! Ode dneška mu bude navždy věrná, Turkurovi i jeho plánu. Zasloužila si, aby ji ponížil, zneužil a odvrhl. Může si s ní dělat cokoli ho napadne, může jí všechno vzít a po libosti ji změnit. Smí ji navždy zničit. Zničit jí tělo, ano... ale ne její vzpomínky... ne její duši! Tu si chtěla uchovat, když už nic jiného. Duše byla tím, co z ní dělalo Siggi Damovou.

Conovova lebka se mokře leskla. Kapky potu mu stékaly kolem očí a kapaly ze špičky nosu. Zamítavě zakroutil hlavou. Jeho dokonalé rysy už nepřipomínaly člověka. Ego měl stejně pokřivené jako tvář. Dokázal snést facku, ránu pěstí však nikdy nemohl odpustit. A Siggi jako by ho praštila kladivem! V té chvíli se Conov rozhodl. A dnes si vychutná pomstu.

„Ach Siggi, Siggi,“ povzdechl si, znovu potřásl hlavou a výsměšně se usmál. „Udělal jsem chybu, že jsem ti věřil. Sama moc dobře víš, jak chyby nenávidím. Osvobodila jsi Nathana, ale z tebe se stalo rukojmí. Utekl do našeho světa - alespoň na nějaký čas - ale ty? Co mám s tebou dělat? Vždyť jsi svou zradu sama přiznala. To ti mám začít znovu věřit? Nebo se mám postarat, abys byla po zásluze potrestána? Nezdá se ti to jako dokonalá ironie? Nevinný Nathan utekl na naši zemi, zatímco já ovládám bránu do světa, ze kterého přišel. Jediný rozdíl vidím v tom, že ty nejsi nevinná. Ještě ne. To ale můžeme lehce změnit...“

Pochopila, jak to myslí. Na chvíli cítila, jak jí mysl zaplavuje stejná strnulost, jakou cítila v nohách. Mozek jako by jí zamrzl. Přesto cítila, jak jí do uší vnikají sterilní jehly a projíždějí masem a chrupavkami.

Conov zvedl helmu, ke které vedlo množství různobarevných drátů. Byl to přijímač. Pomalu si jej nasadil na hlavu. Se svým odpudivým úsměvem jí zmizel z očí. Uviděla něčí palce, které jí zavřely oči, jako by už byla mrtvá. Než pustili proud, zaslechla Jefrose: „Funguje to jako počítač. Nemusíme vymazat všechno. Začneme od začátku. Její narození?“

Conov odpověděl: „To jí necháme. Všechny bytosti musí vědět, že se někdy narodily. Je to část vůle přežít. Chci, aby ji měla. Bez touhy po životě by nebyla ničím, jen trochou plazmy. Ne, vůle jí musí zůstat. Chci, aby utíkala, schovávala se a bála se. Přeju si, aby se bála ještě víc, než se bojí právě teď! Její dětství... to můžeš vymazat. Ale sexuální zážitky si musí pamatovat. V tom byla Siggi dobrá. Možná jí to na Hvězdné straně pomůže chvíli přežít!“

Do Sigginy duše se jako tupá vrtačka zařízl jeho smích! Věděla, že i kdyby zapomněla všechno ostatní, tohle si bude navždy pamatovat. Conovův krutý, zlomyslný a pomstychtivý smích. Navždy bude znít bolavými zákoutími její prázdné duše.

Potom všechno zahalila temnota. Zapnuli přístroj, který začal nahrávat i obsah jejího mozku...

Část čtvrtá

Pokračování Nestorova příběhu

I

Nekromant Nestor - Lov na Sluneční straně

O dva roky dříve v jiné dimenzi paralelního vesmíru:

Zahar, kdysi nazývaný Zahar Sosákův, byl první pobočník vampýrského vládce Nestora. Popohnal příliš naloženého létavce a spěchal k Bariérovému pohoří. Jeho mise byla nanejvýš naléhavá, protože za pozlacenými vrcholky právě vycházelo slunce. Pomalu, ale jistě stoupalo do nejvyšší pozice své smrtelné dráhy. Byla smrtelná pro upíry, vampýrské vládce a samozřejmě také pro jejich pobočníky.

Sluneční světlo se už prodralo skrz některé průsmyky a narušovalo typickou ponurou atmosféru Hvězdné strany. Bylo jasnější než záře posledních hvězd kromě těch, které plály daleko na severu nad Ledovými pustinami. Dokonce i zlověstná Severka vypadala jako pouhá jiskřička, která nehybně visela v zenitu nad posledním, Wrathiným hradem. Až slunce vystoupá úplně nejvýš a opře se do samotného hradu, Severka na několik hodin zmizí z očí.

V té době už musí být Zahar na zpáteční cestě a nebo rovnou v bezpečí širokých zdí a temných chodeb Zjizvené věže. Pokud se bude vyhýbat přímému slunci, opravdové nebezpečí mu nehrozí. Pouhá představa, jak paprsky protínají mlhy Hvězdné strany a rozleptávají věže a cimbuří Wrathina hradu, stačila, aby popohnal létavce do střemhlavého letu. Když je slunce na nebi, ze všech Vampýrů a jejich lidí jsou rázem zbabělci. Kdyby nebyli zbabělí, nemuseli by přežít. Byli by mrtví, jako bude za chvíli ,vládkyně' Karmen: doopravdy mrtví, nejen nemrtví.

Zahar se otřásl. Nechal létavce přistát v přízemní mlze, sundal dívčino tělo ze sedla a přehodil si ho přes rameno. Vystoupil do skalního sedla, pokrytého napadaným kamením. Z vrcholku viděl, že se jižní svahy už zabarvují do žluta. Sklonil se a začal do kamenité země zatloukat tvrdé dřevěné kolíky. Pracoval levou rukou. Pravá ho ještě bolela, metamorfní hojení nebylo zdaleka u konce. Obtočil dívčiny kotníky a zápěstí koženými řemeny, které připevnil ke kolíkům. Znovu se otřásl a několikrát s leknutím vyskočil a rozhlédl se kolem dokola. Zdálo se mu, že ho někdo pozoruje. Byl to pocit, který moc dobře znal z dob, kdy byl Vasagi Sosák naživu.

Vasagi býval mistrem pantomimy, metamorfóz a telepatie. Dnes nežil a novým pánem Zjizvené věže se stal Nestor... Přesto se Zahar třásl. Možná že cítil neklidného ducha svého starého pána, jenž bude navěky bloudit po horách a s hrůzou čekat na každý nový východ slunce, který ho bude rozleptávat v páru...

Konečně byl Zahar hotov. Nemrtvé Karmenino tělo bylo přivázáno ke kolíkům. Neměl času nazbyt. Po jižních úbočích se plížil zlatý oheň a zapaloval nejvyšší vrcholky. Sedlo se už začínalo zbarvovat na jedovatě žlutou. Dosud neviditelné slunce pomalu postupovalo k východu. Zahar věděl, že jestli smrtící kotouč třeba jen koutkem oka zahlédne, bude to ta poslední věc, kterou uvidí před svou smrtí. Byl nejvyšší čas zmizet.

Znovu ho přepadl pocit, že jej někdo či něco pozoruje. Měl však napilno a nevšímal si toho. Běžel rychle k létavci. Stačila chvilka a vzlétne... poplachtí dolů z hor, přes kamenité planiny. Téměř slyšel, jak zlaté sluneční pařáty škrábou na skalní stěny a jak dech té žluté bestie mění vzduch v nedýchatelnou kyselinu. Z upálení měl takový strach, že se ani neohlédl a vyrazil jako šíp k Wrathině hradu.

Zaharovi za zády se přes sedlo vyhouply první paprsky a plížily se ke Karmeniným nohám. Její upírské nitro vycítilo nebezpečí a s úlekem ji probralo, aby se s řevem oddala opravdové smrtí. Kromě paprsků se k ní však plížilo i něco jiného. Vypadalo to, jako by se od skály odlepil jeden z temných stínů. Tvor měl dlouhý plášť a masku, ve které zely otvory pro žlutě svítící oči. Vzal kámen, rozbil pevné kolíky a pomohl Karmen na nohy. Potom odváděl vzlykající a kulhající dívku stranou, kde bude v bezpečí před vražedným sluncem. Vyšli na vrcholek sedla a pustili se dolů po kamenité severní stráni. Brzy zalezli do hluboké, věčně temné a bezpečné skalní pukliny.

Karmen cestou vykřikla: „Co...? Kdo jsi?“ Dosud byla jako ztracené dítě, které si uvědomuje jenom to, že bylo proměněno ve Vampýra a možná brzy zemře.

Tvor v masce a plášti ji umlčel a odpověděl: Buď zticha, Karmen. Ještě není všechno ztraceno. Měli jsme stejný osud a oba jsme mu unikli. Oba nás vyhnali a zbavili právoplatného postavení. Přesto jsme nezemřeli. Přežijeme a budeme sbírat síly, abychom se jednoho dne vrátili. Vrátíme se a pomstíme. Pomsta bude sladká, to ti slibuji! Věř mi. Vím, jak na to. 

Karmen vydechla a chytila se za hrůzou ztuhlé hrdlo. Věděla, že se neplete. Pokud opravdu ví, jak dosáhnout návratu, nemůže to být nikdo jiný než muž, kterého považovala za mrtvého. V temnotě jejich útočišti mu omdlela v náručí.

Ještě před nedávném se radovala, že zemřel a krásný vládce Nestor nastoupil na jeho místo. Dnes ji zachránil před jistou smrtí, a proto měla z jeho návratu ještě větší radost než z jeho smrtí. Měla radost a strach zároveň. I přes jeho odpornou proměnu věděla, že to je její starý pán. Uhodla to, jakmile zaslechlajeho telepatický hlas. Vzápětí odsunul masku stranou a nebylo pochyb.

Ale ta tvář! Ta strašná, znetvořená tvář šílence!

V té chvíli ji milosrdně opustilo vědomí...

Byly tomu už dva roky. Nestor snil a nabíral síly pod říčním břehem na Sluneční straně. Na tuto událost si sotva pamatoval a kromě toho ani nevěděl, jak to ve skutečnosti bylo.

Jeho vampýrské maso postupně vytlačilo poslední stříbrnou szganskou šipku, nechalo odtéct žlutý hnis a zacelilo poslední drobná poranění. I Nestorovy sny se změnily z bezcílných obrazů na pozitivnější výjevy z jeho vzpomínek. Znovu byl vládcem Nestorem a nedávno začal vládnout Zjizvené věži...

Od Nestorova povýšení uběhlo šest, potom devět měsíců a ,vládkyně' Karmen byla dávno zapomenuta. Na odpudivou schopnost, kterou v sobě díky ní objevil, však mladý vládce nezapomněl. Děsila ho a fascinovala zároveň, takže s ní začal experimentovat. Byl nekromantem, schopným vyslýchat mrtvé. Nikdo jiný to ve Wrathině hradu neuměl. Mohl se proto ostatním rovnat, neboje snad dokonce převyšoval.

Každý z Vampýrů měl své specifické schopnosti, které byly následkem nejrůznějších mutací, anomálií a duševních vyšinutí. Wran míval záchvaty vzteku, jež mu propůjčovaly sílu tří mužů, jeho bratr Spiro se nepřestával snažit ovládnout umění smrtícího pohledu, který měl jejich otec. Zatím neúspěšně. Gorvi byl tak záludný, že byl klidně schopen podvést sám sebe. A konečně vládkyně Wratha, která byla nadanou telepatkou. Dokázala vlastní mysl zahalit tak, že četla cizí myšlenky a ty své si nechávala jen pro sebe. Psí vládce trpěl lykantropií, která z něj dělávala za honů na Sluneční straně víc vlka než člověka.

Nestorův talent byl ale... něco úplně jiného.

Brzy se to rozkřiklo (nebylo divu, Wratha měla zvědy všude, ve všech hradech) a do roka každý věděl, že je Nestor nekromant. Noma Canison ho ve Zjizvené věži často navštěvoval a brzy se z nich stali přátelé.

„Ta tvá podivná schopnost může být docela praktická, ne?“ zabručel Noma jednoho večera, když slunce konečně zmizelo z oblohy.

„Jo, asi jednou bude,“ odpověděl Nestor.

Seděli v jednom z Nestorových soukromých pokojů, ze kterého byl výhled na jih, na Bariérové pohoří. Rád tady v tuto hodinu sedával a pozoroval, jak se barva vrcholků mění ze zlaté na šedou. Občas tam zavítal i chvíli před úsvitem a sledoval opačný efekt. V tom případě u okna nezůstával dlouho. Zatáhl závěsy a odcházel do jiných, bezpečnějších částí hradu.

„Jak přesně to používáš?“ zeptal se Noma.

Nestor pokrčil rameny. „Zatím jenom experimentuju.“

„Mluvíš s mrtvolami? Jak jsi k tomu přišel? Prostě jsi najednou zjistil, že s nimi můžeš komunikovat?“

„Ale ne,“ odpověděl Nestor. „Poprvé ke mně promluvila jedna mrtvola. Byla vlastně nemrtvá. Od té chvíle... Víš, kdyby měli na výběr, mrtví by se mnou nikdy nemluvili.“

„Říkáš, že byla nemrtvá?“ Noma se zamračil, až se mu rezavé obočí naježilo. „Jak potom víš, že s mrtvými můžeš doopravdy mluvit? Vždyť nemrtví nejsou doopravdy mrtví.“

„Byla to otrokyně,“ vysvětloval Nestor. „Byla to ještě upírka, nebyla pravá Vampýrka. Byl jsem tehdy nezkušený a příliš jsem si z ní vzal. Kdybych to byl dovolil, stala by se Vampýrkou. Neovládala telepatii, a přesto mi promlouvala v mysli. Byla mrtvá, Nomo, ale když jsem se jí dotkl, poznala mě a věděla, že budu jejím vrahem! V tom měla samozřejmě pravdu. Nemohl jsem dopustit, aby dál žila.“

„A co bylo potom?“

„Nechal jsem ji zabít, rozpustit při východu slunce na skalní stěně. To byl její konec. A co víc, byl to i konec mého milosrdenství. Díky tomu jsem se stal skutečným Vampýrem. Máme chladná srdce, Nomo. Já jsem ho však tehdy tak chladné neměl.“

„Nejsme zase tak chladní,“ namítl Noma. „Někdy dokážeme být horkokrevní jako rozžhavená výheň! Víme ale, co je naší povinností, a nedebatujeme kolem toho. Musíme žít, Nestore!“

„Bez citů, emocí a cíle? Na co nám je život, když jsme jako kus kamene?“

„To se s tebou hádá tvá pijavice,“ zachechtal se Noma. „Nemůže to být nic jiného. Paraziti nás často navádějí ke slovním hříčkám. Jak sám dobře víš, občas máme pro nic za nic náladu na hádku, jako zrovna teď. Že bychom byli bez emocí? Bez cíle? My, Vampýři? To si vážně myslíš? V tom případě neznáš ani polovinu pravdy! Mám dojem, že vím, co s tebou je, chlape. Vždyť jsi ještě nic nezažil! Myslíš, že už jsi všechno poznal. Říkáš si: ,A to je všechno, co tady můžu dělat? Ukájet dnem i nocí žízeň a věčně mladý žít jako nějaká pijavice v louži krve?' Je to tak, že? Vím, jak ti poradit.“

„Mluvili jsme o nekromancii,“ povzdechl si Nestor. „Ne o mé otrávenosti.“

„Otrávenost!“ vyštěkl psí Vampýr. „Jo, to je to správné slovo! Vždycky jsi byl morbidní až až. A k tomu tahle nekromancie... K čemu ti to je, mluvit s mrtvými? Nevidím v tom žádnou výhodu. Co ti můžou prozradit? Jak přežít? To těžko, vždyť sami zemřeli. Jak být šťastný? To také ne, nemůžou se už přece smát. Jak milovat - jak po někom toužit? Hmm, s uhnilými údy... Prozraď mi, co z toho máš. A jestli mi odpovíš, že nic, pak ti radím nechat mrtvé mrtvými a raději se naučit, jak se má žít!“

„Co z toho mám?“

„Můžou ti prozradit něco, co ještě nevíš? Vždyť jsi je koneckonců přežil.“

Nestor pomalu zavrtěl hlavou a řekl: „Tak to není. Pokusím se ti to vysvětlit. Když jsem byl naposledy na Sluneční straně, po náletu jsem vycítil, jak se čerstvě mrtví třesou. Kromě toho jsem věděl, že se třesou i prastaří mrtví, kteří zemřeli před spoustou let. Všichni mě znali a báli se mě.“

„Čeho by se na tobě měli bát?“ spráskl Noma své veliké ruce.

„Bojí se mých schopností.“

„Protože s nimi můžeš mluvit?“

Nestor se odvrátil. „Protože je můžu mučit...“

„Cože?“ napřímil se Noma.

„Mrtví se mnou nemluví dobrovolně,“ vysvětlil konečně Nestor. „Musím je k tom přinutit.“

„Nutíš je, aby s tebou mluvili?“

„Mám tu schopnost... ano.“

„Mučíš je proto?“ vytřeštil oči Noma.

„Ano, od prvního dne. Copak to nechápeš? Kdybych nebyl nekromantem, Karmen by se mnou mluvit nemohla!“

„Karmen?“

„Tak se jmenovala. Byla to jedna z těch otrokyní, které tehdy chtěli ukrást bratři Smrtoocí. Určitě si na to vzpomeneš. Bylo by pro ni lepší, kdyby si ji odvedli. Mrtví se mě od té doby straní, ale nedokážou vzdorovat mému umění!“

Noma se prudce napřímil. „To musím vidět! Za pár hodin poletíme na Sluneční stranu. Zalovíme si společně a potom... pak mi ukážeš, jak to děláš.“

„Samozřejmě ti to ukážu, ale moc z toho mít nebudeš,“ upozornil ho Nestor.

„Jakto?“

„Nic neuvidíš. Není to telepatie, jakou znáš. Uslyšíš mě, pokud se jich budu ptát nahlas, jejich odpovědi však ne. Jsou to duše mrtvých, Nomo.“

„Tak dobrá...“ pokrčil pes rameny a předstíral, že to chápe. „Ale alespoň tě uvidím v akci, co?“

„Hm?“ podíval se na něj po očku Nestor. „A kdo je tady morbidní, Nomo!“

„Já a morbidní? To v žádném případě! Jen toužím po nových zážitcích. Jenže... vysvětli mi jednu věc. Jak můžeš mučit mrtvoly, když nemají žádné pocity?“

„V tom právě spočívá mé umění,“ odpověděl Nestor. „Cítí, když se jich dotknu. Slyší, když na ně mluvím. Nikdo jiný to slyšet nemůže, ani moji pobočníci. Poznávají dotek mých rukou a bolí je, když je drásám nehty. Ví, že mé hrozby jsou skutečné. Říkají mi...“

„Ha! Konečně se dostáváme k jádru věci!“ vykřikl Noma. „Dobrá, co ti tedy říkají?“

„Poslouchej mě. Je to něco, co bys měl vědět. Smrt... není taková.“ Jeho hlas byl najednou zasněný, jako by přicházel z velké dálky.

„Cože? Jaká není?“

„Není taková, jak si představuješ. Myslíš si, že smrtí všechno končí. To ale není pravda.“

„Není pravda?“ ušklíbl se Noma. „Proboha, to je hloupost! Jdou do země, na pohřební hranice nebo do mlýnů k zásobování. Na Sluneční straně často umírají bez užitku. Tady v posledním hradě se ale jídlem neplýtvá. Jestli to podle tebe není konec, tak nevím. Skončí v břichu našich zvířat, kterým dávají energii k létání a k boji.“

„Mluvíš jen o jejich tělech,“ odpověděl Nestor opět pevným hlasem. „Já mám na mysli jejich duše. Jejich duše žijí dál, Nomo. Dokud z jejich těla zbývá něco, čeho se můžu dotknout a mučit to, a dokud mají duši, můžu s nimi mluvit. Jsem pro ně Velký inkvizitor, který předčil i samu smrt!“

Noma se zachmuřil, začenichal jako veliký rezavý pes a zakroutil; hlavou. „Tak znovu. Jaký z toho máš...“

„Řeknu ti, jaký z toho mám užitek,“ přerušil ho Nestor. „Po smrti lidé dál dělají to, co dělali za života. Nemůžou v tom pokračovat fyzicky, proto to dělají psychicky. Milenci dál milují, ne svými mrtvými, shnilými těly, ale v duši! Přemýšlí o všech způsobech, jak někoho milovat, i když už je na to pozdě. A stavitel? Dál plánuje stavby. Ne z kamene, dřeva nebo drnů. Staví si v mysli vzdušné domy. Vymýšlí úžasná města, která nikdy nebudou stát, protože lidé nevědí o plánech v duši mrtvého. A co myslitelé, kteří se dívají na hvězdy a přemýšlí? Teď mají nekonečné mnoho času a nemají nic na práci, takže mohou věčně vzhlížet na otáčení sfér a snít o cizích sluncích a světech daleko za tím naším. Pak tu máme lovce a výrobce zbraní. Dál loví a vykovávají zbraně. Vymýšlejí nové druhy pastí na divokou zvěř, mnohem lepší než ty, které používáme my. Zbraně v jejich pomyslných kovárnách jsou úplně jiné než ty, které známe. Ty naše jsou často nešikovné, rychle se ztupí a brzy zreziví.“ Nestor se odmlčel a po chvíli pokračoval: „Ptáš se mě, co z toho? Dobrá, prozradím ti to. Pomocí svého umění mohu vědět všechno, co mrtví vymysleli za svého života, co zjistili po smrti i co se dozvěděli od milionů ostatních mrtvých!“

Noma byl překvapený. „Všechno, co zjistili po smrti? Jak může mrtvý člověk něco zjistit? Chci říct: od koho se to dozví?“

„Ach! To je další věc, která mě na tom fascinuje. Mrtví spolu mluví zrovna tak, jako spolu komunikujeme my. Povídají si spolu ze svých hrobů a jiných míst, kde leží. Šíří kolem sebe myšlenky, které všichni ostatní mrtví slyší. Žádný žijící člověk nemá o něčem takovém ani tušení - kromě mne! Jsem totiž nekromant. Když cítí, že jsem nablízku, okamžitě zmlknou. Bojí se totiž mého umění. Jsou potichoučku, dokud se jich nedotknu...“

Nestorův hlas se prohloubil a zchladl tak, že se Noma otřásl. Vzápětí se však vzpamatoval. „Musíš mi to předvést! Dnes v noci na Sluneční straně. Budeme lovit spolu. Domluveno?“

„Jak si přeješ.“

„Takže tě mrtví nenávidí?“ podrbal se Noma na své příliš dlouhé čelisti. ,,To je dost na to, abychom tě pojmenovali.“

„Pojmenovali? Ale vždyť mám jméno.“

„Pchá! Nestor... co to je za jméno? Jako křestní stačí, ale ty potřebuješ přezdívku. Mučitel mrtvých... To je ono! Nekromantský vládce Nestor z Vampýrů, Mučitel mrtvých z Věže smrti!“

,,Ne!“ vykřikl okamžitě Nestor. „Proti novému jménu nic nemám, nechci ale měnit zaběhnuté názvy. Zvykl jsem si na pojmenování Zjizvené věže a chtěl bych, aby to tak zůstalo.“

„Jak chceš,“ pokrčil rameny Noma. „Půjdu k sobě do Prašivé věže, abych něco předělal na svém nástroji. Myslím, že mám ještě pár hodin, než se začneme chystat k letu. S trochou štěstí pak budu na Sluneční straně svědkem tvého zvláštního umění. Ještě než půjdu...“

„Ano?“

„Před chvílí ses zmínil o tom, že jsi otrávený.“ Noma se tvářil ustaraně. Doopravdy mu na Nestorovi záleželo.

Nestor pokrčil rameny. „Jen jsem si hrál se slovíčky. Nemyslel jsem to vážně.“

„Ne,“ zvolal Noma. „Na každém šprochu... Řekni mi: máš dost ženských?“

„Ano, v mém hradě žije pár opravdu rozkošných otrokyň,“ odpověděl na otázku Nestor.

„A co jíš?“

„Totéž, co ty. Nemám rád příliš syrové maso. Krev mi chutná, jen když piju na Sluneční straně. Dávám si dobré maso a víno, a sem tam si vezmu trochu ovoce.“

„A krev? Tu piješ jen na Sluneční straně? Nevyužíváš svých otroků? To bys ale měl, Nestore, opravdu! Vždyť jsou vlastně našimi zásobárnami. Nezapomínej, že krev je život!“

„Občas piju ve spánku... ne moc často.“

„Dáváš si pozor, co? Vypadá to, že tě ta nehoda s Karmen poučila.“

„Nejspíš ano,“ odtušil Nestor.

„Sakra!“ zamručel psí vládce. „Tak proč jsi tak znechucený? Nemáš tušení, odkud se to v tobě bere?“

„Ne,“ zalhal Nestor. Cítil, jak Noma doráží na jeho myšlenky, a změnil téma. „Řekni mi, příteli, jak to vypadá s tvou měsíční hudbou? Uplynul skoro rok a ty ji ještě příliš neovládáš!“

Přivedl Nomu na jiné myšlenky a zabránil dalšímu vyptávání. „Má hudba?“ opáčil pes. „Můj nástroj? Že ji příliš neovládám? Pravda, pravda. Hudba není jednoduchá záležitost. Však to jednou přijde. Posloucháš mě někdy, když se snažím ve dne hrát, zatímco ostatní tvrdě spí? Určitě jsi poznal melodii, kterou jsi mne naučil.“

„Slyšel jsem tě,“ pokýval Nestor káravě hlavou. „A jsem si jistý, že Wratha a ostatní to také nemohli přeslechnout. Zrovna v době, kdy bychom měli spát! Melodii jsem s jistými potížemi poznal.“

„Á - ha ha ha!“ Noma zběsile vyskočil, zvrátil hlavu dozadu a zachechtal se. „Takže jsem tě vyrušil? To je excelentní! Neraduji se snad proto, že jsem ti zkazil spánek - ne, to v žádném případě! Jen jsem přemítal, jestli se mi podařilo vzbudit ostatní. Jak víš, mám takovou pověst. Jsem blázen a zlomyslník. Musím dostát své přetvářce.“

Nestor se musel usmát. „Dobrá tedy. Ať už jsi doma a cvičíš! Později si zaletíme na Sluneční stranu a trochu si zalovíme. Nechci, aby s námi letěl někdo další. Ovládám své umění teprve krátce a pečlivě ho střežím. Najdeme nějaké staré szganské pohřebiště a uvidíme.“

„Domluveno!“ Noma vyskočil a Nestor ho přátelsky poplácal po zarostlém hřbetě. Potom nekromant vyprovodil vlčího vládce ze Zjizvené věže. Počkal, až mu zmizí z dohledu na točitém schodišti, které scházelo do Prašivé věže.

Jakmile Noma odešel...

Nestor se vrátil ke svým úvahám, ke své... otrávenosti? Moc dobře znal její příčinu. Někde na světě žil jeho dávný Velký nepřítel ze Sluneční strany. Ať byl daleko, nebo blízko, stejně Nestorovi vadil. Neměl kvůli němu klid. Věděl, že sok žije, stejně jistě, jako by okamžitě rozeznal číselný vír plný metafyzických symbolů, kterým si nepřítel zakrýval mysl.

V temnotě noci byl Nestor na nohou a lovil na Sluneční straně, nebo přetvářel Zjizvenou věž k obrazu svému. Nestávalo se, že by si na Velkého nepřítele vzpomněl. Za dlouhých dnů, naplněných strachem ze žhavého slunce na Bariérovém pohoří, všichni obyvatelé Wrathina hradu spali a neviděli jasné smrtící paprsky, které pálily do nejvyšších věží. V těch chvílích se Nestorovi vracela vzpomínka na nepřítele.

Většinou se nejprve objevil v Nestorových snech. V těch vídával změť zamlžených polovzpomínek a věcí, které chtěl zapomenout. Jakmile se začal probouzet, vzpomínky začaly blednout v přízraky, jen nenáviděný číselný vír mu zůstal v hlavě. Byl slabý a vzdálený, a přesto tak skutečný! Dlouhé hodiny ležel s otevřenýma očima vedle spících otrokyní. Na kůži se mu perlil studený pot a každé zavrzání okenice nebo zakvílení větru za okny mu drásalo nervy. V těch chvílích si byl jistý, že jeho starý nepřítel žije. Věděl také, že dnes je ještě daleko. Jednoho dne se však určitě vrátí...

Dopředu se tohoto dne děsil, aniž by věděl proč, a zároveň se ho nemohl dočkat. Číselného víru se nezbaví, dokud bude nepřítel naživu, ať už jím byl kdokoli.

Toto však byl jen jeden důvod Nestorovy otrávenosti. Ve skutečnosti existoval ještě druhý.

Cítil ve své existenci mezeru, prázdnotu, kterou potřeboval něčím vyplnit. Noma svou otázkou na ženy částečně trefil hřebík na hlavičku. Nezeptal se ho však na žádnou konkrétní ženu, protože nic netušil. Věděl o tom jen Nestor a nikdy by se nikomu nesvěřil. Už z něj udělala blázna jednou a to stačilo. Přesto několikrát zaslechl ve snech, jak ho k sobě volá. Občas cítil její vábení, i když nespal. V myšlenkách se proto často zatoulal zpět na střechu, přitiskl své rty na její a v dlaních sevřel její prsa.

Byl opravdu otrávený? Ne, byl to jen následek podobných snů, které mu nepřestávaly trčet v hlavě. Byl to konflikt dvou tužeb. Na jednu stranu se chtěl pomstít svému nepříteli, a na druhou stranu chtěl Wrathu Povznesenou. Jako by už cítil horký dech, stoupající ze společné postele, celé mokré od jejich tělesných šťáv...

Stejného dne, hodinu po západu slunce, vyletěli Vampýři na Sluneční stranu. Nejen Nestor s Nomou, ale i všichni ostatní. Éterický vějíř růžových a nazlátlých paprsků se změnil na ametystový přísvit a na krajinu se začala snášet noc. Hvězdy se rozsvítily jako kousky ledu, přimrzlé k obloze v neměnných seskupeních. Po severní obloze rozprostřely své praporce polární záře Ledových pustin.

Vyrazili z Wrathina hradu, aby si zalovili mezi Szganyi. Vzali s sebou své první pobočníky. Ostatním nechali na starost hrady. Postupně odlétali v malých skupinách a do jedné hodiny byli všichni pryč. Už dávno nelétali všichni dohromady, pod Wrathiným velením. Každá skupina se vydala jiným směrem. Křivákova banda letěla k jihovýchodu. Tvořil ji Gorvi, tři pobočníci a dva malí vzdušní válečníci. Smrtoocí bratři směřovali k jihu. Vzali s sebou jen svého vrchního pobočníka. Plánovali lovit přibližně v místech, kde kdysi Wran svedl nerovný zápas se Sosákem. Vládkyně Wratha se pustila k západu. Doprovázeli ji jen dva z jejích mužů. Letěla k zářící Bráně do pekel, podle které poznala své oblíbené loviště. Vystoupala k horským vrcholům a náhorním plošinám, odkud se mohla rozhlednout a vybrat si svůj cíl.

Noma s Nestorem letěli k velkému průsmyku, který ležel na východ od polokoule Brány. Protínal Bariérové pohoří až k jeho kořenům. V mnohých zákrutech vedl přesně ze severu na východ. Jestli se jim podaří získat nějaké otroky hned za ústím soutěsky, budou mít jejich oběti snadnou cestu domů, do posledního hradu.

Plachtili s mírným větrem v zádech a povídali si:

Budeme lovit společně a kořist si rozdělíme rovným dílem, zakňučel Noma v Nestorově hlavě.

Jak jinak, souhlasil Nestor. Pak dodal: A jestli chytíme nějaké ženy, také se o ně podělíme. 

Podělíme? Jasně! zasmál se psí Vampýr obscénně. Po chvíli zvážněl: Chápu, také by mi to vyhovovalo. Sakra! Už mám v Prašivé věži příliš mnoho fen! Jakmile na chvíli vystrčím nos, neumí dělat nic jiného než se spolu hádat! Bojují o mou náklonnost, Nestore. 

Nestor o tom sice pochyboval, nahlas však neřekl nic. Nomovy ženy se spíš praly o to, která s ním nebude muset jít do postele! Ale co, na Prašivé věži mu nijak nezáleželo. Bohužel, v jeho vlastní Zjizvené věži byl žen poslední dobou nedostatek a Nestor musel myslet i na své otroky a pobočníky. Když muž není šťastný, začíná intrikovat a plánovat zradu. Nakonec se může zaplést tak, že ho jeho pán musí zabít, a hrad tak přichází o lidi. Na druhou stranu, opravdové štěstí je něco, o čem nemůže být v případě vampýrských otroků ani řeč... Přesto se jim Nestor snažil jejich úděl trochu ulehčit.

Poslední myšlenku si nehlídal a Noma ji zachytil. „Přesně tak!“ překřičel psí vládce kvílení větru a zaštěkal. „Musíme se snažit, aby byli spokojení. Jinak si můžeš být jistý, že půjdou po tvých vlastních ženách... stejně jako se vždycky najde někdo, kdo touží po celé Zjizvené věži! Určitě tam zrovna teď někoho takového máš. Kdyby tomu tak nebylo, nikdy by se nic nezměnilo a žádný z nás by v minulosti nepovýšil!“

Nestor přikývl a ponuře odpověděl: „Jo, vždyť účel světí prostředky.“

„Přesně tak!“ zavyl Noma. „Bez nové krve bychom pomalu odumírali a stali by se z nás pajdaví staří mrzáci. Přesně takoví, jaké jsme nechali za sebou v Turgosheimu.“

„Někdy mi o nich musíš povyprávět,“ odpověděl Nestor. „Ale teď bychom měli být zticha. Ještě několik málo kilometrů a doletíme ke konci průsmyku. A noc je tichá.“

Jak myslíš. Noma na chvíli zmlkl. Ach! Nestore, copak je už necítíš? Szganyové! Čerstvé maso, horká, sladká krev a všechna ta prsa, prdélky a mladé kundičky! Radši jednou chytnu zbloudilou střelu z kuše, než abych si tohle odepřel. 

To je ta tvá přetvářka? Nestorův dotaz přímo přetékal sarkasmem, ale Noma se to rozhodl ignorovat.

Ne, chlape. Tentokrát ne. Není to žádná přetvářka, je to můj chtíč. Chci ho mít v čerstvé, nezkažené ženě... nebo v několika!

Ty jsi tedy nadržený! zasmál se Nestor upřímně. Úplný chlípnik. 

Ale vůbec ne, zašklebil se na něho Noma. Jsem Vampýr! Stejně jako ty... 

Před oběma muži se otevřel konec průsmyku na Sluneční straně. Na vzdáleném obzoru se stále ještě chvěly zbytky blednoucích barev - hnědavě oranžová, špinavě žlutá a ametystová. Nestor a Noma poručili létavcům vystoupat výš, takže letěli mezi nízkými temnými oblaky k jihu. Kdyby je někdo zahlédl ze země, pokládal by je za další dva mraky, které plují za usínajícím sluncem.

Hon začínal. Pod nimi se rozprostíralo szganské území. Nestor letěl první a udával směr. Překonali les, když začal Noma vyzvídat: Kam mě to proboha vlečeš? Les je tu hustý a Szganyové jej znají stokrát lépe než my! Měli jsme zůstat na kraji a vyhlížet ohně. Jak tady budeme podle tebe přistávat? I kdyby se nám to podařilo, jak bychom potom vzlétli? Vím, že nejsi žádný nováček a už jsi létal mnohokrát, ale ze mě hovoří mnohaletá zkušenost! Konkrétně sedmdesátiletá. A já ti říkám, že bychom - 

Šššš! umlčel ho Nestor. Nech mě přemýšlet. Pokud mne paměť neklame, letíme správně. Ano, tudy! 

A co tam bude? vyzvídal Noma.

Čerstvé maso, odpověděl Nestor. A všechno ostatní, o čem ses zmiňoval. Jedna žena pro tebe - sice to není žádná panna nebo mladice, ale je nezkažená - a druhá pro mě. A krev pořádného silného mužského. Můžeš si vzít oba manžele, já beru dceru. Jestli ti nebudou jako otroci dost dobří, vždycky je můžeš hodit do špižírny. 

Jsi si jistý? Noma začínal být nedočkavý. Jak víš, že jsou tady? Přesto vycítil, že Nestor míří najisto.

Vím to. Nějakých šest, sedm kilometrů odsud se v lese skrývá chatrč. Oheň už sice uhasili, ale kouř zůstává viset dlouho ve vzduchu. Za chvíli ho tím svým vlčím čenichem bez problémů vyčmucháš.

Hm! zabručel Noma v Nestorové hlavě a pak si postěžoval: Vítr vane špatným směrem. Ale jako že se Noma jmenuju, jestli tam byl oheň, vyčmuchám ho! 

V noční temnotě pod nimi se zaleskl proužek řeky, který vypadal jako stříbrný had, odrážející svit hvězd. Nestor si vzpomněl, jak se v této řece kdysi málem utopil. Vytáhl ho Brad Berea a v teple a bezpečí lesní chatrče mu vrátil život. I když... Brad se k Nestorovi nechoval vždycky nejlépe. Jeho žena Irma bývala protivná a neochotná. Občas Nestorovi upírala jídlo, i když lovil pro všechny. Opravdu ráda ho měla jen Glina, se kterou byli na čas milenci.

Šoustali spolu, ale... byla to láska? Ne, Nestor byl zamilovaný do jiné. Byl by ji miloval, kdyby muji nepřebral jeho starý nepřítel. Glina se ale ve Zjizvené věži neztratí. V posteli není špatná a může zaučit ostatní dívky v Nestorové harému, jak nejlépe potěšit muže.

Nestor už necítil žádný soucit. Vlastně se divil, proč tak dlouho čekal a nenapadl Bereovy dřív. Možná že ještě donedávna trochu soucitu cítil. Přinejmenším s Glinou, když už ne s jejími rodiči. To však byla minulost. Soucit a podobné pocity byly szganskými slabostmi, Vampýři ničím takovým netrpěli.

Kouř! vykřikl Noma v Nestorové mysli. Je ho jenom troška. Asi zůstal ve vzduchu po večeři. Jo, a ještě je odtamtud cítit jídlo. Nestore, právě jsme nad nimi přeletěli! 

Já vím, odpověděl Nestor. Zkus najít nějaký pahorek nebo skálu. Na něm přistaneme a dál půjdeme pěšky. 

Noma pročesával svýma bystrýma vampýříma očima okolí. Vyslal své vlčí smysly napřed, aby mapovaly terén, jako když netopýr vyšle zkušební zapištění do tmy.

Tamhle, na západě! Stočil svého létavce tím směrem. Z lesa vystupuje víceméně holý pahorek. Mělo by na něm jít přistát. 

Pamatuji se na něj, odpověděl Nestor. Občas jsem tady lovíval králíky a nějakou tu kozu. 

Cha! Dnes lovíme úplně jiné kousky! zachechtal se Noma. Vzápětí znovu zvážněl: Dobrá, přistaneme... 

Vampýrské smysly je bezpečně navedly na přistání. Létavci dopadli na kulatý vrcholek pahorku, topící se v přízemní mlze. Muži nechali zvířata nahoře a slezli po kamení a popínavých rostlinách na východní straně kopce. Potom následovala tichá, opatrná chůze lesním šerem. Nestor se pohyboval od stromu ke stromu jako stín, Noma klusal a napadal na všechny čtyři, aniž by pod ním praskla jediná větvička. Uběhli dva kilometry.

Jsme na místě. Nestorův mentální hlas v Nomově hlavě zazněl jako závan studeného větru.

Psí vládce si pomyslel: Jak moc se za ten jediný rok změnil! Potom odpověděl: Kde to je? 

Na téhle stezce. Vede od řeky přímo k chatrči. K domovu Brada Berey,jeho ženy a dcery. Pamatuj si, že Glina je moje. Před nějakou dobou... jsem patřil já jí. Tentokrát to bude jiné. Ve Zjizvené věži už bude navždy moje. Nebude jako ostatní otrokyně, které mě snášejí, protože jsem jejich pán. Glina mě bude milovat, protože jsem opravdový chlap. Až se stane upírkou, bude se mnou vládnout hradu.

Dali se stezkou k Bereovic chatrči. Byla ukrytá ve stínu vysokých stromů, zamaskovaná kapradím a větvemi. Skrz rákosové okenice nebylo vidět žádné světlo, ale Nestor věděl, že uvnitř hoří lampička, zakrytá hustým stínidlem. Stejně tak si vzpomínal, že za chatrčí vede úniková cesta, vysekaná mezi kořeny a starým popadaným větvovím.

Chvíli počkej, abych stačil dojít dozadu, instruoval Nomu. Jsou tam tajné dveře. Glina má postel u zadní stěny, schovanou za závěsem. Stojí hned vedle zadních dveří. Když vejdeš dovnitř, nech ji schválně utéct. Můžeš si být jistý, že daleko nedoběhne. Budu na ni čekat. Potom najdi žebřík, který vede nahoru ke střeše. Tam spí Brad s Irmou. Jsou tví. Buď však opatrný. Ten chlápek je dobrý střelec a má u sebe ve dne v noci samostříl. 

Díky za varování, ozvalo se mentální odfrknutí. O mne se ale bát nemusíš. Přesně cítím, že jsou tam nahoře i co tam dělají. Ta dívka sice voní trochu lépe, to je pravda, ale dohoda je dohoda. 

Dobrá tedy, řekl Nestor a rychle zmizel ve tmě.

Noma napočítal do dvanácti, skočil ke dveřím a vyrazil je svým obrovským ramenem. Dveře se vytrhly z kožených pantů a spadly na udusanou hliněnou podlahu. Nomovy zářící šarlatové oči ve vteřině přelétly místnost. Viděl závěs, který visel u zadní stěny a byl na škvírku otevřený... kdosi zhasl kvapně lampu a v mezeře se objevily vyděšené oči... závěs se rozvlnil, jak dívka utíkala. Nomovy upíří smysly byly ostré jako nikdy předtím, takže zaslechl i její vyděšené oddechování, když zalézala do únikového východu.

Nahoře se pach sexu změnil na štiplavý zápach strachu. Brad Berea zařval chraplavým hlasem: „Glino! Děje se něco?“ Z patra pod střechou shlížela dolů jeho zarostlá tvář. Oči měl doširoka otevřené, stejně jako ústa.

„Nic se neděje,“ zavrčel na něj Noma. „Jen máte návštěvu.“

Bradová tvář zmizela. Ve vteřině se objevil znovu a postavil se na horní příčku žebříku. Namířil samostříl do místa, na kterém stál Noma. Ten už tam ale nebyl. Skočil k žebříku a sekl rukou, jako by měl místo dlaně nůž. Zpřerážel příčky žebříku, který se s rachotem skácel na zem. Se žebříkem spadl i Brad.

Ležel mezi troskami žebříku a Noma mu ze ztuhlých prstů vykopl samostříl, který s rachotem odletěl stranou. „Cože?!“ zakřičel psí Vampýr. „Tak ty bys klidně vystřelil na ubohého starého vlka, jako jsem já? Že se nestydíš!“ Chytil Brada pod paží a napůl omráčeného si ho přitáhl k nohám. Pořád se ještě trochu bránil a Noma cítil, že je velmi silný. Nestor měl pravdu. Byl to pořádný kus chlapa a bude z něj dobrý otrok.

Než se Brad mohl ještě více probrat, Noma mu vrazil prodlužující se tesáky hluboko do krku. Muž zachroptěl nějaké neartikulované slovo a kroutil se v Nomových pažích jako nějaký poraněný had. Psí vládce ho uklidnil ranou pěstí do ucha.

Ozvalo se zavřískání. „Brade!“ Noma se podíval nahoru a zahlédl šokovanou ženskou tvář, která na něj upírala oči.

„Madam,“ uklonil se Noma teatrálně, „váš manžel teď patří mně - stejně jako vy.“

Nechal Bradovo tělo klesnout na hliněnou podlahu, přikrčil se a vyskočil. Zachytil se za okraj dřevěného patra. Přitáhl se nahoru a uviděl Irmu, jak upadla zpátky na tvrdou postel. Rukou si zakryla ústa a oči vytřeštila tak, že byly široké jako dvě okna. Bylo jí už sice nějakých třicet osm nebo třicet devět let, přesto vypadala velmi zachovale. Zvláště ho zaujala její prsa, která na okamžik zahlédl. Strhla z postele prostěradlo a zahalila se. Měla je velká a povislá, a to se Nomovi líbilo.

„Ach... ach...ach!“ kvílela, když viděla, jak si rozepíná pásek, zatímco z jeho rudých očí odkapával oheň. „Ach... aach!“ zalapala po dechu, když ho uviděla odhaleného.

„No jistě,“ zabručel Noma a pomalu k ní vykročil. Lačně z ní strhl prostěradlo a zmocnil se jí. Zatímco Irmino vřískání protrhlo ticho noci, psí Vampýr znovu a znovu opakoval její vzdech, plnil jí mysl i tělo svým funěním... a nejen jím:

„Achhh... achhh... achhh... achhhhh!“

II

Nestorovo umění

Glina Bereová se sklonila, přesto ve vlasech cítila kořeny, visící ze stropu. Běžela přikrčená k východu z tajné chodby a občas se prsty dotkla kamenů na zemi. Skrýš vedla kořenovým systémem dávno mrtvého stromu. Venku na ni čekaly hluboké tmavé lesy, které znala stejně dobře jako svou dlaň. Přes měsíc plula té noci oblaka, takže nemohl osvětlovat zemi. Někde v dálce ospale zahoukala sova. Mohla jednoduše utéct a schovat se do jednoho z připravených úkrytů. Rozrazila zamaskované venkovní dveře, že málem zpřetrhala panty. V té chvíli však nemyslela na sebe, ale na svou matku, otce a... a ještě někoho.

Kdyby jen bývala měla čas...

„Čas na co, Glino?“

Zarazila se, až jí bosé nohy podklouzly na mokrých listech. Z temnoty vedle ní vyrostl stín. Stín, který znal její jméno. Byl temnější než noc. Skočil k ní, jako by ji chtěl rozdrtit svou děsivou silou. Ale...

Ten hlas. Neznala ho náhodou?

„Takže si na mě pamatuješ?“ vydechl stín hlubokým, temným, vzrušujícím hlasem a přistoupil ještě blíž.

Znovu si pomyslela: Ten hlas! Může to být vůbec pravda? Jestli ano, pak si k návratu vybral tu nejhorší možnou chvíli. Proč je tak klidný, tak tichý? 

Z chatrče se ozval rachot a tlumené sténání, jako by někdo dávil kuřata. Byl to dušený hlas jejího otce. O chvilku později Glina slyšela hrůzu nahánějící nářek své matky. Pochopila, že se o sebe bála zbytečně. Nikdo ji nepronásledoval. Jestli je tento cizinec opravdu...

S tlukoucím srdcem, sotva dýchajíc, natáhla ruku a dotkla se ho. V té chvíli odplul z měsíce mrak. Na mýtinu proniklo listovím slabé světlo a Glina viděla, že to je opravdu Nestor. Stál s přimhouřenýma očima, zahalený do pláště barvy noci, krásný jako samo peklo. Chytila ho za paži a vydechla: „Nestore! Jsi to opravdu ty? Pojď, musíme utéct, schovat se! Jsou tu Vampýři!“

„Já vím,“ řekl tím zvláštním, ponurým hlasem, který byl, a zároveň nebyl jeho.

Potom... otevřel oči dokořán a Glina uviděla šarlatový přísvit, zdeformovaný vampýrský nos i bílý záblesk jeho zubů. Pochopila, že hlas nebylo to jediné, co se na něm změnilo. „Nestore!“ Otevřela překvapením ústa a napůl omdlela v jeho objetí.

„Ale ne,“ řekl a nadzvedl ji. „Nejsem Nestor, Glino. Už ne. Odteď mi musíš říkat pane.“

Ostré zuby projely jejími chvějícími se tepnami na krku a Glina ztratila vědomí úplně...

Glina se probudila a měla pocit, že hoří. Kolem tančila žhavá žlutá stěna plamenů. Ale ne, to hořel jen její domov. Viděla to skrz rozkročené nohy dvou mužů, kteří vedle ní stáli s rukama na prsou a obdivovali své dílo. Náhle... srdce se jí na moment zastavilo. Ta chatrč!

„Mé dítě!“ vykřikla a snažila se posadit. „Pálíte mé dítě!“ zařvala jako šílená a zaryla nehty do Nestorových nohou. Byla však příliš vysílená na to, aby se vyškrábala nahoru.

Zatřásl nohou. Pak pochopil její slova a odhodil ji od sebe. „Dítě? Jaké dítě, Glino?“

„Řekla dítě?“ zamračil se na ni Noma.

„Mé... mé dítě!“ vzlykala Glina. Kolébala se na všech čtyřech jako zraněné zvíře a vzápětí se začala plazit k ohni: „Moje ubohé, upálené dítě!“ Nebyla ještě ani v půli cesty, když se střecha chaty propadla a ven vyšlehly plameny. Hrozilo, že na ni také přeskočí, přesto by se plazila dál, kdyby ji Nestor nezvedl a neodtáhl od pekelné výhně.

„Jaké dítě, Glino?“ Ve světle ohně jeho tvář vypadala jako nepřístupná, téměř bezcitná maska. Nomův obličej byl oproti tomu stále oteklý chtíčem a opojnou mocí. „Vždyť jsi žádné dítě neměla.“

„Ale měla!“ Glinin hlas byl jako zmučený výkřik šílence. „Bylo mu šestnáct východů slunce... tvému dítěti, Nestore, ty zrůdo s černým srdcem! Zůstal tam -“ ukázala šíleně se chvějící rukou na hořící chatrč „- v kolébce schované ve zdi. Říkali jsme si, že kdyby přišli Vampýři, nenašli by ho. Opravdu jste si ho nevšimli. Jak jsem měla tušit, že dům zapálíte? Upálil jsi svého vlastního syna, ty prokletý upíre!“

„Já... zplodil jsem syna?“ Do Nestorovy tváře se vrátila trocha života, takže už nevypadala tak prázdná. V příštím okamžiku však byl všechen ten chlad a temnota zpět. Co se stalo, stalo se. Neudělali to úmyslně, ale došlo k tomu. Nestor stejně potomky nechtěl. Ještě ne.

Pustil Glinu, která mu s pláčem spadla k nohám a začala bušit pěsti do země. Náhle se zarazila, vzhlédla k Nestorovi a vyštěkla: „A má matka? Můj nebohý otec? To jste je také upálili zaživa?“

Noma se k ní sehnul a zíral na ni. Nebyla to žádná krasavice. Měla hnědé, matné vlasy, příliš ostrý nos, velký zadek a na svůj věk příliš velká a povislá prsa. Nemohl pochopit, co na ní Nestor vidí, zvlášť když je sám tak krásný.

„Poslouchej mě, Glino,“ zavrčel na ni. „Tví rodiče jsou naživu. Spí tamhle v trávě. Před ohněm jsou v bezpečí, ale nitro jim spaluje jiný oheň. Horečka, kterou jsem na ně přenesl svým kousnutím. Před úsvitem se probudí a vyrazí na Hvězdnou stranu, aby se hlásili u mne v Prašivé věži.“ Potom se obrátil k Nestorovi.

Nelže? Znáš ji z dřívějška? Asi ano, jinak bys sem netrefil... Měla opravdu dítě? Tvé dítě?

Mluví pravdu, odpověděl Nestor. Copak si to neumíš přečíst v její hlavě? 

Vidím tam nenávist! řekl okamžitě Noma. Touhu po smrti... nebo spíš po pomstě! Jak je ta holka silná! Probrala se mnohem dřív, než by správně měla, a nějak moc tady vyvádí. Chceš slyšet jednu radu? Skoncuj to s ní, hned teď. Jestli chceš, udělám to za tebe. Natáhl ruku, aby vzal Glinu za vlasy. Nestor mu však zastoupil cestu.

Nejspíš ji probral strach o dítě. Jinak by po mém kousnuti ještě spala. Ale... opravdu je silná. Bude dohlížet na všechny ženy ve Zjizvené věži.

Noma zakroutil svou velkou vlčí hlavou. Příteli, příteli. Děláš velkou chybu. 

To je má věc.

„Zabij mě!“ vykřikla Glina. „Nechci se stát upírkou. Nechci žít v děsivém hradu na Hvězdné straně. Bez dítěte ne. Bez našeho syna ne, Nestore!“

Chatrč teď vypadala jako prázdná ulita, jako popelavá lebka, z jejíž černých očních důlků šlehaly plameny a kouř. Nebylo možné, aby uvnitř zůstal někdo naživu. Přesto se Glině zdálo, že slyší dětský pláč při každém zapraskání ohně, při každém zaskřípání padajících prken. Když pochopila, že je po všem, znovu klesla na zem, chvíli plakala a potom se ukolébala k spánku.

„Už na ni mé kousnutí působí,“ řekl konečně spokojený Nestor.

„Máš je vždycky praštit přes ucho jako já,“ zabručel vlčí Vampýr a máchl pěstí do vzduchu. „Omráčí je to, takže se hned neproberou a horečka se jich zmocní mnohem dříve.“

Nestor zavrtěl hlavou. „Ne, takhle o některé přijdeš, protože jim rozdrtíš lebku. Chci otroky, ne idioty!“

„Pchá!“ odfrkl si Noma. „Většině se hlava zahojí.“

Nestor neměl dobrou náladu a nechtěl se ještě hádat. „Dělej si to, jak chceš,“ zamumlal. Zvedl Glinu, hodil si ji přes rameno a vykročil k pahorku.

„Copak nemůže přijít sama, jako její rodiče?“ zavolal za ním Noma.

„Mám své potřeby, stejně jako ty,“ odpověděl Nestor, aniž by se ohlédl. Některé jsou naléhavé a nesnesou odkladu. Chci, aby byla vzhůru. Možná se ti to zdá divné, ale tato dívka kdysi věděla, jak mě uspokojit.“ Pro sebe dodal: Dokonce byla mou učitelkou v dobách, kdy jsem ještě nic nevěděl. 

Za ním si Noma klekl do trávy a položil ruku na čelo svých nových otroků. Přijďte ke mně, promlouval jim do spánku. Přijďte do Prašivé věže. Kdyby vám nějaký muž či žena řekli: ,Jste moji!', pak odpovězte, že už patříte Nomovi Canisonovi. Ostatní vampýrští vládci - a jedna vládkyně - ve srovnání se mnou vůbec nic neznamenají! Pokud mě neuposlechnete, pak vězte, že si vás najdu, ať se ukryjete kamkoliv, a sním vám srdce zaživa... vám i těm, kdo by vás ode mě odlákali! 

Potom rychle odklusal za Nestorem...

Uplynula teprve hodina, a už jsme si polepšili o tři kvalitní otroky, zasmál se radostně Noma v Nestorové mysli, když byli ve vzduchu.

A dole na nás čekají další, odpověděl mladý Vampýr a soustředil se na terén pod sebou. Vraceli se směrem k Bariérovému pohoří. Copak je necítíš? 

„Cože?“ vybuchl Noma a zíral na něho přes vzdušnou propast.

Nefoukal vítr a létavci plachtili jen kousek od sebe, takže nebylo nutné křičet. Jenomže psí vládce byl podrážděný. Vždyť měl mnohem bystřejší smysly než ostatní Vampýři! Jak by mohl Nestor cítit víc, než cítil on? Kouř, kradmé pohyby v noční temnotě či vyděšené myšlenky Kočovníků, hledajících místo, kam se do východu slunce ukrýt? Proč tedy Noma nic necítil? Ten Nestor je ale zvláštní člověk, úplná záhada! Noma jím byl fascinován.

Cítím... myšlenky, řekl Nestor. A slyším... šepot! Tlumená, opatrná slova v nočních temnotách. Někdo se tam skrývá - a není jen jeden! Jejich mnoho a ví, že jsme tady. 

Ha! Možná vidí naše siluety proti měsíci, přešel Noma také do telepatické mluvy. Nebo nás zahlédli, když jsme prolétávali dírou v mracích. Potom obdivně dodal: Naučil ses všemu mnohem dřív, než bych čekal, Nestore. Vždycky jsem věděl, že to někam dotáhneš! Kde tedy jsou ti tajnůstkáři, kteří si šeptají po nocích? 

Vidíš tamhle ty tři pahorky na kraji lesa? ukázal Nestor. Mezi nimi leží zalesněný trojúhelník. Uprostřed něj vybíhá skála, zvětralá do tvaru kopule. 

Vidím to! Noma byl čím dál vzrušenější.

Jsou tam dole. Někde... dole. O chvíli později vykřikl: Ha! Hlídají si, myšlenky. Vycítili, že je odposlouchávám. 

Noma byl zmatený. Cože? Kočovníci? Szganští telepati? Celá skupina? Myslím, že někteří z Kočovníků opravdu umí ovládat telepatii. Ale to jich je víc pohromadě? 

Nestor byl zticha - příliš zticha. Noma cítil temnotu, která zahalovala přítelovu svraštělou duši jako rubáš. Kromě ní tam ale bylo i trochu strachu, pochopení něčeho, co ještě před malinkou chvílí nevěděl. Co se děje, Nestore?

Ten však stále mlčel a naslouchal...

Nestore?

Konečně vyhrkl: Nejsou... nejsou těmi, za něž jsem je pokládal. 

Nejsou to Szganyové?

Ale ano, jsou to Szganyové. Vlastně byli...

Byli? zamračil se Noma. Nakonec to vzdal a nahlas vykřikl: „O čem to u všech Turgosheimů a Hvězdných stran mluvíš? Nemůžeš mi alespoň nějak napovědět?“

Jestli tím chtěl Nestora probrat, nepovedlo se mu to. Jeho druh dál mlčel a duše se mu ještě víc zatemnila. Naváděl létavce k střemhlavému klesání mezi pahorky. Psí Vampýr se pustil za ním a naléhal: Tak co? 

Konečně mu Nestor odpověděl: Jsou to szganští mrtví, Nomo. Proto jsi je necítil. Teprve teď mi došlo, že to jsou mrtví lidé ve svých hrobech. Cáry kůže a hromádky zvětralých kostí, nebo popel v malých urnách. Mají hroby kolem té pohřební skály. 

Aha! vydechl telepaticky Noma. Je to prastarý kočovnický hřbitov! Tvé umění... takže tys je vyčmuchal! 

Téměř vzápětí ale vyčmuchali oni mě! Cítí mě, jako lesní zvířata cítí oheň. Se stejným ohromením a strachem. Dokážu zapálit jejich trouchnivějící kosti! Nemůžou přede mnou utéci, takže se mě snaží mezi sebe nepustit. Zmlknou a čekají, až odejdu. Tentokrát však nepůjdu pryč. Alespoň na chvíli zde zůstanu. A co ty, Nomo? Chtěl jsi vidět, jak používám své schopnosti. Teď máš šanci.

To si nemůžu nechat ujít, připustil pes. Vampýr, který pronásleduje svou kořist až za hranice života. Jednou se staneš legendou! 

Přistáli na okraji prostředního pahorku a opatrně z něj slezli. Žlutý pískovec byl na úpatí zvětralý do mnoha mělkých jeskyní. Na úkryt pro živé Szganye byly příliš malé, jejich mrtvým ale stačily.

Jak Nestor správně uhodl, byla to kostnice.

V jeskynních stěnách byly vytesány malé výklenky. V nich spočívaly stovky uren. Byl tam uložený popel celých rozvětvených rodin. Pohřebiště pocházelo z časů Starých Vampýrů, kteří dnes už nežili. Bývaly to kruté doby vlády upírů, kdy jedinou jistotou bylo pálení mrtvých. Potom následovalo osmnáct klidných let, které byly přerušeny příletem Wrathy i jejích renegátů z Turgosheimů. Během těch osmnácti let lidé začali své mrtvé zase pohřbívat do země nebo je balili do naolejováných pruhů látky a uložili na suchá jeskynní místa. Budoucí generace tam tak mohly své mrtvé čas od času navštěvovat a mluvit na ně. Mrtví jim bohužel nemohli odpovídat. Jen někomu...

Přesně takové to bylo místo. V nejhlubších, nejsušších jeskyních byly vysekané římsy, na kterých spočívaly mumifikované pozůstatky starých szganských náčelníků. Žádné z těl nebylo čerstvé. Některá z nich tady musela ležet už velice dlouho. Podle Nestorova odhadu možná celých těch osmnáct let kočovnické svobody.

Nechtěl vyslýchat osobu, která byla příliš dlouho mrtvá. Ne, chtěl někoho, kdo zemřel později, řekněme před deseti až dvanácti lety. Měl připravenou otázku, která se týkala jeho zapomenutého dětství. Bylo to něco, co mu zůstalo v paměti ze starých časů, než se zranil, ztratil paměť a stal se Vampýrem. Proto si vyhlédl mrtvolu, která byla zatím jen někde v půli své dlouhé, pomalé cesty k prašnému rozkladu.

Jak se Nestor blížil k jeho místu na římse, nebožtík se začal třást. Navenek to nebylo vidět - samozřejmě že ne! Třásl se ve své mrtvé duši.

„Zná mě!“ zašeptal Nestor a jeho hlas se rozezněl v ozvěnách. „Ví, co dokážu.“

V jeskyni byla ještě větší tma než venku, to však nebylo pro vampýrské smysly žádnou překážkou. Vládcové Nestor a Noma viděli jako za dne, možná dokonce o trochu lépe. Denní světlo je následkem slunečního záření a slunce v jakékoli podobě je Vampýrům škodlivé. Jeho jediný přínos je to, že udržuje naživu lidskou rasu.

Noma Canison stál vedle Nestora a pozoroval ho. Viděl, jak Nestor položil třesoucí se ruce na mumifikované čelo a propadlý hrudník mrtvého. Noma nemohl uvěřit, že v té rozedrané, seschlé lidské skořápce zůstal ještě nějaký cit.

Slyšíš mě, starý náčelníku? zeptal se Nestor. Noma však nezaslechli ani zašeptání. Nebyla to obyčejná telepatie, ale řeč mrtvých. Cítíš mé ruce na svém těle? Vím, že ano. Poznám, že máš mysl zavřenou stejně pevně, jako by to byla past na medvědí noze. Nemůžeš hýbat tělem, ale tvá duše se třese, jako bys měl horečku. Chci tě ujistit, že se mě nemusíš bát! 

„Takže?“ zamručel mu za zády Noma. Nemohl vědět, že už se něco děje. „Co budeš dělat?“

Nestor k němu otočil hlavu a zadíval se do jeho vlčích očí s nepatrnými zornicemi. Byly podlité krví a duhovky měly stejně žlutou barvu jako Nomova láska na nočním nebi. „Buď zticha! Nech mě, abych s ním zapředl hovor. Nic neuvidíš, dokud se mi to nepovede.“

„To je mi tedy pěkná ukázka!“ Noma vypadal uražený. „Jak mám vědět, že spolu vážně něco máte?“

„Buďto buď zticha,“ vybuchl Nestor, „nebo jdi pryč a nech mě tu s ním o samotě! Na něco se ho potřebuju zeptat.“

„Pchá,“ vykřikl Noma, ale vzápětí ztichl.

Naposledy tě vyzývám, abys začal mluvit, řekl Nestor zemřelému. Chci, abys mi řekl, kým jsi byl a co jsi slyšel, viděl a cítil jisté ráno před mnoha lety. Tehdy se mraky letící po nebi zbarvily do červena a jeden z nich vypadal jako velký, bílý, pohupující se hřib. Nebe nad Hvězdnou stranou vzplálo rudým jasem. Pamatuješ se na to? Vím, že ano. Musel jsi slyšet burácení hromu a cítit chvění země. Skrz průsmyky sem ze severu fičel nezvykle teplý vítr. Znovu ti opakuji, že se mě nemusíš bát. Když mi všechno co nejpodrobněji vypovíš, nic ti neudělám. Pokud ne... Vyslovil konečně Nestor strašnou hrozbu.

Nestorovi v hlavě vyvstala vzpomínka z dětství, kterou vyvolal svými dotazy. Několikrát se mu už v minulosti vybavila, nikdy však nebyla tak živá jako dnes. Teď to byla opravdová vzpomínka a jemu se zdálo, že se mu konečně vyléčil ten zraněný, poškozený zákrut v mozku a dodal zamlženým černobílým obrazům barvu a ostrost. Nestor používal řeč mrtvých, takže jeho vzpomínky viděl i mrtvý szganský náčelník:

Pohled na Bariérové pohoří ze Sluneční strany. Skaliska mají stříbřitě šedou barvu, protože na ně slunce ještě nedosáhlo. K obloze stoupá průsvitná ranní mlha. Hluboko v lese je ukrytá mýtina. Listy stromů jsou mokré od rosy a jsou tak husté, že na zem propouštějí jen nazelenalé příšeří. Ptáci zrovna začali svůj ranní chorál, když najednou naráz utichli. Země se silně zatřásla a za horami zapulzovalo oslepujíci bílé světlo. Místo pohoří bylo na chvíli vidět jen černou siluetu.

Mezi oblaky nad Hvězdnou stranou se začaly klikatit bílé pavučiny hlesků. V několika minutách se všechny mraky rozletěly po svítícím nebi, pryč od pomyslného bodu uprostřed. Prchající mraky měly červená břicha,jako by odrážely nějaké neviditelné ohně. Na uprázdněném místě uprostřed narostl gigantický, odpudivý hřib. Kymácel se za horami na ohnivě, kouřící noze. Klobouk hřibu jakoby uvnitř vřel a ze svého rudého a žlutého srdce kolem sebe chrlil ohnivě plameny.

Nestor to viděl ve své paměti a zároveň očima vyděšeného čtyřletého chlapce, kterým tehdy byl. Teď byl dospělým mužem a věděl, že k tomu opravdu došlo, že ho neklame paměť. Tušil, že je to z nějakého důvodu důležité. Probral se tehdy v lesním šeru a zaplakal leknutím. Něco ho probudilo, snad aby viděl ty ohně na obloze, blesky a hořící mrak ve tvaru hřibu. Kdo to jen mohl být? Ať ho probudilo cokoli, s pláčem vrávoral ke své matce. (Jeho drahá matka! Kde to tehdy byla? A kde je dnes? Proč ho to vlastně zajímá? Vždyť je Vampýr.) Sevřela ho v náručí a uklidnila. Stejná síla ho donutila zeptat se jí na otázku, kterou sám pořádně nechápal a na kterou mu nedokázala odpovědět.

„Můj táta... je mrtvý?“

I když si na svou matku jinak vůbec nepamatoval, věděl, že tehdy náhle ztichla, a ucítil, jak se jí rozbušilo srdce.

Přemýšlel v mluvě mrtvých, takže všechno viděl i zemřelý szganský náčelník. Ten se začal znovu třást, stejně jako nekromantova dávno zapomenutá matka v to osudné ráno. Zatím však stále mlčel.

Tak co? zeptal se ho Nestor. Copak budeš mlčet navždy? Myslím, že ne. Víš, kdo jsem, a znáš i mé schopnosti. Zrovna teď dobře cítíš mé ruce, které zlehounka leží na tvém mrtvém mase. Ucítíš cokoli, co se ti i rozhodnu udělat. Kdybych ti ulomil jeden z těch vyschlých, drolícich se prstů, budeš to cítit stejně, jako bys byl naživu. Jestli vrazím ruku do tvých červivých prsou a zmáčknu ti srdce, bude to pro tebe jako druhá smrt... jenomže už mrtvý jsi, takže to můžu dělat znovu a znovu. Víš, že nelžu, a proto mi odpověz. Viděl jsi obrázky v mé mysli, vzpomínky z dětství? Ano, jsem si jistý, že jsi je viděl. Chci vědět, co to všechno znamená, a ty mi to řekneš... hned teď! Opatrně vzal kostlivou ruku náčelníka do své silné vampýrské tlapy a odfoukl z drolícího se masa a bílých kloubů usazený prach.

Nemůžu... nemůžu s tebou mluvit! Náčelníkův hlas byl až k politování vyděšený.

Máš zakázáno se mnou mluvit? Nestor pohladil ruku a jemně od sebe oddělil ztuhlé prsty.

Jsi odporný nekromant! Jestli na tebe vydechnu jen jediné slovo, mrtví mě odsoudí k věčné samotě a temnotě.

Však jsi už na mě dýchl pěkných pár slov! odpověděl Nestor.

„Mluv nahlas!“ zabručel mu za zády Noma. „Co má tohle mumlání znamenat?“

„Ach!“ lekl se Nestor. Vzápětí se uklidnil. „Mumlání? Opravdu jsem mumlal? Buď tedy tiše a já začnu mluvit nahlas, abys mě slyšel. Už to i nevadí, protože jsem s touhle červivou mrtvolou navázal rozhovor.“ Potom se obrátil k náčelníkovi: „Tak. Jsi neochotný a já nemám čas. Rychle mi dochází trpělivost!“ Jednu ruku položil mrtvému na čelo, druhou rozmačkal dva jeho prsty na prach. Noma vzrušeně vydechl.

Starý náčelník rázem zapomněl na svou neochotu. Možná předtím ani nevěřil, že by mu Nestor mohl opravdu ublížit, jako by byl naživu. Teď už ano. Část ruky měl rozdrcenou v prach a bolest byla skutečná. V tom spočívalo Nestorovo umění nekromancie: mrtví ho cítili, když byl poblíž, slyšeli, když k nim mluvil, a cítili, když se jich dotýkal... nebo jim dělal jiné věci.

Nestor ve své podivné duši slyšel křik mrtvého. Náčelník měl pocit, jako by mu prst zavalil obrovský balvan! Mrtví nebyli ničím jiným než hromádkami prachu a křehkých kostí. Když je však Nestor začal drtit, cítili, jako by byli znovu z masa.

Nestor chvíli naslouchal nářku starého náčelníka a absolutnímu tichu ostatních mrtvých. Slyšel mlčení a cítil jejich děs a nenávist. Připomnělo mu to jeho vlastní moc. Byl mocný! Byl přece vládce Nestor z Vampýrů, Mučitel mrtvých! Přesto začal být netrpělivý a přál si být odsud pryč. Pryč z tohoto mrtvého místa a od jeho práchnivějících obyvatel... Raději by seděl v sedle a pátral po živých lidech. Protože krev znamená život, prach je k ničemu.

Předstíraně si povzdechl a položil ruku na náčelníkova prsa, takže své silné nehty téměř zarýval do starého masa. Stačil jediný pohyb a ruka by promáčkla vetchou látku a shnilé maso a zajela až do duše muže, který tam ležel a nemohl se pohnout. Starý náčelník už neměl o Nestorových schopnostech pochybnosti. Dobře věděl, co chce nekromant dělat dál.

Počkej! vykřikl mrtvým hlasem, nakřáplým jako starý hrnec. Budu mluvit! Řeknu ti všechno, co chceš vědět: co znamenají tvé vzpomínky, co si já sám pamatuji a co to pro mě znamenalo. Vlastně si myslím, že tato událost je důvod, proč jsem zemřel tak brzy. 

Nestor byl fascinovaný. „Pokračuj... Ne, nejdřív mi prozraď své jméno. Vzpomínáme na významnou událost našich životů, a proto si myslím, že bychom se měli navzájem představit. Ty koneckonců víš, kdo jsem, a já jsem zatím neměl tu čest.“

M-m-musím t-ti to říct? třásl se mrtvému hlas, jako by se měl každou chvíli rozletět na kousíčky.

„Ó ano! Protože kdybys mi chtěl lhát... jsem si jistý, že tví synové i dcery a jejich děti jsou pořád tady, ve světě živých. Jestli mi zalžeš, rychle to s tebou skoncuji a budu mít políčeno na další rybky!“

Mí synové? Starý muž byl rozrušený. Nestor cítil, jak si mne pomyslné ruce, ačkoliv ve skutečnosti ležel bez hnutí na římse. A... a jejich děti? 

Nekromant jen pokrčil rameny. „Jsem upír. Ba co víc, jsem vládce upírů, Vampýr! Lovím lidi. Když mi však řekneš pravdu, nic se nestane ani tobě, ani tvé rodině. Neublížím jim... přísahám.“ Nestorův hlas byl vzorem sarkasmu.

Přísaháš? Ty mi přísaháš? Můžu ti věřit?

„Copak máš na výběr?“ V Nestorové hlase zazněl smích... a vzápětí umlkl. „Tak dost! Skončeme to. Mám ti zmáčknout srdce, až rozmačkám na kaši všechny červy, kteří se tam kroutí?“ Mírně zatlačil rukou a nehty projely plesnivým rubášem mrtvého.

Ne! Ne! vydechl mrtvý náčelník. Zadrž, nekromante! Všechno ti řeknu. Bez sebemenší přestávky pokračoval: Jmenuji se - jmenoval jsem se Agon Mitrea. Stejně jako můj otec Lexandru, i já jsem vedl Mitreiho Szganye. Byl jsem patnáct let náčelníkem - za nadvlády Vampýrů i v období míru. Potom se vrátili z Ledových pustin, ale byli zničeni u Brány do pekelných světů. To je také doba a událost, kterou si pamatuješ z dětství. Jsem si jistý, že se nepletu. 

„Co? Zánik Starých Vampýrů?“ Nestor byl čím dál fascinovanější.

Přesně tak, přisvědčil mrtvý. Potom většina Szganyů pomalu přestala kočovat a začala žít ve městech a osadách. Mně po tom ohni v oblacích, hromu pod zemí a smrti na Hvězdné straně zbývaly jen tři roky života. O tom ti také povím. 

To ráno, o kterém mluvíš, jsem také zahlédl ten zvláštní úkaz. Musí tomu být tak patnáct, šestnáct let. Myslím však, že jsem byl mnohem blíž zdroji světla než ty. Vlastně jsem byl nejspíš příliš blízko... Viděl jsem pulzující bílé světlo, proti kterému hory vypadaly jako černé siluety. Zůstalo mi vypálené na zornici jako ohnivá koule. Potom jsem zaslechl prasknutí, jako bys hodil do výhně kámen a ten pukl. Nebem i zemí zatřásl neustávající zvuk hromu. I já jsem viděl bílé pavučiny blesků a prchající mračna s hořícími břichy, stejné jako monstrózní hřib, který rostl a rostl, až byl vyšší než samy hory. Plival kolem sebe oheň ze svých útrob.

Nestor všechno viděl v duši mrtvého muže. Bylo to stejné, jako kdysi viděl sám, jen pozorované z větší blízkosti a jiného úhlu. „Opravdu jsi byl mnohem blíž, než já. Kde přesně to bylo a co myslíš tím, že jsi byl příliš blízko?“

V té době mí lidé sídlili jen pár kilometrů od tohoto prastarého szganského pohřebiště, odpověděl okamžitě Agon. Nestor ho měl plně v moci. Měli jsme osadu západně od velkého průsmyku, který rozděluje Bariérově pohoří. To ráno jsem byl... se svými syny... 

Agon si uvědomil, co právě prozradil, a vyděšeně se odmlčel, jako by si dal ruku přes ústa.

Nestor se zasmál a zeptal se: „Ha, takže máš vážně syny? Teď si můru být jistý, že mi nebudeš lhát. Ale povídej dál. Šel jsi ven se svými syny...

Š-š-šel jsem s nimi na l-l-lov, ano, pokračoval starý Agon a přál si aby mohl znovu umřít. Klidně by to znovu podstoupil, jen aby se dostal z dosahu tohoto strašného zloducha. Vstali jsme časně zrána. Králici, srny i divoká prasata bývají venku před úsvitem. Ve východním podhůří, hned vedle průsmyku, jsou výborná loviště. Zrovna jsme se vraceli domů obtěžkáni spoustou dobrého masa. Po levici jsme měli celou Sluneční stranu, nad obzorem se zrovna vyhouplo nádherné slunce. Po naší pravici bylo ústí průsmyku... 

V tě chvíli se to stalo. Blednoucí hvězdy zmizely a celá obloha nad Hvězdnou stranou se rozzářila oslepujícím bílým světlem!

Na chvíli jsme byli oslepení, třebaže to trvalo jen několik okamžiků. Klopýtali a potáceli jsme se po chvějící se zemi, někteří dokonce padli do trávy a snažili se skrýt. Ach, to byli ti šťastnější z nás! Byli chránění před tím, co mělo ještě přijít. Oblaka se zbarvila do ruda a započala svůj zběsilý úprk. Skrz průsmyk začal vanout horký pekelný vítr z Hvězdné strany. Nesl s sebou pach síry, kouř a nejspíš i jed. Ne, jsem si jistý. Ten vítr byl otrávený!

Nadechl jsem se a cítil, jak mi hoří obličej. Vítr z Hvězdné strany... a teplý? Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Mohl to být zkažený vzduch z pekelných zemí, nebo alespoň nějaká pekelná zbraň. Také je možné, ale já osobně o tom pochybuji, že to byl zápach ďábelského experimentu nějakého vampýrského čaroděje. Vymkl se mu z rukou a naráz je všechny zahubil... Agon Mitrea zmlkl, jako by se mu nedostávalo dechu, i když už třináct let nemohl dýchat.

Po malé odmlce mu Nestor řekl: „Všichni Vampýři nebyli zničeni. Staří Vampýři sice ano, ale na východě, za velkou rudou pouští, je území, kterému od nepaměti vládnou Vampýři. Jejich sídlo se jmenuje Turgosheim a odtud také...“

Tam se nedávno... přemnožili! dokončil za něj větu Agon. Jeho mrtvý hlas byl plný odporu.

Tentokrát zmlkl Nestor a naklonil hlavu ke straně. Ve tmě jeskyně se svýma rudýma očima zadíval na ležící tělo a zopakoval nahlas jeho poslední slova: „Přemnožili? Jako nějaký obtížný hmyz? Jsi opravdu... upřímný, Agone Mitreo, synu Lexandrův.“

Nedokážu skrýt své názory na tebe a tobě podobné, i kdybych se o to pokusil, odpověděl hořce mrtvý. Ne, i kdybys mě za to měl potrestat! 

„Nepotřebuju tě za nic trestat,“ řekl Nestor. „Ještě ne...“

Co ode mě tedy ještě chceš?

„Abys mi řekl o tom jedu. Zdá se, že jsi přesvědčen, že právě díky němu jsi o tři roky později zemřel.“

Kolem toho byly spousty dohadů a teorií. Agon Mitrea odevzdaně pokrčil pomyslnými rameny. Byl si jistý, že s ním Velká většina už nikdy nebude chtít nic mít. Mluvil přece s nekromantem. K čemu mu pak bude monotónní netělesná existence v nekonečných temnotách, když mu bude odepřeno přátelství ostatních mrtvých kamarádů? I Szganyové mají své mudrce, čaroděje a myslitele, pokračoval konečně. Někteří z nich si myslí, že Staří Vampýři byli černokněžníci a v čele se samotným Šejtánem Nenarozeným osvobodili ze země příliš mnoho démonů najednou. Tvrdili, že ten otrávený hřibovitý mrak byl jedním z těchto démonů. Ale jak už jsem ti jednou řekl, já tomu nevěřím. Ať to bylo jakkoli, jed se rozšířil po Sluneční straně jako požár. Říká se, že v horách světélkovaly skály. Nevím, co to tam svítilo, ale zabilo to stovky jeskynních trogů a mnoho se jich narodilo děsivě znetvořených! 

„Světélkování?“ Nestor byl zvědavý. Sám viděl kus svítící země, která se od Brány táhla k severu nejméně sedm kilometrů. Podobně světélkovaly i balvany v západním podhůří, kde měli své vlhké jeskyně trogové.

Ano, bylo to jako světélkování vlhkého dřeva. Dřevo svítí, když tlí. Tohle bylo záření smrti!

„Vysvětli mi to!“

Není toho mnoho, co bych ti ještě mohl říct. Starý náčelník opět pokrčil rameny. Mužům, kteří byli se mnou u ústí průsmyku, začaly večer vypadávat vlasy, z dásní a zpod nehtů jim tekla krev. Těm, kteří nastavili tvář horkému větru, zbělela kůže na obličeji. A žádnému z nich se od té doby nenarodilo ani jediné dítě. Někteří zemřeli... já jsem byl jedním z nich. Těm, kteří zakopli a padli do trávy nebo za balvany, když se země zatřásla, se nic hrozného nestalo. Díky bohu, mí synově byli mezi nimi. Bylo jim jen špatně a několik dní se cítili slabí. 

„Tak dost!“ zaštěkal za Nestorem Noma. „Nemá to hlavu ani patu. Už ti věřím, že s ním mluvíš i že ti odpovídá, ale slyším jen tebe a nedává mi to žádný smysl. Ztrácím tu čas. A mám dojem, že to je ztráta času i pro tebe. Už půjdeš, nebo mám jít sám a sejdeme se později ve Wrathině hradu?“

Nestor se podíval na Nomu, potom na ostatky Agona Mitrey. Už pro něj neměl další otázky a stejně jako Noma měl už mrtvol plné zuby. Otočil se, aby následoval vlčího druha, který už klusal k východu. Potom se však zarazil a pomalu se vrátil.

Ještě jsem se s tebou nerozloučil, promluvil řečí mrtvých.

To nemusíš, prostě běž pryč! zachvěl se Agon úlevou.

Jenže...

Na počátku jejich rozhovoru nebyl starý náčelník příliš ochotný. To byla chyba. Mrtví si z toho mohou vzít v budoucnu příklad. A později mluvil Agon příliš... upřímně. Ano, byl vlastně drzý. Nestor na to až doposud nereagoval, jen se pozastavil nad přirovnáním Vampýrů k hmyzu, pijícímu krev. Pomyslel si: Agon by měl dostat za vyučenou. 

Vycenil zuby v ďábelském úšklebku a chytil paži mrtvého. Náhle bez varování s ní zakroutil a zatáhl, takže ji vyrval z hnijícího ramene. Utržená ruka padla na prašnou zem. Z díry v trupu visely kusy potrhaného černého masa a kroutili se v ní tlustí bílí červi. Agonova duše se otevřela výkřikem a Nestor plivl hlen do jeho prázdného očního důlku. Starý náčelník bez pohnutí ucukl a Nestor zavyl smíchem.

Vyrazil za Nomou a nepřestával se svým morbidním způsobem usmívat. Znesvěcené tělo za jeho zády znovu a znovu vřískalo rozléhajícím se, neslyšným hlasem a stovky mrtvých v urnách a na římsách soucitně vykřikly. Nestor, Mučitel mrtvých, si svou přezdívku konečně plně zasloužil...

III

Po lovu: Nestor a Glina

O tři hodiny později Nestor s Nomou vzlétli k obloze, aby se znovu hnali s mračny. Létavci byli rychlí, protože je předtím nechali chvíli odpočívat na horském úbočí. Upíří smysly obou mužů zachytily silné szganské vibrace. Přistáli devět kilometrů západně od velkého průsmyku, na kraji hustého lesa. Našli ohniště, ve kterém byly ještě teplé uhlíky.

Noma padl na všechny čtyři a jako veliký pes obcházel v kruzích ohniště. Brzy našel stopu. S Nestorem za zády se pustil za kořistí, která utíkala zarostlou lesní pěšinou. Za necelou půlhodinku našli skupinu Kočovníků: dva mladé muže, dvě ženy, dvanáctiletou dívku a nemluvně.

Rodiny spaly na malé mýtině, pod dvěma naolejovanými plachtami, přivázanými k nízkým větvím. Leželi stočení na lůžcích z kapradí a kožešin, když na ně Noma a Nestor zaútočili.

Tak to už je něco lepšího! zachechtal se Noma v Nestorové mysli. Stáli jako dva přízraky, zahalení do své vlastní mlhy a shlíželi na spící tváře. Jo, to je ono. Tohle jsem měl na mysli! Každý si vezme jednoho muže a jednu ženu. A tuhle sladkou dívenku si rozdělíme. Jeden ji pěkně roztáhne a naplní tu nevinnou dírku, pevnou jako myší ucho, a druhý ji kousne a vysaje ji do poslední kapky. Až dostaneme hlad, opečeme si nemluvně někde v horách. Pak se můžeme vrátit na Hvězdnou stranu. A před východem slunce budeme mít ve svých věžích čtyři nové otroky! Ještě neuplynula ani polovina noci a určitě dnes ještě něco zažijeme! Že spolu ale tvoříme dokonalý tým! 

To dítě zůstane naživu, odpověděl Nestor. Musí zůstat živé a zdravé!  

Cože? Vždyť musí být tak šťavnaté! Z jeho rodičů se beztak stanou otroci ve Wrathině hradu. Nepřežije tady.  

Ve Zjizvené věži by nezemřelo.

Ty ho chceš dát té tlusťošce Glině? Místo dítěte, o které přišla? Když Noma chtěl, dokázal být velmi bystrý.

Ano. S vlky to někdy funguje. Bez dítěte, které jsme zabili, mě může nenávidět. A já chci, aby mne milovala.

Zdá se, že ti na ní vážně záleží. To je tak dobrá?

Kdysi ke mně byla laskavá. Mám... mám své důvody. To není tvoje věc.

Jak chceš, pokrčil Noma rameny. Dítě bude žít. V tom případě ta mladá dívka patří mně. 

Necháš si ji?

Ne, ale pohraju si s ní! A vypiju krev, která v ní pak zbude!

Nestor se zamračil a řekl: Jsi liška, pes nebo vlk? Zdá se mi, že máš v sobě i něco z prasete! Vždyť to je ještě dítě, Nomo! Dobře však věděl, že dívka není nic jiného než maso, nebo alespoň brzy bude. Ve skutečnosti mu to stejně bylo jedno. Někde hluboko v duši mu možná zakřičel odporem ten poslední kousíček lidství, který v něm zbyl. Jestli tomu tak opravdu bylo, byl to příliš slabý křik na to, aby ho Nestor zaslechl.

Nestorova slova by sice jiného člověka urazila, ale Nomovi mohl říct cokoliv, i věci, za které by ho jiný na místě zabil. Když svými slovy ťal příliš hluboko, Noma se většinou jen odvrátil a nesouhlasně zabručel. Tentokrát byl naopak potěšen a rozesmál se: Říkáš, že je to ještě dítě? Já tvrdím, že už je to žena. A bude pěkně pevná! 

Nomův smích v Nestorové hlavě odrážel chladnou vychytralost, neukojitelný chtíč a čisté zlo. Klekl si vedle svých obětí, oči mu žhnuly jako dva ohně a z rostoucích tesáků mu kapaly sliny. Zavrčel v Nestorově mysli: Řekni, až budeš připraven. 

„Teď!“ řekl Nestor nahlas.

Bojové rukavice pověsili na větev, aby je vyzvedli později. Nepředpokládali, že by byla nějaká výzbroj potřeba. Sklonili se, chytili oba muže za krky a rychle táhli z postelí. Ten Nomův byl velmi mladý. Vlčí vládce ho zkusmo kousl do krku, mocně udeřil do spánku a odhodil stranou. Lačně se vrhl na jeho křičící ženu.

Nestor mužem praštil o kmen stromu, až mu vyrazil dech. Vytáhl nůž j a vrazil patnácticentimetrovou čepel skrz otevřená ústa a pravou tvář do ttvrdého dřeva. Muž byl ještě při vědomí. Nahý a třesoucí se s kvílením snažil udržet na nohou, aby nespadl a neroztrhl si tvář úplně. Z úst mu tekla krev a sliny. Přes strašnou bolest se pokusil nůž vytrhnout, byl však ještě oslabený spánkem a leknutím a Nestor nůž zarazil s děsivou vampýrskou silou, takže se mu to nemohlo podařit.

Nestor zatím znovu hrábl do hromady kožešin. Zneškodnit muže mu však chvíli zabralo a to poskytlo ženě čas k útěku.

„Běž za ní, kamaráde!“ křikl za ním Noma, který přehodil svou oběť přes kmen spadlého stromu, vnikl do ní zezadu a teď bezohledně přirážel, zatímco žena ječela v agónii svého krvácejícího masa. „Ach, honička je vždycky tak - achch! achch! - vzrušující,“ hekal. „Ale její zakončení bývá to nejlepší! Jen nezapomeň - achachch, achchch! - že ta holka je moje! Už mi to - achchch! - už mi to tady nebude dlouho trvat.“

Dívka spala kousek od Nomovy dvojice. Také se snažila utéci. Bosá vběhla do lesa a její štíhlé bílé nohy svítily v modrém svitu hvězd. Nestor si všiml, jakým směrem běží, a vyslal tuto informaci v jediné rychlé myšlence vlčímu Vampýrovi. Potom se rozběhl za ženou a rychleji doháněl.

Do cesty se jí postavilo neprostupné trní. Hluboko z hrdla se jí vydralo zavytí, jako by byla polapené zvíře. Otočila se na patě, uviděla Nestora... a rozběhla se přímo proti němu! Na chvíli zůstal nehybně stát překvapením. Potom ve svitu hvězd zahlédl, jak se jí v ruce zaleskl nůž. Běžela k němu s napřaženou zbraní! Uskočil stranou a cítil, jak mu do paže vniklo ostří. Chladný zkrvavený kov prořízl kůži, svaly i metamorfované upíří šlachy.

Nestor rozlíceně zavrčel. Potlačoval bolest, jak umí jen vampýrský vládce, a sekl po ruce s nožem. Cítil, že praskla jako tenká větev. Žena vykřikla bolestí a Nestor ji udeřil do hlavy způsobem, který mu doporučoval Noma. Okamžitě klesla k zemi.

Kousek odtud byl slyšet Nomův vítězný křik a po chvíli nářek dítěte. Psí vládce právě dostihl dívku. Nestor dobře věděl, co s ní bude dělat. Tak to prostě chodí. Vampýři mají své potřeby a ty Nomovy byly často... náročné. Koneckonců, krev znamená život a mladá krev je ta nejsladší.

Nestor se na chvilku zamyslel. Vysaje ji Noma před anebo poté, co ji zneužije... nebo během toho? V každém případě na dívku mnoho dobrého nečekalo. Pokud jí psí Vampýr nechá dost síly, stane se z ní otrokyně v Prašivé věži...

Nemluvně téměř nic nevážilo a Nestor ho přivázal za sedlo, vedle shrbené Glininy postavy. Jednou či dvakrát zaplakalo, když prolétávali kvílícími větrnými proudy, jinak bylo potichu. I to však stačilo, aby Glina začala naříkat a vrtět se z hlubokého upírského spánku.

Nestor cítil, že se brzy probere, i když pořád ještě nebyl její čas. Rozhodl se, že ji vyzkouší. Jestli přijme dítě za vlastní a dokáže v sobě probudit jen jedinou jiskérku staré lásky, vezme ji do Zjizvené věže, aby mu zahřívala postel. Jestli ne... stejně ji do hradu vezme. Vždycky může jít do zásobování.

„Co teď?“ zakřičel na něj Noma a vytrhl ho z přemýšlení. „Co kdybychom si na chvíli odpočinuli někde v horách a rozhlédli se po szganských ohních?“

„Já ne,“ odpověděl mu Nestor. „Už končím. Jestli chceš, pokračuj beze mne. Uvidíme se ve Wrathině hradu. Už mi to dnes stačilo. Létavec je unavený, takže si někde odpočinu, ale potom se vrátím domů.“

Noma se na něho zadíval a lascivně, prohnaně se zachechtal. „Tvá mysl je jak otevřená kniha, Nestore. Moc dobře vím, že k tamté ženské jsi ani nepřičichl a nedotkl ses ani Gliny. Teď se tvé tělo konečně ozývá. Chceš ji, ale jsi z toho celý rozpačitý. Vždyť je to úplně normální! Dělej, jak myslíš. Nebudu ti dělat křena. Beztak máš pravdu; užili jsme si už dost. V Prašivé věži na mě čeká spousta práce. Chci se vrátit dřív a mrknout se, co dělají mí otroci... a otrokyně! A pak je tu má měsíční hudba...“

„Tak na shledanou,“ rozloučil se s ním Nestor.

Noma zaklonil hlavu a zavýskal. Popohnal létavce mezi dva vrcholy a brzy se Nestorovi ztratil z očí...

Nestor přistál v sedle mezi ostrými žulovými pahorky. Leželo výš, než byla linie lesa, a proto zde rostl jen hustý, nachový noční vřes, který místo halil do zkaženého sladkého zápachu.

Zvedl Glinu ze sedla a všiml si, jak je studená a jak se třese. Brzy si na to zvykne. Upíři nepřežijí pouze opravdu nízké teploty pod nulou. Ale alespoň pro tuto chvíli chtěl, aby se cítila dobře. Sundal kojence, ovinul ho svou měkkou koženou kazajkou a položil vedle sebe. Potom rozprostřel kůži, ve které bylo dítě zabalené, na zem a položil na ni Glinu. V té chvíli se probrala.

„Co? Kde to...?“ Snažila se posadit, ale hned klesla zpět do černé kožešiny. Zůstala ležet, celá rozcuchaná a bledá ve světle hvězd. Vypadala jako polapený tvor, jako otrokyně, kterou doopravdy byla. Nejen tělesně, ale i duševně. Nestor zjistil, že ho to vzrušuje. Chtěl ji. Nevezme si ji však násilím. Přál si, aby k němu přišla sama, stejně jako kdysi. Jestli nepřijde, bude pro ni muset najít jiné uplatnění. Byla koneckonců jen maso a krev.

Chvíli ho pozorovala, až promluvila: „Ty...“ Její hlas však byl mrtvý a prázdný.

Přinesl jí dítě a ukázal Glině jeho tvář.

„Mé dítě?“ Její hlas byl na chvíli šepotem plným naděje. Nemohla tomu uvěřit! Natáhla se pro miminko... a poznala, že není její.

„Ne,“ řekl Nestor a zakroutil hlavou. „Není tvoje. Ale může být, jestli budeš chtít.“ Znovu kojence zabalil a položil vedle sebe do vřesu.

„Upálil jsi mi dítě!“ promluvila znovu studeným hlasem. „A teď mi chceš dát tohle? Dítě, které jsi vzal nějaké jiné nešťastné matce?“

„Já jsem ho neupálil,“ zalhal bez zaváhání Nestor. Lhaní totiž bylo vlastní všem upírům. „Udělal to ten psí vládce, Noma Canison. On chatrč zapálil. Stejně jsme nevěděli, že tam nějaké dítě je.“

„Stejně shořelo. A ty, Nestore? Co ti na tom záleží? Vždyť jsi upír!“

Pokrčil rameny. „Je to můj osud. Bylo mi souzeno stát se Vampýrem. Copak jsem ti vždycky neříkal, že jsem vládce Nestor? Teď jím jsem doopravdy.“

Glina začala náhle vzlykat. Byly to hluboké, bolestiplné vzlyky.

Sedl si vedle ní a objal ji kolem třesoucích se ramen. „Slzy nic nespraví.“

Glina se k němu překvapivě přitiskla... vlastně to překvapivé ani nebylo. Byla otrokyní a Nestor jejím pánem. Ucítil v sobě sílu, zvláštní schopnost, kterou nikdy předtím nepoužil, protože si ji neuvědomoval. Dosud ji nepotřeboval. Jeho oči Glinu hypnotizovaly a hlas zněl neskutečně svůdně: „Kolikrát jsme takhle spolu sedávali ve tvé chatrči! A občas jsme zašli dolů k řece...“

Uvědomila si, jak celá hoří, a pootevřela kožešinu, takže jeho ruce mohly najít její prsa a potěžkat je. Jako za starých časů. Znovu zvláčněla, přimkla se k němu a řekla: „Ani nevíš, kolikrát jsem před spaním plakala a přála si, aby ses vrátil. Ale takhle jsem to nechtěla. Nestore, co se mnou bude? Uděláš ze mě upírku?“

„Tou už jsi,“ pokrčil Nestor znovu rameny. „Máš v těle mé znamení. Znamení, které mě ovládá. Nemůže tomu být jinak. A co s tebou bude? Jestli si přeješ, poletíme do posledního hradu, do Wrathinahradu. I s tímto dítětem.“

„A jestli nechci?“

„Potom musíš jít sama. Na Sluneční straně už nemůžeš žít.“

„Takže nemám na výběr.“

„Kdysi jsi mě milovala...“ řekl a jeho ruce začínaly být neodbytné.

Nahmatala jeho penis a zjistila, že je tvrdý a cuká se jí v ruce. Lehla si, vzdychla a odhodila kožešinu. „Jak jen jsem po tobě toužívala! Chci tě dokonce i teď, když bych tě měla nenávidět.“ To z ní mluvilo upírství, které jí už kolovalo v žilách. Občas se stane, že ho bude nenávidět, a bude se jí stýskat po všem, co ztratila. Ale když ji k sobě zavolá, vždycky přijde. Už nikdy se své touhy nezbaví.

„Jsi jako žádná jiná,“ odpověděl a sundával si oblečení. „Protože jsi mě milovala a dala jsi mi ze sebe všechno. Ženy ve Zjizvené věži jen ukájejí mé potřeby, protože mě nechtějí rozzlobit. Jenže... nedává mi to skutečnou rozkoš.“

Pak do ní vnikl jako nikdy předtím a naplnil svým metamorfovaným masem tak, že okamžitě vyvrcholila - a znovu - a znovu! Nakonec začala křičet, aby přestal, protože cítila, že už další orgasmus nepřežije. On jí to však stejně dělal dál. Protože její pohlaví už bylo samá modřina, Nestor použil její ústa i zadek a v obou těchto otvorech se mu dostalo dychtivého přijetí. Líbilo se mu to víc než cokoliv, co kdy zažil ve Zjizvené věži.

Glina si ani ve svých nejdivočejších snech nepředstavovala, že by to s nějakým mužem mohlo být takovéhle. Ne, s obyčejným mužem by něco takového nikdy nezažila. Nestor byl totiž víc než člověk. Byl Vampýr! Jak by mohli ženu ještě zajímat muži, když měla Vampýra... nebo poté, co ho měla?

Před nějakým časem (zdálo se jí to jako věčnost!) ho Glina svedla. Dnes svedl on ji. Svým hlasem, svýma očima, rukama a tělem. Jistě, byla zotročená. Věděla, že kdyby ho už nikdy nemohla mít, zničí sama sebe touhou. Pevně se rozhodla, že o něj už nikdy nechce přijít a že se stane jeho milenkou ve Zjizvené věži.

Nevěděla však, že bude jen jednou z mnoha.

A Nestor zase nevěděl, že je celou dobu pozorovala Wratha Povznesená...

Wrathin dnešní nálet na Sluneční stranu byl katastrofální.

Naplánovala jej zaslepená vzteky a špatně vedla, takže výsledek nebyl o mnoho lepší než posledně. I minule totiž zaútočila na zničenou Osadu a přišlo jí to pěkně draho. Jeden pobočník byl zabit, druhý těžce raněn. Přišla také o nově vylíhlého létavce. Další malý vzdušný válečník se nechal nalákat do pasti, sestřelit a upálit. Wrathina věž přišla o cenné síly a Wratha Povznesená přísahala Lidesciho Szganyům pomstu. Jméno Lidesci se v celém hradu stalo prokletím.

Wratha nebyla jediná, kdo byl frustrován neúspěšnými útoky na Osadu. Ostatní vládcové na tom byli stejně. Nemohli se k tomu místu ani přiblížit, aby zato nezaplatili a neutrpěli ztráty. Wrathini renegáti se snažili Osadu pokořit hned první noc, kdy sem přiletěli. Město i jeho obyvatelé však zůstávali příliš tvrdým oříškem. Zatím byli neporazitelní!

Byli to rodilí válečníci a jejich vůdce se zdál stejně nemilosrdný jako Vampýři. Jmenoval se Lardis Lidesci, další jméno, které Wrathiny rty plivaly jako nadávku. Stavěl pasti na létavce, léčky pro válečníky a měl katapulty a zničující výbušné zbraně, kterými střílel jedovaté stříbrné náboje do upírského masa.

A dnešní nálet? Dalšímu létavci prostřelili krk stříbrnou šipkou z obrovského samostřílu. Jeho jezdec, pobočník, spadl ze sedla a ti psi ve své zavšivené, zpustlé díře se s ním nejspíš vypořádali nadobro. Létavec skučel jako vítr z Ledových pustin, který kvílí v nejvyšších věžích Wrathina hradu. Cedil své životodárné tekutiny, až se zřítil v kopcích Sluneční strany... Další ztráta.

A Wrathe se nepodařilo získat byť jediného zajatce, žádný proměněný otrok s kvílením nepřiklopýtá za východu slunce přes balvanité pláně. Osada nevykazovala žádné známky pokoření, snad jen ve Wrathině srdci. Nosila v něm absolutní odhodlání srazit jednoho dne Lidesciho Szganye na kolena - zvláště Lardise samotného!

Osada stála (vlastně dnes se spíš hroutila) na úpatí hor Sluneční strany, nějakých sto třicet kilometrů na západ od velkého průsmyku. Než sem Wratha přiletěla z Turgosheimu za Velkou rudou pustinou, byla to prosperující komunita. Při prvním útoku napadli Vampýři Dva Brody a hned na to sousední Osadu. Z obou měst zbyly jen trosky. Mělo to být úplné vítězství, po kterém by si upíři podřídili celou Sluneční stranu a spravovali ji stejně pohodlně, jako to dělal Vormulak Nespavý a jeho kolegové v Turgosheimu. Mělo to tak být, ale nebylo. Wratha a její bojovníci se totiž nechali zaskočit - a lidé proti nim zaútočili!

Sluneční strana u Turgosheimu byla něco úplně jiného. Tamní Szganyové byli poslušní, zbabělí a pokoření. Nepříliš nadšeně, ale bez opravdového protestu se podřídili Vampýrům a nikdy by si nedovolili dát najevo nějaký odpor. Turgosheimští vládcové využívali Sluneční stranu podle libosti jako nějakou obrovskou spižírnu. Vypracovali dokonce i jakýsi přídělový systém, který měl zaručit spravedlivé rozdělení úrody. Nejen lidí, ale i ostatních pochutin. Na východě žily takzvané svobodné kmeny Szganyů, ale i ti tkali látky a kovali nářadí pro své vampýrské pány. Šili pro ně oblečení a navrhovali zbraně, pěstovali plodiny, lovili a zahradničili... a měli mladé, jak jinak.

Turgosheimští Vampýři bývali nenasytní a lační. Všichni žili jen pro dnešek a nemysleli na budoucnost. Za pár set let vampýrského drancování ze Szganyů zůstala jen hrstka ubohých trosek, které byly víc zvířaty než lidmi. Hrozilo jejich vyhynutí. Krev znamená život, ale jejich krev už byla řídká jako voda a s každým novým odvodem se situace zhoršovala.

To byl také jeden z důvodů, proč Wratha a ostatní prchli z Turgosheimu. Chtěli najít nová loviště, kde můžou popustit uzdu svým vampýrským potřebám. To však nebyl jediný důvod. Turgosheim neměl žádnou budoucnost. Veškerou moc měla pevně v rukou vysoká vrstva vampýrské společnosti a život nižších tříd se pomalu zhoršoval, takže nakonec nebyl o moc lepší než existence Szganyů.

Začaly se šířit pověsti o velikém území na západě, které oplývá mlékem i strdím a hlavně hutnou rudou krví! Vládkyně Wratha nedokázala na tyto povídačky zapomenout. Rozhodla se, že sama zjistí, co je na nich pravdy, a že zároveň uprchne turgosheimskému stísněnému ovzduší. Shromáždila kolem sebe skupinu nespokojenců. Byli to Vasagi Sosák, Wran Zuřivý a jeho bratr Spiro Smrtooký, Gorvi Křivák a Noma Canison. Všichni začali v tajnosti chovat létavce a zakázané vzdušné válečníky, jaké svět neviděl. Monstra musela být natolik odolná, aby byla schopna překonat Velkou rudou pustinu a přenést přes ni i své tvůrce.

Dorazili sem se svými pobočníky před osmnácti měsíci a hned začali útočit na Sluneční stranu, aby získali do posledního vampýrského hnízda nové otroky. Nejprve vyráželi všichni dohromady, ale dlouho jim to nevydrželo a brzy je rozdělily spory. Staré jizvy a křivdy zase rozbolely a nevyřízené účty čekaly na splacení. Proto svedli Wran s Vasagim souboj na Sluneční straně, ze kterého se vrátil pouze Wran. Wratha si byla jistá, že budou následovat další roztržky. Vasagi býval jakýmsi jejím spojencem. Wratha byla silná a její věž byla bezpečná, přesto si uvědomovala, že je jedinou ženou mezi všemi těmi muži.

Útok na Osadu podnikla nejen z pomsty, ale chtěla si také posílit pozice. Potřebovala výživnou krev Lidesků pro své válečníky a zvířata, a ani pár nových otroků by v její věži nepřišlo nazmar. Bohužel znovu prohrála a ztratila další muže. Poručila zbývajícím členům svého doprovodu, aby se vrátili domů, a sama se řítila vysoko v oblacích s divokým větrem o závod a běsnila do noci. Kdyby ji někdo viděl, pochopil by, proč s ní muži jednali tak opatrně.

Wratha se pomalu uklidnila a slétla do nižších vzduchových pásem, kde už nevál tak bouřlivý vichr. Plachtila na teplých proudech mezi vysokými útesy, když uviděla Nestora s Glinou. Hned jí došlo, co tam mladý Vampýr dělá i jak si to užívá. Použila telepatii a podívala se mu na chvíli do hlavy - a málem propadla dalšímu záchvatu šíleného vzteku. Nestor šukal s nějakou kurvičkou ze Sluneční strany, se szganskou mrchou, a plnil ji až po okraj. Byl s... obyčejnou holkou, když mohl být s Wrathou!

Opatrně se stáhla z jeho rozvířené, pulzující mysli, tak aby se nikdy nedozvěděl, že tam byla. Obrátila létavce k nejvyšším vrcholům a Hvězdné straně, ale náhle si to rozmyslela, zaskřípala zuby a krutě trhla za uzdu. Otočila zvíře a v její temné, horoucí nemrtvé duši byla jediná myšlenka: Tenhle... tenhle Nestor! Za každou cenu se musela dozvědět, jak to umí se ženami.

Nechala létavce přistát nějakých sto metrů od dvojice. Věděla, že fičení větru přehluší rachot kamenů, uvolněných při přistání. Sesedla a spěchala k sedlu, kde je viděla souložit na vřesu. Nechala svou mysl pevně zavřenou, vyhlédla mezerou mezi čnícími skalnatými tesáky a pozorovala… dva milence?

Jak často ho sledovávala za vysokým oknem, když nacvičoval létání?! A jak často se mu vetřela do duše, zatímco dováděl ve vzduchu? Měl své otrokyně - jak jinak, byl přece Vampýr - ale nijak zvlášť si s nimi neužíval. Cítil s nimi to samé, co Wratha se svými postelovými otroky: naprostou nudu. Když spal, sesílala na Nestora svůdné myšlenky. Pašovala mu svou podobu do mozku a snažila se využít svých upírských schopností, aby ho okouzlila a zlákala... neúspěšně. Byl totiž ještě nevinný. Ne, jako muž samozřejmě nevinný nebyl, ale na vampýrského vládce byl naprosto naivní.

Oh, jaké má krásné mladé tělo! Samý sval, oheň a energii! A plýtvá jím na holce, jako je tahle. Wratha se měla chuť zasmát, ale bylo jí spíš do pláče... a to ji rozběsnilo. Cože, Wratha Povznesená by se měla tahat o chlapa s nějakou vesničankou ze Sluneční strany? Ve svém věku a se svými zkušenostmi? Ještě žádný muž - ani jeden jediný ze všech - jí nestál za tu námahu. Ale tenhle... je možné, že by za to stál?

Ale ne, on sám za tu námahu nestál. Zajímalo ji jen, jak se mu líbilo kopulovat s tou děvkou. To jeho uspokojení... To, co cítila v jeho krvi. To, že se nemiloval s ní, s Wrathou!

Tak, už to bylo venku. Wratha ho chtěla dostat. Ne, musela ho dostat! Až dosud si myslela, že má spoustu času. Věděla, že za ní Nestor nakonec přijde, že ji po nějaké době omrzí a pošle ho pryč. Ale teď...

Čas vypršel. Nepřišel za ní. Našel si jinou ženu, která ho uspokojovala. Byla to obyčejná, hloupá, vlastně celkem ošklivá szganská kurvička, jenomže se mu to s ní líbilo! A Wratha cítila bodavou bolest, kterou nikdy dřív nezažila. Byl to horký jed žárlivosti, nebo hořce sladký šíp... lásky? Ano, možná to byla doopravdy láska. Avšak pravá láska byla něčím, co se u Vampýrů téměř nevyskytovalo. Wratha však o ní slyšela, dokonce ji sama viděla.

Velký vládce Vormulak Nespavý v Turgosheimu byl stále zamilovaný, přestože jeho paní zemřela před více než sedmdesáti lety. Od té doby nikdy neusnul. Byl své ženě tak oddaný, že svůj Melancholický hrad přestavěl jako mauzoleum na její památku.

Pak tu byl Karl ze Skalní věže a jeho láska k Wrathe, kterou nakonec zaplatil smrtí. Muselo tomu tak být, protože Wratha byla vždycky ambiciózní a Karl jí stál v cestě k povýšení mezi vládkyně. Podobné příklady lásky však byly velmi vzácné.

Tyto myšlenky a mnoho dalších se jí honilo hlavou, když se dívala, jak souloží. Při každém škubnutí Nestorova zadku a každém Glinině slastném zasténání jí oči vylézaly víc a víc z důlků. Vyřezávané kostěné stínítko na čele měla rozžhavené do ruda. Viděla, jak si Glinu bral, vnímala tu čistou, nevyčerpatelnou sílu pudů, které ho řídily, a pochopila, že žádný muž - dokonce ani Karl - jí to takhle ještě nikdy neudělal.

Nestor byl mladý, plný vášní a chtíče. Zdálo se, jako by právě realizoval všechny erotické sny, které kdy měl, díky upírské pijavici zesílené do nedozírných možností.

Jestli si nedá pozor, pomyslela si Wratha, upíchá ji k smrti! (Nestor však moc dobře věděl, že to není zcela nemožné. Dvakrát se stejné chyby nedopustí.)

Wrathiny bradavky byly tvrdé jako kámen a zároveň citlivé jako dvě otevřené rány. Téměř nevědomky si je mačkala skrz oblečení. Cítila, jak poupě její rozkoše tuhne a zvětšuje se na velikost malíčku. Ruka jí vklouzla pod šaty, do hustého černého porostu její štěrbiny lásky. A Wratha Povznesená tam celá roztřesená stála, lapala po dechu, masturbovala a pozorovala Nathana, jak sebou zaškubal v křeči vyvrcholení, až Glině vytrysklo jeho semeno z koutků úst.

Bylo po všem. Nestor padl na záda a zůstal ležet ve vřesu, zatímco Glina zvedla jakési dítě, přitiskla si je na svá zhmožděná prsa, zabalila se do kožešin a stočila se ke spánku. Byli jako mladá zvířata. Milovali se, dokud nebyli úplně vyčerpaní, a potom prostě usnuli. Vládkyně Wratha náhle také pocítila únavu. Přivedla se k orgasmu, přesně ve stejné chvíli jako Nestor, ale zanechal v ní jen pocit tupé bolesti. Nepřinesl jí obvyklou úlevu, která by jí v duši a těle rozkvetla jako podivná noční orchidej.

Znovu se jí chtělo plakat. Byly to zuřivé slzy bolesti, které se draly ven, a Wratha se za to sama sebe štítila. Avšak oči jí už přestaly tak divoce žhnout. Byly teď jako svit zastíněné lampy. Sebrala se, a než z ní mohly její rozrušené vampýrské smysly udělat naprostého blázna, vycouvala z úkrytu, vrátila se k létavci a vyrazila k Wrathině hradu.

Vystoupala do výšky a řítila se k osamělému skalnatému tesáku, který se rýsoval proti diamantovému svitu hvězd, modře zářícímu obzoru a chvějící se zácloně polárních září. Někde v srdci cítila, že ode dneška už nic nebude takové jako dřív. Poprvé za svůj příliš dlouhý život si byla jistá, že má doopravdy srdce...

Ještě toho západu slunce (ve světě za Branou nazývaného ,noc' a trvajícím tři pozemské dny) udělal Nestor z Gliny svou první ženu. Musel chvíli počkat, až ji přejde horečka a až její oči získají ten nezaměnitelný krutý přísvit.

Glina díky upírství zkrásněla. Nezískala sice omračující půvab Vampýrek, ale propůjčil jí jistou ladnost pohybů oproti předchozí nešikovnosti. Její pohled vyjadřoval jakousi smyslnou inteligenci a sebevědomí, které u dříve tak obyčejné dívky připadalo Nestorovi zneklidňující. Byla jeho otrokyně a upírka, ale paradoxně začala víc než předtím připomínat pravou Cikánku. Kousnutí většinou dělalo z ostatních žen krvežíznivá stvoření, kterým nikdy nemohl plně důvěřovat, zvláště ne jejim pudům a myšlenkám. Glinu však změnilo z naivní dívky v opravdovou ženu. Pro Nomu Canisona byla ,tlusťoškou'; tou sice zůstala, ale zároveň byla skutečně k nakousnutí.

Nestor ji provedl Zjizvenou věží a dal na vědomí všem zdejším mužům, jaká pozice jí zde připadne. Zdálo se mu, že se jeho pobočníci a nadřízení otroci se zalíbením dívají, jak pohupuje svými až příliš širokými boky, a že se jim zdá její pohled vzrušující. Možná to však bylo tím, že se jí chtěli zavděčit. Věděli, že je pánovou favoritkou a že bude řídit život ostatních žen.

Nakonec jí po pořádku představil všechny své otrokyně. Sdělil jim, že Glina bude ode dneška dohlížet na rozpis jejich služeb a bude kontrolovat plnění všech povinností. Její slovo pro ně bude zákonem. Kdyby někdo reptal nebo dělal potíže, Glina mu to nahlásí a on už bude vědět, jak provinilou srovnat. Všichni jeho otroci ho však už dobře znali a věděli, že vždycky dostojí svému slovu. Proto bylo dopředu jasné, že se žádné potíže nevyskytnou.

Nechal Glinu, aby se blíže seznámila se svými povinnostmi, a vypravil se za pobočníky a výše postavenými otroky. Chtěl je varovat. Stále nemohl dostat z hlavy Nomovy narážky na ambiciózní muže, kteří lační po moci a postavení. Možná že toleroval ve svém hnízdě přílišnou svobodu. Nastal čas přitáhnout otěže. Pobočníci byli první, kdo pocítil jeho telepatickou prověrku.

Zahar s Grigem se však hned zpočátku dostatečně poučili. Nechovali v hlavě žádné vyšší ambice, ani se nechystali svádět pánovy ženy. Copak by si dovolili postavit se muži, který je mohl mučit nejen za života, ale i po smrti? Ne. Velice dobře si byli vědomi, že Nestor je nekromant.

Obyčejným otrokům řekl, že Glina je od nynějška první ženou Zjizvené věže. Patří jenom jemu. Jestli se na ni někdo byť jen podívá, nakrmí jeho pohlavním orgánem válečníka. Potom ho pomalu, nohama napřed, semele v drtičce krmiva. Chtěl, aby u tohoto proslovu Glina byla a pochopila, že si jí cení více než ostatních žen. Dívka se tím trochu rozveselila.

Dostala svůj vlastní pokoj, který byl hned pod Nestorovými apartmány, Byl vyhlouben vedle centrálního příkrého schodiště a byl opatřen dalšími úzkými točitými schody, které vedly přímo do předpokoje u jeho ložnice. Dokonce měla k dispozici starší ženu, která jí uklízela pokoj a pomáhala s dítětem. Glinino postavení bylo v každém ohledu mnohem nadřazenější všem ostatním ženám ve Zjizvené věži.

Rychle si na svůj nový život zvykla a pochopila, co se po ní žádá. Bez nesnází se zhostila svých povinností. Před následujícím východem slunce ležela v posteli a přemýšlela o Nestorovi, který spal někde nahoře. Náhle uslyšela, nebo spíš vycítila |eho volání a věděla, že ji chce. Vyběhla po točitém schodišti do jeho ložnice...

A zjistila, že už tam má další dvě ženy!

Nestor uviděl výraz v její tváři a rychle ji varoval: „Nic neříkej! Mohla bys mě urazit. Tyto dívky tady jsou proto, abys je něčemu naučila! Jsou sice krásné, ale zapomněly, jaké kdysi byly nevinné a okouzlující. I v sexu totiž existuje nevinnost, opravdovost. Tyhle holky mají promiskuitní povahu a soulož s nimi mě neuspokojuje. Proto jsi tady. Naučíš je umění nevinnosti a naivity.“

Glina byla zmatená. „Ale já toto umění neovládám.“

„Ale ano, protože mě umíš uspokojit. Až se to od tebe naučí, konečně bude jedna součást mého života naplněná.“

„Chceš, abych jim ukázala, jak -“

„Ano,“ uťal ji. „Chci, abys jim všechno ukázala, Glino, dokud ještě můžeš. Pořád jsi ještě víc ženou než upírkou. Už příliš dlouho se v posteli nudím. Nikdo mě ještě plně neuspokojil.“

Konečně pochopila, jaké je její skutečné postavení ve věži. Byla však otrokyně a musela poslouchat. Tak poslechla.

V tu chvíli v Glině zhasla ta poslední jiskřička, která se mohla znovu rozhořet v lásku, jakkoli podivnou a temnou. Věděla, že ať už se její život bude ubírat kamkoli, vždycky si bude pamatovat to, co ji potkalo: stala se upírkou, stejný osud potkal i její rodiče a její dítě bylo nesmyslně upáleno.

Nejspíš nikdy nebude mít příležitost k pomstě. Kdyby však taková chvíle nastala...

Glina ji využije!

IV

Wrathina přísaha - Gorviho návrh

V nejvyšší věži přemýšlela Wratha Povznesená. Její úvahy byly jako velký černý mrak, který bouří a hrozí lijákem. Nebyl to však déšť, ale jed! Vládkyně se takhle cítila už víc než šest měsíců a všichni otroci se třásli strachem o život. Bylo jasné, že se pro něco užírá, a služebnictvo se naučilo klidit se jí z cesty. Stačilo narušit sled vládkyniných myšlenek a vrátit ji do reality... a rozpoutalo se peklo na zemi! Dostala záchvat vzteku, házela po všech nadávky, hrozby a všelicos jiného a pobíhala po věži jako zběsilá bouře. Rozmetala všechno, co se jí postavilo do cesty, a trousila na všechny strany ty nejděsivější výhrůžky.

Trápilo ji totiž příliš mnoho záležitostí a přemýšlení vyžadovalo naprosté soustředění a duševní rovnováhu. Tak alespoň sama sebe omlouvala, což bylo samo o sobě zvláštní, protože vládkyně Wratha z Vampýrů se přece nemusela nikdy za nic omlouvat! Bylo zřejmé, že její duševní rovnováha se nachází v troskách a po soustředění nezbylo ani památky. Zdálo se, že jí něco napíná nervy téměř k prasknutí.

Úplně ji přestalo bavit dohlížet na chod domácnosti a její pobočníci ještě nikdy nezažili takovou svobodu. Nepřála si, aby ji vyrušovali jakoukoli hádkou nebo problémem, nechtěla kolem sebe slyšet ani špitnutí nebo cizí kroky. Přestala řídit chod celého hradu a kdysi pravidelné schůzky s ostatními vládci byly řidší a řidší, až ustaly úplně.

Všichni muži na hradě, od nejmladšího nováčka po nejvýše postaveného pobočníka, začali využívat situace, stejně jako otrokyně. Množily se románky, které dříve Wratha omezovala na minimum. Plnění povinností díky tomu vázlo, aniž by si toho vládkyně všimla.

Posteloví otroci ji nedokázali uspokojit. Když selhal i ten nejlepší z nich, Wratha ho zabila v posteli. Mužů začalo brzy ubývat.

Celý hrad rychle chátral. Groteskní sifónovci ve skrytých výklencích onemocněli vyrážkami a rozličnými infekcemi a voda, kterou čerpali z Gorviho studní, byla čím dál kalnější. Vzpurní ošetřovatelé se víc zajímali o ženské než o své rozměklé svěřence. Noví bojovníci v kádích vyrůstali bez patřičné péče, a jeden dokonce postupně odumíral, až nakonec odumřel a naplnil okolí nepředstavitelným puchem. Nenašel se totiž nikdo, kdo by čistil káď od jeho výkalů a měnil mu životodárný roztok. Kuchaři vařili z toho, co ještě zbylo ve spížích, ale porce ve věži byly méně než dostačující. Sklady, chladící místnosti i sýpky zely prázdnotou. Létavci naříkali hladem a při náletech na Sluneční stranu se lehce unavili a nebyli příliš spolehliví.

Wrathu jako by to nezajímalo. Po celé ty měsíce zůstávala pořád stejně zahloubaná...

Za dlouhých dní, kdy ostatní obyvatelé hradu spali, sedávala Wratha na lůžku a vysílala myšlenky do Zjizvené věže, aby si našly cestu k Nestorově spící duši. Dříve to dělávala jen tak pro zábavu. Vzrušovalo ji, když si četla jeho sny. Když zrovna spal s nějakou ženou, občas špehovala jeho chlípné úvahy. Nedělala to však příliš často, protože většina žen ho nudila. To Wrathu jen těšilo. Ale teď... už dávno to nebyla zábava, ale agonie. Szganská dívka Glina byla zdrojem Wrathiny bolesti. Znala Nestora jako muže, což bylo Wrathe odepřeno.

Glina byla přinejlepším bezelstná husička, ale jedno se jí nedalo upřít. Dokázala plně uspokojit nekromanta Nestora z Vampýrů, Mučitele mrtvých. Byla zřejmě tak dobrá, že jí mladý pán Zjizvené věže poručil, aby zaučovala i ostatní otrokyně, které by jej pak mohly také uspokojit. Ve většině případů to však byla marná snaha, protože dívky dávno ztratily tu naivitu, která Glině zůstala a kterou Wratha tak pohrdala!

Glina byla naivní, nebo to alespoň zdárně předstírala, protože se to Nestorovi zamlouvalo. Při milování byla vždycky čerstvá, chvějící se, napůl vyděšená, a přitom celá roztoužená. Byla ženou, ale nepřestávala si hrát na nevinnou dívku, aby její pán nikdy nezatoužil po jiné. Když byl s ní, vždycky se znovu proměnil v toho nezkušeného mladíka, kterému se postavil, jakmile jí pohladil bradavky nebo je v zápalu vášně surové stiskl.

Jako by si s ní pamatoval, že láska - lidská, szganská láska - je i o něčem jiném než o chtíči a snažil se to získat zpět. Nebo... možná vzpomínal na nějakou jinou dívku a snažil se ji získat zpět alespoň ve vzpomínkách!

Jakmile to Wrathu napadlo, došlo jí, že je na správné stopě. Dávalo to celému tomu paradoxu smysl. Vysvětlovalo to, proč Nestor upřednostňoval tu nepříliš pohlednou holku, když byl obklopen Sosákovými krasavicemi. Většinu dívek ve Zjizvené věži totiž vybral ještě Vasagi. Měl vytříbený cit pro krásu, i když byl sám zrůdou. Jenomže na rozdíl od ostatních otrokyní Glina kdysi Nestora skutečně milovala. A i když tehdy sama nebyla příliš zkušená, naučila Nestora všemu, co o sexu věděl. Teď už toho znal mnohem víc, ale pořád si pamatoval, jaké to tehdy s Glinou bylo. Jeho mozek sice většinu událostí z minulosti vymazal, ale tělo nezapomínalo. Nejen na Glinu, ale i na někoho před ní.

Wratha dobře znala celý jejich příběh. Ukradla jim ho přímo z myslí. Věděla, že Glina byla kdysi jeho milenkou na Sluneční straně. Snad tisíckrát viděla, jak si to Nestor přehrává v hlavě. Také věděla, že když se miluje s Glinou, cítí uvnitř divoký vztek, protože by radši byl s někým jiným. S nějakou neopětovanou láskou ze své zapomenuté minulosti? To bylo jediné vysvětlení...

Ať už byla ta neznámá dívka kdokoli, Wrathe se zdálo, že stojí za vážné obavy. Jestliže byl Nestor schopen vypátrat Glinu a donést ji na hrad, někdy v budoucnosti by mohl stejně tak dobře najít tu druhou dívku. Co by si potom Wratha počala? Všechny její plány by se rozptýlily jako kouř. Ale ne, to se nestane. Do té doby jí bude Nestor patřit!

A Glina? Ta nic neznamenala. Byla to jen nehezká szganská venkovanka. Byla jako plamen, který se bude chvíli třepotat a potom zhasne. Jako náčiní, které člověk používá, dokud se neztupí, a potom ho vyhodí. Och, a pokud se Wrathe někdy podaří vypátrat tu druhou dívku, nebylo pochyb, že si s ní už poradí! Byla si jistá, že sejí to jednoho dne podaří.

A sama sobě to přísahala...

* * *

Běehem těchto šesti měsíců, sestávajících z dvaceti šesti východů slunce, se Nestorova sláva nekromanta rozšířila po celém hradě. V každé věži, od Gorviho přízemí po Wrathinu střechu, byly jeho schopnosti předmětem pomluv a spekulací. Pomluvy se šířily hlavně mezi otroky a pobočníky, vládcové dávali přednost spekulacím.

Za šíření zvěstí o Nestorových schopnostech byl odpovědný hlavně Noma Canison. Byl hrdý na to, že je Nestorovým přítelem, a snažil se, aby se nováček brzy zařadil mezi zasloužilé Vampýry. Psí vládce o sobě totiž tvrdil, že disponuje schopností číst budoucnost, a Nestorovi předpověděl, že ho jeho umění učiní velmi mocným mužem, významným pro celý hrad.

A v tom měl Noma pravdu.

Byla pozdní noc a všichni vládcové i vládkyně spali v bezpečí svých hradů po celonočních honech. Pobočník Grig vyhledal svého pána, aby mu podal hlášení. Nestor zrovna odpočíval v tichém pokoji po těžké krvavé práci. Natáhl se v pohodlné proutěné židli, usrkával kyselé szganské víno a pozoroval šedý náznak úsvitu, plížící se po vzdálených vrcholcích. Nestorovi se nechtělo do postele. Už měsíce jeho spánek rušily erotické sny... většinou o Wrathe Povznesené. Znovu a znovu se mu v hlavě přehrávala scéna na střeše, kdy mu spadla do náručí a utekla, jakmile ucítila jeho rostoucí touhu.

Když se po takovém snu celý zpocený probudil, klel bezmocí. Zdálo se mu, že ještě cítí měkký tvar Wrathina ňadra ve své žhnoucí dlani. V té chvíli pustil z hlavy všechny ostatní ženy, Glinu nevyjímaje. Jako by nic neznamenaly. Věděl, co chce, jen neměl tušení, jak to získat. Kromě toho měl svou hrdost. Wratha už z něj blázna udělala jednou a Nestor to nechtěl dopustit podruhé.

Wratha si s muži ráda pohrávala a všichni obyvatelé hradu to věděli. Wran Smrtooký by ji přesto rád získal, kdyby to bylo jen trochu možné, stejně jako Gorvi Křivák, který tak chtěl posílit svou pozici. A Noma Canison otevřeně přiznal, že by vyměnil polovinu svých mláďat v Prašivém hradě za jedno pořádné číslo s Wrathou. Všichni však pamatovali na Wrathinu reputaci, která ji připodobňovala k samičce jistého pavouka, která naláká sámečky a po spáření je sežere. Jak by s ní tedy mohli spát? Velmi opatrně, tím si byl mladý vládce Zjizvené věže jist.

Právě o tom Nestor přemýšlel, když vešel Grig, uklonil se a přešlapoval tak dlouho, až upoutal pánovu pozornost. Konečně si ho nekromant všiml: „Co se děje?“ zeptal se tiše, jak měl ve zvyku.

„Na hlavní plošině přistál cizí létavec, pane,“ odpověděl Grig. „Je tu Turgis Gorviho se vzkazem od svého pána.“

„Vzkaz od Gorviho?“ zvedl Nestor obočí. „Řekl jsi mu, ať počká?“

„Ano, pane.“

Nestor vstal. „Zaveď mě k němu. Uvidíme, co má pán Zatuchlého sklepa na srdci.“

V krytém předpokoji přistávací plošiny pochodoval Turgis Gorviho tři kroky tam, tři kroky zpět. Obestupovalo ho šest Nestorových vysoce postavených otroků. Narozdíl od Turgise byli ozbrojení. Vzít si bojovou rukavici do cizího hradu bylo považováno za neslušnost, vlastně se to ani nesmělo. Turgis byl jako většina pobočníků kus chlapa. Přednesl svůj krátký vzkaz hlasem ne nepodobným podrážděnému medvědovi na Sluneční straně: „Vládce Nestore ze Zjizvené věže. Můj pán Gorvi Křivák tě zve na schůzku. Chtěl by s tebou prodiskutovat jistou záležitost, o kterou se oba zajímáte a mohli byste z ní mít oba velký užitek.“

„Dobrá,“ odvětil Nestor s hlavou skloněnou na stranu. „Mohl bys mi laskavě přiblížit, čeho se ta... záležitost týká?“

Pobočník pokrčil rameny a hořce zabručel: „Ha! To si myslíš, že Gorvi zasvěcuje do svých záležitostí pobočníky a ostatní podřízené? Vím jen tolik, že můj pán zaslechl zvěsti, že jsi nekromant a umíš mluvit s mrtvými.“

Nestor pokýval hlavou: „Určitě chce na mé schopnosti nějak vydělat. A kde bychom se měli setkat?“

„V Zatuchlém sklepě, kde jinde.“

„Ale ne!“ Nestor zakroutil hlavou a pomalu, vědoucně se usmál. „Pokud k setkání vůbec dojde, pak to bude tady, ve Zjizvené věži.“

„Tak o tom pochybuji,“ odtušil muž. „Křivák ze svého hradu skoro vůbec nevychází, kromě letů na Sluneční stranu a vyzvedávání nových otroků, kteří bloudí kolem hradu. Dává přednost známým místům, kde má všechno pod kontrolou. Nenechává nic náhodě.“

„V tom jsme si podobní,“ odpověděl Nestor. „Vrať se k pánovi a vyřiď mu, že ho budu čekat přesně za hodinu na kamenité pláni, dva kilometry severně od úpatí hradu. To místo se vlastně nachází v jeho stínu.“

„Za východu slunce?“ Pobočníkův pohled jako by pronikl zdí a zabodl se do vrcholků Bariérového pohoří.

„Na kamenitou pláň slunce nikdy nesvítí, hlupáku,“ odsekl potichu Nestor. „A řekl jsem, že se sejdeme ve stínu hradu.“

„Dobře jsem tě slyšel. Ale vím, jak Gorvi nesnáší být venku po východu slunce. Má prostě takovou povahu.“

Nestor se odvrátil. „Každý z nás má v povaze strach ze slunce. Kromě toho se rádi hádáme a chceme, aby bylo vždycky po našem. Gorvi se mnou chce něco projednat. Dobrá, určil jsem místo a čas schůzky. Přeji si, abychom tam byli jen my dva. Žádné bojové rukavice, pobočníci a bojovníci. Jestli na to přistoupí, ať přiletí. Jestli ne...“

Otočil se k odchodu.

„Můžu mu jenom vyřídit, co jsi mi řekl,“ potřásl hlavou Turgis a zamířil k žebříku vedoucímu k přistávací plošině. „Třeba bude souhlasit, kdo ví...“

Nestor se zastavil, ohlédl se a zadíval se Turgisovi do očí. „To jsou mé podmínky. Jestli se Gorvimu nebudou líbit, bude muset počkat šest měsíců, než ho znovu vyslechnu. Nemám času nazbyt a znám lepší způsob zábavy než dohadování se s Gorvim.“

„Jak si přeješ,“ odpověděl Turgis.

Za chvíli Turgis Gorviho vylétl ze Zjizvené věže...

Giorvi přišel. Nestor vyhlížel ze severního okna a viděl ho, jak vylétá na létavci. Nemohl to být nikdo jiný. Gorviho podoba byla nezaměnitelná: hrbil se jako velká zlovolná vrána v sedle a černý plášť kolem něho vlál jako křídla obrovského netopýra. Všichni vládcové byli hroziví, ale nikdo nevypadal tak zlověstně jako Gorvi Křivák.

Nestor chvíli počkal a vyrazil za ním.

Gorvi byl první, kdo Nestorovi házel klacky pod nohy hned po příchodu ze Sluneční strany. A byl to také on, kdo navrhl zkušební dobu, po které Nestora buď přijmou mezi sebe... nebo zlikvidují.

Sice k tomu nakonec nedošlo, Nestor mu to však nikdy nezapomněl. A teď po něm Křivák něco chce. Proč ne - ale nedostane to zadarmo.

Nestor přistál na břidlicovém návrší nějakých padesát metrů od místa, kde stál Gorvi vedle svého zvířete. Sesedl a rozhlédl se kolem. Jeho zrak padl i na Wrathin hrad. Je možné, že je někdo zahlédl odlétat, a dokonce i teď je někdo mohl sledovat. Cítil, jak si Gorvi zaštítil mysl, a udělal totéž. Oba si od té chvíle hlídali myšlenky.

Vykročili si v ústrety a jejich dlouhé stíny se spojily v přítmí vzdáleného hradu. Chvíli se navzájem prohlíželi. Gorvi byl vysoký, štíhlý i hlavu měl vyholenou až na jediný pramen, který mu padal do čela a byl zakončený uzlem. Jako vždycky byl celý v černém, takže jeho oblečení kontrastovalo s mrtvolnou barvou pleti a dodávalo mu vzezření právě vstalého z hrobu. Oči měl tak hluboko posazené, že v temných důlcích působily jako záblesky karmínových drahokamů. Přesto vypadaly záludné i nespolehlivé. Nestor nebyl tak vysoký, ale byl dobře stavěný a krásný jako samo peklo. Na vampýrský standard působil otevřeně, jako dveře rozražené větrem...

„Nuže?“ promluvil Nestor první. „O čem se mnou chceš jednat? Nebo se ti snad zdá, že jsem mezi vás tak docela nezapadl, a chceš, abych vypadl z hnízda a živořil v sutinách popadaných hradů na pláni?“ Potichu, nevesele se zasmál. „Tak toho se nedočkáš, Gorvi!“

„To už je dávno za námi,“ odpověděl Gorvi svým typicky úlisným hlasem. Uklidňujícím způsobem zvedl štíhlou ruku zakončenou děsivými drápy.

„Ty jsi na to možná zapomněl,“ řekl Nestor svým tichým hlasem.

Gorvi rozhodil rukama. „Přiletěl jsem sem navzdory varovnému tušení, abych si s tebou promluvil jako přítel a kolega, možná dokonce jako obchodní partner! Řekni mi, jak ti mám začít vysvětlovat, o co mi jde, když trváš na rozmazávání starých, dávno zapomenutých křivd? Na co si vlastně stěžuješ? Dostal ses mezi nás, nebo ne? Kdybych tvému povýšení nestanovil pravidla já, myslíš, že by to neudělal někdo jiný?“

Nestor se pomalu, chladně usmál a řekl: „Přestaň mě zdržovat, Gorvi. Přejdi k věci. Co ode mne chceš? Koho mám pro tebe... vyslechnout?“

Křivák se pokusil nedat najevo překvapení, avšak Nestor si dobře všiml, jak přimhouřil oči. Konečně Gorvi opatrně promluvil: „Takže tys mluvil s mým pobočníkem, Turgisem.“

„Nebyl to snad důvod, proč jsi ho za mnou poslal?“ pozvedl Nestor obočí. „Možná jsi mu měl nejdřív vyříznout jazyk a poslat ho ke mně němého! Turgis mi nic neřekl - jen to, že tě zajímá má schopnost nekromancie. To mi stačilo.“

„Ha!“ odfrkl si Gorvi. „A mně přezdívají Křivák!“ Po chvíli však pokračoval: „Dobrá tedy. Opravdu mám muže - tedy tělo muže - který zná jistá tajemství. Zajímá mě všechno, co za života věděl. Byl bych za to ochoten obětovat hodně. Možná dokonce polovinu zisků.“

„Spravedlivou polovinu?“

Gorvi přikývl.

„Čeho?“

„Vědomostí! Krve a masa! Rudé pomsty! Žen do postele! A prohnaný, posměšný úsměv na rtech, až ostatní uvidí, co jsme dokázali! Všechno tohle a ještě mnohem víc.“ Gorvi se zachechtal. Odkryl zuby tenké jako jehly a rudé dásně. „Co na to říkáš?“

„Říkám, že jsi mi toho zatím moc neřekl.“

„Tak dobrá. Poslechni si můj příběh:

Jsou to už téměř dva roky, co nás Wratha přivedla z východu. První noc jsme zaútočili na dvě szganská sídliště - na Dva Brody a Osadu. Tehdy nám poprvé došlo, že nejsou Szganyové jako Szganyové. Kořist na turgosheimské Sluneční straně nám více než sto let nepůsobila vůbec žádné potíže. Avšak zdejší lidé s námi bojovali! Té první noci jsme přišil o několik létavců a mužů. V naší situaci to byla opravdu obrovská ztráta.

Vlastně jsme přišli skoro o všechny své pobočníky! Přísahali jsme pomstu.

O první pobočníky jsme přišli ve Dvou Brodech a měli jsme vlastně štěstí, že mezi nimi nebyl nikdo z nás, vládců. Většina brodských mužů dobře věděla, jak se bránit. Bylo vidět, že s upíry bojovávali už dříve. Měli samostříly, které jsou na východě zakázané už od dob Turga Zolteho. Stříleli na nás pevnými šípy se stříbrnou špičkou, namočenou v česneku. U opasků nosí dlouhé nože a jsou vyzbrojeni ostrými dřevěnými kůly!

Vasagi Sosák to dostal do boku, ale pro něj to bylo jen škrábnutí. Byl to mistr metamorfóz. Rychle ze sebe stříbrný jed vyloučil a obnovil tkáň. Víc než šokující se nám zdál samotný fakt, že někoho z nás postřelili. Jak jsem řekl, my ostatní jsme měli štěstí. My ano, ale naši chlapci... většinu pobočníků sestřelili a ubili.

Ach, myslíš, že jsme jim to nevrátili? To se spolehni! Zničili jsme celé město. Poručili jsme válečníkům, aby jim zbořili domy, proměnili jsme co nejvíc lidí v upíry a poručili jim, aby se před úsvitem nahlásili na Hvězdné straně, se všemi svými cennostmi a zásobami. Noma Canison se činil jako nikdy dřív, bratři Smrtoocí řádili jako šílenci a vládkyně Wratha... byla opravdu hrůzostrašná! Obrátili jsme celé město v trosky a od té doby Dva Brody pomalu zanikly.

Zatím jsme to stále brali jako tvrdou práci. Potřebovali jsme získat nové otroky a pobočníky, kteří by obydleli poslední hrad, donesli do něj zásoby a učinili ho obyvatelným. Přes všechny ztráty jsme byli úspěšní. Szganyové ztratili mnohem víc lidí, a co pro nás znamená smrt několika pobočníků? Brali jsme to jako práci. V Osadě se potom pobavíme... jak jsme si mysleli.

Byl to Wrathin nápad. Asi si říkala: ,Mí psi už splnili všechno, co jsem po nich chtěla, a je načase trochu jim popustit vodítko.' Tehdy jsme ještě byli Wrathini renegáti, víš? Kdyby nebyla taková zlodějka, mohli jsme jimi být dodnes. Jenže ta ženská... z každé čtveřice nových otroků si na jednoho dělala nárok! To nás tehdy rozdělilo. Sice se všichni podílíme na údržbě hradu - a někteří mnohem víc než ostatní! - ale jinak spolu nemáme mnoho společného.

To jsem ale trochu odbočil.

Takže: Wratha nás chtěla odměnit tím, že nás pustí na druhé szganské město, Osadu. Všichni z toho byli nadšení a neposlouchali žádná varování. Mně se ten nápad od začátku moc nelíbil, hlavně po všech těch nesnázích, které nás potkaly ve Dvou Brodech.

Osada leží na západním úpatí hor, hned vedle lesa. Je to úplná pevnost obehnaná palisádovou hradbou, opatřenou strážnými věžemi, čtyřmi pevnými branami a obrovskými katapulty...“ Gorvi se odmlčel a zamračil se.

„Ptáš se, proč ti to všechno říkám? Beztak něco o Osadě víš ze svého života mezi Szganyi.“ Vzápětí však luskl svými tenkými prsty. „Ale ne! Už si vzpomínám. Nepamatuješ si nic, co jsi prožil před Wranovým a Vasagiho soubojem.

To je škoda. Kdyby sis něco pamatoval, možná bys mi mohl některé otázky zodpovědět sám... aniž bys kvůli tomu musel mučit mrtvé!“

Nestor pokrčil rameny. „Pořád nevím, na co se ho chceš zeptat.“

„Hned k tomu dojdu,“ řekl Gorvi a po chvíli pokračoval: „Té první noci, po útoku na Dva Brody, jsem nechal ostatní letět napřed a vypravil jsem se za menší kořistí. Na kopci nad městem stál dům. Z výšky jsem zahlédl světla v oknech. Než jsme však schovali válečníky do závětří za město a než jsme sami sesedli a vyvolali kolem sebe mlhu, světla zhasla. Bylo mi to podezřelé a říkal jsem si, že stejně jako obyvatelé Dvou Brodů, i tihle lidé to s upíry umí. O důvod víc rychle se vypařit.

Ale abych to zkrátil. Zatímco Wratha a ostatní zaútočili na město, já jsem letěl k domu na kopci. Bez váhání jsem přistál na střeše a proměnil jsem dům v trosky. Potom jsem v sutinách pátral po lidech. Nikoho jsem nenašel. Jak jsem se tak rozhlížel, všiml jsem si, že kousek od domu so za stromy skrývá nějaká žena. Uviděla, že jsem ji zahlédl, a snažila se prchnout. Byla velmi hezká, v nejlepších letech a s krásnou postavou. Nebýt toho vyrušení, okamžitě bych ji srazil k zemi, udělal z ní otrokyni a rovnou si s ní užil.

Z města však náhle přišel nějaký mladík. Nebyl starší než ty, Nestore. Nejspíš to byl její syn. Zaútočil na mne! Obyčejný muž, vlastně ješté kluk, a on si dovolil zaútočit na Gorviho Křiváka! Opravdu mě překvapil. A ke všemu měl nůž se stříbrnou čepelí! Vrazil mi ho do žeber a rozsekl předloktí, pěkně to pálilo! A ta ženská mezitím přitáhla sekyru!

Nebyl jsem ozbrojený, protože mi bojová rukavice sklouzla z krvácející ruky. A ti lidé dovedli bojovat! Jeden s nožem, druhý se sekerou...! Byl jsem v pasti, a tak jsem zavolal na svého létavce: ,Sleť na ně a umačkej je!'

Zvíře mě chtělo poslechnout a vylétlo z trosek domu. Srazilo ženu koncem křídla, takže se zřítila z kopce na tom nejpříkřejším místě. S výkřikem zmizela někde ve tmě. Mladík zůstal sám a já ho jediným úderem srazil k zemi.

Má zranění mi dělala starosti. Rány stříbrnou zbraní se hojí dlouho a já měl pořezaná žebra a paži. Pro mě byl lov u konce. Trochu jsem se napil z toho kluka, přivázal jsem si ho k sedlu a vyrazil jsem k Hvězdné straně.

Z mého zajatce se stal obyčejný otrok a měsíc či dva pracoval v nejnižších patrech hradu. Později se ukázalo, jak tvrdí dokážou lidé z Osady být. Jsou jako trny ve vampýrském mase! Rozhodl jsem se, že se ho pokusím využít.

Největší nevýhoda Lidesciho Szganyů je ta, že mají velmi schopného vůdce. Jejím muž jménem Lardis. Otroci z ostatních měst nám sdělili, že Lardis býval mladým náčelníkem už za časů Starých Vampýrů. Dnes je starý, zato mnohem zkušenější než dřív. Nikdo jiný toho neví tolik o našich zvycích a nikdo jiný nás nedokáže tak rychle zabít jako on! Kdysi přísahal, že vybije všechny Vampýry. Všechny do posledního. Jenže to se mu nepovede, protože to nestihne. A i kdyby mohl, stejně ho dřív zabijeme!

Jenže... jak to provést? Jaké má slabiny? Zatím se zdá, že nemá žádnou! A jeho silné stránky? Hlavní z nich je samotná Osada. Ano, ještě stojí! Kolikrát jsme se ji za nocí snažili srovnat se zemí! Jenomže Lardis ji během následujícího dne vždycky znovu postaví! Místo domů tam teď stojí pasti na létavce a válečníky a na hradbách se tyčí dvakrát víc samostřílů. Osada teď není ničím jiným než návnadou pro nepozorné vládce. Asi se ptáš, proč ji prostě nenecháme na pokoji? Protože nás láká vědomí, že se tam za nocí skrývají muži, a nejspíš i ženy! Je to, jako by se Lardis vytahoval a křičel na nás: ,Jen pojďte a vezměte si mě!' Jak rádi bychom to udělali!

Těmhle Lideskům v žilách koluje hustá, bojovná krev, Nestore. Byli by z nich dobří pobočníci, odolné ženy do postele a kvalitní maso na zpracování. Kromě toho se musíme pomstít! Po té první noci k nám přišli noví otroci ze Dvou Brodů, ale z Osady nepřišel skoro nikdo. Odtamtud nám na památku zůstal jen špatný pocit. Dostali jsme tam nanejvýš půl tuctu otroků, včetně Jasona, kterého jsem sebral tam na kopci. A tak tomu je dodnes. Lardis Lidesci hledá všechny proměněnce a upaluje je dřív, než stačí vyrazit na cestu přes hory. Stejně jako my, i on se stal legendou!“ Gorvi se odmlčel a koutkem oka se zadíval na Nestora, aby pokusil přečíst mu myšlenky... a vzápětí se na něho zpříma podíval.

„Děje se něco?“ vyzvídal Gorvi. Nestor zíral k jihozápadu a na tváři se mu usadil zvláštní, nepřítomný výraz. Díval se vlastně směrem k Osadě.

„Řekl jsi, že se jmenuje Jason?“ Také Nestorův hlas se změnil. Náhle byl nejistý, váhavý. Zamrkal šarlatovýma očima, přitiskl si ruce ke spánkům a povzdychl si, jako by ho něco bolelo. „Otrok, kterého jsi unesl z domu na kopci, se jmenuje Jason?“

„Jo,“ přikývl Gorvi zamračeně. „A co má být?“

Nestor měl ve tváři znovu výraz bolesti. Nebyla to však fyzická bolest. Spíš ho bolelo vzpomínání na dávné události. Náhle to přišlo jako blesk:

„Jason Lidesci!“ vykřikl. „Lardisův syn! Dům na kopci, který jsi zničil, patřil Lardisovi. Měl jsi v hrsti syna svého největšího nepřítele a ani jsi o tom nevěděl!“

„Cože?“ otevřel Gorvi údivem ústa. „Jsi si jistý? Jak to můžeš vědět?“

„Protože... protože jsem ho znal. Jasona, dům na kopci, město - prostě všechno! Při tvém vyprávění se mi to vybavilo. Ne všechno, ale většina.“ Do tváře se mu znovu vplížil nejistý výraz. Zaskučel, stiskl zuby a udeřil se pěstí jedné ruky do otevřené dlaně druhé, jako by byly ze skály. Potom zaklel a odvrátil se. „Přichází to a zase odchází. V jedné chvíli vidím... vzpomínky, v další minutě je však zapomenu.“

„Syn našeho největšího nepřítele!“ praštil se Gorvi do svého bledého čela. „Taky mě to mohlo napadnout! Od samého začátku s ním byly problémy. Byl nepřátelský, drzý a vzpurný. Když jsem si na něho vzpomněl a poslal jsem pro něj, abych se ho vyptal na Lidesciho Szganye, pokusil se utéci. Vyrazil přes kamenitou pláň, aby se vrátil na Sluneční stranu. To by znamenalo jeho konec, slunce by se s ním nemazlilo. K tomu ale nakonec nedošlo.

Mám válečníky, kteří střeží hrad před pozemním útokem. Přivedli ho nazpět a mí pobočníci ho šli vyzvednout. Jenže on jim utekl, vrátil se k hradu a začal šplhat po venkovní zdi. Nic bláznivějšího už vymyslet nemohl. U Šíleného hradu se totiž hnízdo rozšiřuje a tvoří převis. Proč to tedy vůbec zkoušel? Čeho tím chtěl dosáhnout? Mohl buď spadnout, nebo ho mohl sebrat létavec, a on by mi padl do rukou tak jako tak. Proč tam nahoru vlastně šplhal mi došlo až po chvíli. On se chtěl zabít!

Tak bojovní jsou Lidesciho lidé. Než by vyzradil tajemství svého kmene, Jason - Lardisův syn, říkáš? - raději šplhal do výšin, aby se z nich mohl vrhnout dolů. A také to udělal. A co víc, měl u sebe nůž, který si držel proti hrudi. Když dopadl, čepel se mu zabodla do srdce a to byl jeho konec. I upír je koneckonců jen z masa a krve.

Spadl na skalní římsu, která byla o nějakých šedesát metrů níž. Byl na místě mrtev. Nechal jsem ho tam pro výstrahu ostatním. Jak sám víš, na Hvězdné straně vane ostrý, suchý vítr. Mrtvoly tu nehnijí, ale scvrknou se a mění v mumie. Proto někdy říkáme, že mrtvoly ,kamení'. Nežijí zde žádní mrchožraví ptáci a mí pozemní bojovníci se tak vysoko nedostanou. Takže... nechal jsem ho tam prostě ležet. Vyzvedl jsem ho teprve před několika hodinami.

Nedávno jsem se totiž dozvěděl, že jsi nekromant, který může mučit mrtvé a vyzvědět jejich tajemství. Proto jsem se sem přes veškeré varovné pocity vypravil a chtěl s tebou mluvit, na širé pláni za východu slunce. Chci, abys s ním promluvil a zjistil tajemství Lidesciho Szganyů!“

Nestor už byl znovu ve své kůži. „Jaká tajemství máš na mysli?“

„Copak to není jasné?“ zvedl Gorvi obočí. „Tak poslouchej. Důvod, proč je nám Lardis trnem v oku, je prostý. Během dne jsou jeho lidé na nohou a kladou v Osadě a jejím okolí pasti. Jenže v noci zmizí do tajných úkrytů, které se nám ještě nepodařilo vypátrat. Chci - nebo spíš oba chceme - zjistit, kde se schovávají a kdy jsou nejsnáze napadnutelní. Až tohle budeme vědět, zaútočíme na ně s veškerou možnou silou a zotročíme je. Rozprášení bude znamenat jejich konec. Jednotlivé skupinky pak budeme moci napadat, kdy se nám zlíbí.“

„Zdá se, že tvůj plán dává smysl,“ přikývl Nestor. „Řekni mi však jedno. Kde bych měl... vyslechnout Jasona Lidesciho?“

Všechny vzpomínky na Osadu z jeho nemocné mysli rychle zmizely. Cítil jen, že to místo má nějakou spojitost s jeho neznámým starým nepřítelem. A s někým, koho Nestor velmi miloval a kdo ho podvedl právě s tím sokem.

Osada? Opravdu ho podvedla právě tam? Je to místo, kde si zranil hlavu a přišel o paměť?

Nestor se při drancování Sluneční strany zatím Osadě vyhýbal. Říkal si, že to dělá z úcty k těm nelítostným Kočovníkům, o kterých mluvil Gorvi. Jméno Lidesci mu však znělo povědomě. Stačilo, aby je zaslechl... a před vnitřním zrakem mu začaly blikat vzpomínky jako padající hvězdy. Nebyly to opravdové vzpomínky, ale černobílé obrazy, bílé světlo a černé siluety, které mu zůstávaly vypálené na šarlatové sítnici. Vídával tlusté palisády a věže, vpravo se rýsovaly hory, vlevo se tyčil hustý les. Potom vždycky ucítil bolest. Bolest v hlavě, snad v samotné duši, a vzpomínky se roztříštily na kousíčky, jako když uhodíš břidlicovou tabulkou o kus skály.

To proběhlo Nestorovi hlavou, než Gorvi odpověděl: „Kde ho budeš vyslýchat? V mém hradě, kde jinde? Přenesl jsem tam Jasonovo tělo. Já mám mrtvolu, ty svou schopnost. Jsme tým.“

Nestor se na něj zpříma zadíval. „Chceš, abych vkročil do tvého domu? Ne, to ne. Dám přednost nějakému neutrálnímu místu.“

Gorvi se zamračil. „Kde tedy?“

Nestor přemýšlel. „Sejdeme se u zářící Brány do pekel, hodinu po příštím západu slunce...“ Odmlčel se a znovu se zamyslel. „Ne. Raději počkáme, až všichni ostatní odletí lovit na Sluneční stranu. Hned potom poletíš k Bráně a já vylétnu za tebou. Budeš sám - až na toho mrtvého. A uvidíme, co zjistíme.“

Gorvi zavrtěl hlavou, chvíli vypadal nerozhodně a nakonec svolil. „Dohodnuto.“

Tím jejich rozhovor skončil. Krátce nato se přes Hvězdnou stranu přehnaly dva stíny a s mraky o závod letěly k Wrathině hradu...

* * *

Poslední obyvatel hradu vylétl na lov až tři hodiny po západu slunce, ale Gorvi byl trpělivý a ani Nestor neměl kam spěchat. Nebyl si totiž vůbec jistý, jestli chce Jasona Lidesciho vyslýchat. Jako by se bál, že se dozví příliš mnoho.

Gorvi vylétl, přesně jak se domluvili, a Nestorovi nezbylo než ho následovat. V záři Brány do pekel sesedli z létavců a Gorvi sundal ze sedla srolovanou přikrývku. Rozbalil ji a pokynul Nestorovi, aby přistoupil blíž.

Jak Křivák předestřel, mrtvola byla celá polámaná a seschlá. Křečovitě stažený obličej Nestorovi nic neříkal, mohl patřit komukoli. Po pádu z výšky byla tvář potlučená a během těch dlouhých let vyschla a loupala se jako staré vosí hnízdo. Tělo a údy nevypadaly o mnoho lépe. Většina kostí byla polámaná a čněly z kůže jako dříví připravené u ohniště na podpal.

„Jak dlouho tam ležel?“ zeptal se Nestor.

„Dva roky,“ pokrčil rameny Gorvi. „Ale nebyl tam úplně zbytečný. Kdykoliv jsem měl nějakého vzpurného otroka, vzal jsem ho k oknu, ukázal mu mrtvolu a zeptal se ho, jestli umí létat jako Vampýři. Jak asi sám víš, my vládcové můžeme v případě nutnosti vzlétnout, kdežto obyčejní otroci a pobočníci to neumí. Pohled na rozbité Jasonovo tělo je většinou přivedl k rozumu. A když ne... musel jsem použít nějakou jinou výchovnou metodu.“

„Dva roky?“ zopakoval po něm Nestor. „Vzduch na Hvězdné straně musí být úplně mrtvý, skoro sterilní. Jako bychom odtamtud vysáli jakýkoliv život!“

„My ne, to Bariérové pohoří.“ Gorvi znovu pokrčil rameny. „Kde není světlo, tam není ani život. Ale vždycky tam můžou žít nemrtví.“

„Je to úplná mumie,“ řekl Nestor. Prohlížel si rozbité tělo, ačkoli se ho ještě ani nedotkl.

„Chceš snad říct, že na tohohle nemáš?“ podíval se na něj tvrdě Křivák. Potom se zadíval na mrtvolu. „Už je příliš rozložený?“

Nestor mu oplatil pohled, zamrkal a ohavně se usmál. „Ne, to v žádném případě. Mohl bych s ním mluvit, i kdyby byl jen popelem v urně. Vždyť mě zrovna teď poslouchá.“ Ztišil hlas na suchý, hrdelní šepot.

„Cože?“ Gorvimu poklesla brada údivem.

„Ó ano,“ vzdychl si podivně smutně Nestor. „Copak nevidíš, jak se chvěje?“

Křivák od nekromanta na krok ustoupil. Vždyť to mohl být blázen! „Chvěje se? Ale... já nic nevidím!“

Nestor poklekl. „Zrak sem nepatří. Cítím, jak se chvěje, a vím, že tomu tak je. V tom spočívá mé umění.“

Znovu se usmál a natáhl ruku k třesoucímu se tělu Jasona Lidesciho...

V

Rozhovor s mrtvým - Nestor a Wratha: dohoda

Gorvi Křivák si náhle uvědomil, jak se změnil okolní psychický éter a atmosféra celého místa. Jako by se změnila i sama jeho aura. Hvězdná strana kolem Brány byla zvláštním místem. Oslepující prázdný svit bílé kopule portálu osvětloval mrtvou zem, zčernalé skály a přetavené kameny. Sama Brána vypadala jako obrovské oko, zasazené v kráteru. Celé okolí bylo proděravělé, jako by se jím kdysi prohlodávali obrovští červi. Od Brány se táhl pruh fosforeskující země. Vypadal jako velký prst, který s němou výčitkou ukazuje k severu. Celá atmosféra a důvod, proč zde byli, vyvolaly v Gorvim pocit neblahé předtuchy. Tušil však, že ten zvláštní, špatný pocit někde hluboko mezi jeho upírskými pudy byl zapříčiněný něčím vážnějším než jen okolím a okolnostmi.

Křivák byl na podobné záležitosti citlivější než Noma Canison a cítil... cítil, že se mezi Nestorem a nebožtíkem děje něco hrozivého. Nekromant položil ruce na rozbité mrtvé čelo a vpadlý hrudník a Gorviho děsivý pocit se zdesetinásobil. V té chvíli plně uvěřil v Nestorovy schopnosti. Oddechl si, že mladík skutečně může s mrtvolou mluvit, a doufal, že z jejich rozhovoru něco odposlechne. Proto si stoupl co nejblíže k nim. Nestor však mluvil řečí mrtvých, kterou živí neslyší.

Jasone Lidesci, jsi celý polámaný a já si už na tebe nepamatuji, stejně jako si nepamatuji nic ze svého života mezi Szganyi. Přesto vím, kdo jsi. A vím také, že jsem tě kdysi znal. Teď bych tě chtěl znovu poznat.

Mrtvý nic neříkal, přesto Nestor cítil, jak si snaží posílit vůli a odhodlání k dalšímu mlčení.

Ach! Tak takhle to nepůjde. Vím, že jsi silný. Gorvi mi vyprávěl, jak ses vrhl z hradu, abys před ním nemusel vypovídat. Myslel sis, že můžeš umřít jenom jednou. V tom jsi měl pravdu. Jenomže díky mně můžeš cítit bolest smrti znovu a znovu. Tak často, jak si budeš sám přát. Nebo kdy určím já...

Nestor na chvíli ztichl a jeho mlčení působilo jako temná hrozba. Cítil však jen další zpevnění mrtvé vůle. Podivil se, jak silný může nějaký nebožtík být. Jak dlouho mu to asi vydrží?

Ve skutečnosti Nestor necítil ani tak sílu vůle jako spíš nedůvěru. Jáson totiž nevěřil v Nestorovy schopnosti, stejně jako mnozí jiní mrtví. Nic neviděl ani necítil od chvíle, kdy se vrhl ze slizké, mlhou pokryté stěny hradu. Necítil ani ostré kamínky, které se mu při dopadu zařízly do rozbité lebky a polámaných nohou, neslyšel fičení větru kolem římsy, na které ležel, ani si neuvědomoval drobné netopýry, kteří se přitřepetali podívat na jeho vysychající tělo a vzápětí s pískotem odletěli do soumraku. Od té doby se ho dotýkala jen věčná samota a temnota a jediná chuť, kterou cítil, byla hořká bezmoc. Vztek, že on sám je mrtvý a takoví jako Nestor a Gorvi žijí a sužují jeho lidi.

Proč by měl věřit, že se ho Nestor může dotýkat a působit mu bolest? Bolest je přece jen křikem mučených nervů a vazů, vření zkažené krve v nemocném těle. Vždyť jeho nervy a svaly odumřely a proměnily se v tuhé kusy kožnatých chrupavek a životodárné tekutiny z něj vysál vítr, proměnil v páru a odnesl pryč.

Jason sice zemřel jako upír, ale ostatní mrtví věděli, jak zemřel a proč, a rozhodli se ho přijmout mezi sebe. Ostatními smysly sice nevládl, avšak dobře slyšel, když k němu členové Velké většiny mluvili. Až do dneška ale slyšel jenom je! A dozvěděl se od nich mnoho věcí. Věděl, že mrtví věří v Nestorovy schopnosti. Znovu a znovu si o něm šeptali z hrobů a děsili se, že si pro ně ta stvůra jednoho dne přijde. Byli mezi nimi dokonce i tací, kteří přísahali, že pod jeho dotekem trpěli. Jason tomu však nemohl a nechtěl uvěřit.

Jenomže co si pak měl myslet o Nestorové hlase, který slyšel stejně dobře, jako slýchával Velkou většinu? Mrtví svou metafyzickou řeč přirozeně ovládali, ale živý člověk? Proto se Nestora obával a nenáviděl jeho hlas. Vampýrský vládce nebyl mrtvý. Byl naopak plný života, stejně jako jeho pijavice. Byl Vampýrem, a přesto měl dar řeči mrtvých! Jaké jiné schopnosti ještě mohl mít? Při této myšlence se Jason roztřásl.

Celou dobu se snažil, aby tyto myšlenky zůstaly jen jeho. Nestor se však po chvíli děsivě a vítězně usmál. Soustředil se na mrtvé tělo, vkládal do něj veškerou svou nekromantskou sílu a nakonec se naboural i do jeho myšlenek. Zachytil jeho poslední vyděšenou úvahu. Nahlas zopakoval svou otázku. Věděl, že už ho mrtvý slyší.

„Zajímá tě, jaké další schopnosti mám? Opravdu bys to chtěl vědět? Dobrá tedy. Nastal čas, abych ti to ukázal.“

Bez rozmýšlení sundal ruku z Jasonova čela, chytil do dvou prstů jeho papírové oční víčko a utrhl je stejně lehce, jako by trhal křídla motýlovi. Nevynaložil nato žádnou sílu. Kdyby udělal něco podobného živému člověku, bylo by to něco úplně jiného. Na to by už sílu potřeboval a zároveň by okamžitě viděl reakci mučeného. Ale mrtví bolest necítí, nebo snad ano?

Mučený rázem pochopil, jaký byl blázen. Nestor byl opravdovým nekromantem a Jason to moc dobře cítil! Cítil, jak mu vytryskla krev, pociťoval nepředstavitelnou agónii dříve necitelného, avšak zároveň velmi citlivého masa, které mu Nestor utrhl jako kus chleba z bochníku. Cítil to a křičel, křičel a křičel!

„Ale!“ vzdychl Nestor. „Takže nejsi němý. Už jsem se začínal bát. Ne, ty jsi jenom neskutečně hloupý.“

Jasonův plačtivý křik pomalu utichl a nahradilo ho zalapání po dechu, plné úleku a děsu. Nakonec ztichl. Bylo to, jako by mrtvý zadržoval dech a schovával se ve tmě. Celou dobu však věděl, že ho jeho nepřítel vidí a sleduje na každém kroku. Přesto stále mlčel a Nestor v něm necítil jen bolest, ale i vzdor.

„To ti mám znovu ublížit?“

Ne! vydechl mrtvý hrůzou a jeho hlas zněl, jako by vycházel ze živého hrdla. Máš pravdu. Jsem Jason, kterého jsi znával v Osadě. Zajali mě tu noc, kdy došlo k prvnímu útoku na město. Mysleli jsme si, že tě potkal stejný osud. Jenže ty ses jim na rozdíl ode mě podvolil. No, už jako dítě sis vždycky hrál na Vampýra. Někteří lidé si možná myslí, že jsi měl vlastně štěstí. Já si to však nemyslím. I když jsem mrtvý a nešťastný, stejně bych to nevyměnil za posmrtné živoření upírů. Už vím, že žádné peklo neexistuje… Jen to, které jste vy Vampýři na tomto světě vytvořili! 

„Velmi hezky řečeno,“ pokýval hlavou Nestor. „Máš řečnický talent, třebaže většina tvých slov je zbytečná, a ostatní jsou neuvážené. Buď si jistý, že každý může zažít peklo. Copak jsem ti ho právě kousek neukázal? Ale nechme to být. Budu radši, když prostě odpovíš na mé dotazy, než abys hloupě žvanil a nudil mě svou nenávistí. Souhlasíš se mnou? Jestli ne, vždycky najdu na tvém těle část, kterou můžu utrhnout.“ Opatrně zaitahal za kus tkáně, která bývala Jasonovým levým uchem.

Mrtvý znovu vydechl a ozval se: Ne! Ne! Jen se mě ptej! Pokud budu nát odpověď, řeknu ti ji. 

„Zodpovíš mi všechny dotazy?“

Pokud to budu umět, pak ano. Přesto byl v Jasonově mrtvém hlase stále cítit náznak zasmušilého odporu.

Nestor pokrčil rameny. Uvidíme, řekl si.

„Takže si mě z Osady pamatuješ? Dobrá. Řekni mi tedy o mém životě.“

Mrtvý byl zmatený. Cože? Mám ti vyprávět něco, co sám dobře znáš? 

„Ne. Jenom to, co jsem zapomněl. Jak vidíš, nepamatuji se na nic, co se událo před mým příchodem na Hvězdnou stranu. Mám v hlavě jen několik útržků. Vím, že jsem byl zraněn, málem jsem se utopil, potom jsem chvíli žil v chatrči v lese a nakonec se stal Vampýrem. Ale na své dětství a mládí si vůbec nepamatuju. Od této chvíle budeš mou pamětí. Nejdřív mi však řekni jednu věc. Když jsem na tebe začal mluvit, věděl jsi, kdo jsem. Jak je to možné?“

Protože na světě žije jen jedno stvoření, které má tvé schopnosti, odpověděl Jason. Jsi jediný svého druhu. Žiješ, a přece ovládáš řeč mrtvých. Ti se tě bojí právě pro tvůj hlas i dotyk. Dozvěděl jsem se tvé jméno od nich, od milionů mrtvých, a zjistil jsem, že jsem tě znal už dávno. Jsi nekromant, vládce Nestor z Vampýrů a Mučitel mrtvých. Dřivé jsi byl Nestor Kiklu z kmene Lidesciho Szganyů. Vyrůstali jsme spolu. A bylo by lépe, kdybychom společně i zemřeli. 

Bylo to víceméně tak, jak Nestor předpokládal. Až na jednu výjimku.  

„Vyrůstali jsme spolu?“ zamračil se. „Na to se vůbec nepamatuji...“

Někde vzadu v mysli se mu však začala rozsvěcet mlhavá scéna. Viděl lesní pěšinu, palouk a tři děti, které si spolu hrály a něčemu se smály. Dva chlapci... a jedna dívka. Mohlo jim být tak deset, jedenáct let. Viděl jej očima čtvrtého dítěte a Nestor věděl, že je to on sám. Rozostřený obrázek prolétl Nestorovou pamětí, ale nezůstal tam dostatečně dlouho. Kromě toho teď bylo Jasonovo tělo tak zničené, že ho Nestor nedokázal mezi dětmi rozeznat.

„Ukaž mi, jak jsi vypadal,“ naléhal na třesoucího se nebožtíka. Jason se tomu sice bránil, ale instinktivně si představil sám sebe jako chlapce. Nestor to samozřejmě také viděl. Poznal, že Jason byl opravdu jedním z dětí v lese. Ale kdo byly ty další dvě?

„Viděl jsi v mé mysli ty dvě děti?“

Ano.

„Jak se jmenovaly?“

Co? Copak jsi zapomněl i na ně? Ale vždyť to byli tví nejbližší...

Nestor si teatrálně povzdechl a chytil mrtvého za uvolněnou spodní čelist. Mírně s ní otočil, až se začalo křehké maso v koutku úst trhat jako papír. To Jasonovi stačilo. Pociťoval to totiž, jako by mu někdo rval tvář

Ach ne! Můj obličej! začal zmučeně naříkat.

„Jejich jména?“

Miša! vykřikl Jason nahlas. Dívka se jmenovala Miša Zanestiová! Se vzlykáním a vzdechy bolesti rychle pokračoval: A ten chlapec byl... byl Nathan. Ale ať mi za to uděláš cokoliv, Nestore, nemůže uvěřit, že jsi na něho zapomněl! 

„Miša? Jmenovala se... Miša?“ Nestorův hlas se náhle změnil. Už nešeptal, ale mluvil hrubým, přidušeným tónem. Oči mu vylézaly z důlků, rty se chvěly na bílých tesácích. Sundal ruce z mrtvého těla.

Kolikrát už se nekromant probral ze svých zuřivých, nezřetelných snech s tímto jménem na rtech, aniž by znal jeho význam? Až teď pochopil, co jméno znamenalo. Z paměti mu začal vyplouvat další obrázek, pomalu jako bubliny stoupající z bažiny jeho poničené mysli. Viděl zalesněný břeh řeky a stejné děti jako předtím, ale tentokrát byly jenom dvě... Nathan a Miša.

Znovu se proměnil v toho tichého, udiveného pozorovatele, kterým tehdy byl.

Děti byly u říčního ohybu, v místě, kde mírný proud vytvořil malou písčitou a oblázkovou pláž. Nathan seděl na skále na pozadí lesa. Miša plavala, smála se a popichovala chlapce na břehu. Nahá stála ve vodě a kývala na něj, gestikulovala rukama a snažila se ho přimět, aby šel také do vody. Po jejím snědém, skřítkovském těle tančily sluneční paprsky a zdůrazňovaly sotva znatelná ňadra. Nájemné pavučině tmavého trojúhelníku mezi nohama se leskly kapky vody jako diamanty. Miša už nebyla dítětem, ještě však nedospěla v ženu. S nevinností (a přece s jistou vědoucností) se předváděla před Nathanem.

Nestor cítil to, co cítil i tenkrát. Chtěl ji, a zároveň jí opovrhoval pro její nevědomost. Pro to, že si nikdy nevšimla jeho citů. Tehdy ještě nevěděl, co by s ní měl dělat, ale přesto ji chtěl. Její srdce však patřilo někomu jinému. Poznal to podle mučivého pocitu v nitru. Jako by mu někdo trhal vnitřnosti. Miša patřila Nathanovi. A Nestor přemítal:

Je tohle děvčátko skutečně tou ženou, která mě později podvedla? Byla to Miša, kdo ho odmítl v dobách, kdy už byl schopen skutečné lásky? Ani o tom nemusel přemýšlet. Už to totiž věděl. A zároveň pochopil, s kým ho podvedla.

Nathan stál po kotníky ve vodě a odhazoval poslední kusy oblečení. Začal ji škádlit a rozesmávat. Jejich těla se dotýkala, i když zatím jen nevinně, sourozenecky. Nestor věděl, že se jednou začnou dotýkat i důvěrně. Bude to sice ještě pár let trvat, ale v té době už pro něj bude pozdě.

Takže jeho dávným nepřítelem byl tenhle Nathan! A dokonce se zdálo, že byl jeho rivalem už v dětství!

„Jeho tvář!“ zasípal Nestor. Scéna v jeho hlavě pomalu bledla, až zmizela úplně. „Jasone, ukaž mi jeho tvář. Jak vypadal, když jsi ho viděl naposledy?“

Bylo to tu noc, kdy nás napadli, odpověděl mrtvý zlomeně. Věděl, že je poražený a každý odpor by byl zbytečný a bolestivý. Všichni tři jsme byli s otcem na jeho každoroční výpravě na Hvězdnou stranu a zrovna jsme se vraceli domů. Tehdy jsem vás s Nathanem viděl naposledy. Vlastně to bylo také naposledy, co jsem viděl někoho z Osady, a zároveň někoho skutečně živého. 

Nestora pomalu opouštěla trpělivost. Zeptal se na jednu konkrétní věc a mrtvý ho odbýval něčím úplně jiným. Jason byl přesně takový, jak ho popsal Gorvi. Nepřátelský, drzý a vzpurný, dokonce i teď. Kromě toho se Nestorovi zdálo, že křičel mnohem hlasitěji, než kolik mu působil i bolesti. Měl toho právě dost.

„Mám pocit, že to schválně protahuješ,“ zavrčel, natáhl ruku a chytil bezvládnou, takřka nic nevážící paži. „Naposledy tě vyzývám, abys mi ukázal jeho tvář!“

Ano! Hned! vykřikl Jason, už doopravdy vyděšený. Nestor cítil ve svém černém srdci, že se konečně dozví pravdu. Ale aby si byl doopravdy jistý, zatahal za mrtvou ruku, takže málem upadla v lokti. To znamenalo úplný konec Jasonova odporu.

Není křik jako křik. Jasonův tichý řev se té temné noci šířil na všechny strany. Rozléhal se přes pustou kamenitou pláň, rozechvěl se v průsmycích a přeletěl hory na Sluneční stranu. Mrtví v hrobech ho slyšeli a věděli, kdo ho mučí... ale nemohli ho ani slovem politovat, aby je Nestor nezaslechl a nenašel si je. Jason cítil děsivou, nepředstavitelnou bolest, jako by mu někdo rval maso a trhal od sebe kosti. Křičel tak, že by to probudilo i mrtvé, kdyby se odvažovali probrat. Nekromant byl mezi nimi.

„Jeho tvář!“ naléhal naposledy Nestor a znovu vykloubil mrtvému ruku, aniž by mu dal čas trochu se vzpamatovat. Jasonovy výkřiky a vzlyky pomalu ustaly a Nestorův rozkaz byl konečně splněn. Podoba Nestorova dávného nepřítele, Nathanova tvář, pomalu vyplula z rudočerné jámy plné bolesti, ve kterou se Jasonova mysl proměnila. Obraz se zaostřil, aby ho mohl nekromant dobře vidět.

Okamžitě ho poznal!

Světlé vlasy, modré oči a neskutečně bledá pleť. Krásný svým smutným, plachým způsobem. Szgany, a přitom úplně jiný než ostatní Szganyové. Náhle si Nestor vybavil, jak se občas styděl nazývat Nathana svým... svým... svým?

Mysl mu znovu zaplnila prázdnota a strnulost, tvrdá jako skalní stěna.

Jasonova mysl však byla náhle průhledná jako krystal, navzdory jeho utrpení. Četl Nestorovy myšlenky v řeči mrtvých a pochopil, po čem se nekromant pídí... a ucítil také jeho šok, když to nalezl.

Ó ano, zavzlykal v Nestorové mysli. Máš pravdu. Jako malého jsi ho zbožňoval, ale později jsi ho úplně přehlížel. Už chápeš, proč jsem nemohl uvěřit, že si na něj nepamatuješ? Tvář, kterou jsem ti ukázal, skutečně patřila Nathanu Kikluovi. Byl tvým dvojčetem, ale vyrostl v mnohem lepšího muže než ty, Nestore! 

Nestor se naráz postavil. Ucukl před pravdou jako vylekaný srnec. Byl velkým mučitelem, ale teď něco mučilo jeho. Jeho Velký nepřítel byl jeho vlastní bratr? Nebyli si podobní, to ne, ale Nathan a Nestor Kikluovi byli ze stejné krve. Ze stejného lůna. Vždycky byli pohromadá; Nestor, Miša, Nathan a Jason. Jako děti si spolu hráli, smáli se i plakali, A Nestor si tehdy opravdu hrával na vampýrského vládce. Jenže tehdy jím ještě nebyl.

Nestor byl na chvíli v kontaktu se svou minulostí. Pak si jeho parazit uvědomil, že by to mohlo být nebezpečné, a rychle začal vzpomínky vymazávat. Metamorfní spojení mezi nervovými buňkami, která se na chvíli obnovila, se v okamžiku zase roztrhla. Zároveň z Nestorova nitra zmizely lidské city, které ho začaly zaplavovat.

Přemýšlel myšlením mrtvých a Jason Lidesci jeho vnitřní boj zachytil. Na chvíli jsem tě znovu zahlédl, Nestore, promluvil mrtvý. Tvou opravdovou duši. Jenže už jsi znovu Vampýrem a tvá opravdovost zmizela. 

Nestor ukázal třesoucím se prstem na mrtvé tělo a řekl Gorvimu: „Odnes ho! Dělej si s ním, co chceš, klidně ho znič!“

„Cože?“ Gorvi byl v šoku. Až do této chvíle byl zticha a fascinovaně přihlížel celé pantomimě. Slyšel Nestora, jak mluví na mrtvého, avšak místo odpovědí vnímal jen prázdnotu. Cítil něco ve vzduchu, nějakou zvláštní atmosféru. Nebylo to však nic hmotného. A teď tohle! Nekromant se třese jak malá holka a vypadá to, že se mrtvého bojí! „Ještě jsi nic nezjistil!“

„Zjistil jsem toho dost!“ obrátil se k němu Nestor. „Možná příliš. Odkryl jsem staré křivdy. Znovu mě ovládla nenávist, kterou jsem považoval za zapomenutou. Do mé hlavy přicházejí a zase z ní odcházejí vzpomínky, bez kterých bych se nejradši obešel.“

„Ale co Lidesciho Szganyové?“ Gorvi byl vzteky bez sebe. „Měli jsme dohodu!“ Tvář se mu náhle zkroutila podezřením. „Ale možná jsi mě podvedl. Zjistil jsi, co jsi potřeboval, a teď mě chceš vyšplouchnout!“

„Blázne!“ utrhl se na něho Nestor. „Lidesciho Szganyové? Osada? Vždycky když vyrážím na lov, přistanu na skalách nad tím opevněným místem a pozoruji ho. A občas si vzpomenu, že jsem to tam znával. Ale úločit na ně? Na Lidesciho Szganye? Ne, ani náhodou! Nenadešel ten správný čas. Ještě se nevrátil.“

,,Kdo?“ Gorvi byl zmatený.

,,Můj dávný sok, starý nepřítel. Ukradl... ukradl mi něco, co mi patřilo.“ Nestor chvíli váhal, mračil se a třel si bolavé čelo. Pak pokračoval: „Myslím, že mi odloudil ženu, Szganku, tehdy v Osadě. Potom uprchl. Jestli dívka stále žije mezi Lidesciho Szganyi, jednoho dne se kvůli ní vrátí. Vábí ho k sobě, jako měsíc vábí Nomu Canisona. Nechci, aby zemřela při nějakém špatně promyšleném útoku, při kterém bychom beztak utrpěli větší ztráty než Szganyové. Neměl by důvod k návratu a byl by pro mě nenávratně ztracen! Už nikdy bych se mu nemohl pomstít!“

„Žena?“ Gorvi byl otrávený. Situace se nevyvíjela podle jeho představ a to ho rozčilovalo. „To necháš nějakou szganskou děvku, aby ti takhle užírala nervy? A to je vše? Nějaké dávné soupeření? Nech minulost minulostí, Nestore. Žijeme pro dnešek a pro zítřek, pro všechny dny, které ještě prožijeme! Minulost zemřela a je pryč, ale my nemrtví žijeme věčně, nebo spíš dokud nám vystačí krev.“

„Tak dost!“ zavrčel Nestor. „Psí vládce mi říkal, že čtení budoucnosti je velmi nebezpečné. Události jsou sice předem dané, nikdo však neví, jak k nim dojde. Mám pocit, že pro mne je stejně tak nebezpečné číst ve své minulosti. Kdyby mi bylo dáno, abych ji znal, nikdy bych ji nezapomněl. Až nastane správný čas, dozvím se, jak to všechno bylo. Tato mrtvola, Jason Lidesci, je pojítko k věcem, které by mě mohly úplně změnit. A to si nepřeju. Chci zůstat takový, jaký jsem. Alespoň prozatím, Dělej si, co chceš, ale já jsem tady skončil. Zavolám své muže, Zahara a Griga. Čekají na mě, abychom vyrazili na lov.“

„Ale měli jsme dohodu!“ vybuchl znovu Gorvi.

„Právě jsem od ní odstoupil!“ zavrčel Nestor. „Jestli chceš, vyzvi mě klidně na souboj na Sluneční straně.“

„Nepokoušej mě, ty mlíčňáku!“ Gorvi se stáhl, ale Nestor cítil v jeho  srdci zradu. Stejně jako v jeho mysli. Gorvi nic neponechal náhodě. Měl tu své muže!

Vystoupili zpoza zářící koule Brány, pár mohutných pobočníků oblečených v kůži. Proti samotnému Gorvimu měl Nestor šanci. Ale proti třem mužům? Podíval se směrem ke svému létavci, ale Gorviho kolohnáti mu zastoupili cestu. Na rukou měli bojové rukavice a třetí hodili svému zlověstně se chechtajícímu vládci.

Nestor se nechal slyšet: „Takže takhle jsi to měl vymyšlené! Chtěl jsi, abych mrtvolu obral o všechna tajemství, a potom bys mě zabil a přivlastnil si je. Od samého začátku jsi mě chtěl podvést!“

Gorvi se vláčně přiblížil. Jeho hlas zněl úlisně a krajně nebezpečně: „Ty sis myslel, že mi říkají Křivák jen tak pro nic za nic?“

Než ho obklíčili, Nestor se obrátil na podpatku a utíkal. Ale jen kousek. Náhle se ozvalo tupé, těžké dunění hnacích trysek a přes kamenitou planinu přelétly temné, pulzující stíny. Jeden z Nestorových vzdušných válečníků kroužil nad nepřáteli v pomalém, nízkém kruhu. Dvojice létavců skládala křídla a chystala se k přistání. Ze sedel shlíželi Zahar a Grig a vypadali, že jsou připravení vrhnout se okamžitě do boje.

Nestor se obrátil ke Gorvimu a hlubokým hlasem na něj zvolal: „Ne. Naopak. Proč ti říkají Křivák, vím až moc dobře! Jsi záludný, nevyzpytatelný a tajnůstkářský. Proto jsem se i já připravil na každou možnost, Ještě pořád máš chuť bojovat? Teď, když jsem v přesile? Jen do toho! Pamatuj však najedno. Jestli zemřeš, nebude to tvůj konec! Znovu se setkáme v mé Zjizvené věži. A věř mi, že už tak tajnůstkářský nebudeš!“

Gorvi odvolal své muže. Nechal je odejít zpět k létavcům, schovaným za Bránou do pekel. Vyšplhal se do sedla a utrousil: „Ode dneška přestáváme být přáteli, Mučiteli mrtvých!“

Nestor si odfrkl a odpověděl: „Také jsme jimi nikdy nebyli. Proč bych měl považovat za přítele zrovna tebe? Takových hadů jako ty po světě běhá spousta, jenže většina je stokrát důvěryhodnější! Táhni zpět do svých sklepů. Gorvi, a zkus vymyslet nějakou lepší léčku!“

Potom promluvil ke svým pobočníkům: Zůstaňte v sedlech. Letíme na Sluneční stranu. Dva kilometry na jih od Dvou Brodů je szganská skrýš. Už několikrát jsem ji tam vycítil. Používají ji jen někdy. Jestli tam dnes v noci jsou, budou naši. Obrátil se na válečníka: A ty se vrať domů. Hezky zpátky do ohrady. Až se vrátím, dostaneš něco dobrého na zub. 

Odpudivé stvoření se otočilo, nažhavilo trysky a vyrazilo k Wrathinu hradu. Nekromant vylezl do sedla a zakrátko byl ve vzduchu mezi svými pobočníky. Zakroužili po hvězdné obloze a nabrali kurz k velkému průsmyku a sladkým rudým plodům Sluneční strany...

Jenomže noc nakonec moc plodná nebyla.

Vibrace, které Nestor cítil na předchozích lovech, nebyly ničím jiným než szganskou pastí. Málem se všichni tři stali její první obětí. Přistáli v nedalekém lese a zamířili ke zdroji vibrací - slábnoucí vůni vaření, pachu szganského masa a krve, lidského tělesného tepla, snů a tlumeného šepotu těch, kteří nespali a stáli na stráži. Grigovi se náhle zabodla do ramene šipka. Rána byla příliš blízko srdce. Srazila pobočníka na kolena a odčerpala z něj veškerou sílu. Zahar chtěl pána varovat a zaječel tak, že to muselo probudit celý les. Szganyové byli najednou všude.

Zdálo se, že je to skupina Kočovníků, kteří se poučili z Lardisova příkladu.

Nestor se Zaharem měli štěstí. Stříbrné, načesnekované šípy kolem nich jen svištěly a kousek od nich se zřítil obrovský uřezaný strom, držený ve vzpřímené poloze pomocí dlouhých provazů. Větve, seřezané do ostrých kůlů, se s duněním zabodly do lesní půdy. Z okolních větví se se svištěním snesly obrovské sítě, zatížené stříbrnými závažími. Na celé okolí padla páchnoucí mlha z česnekového oleje, jako by pršel jedovatý déšť.

Vtom některý z mužů podpálil lesní podrost! Plameny rychle přeskakovaly z větve na větev a brzy se daly i do okolních křovin. Kolem obklíčených upírů vyrostl ohnivý kruh a proměnil noc v den. Vzal jim tak jejich výhodu nočního vidění.

Nestor se Zaharem prchali. Rukavicemi se probojovávali skrz zamotané sítě a táhli Griga za sebou. Vlastně i on měl štěstí. Jiný vládce by ho nejspíš ponechal svému osudu. Nestor však měl jen tyto dva pobočníky a nemohl si dovolit o ně přijít. Nebylo v tom žádné milosrdenství. Upír, a zvláště vampýrský vládce, se nejdřív stará o svůj život. Vlastně se většinou nestará ani o nic jiného.

Všichni tři byli popálení, přiotrávení česnekem a naprosto pokoření. Vždyť byli poraženi pouhou hrstkou mužů! Nestor byl pološílený vzteky. A když se vrátili k létavcům, čekalo je další překvapení.

Grigovo zvíře bylo nepoužitelné. Padalo na břicho jako zraněná můra, protože mělo většinu končetin usekaných mačetami. Do okolí se nesl jeho křik, podobný dětskému pláči. Létavec byl oslepený hořícím dehtem, který mu propálil velké díry do obou křídel. Ležel na zemi, pokyvoval sežehnutou, očouzenou hlavou a křičel nechápavým děsem.

Také Nestorův létavec byl poraněný. Utrpěl několik bodných ran do krku, než se mu povedlo zavalit a rozmačkat svého mučitele. Ztratil mnoho životodárných tekutin a nebylo jisté, jestli vůbec vzlétne. Jestli se mu podaří doletět do Zjizvené věže, časem se uzdraví, to však nebylo jisté. Jen Zaharův létavec byl v naprostém pořádku. Poučil se z osudu dalších dvou zvířat a zalehl dva útočníky dřív, než mu mohli ublížit. Pod tělem se mu válela jejich rozmačkaná těla, střeva a louže zaschlé krve.

Před necelou hodinou Nestor a jeho muži přistáli na mírném, zalesněném kopci, ze kterého by se jim za normálních okolností dobře vzlétalo. Teď byli vzteklí a zmatení a byli rádi, že vůbec nějak odstartovali. Zahar vzal Griga za sebe na zdravého létavce, Nestor letěl sám na oslabeném zvířeti. Po jejich spěšném startu na zemi zůstaly polámané keře a pruh zdupané trávy, což ještě přispívalo k Nestorové vzteku.

Jakmile byli v bezpečí ve vzduchu, Nestor poručil Zaharovi, aby letěl domů. Sám přistál na jižní náhorní plošině Bariérového pohoří. Potřel svými slinami létavcovy rány, aby urychlil hojení, a potom ho nechal na chvíli odpočinout. Stoupl si na okraj planiny, shlížel na Sluneční stranu a hodnotil události posledních několika hodin. Postupně se uklidnil a uvědomil si, že celá noc byla jedna velká katastrofa.

Za prvé přišel o létavce, kterého nebude snadné nahradit. Za druhé byl jeho pobočník Grig těžce zraněný a po několik západů slunce mu bude k ničemu. A za třetí: Gorvi Křivák mu přísahal nepřátelství a je jisté, že mu bude dělat potíže. To však bylo to nejmenší. V boji s Kočovníky o hodně přišel a nic nezískal. Nestorova frustrace dosahovala vrcholu a nebylo to jen kvůli dnešnímu neúspěchu. Někde z hloubi duše se mu drala na povrch vzpomínka na další porážku s...

Vládkyně Wratha!

Někde tam byla! A poslouchala jeho myšlenky! Usmívala se na něj v jeho mysli! To ta její nadřazená telepatie. Nevědomky ji nechal zahlédnout svou pravou podobu - mladého chlapce, toužícího po lásce. Znovu ucítil teplý, sametový dotyk jejich tvrdých bradavek a měkkých ňader. Kdykoli na ni myslel, obě dlaně mu začaly hořet jako té první noci na střeše hradu. Až na to, že už pochopil, jak snadno mohla posílat podobné představy do jeho nezkušené mysli.

Byl to opravdu její záměr? Chtěla, aby o ní takhle přemýšlel...

To by znamenalo, že po něm také toužila!

„Nezkušený, přesně tak,“ řekla a vystoupila zpoza balvanu. „Velice nezkušený. Jenže já se opírám o své staleté zkušenosti! Nemáš se proto vůbec za co stydět, můj krásný vládce Nestore. Něco ti prozradím. Kdybych ostatní vládce mučila jako tebe, padli by mi do náručí za jediný den!“

„Proč jsi sem přišla?“ zeptal se Nestor a vzápětí si připadal hloupě a naivně. Přišla, aby se mu vysmívala. Protože věděla, že ho dostala. Nebo... přišla, aby si vybrala cenu vítězství?

„Ani jedno,“ potřásla hlavou. „Vítězství patří tobě, Nestore. O cenu se můžeš přihlásit při východu slunce v mé věži, až se budu chystat do postele. Nebo ve Zjizvené věži, jestli ti to lépe vyhovuje. A nechtěla jsem tě dostat. Chci, abychom se chtěli navzájem. Kdyby sis ze Sluneční strany nepřivedl milenku, nejspíš bys za mnou přišel už dřív - nebo já za tebou. Jsi s ní spokojený? Stačí ti? O tom pochybuji. Možná zatím ano, ale ty jsi Vampýr, Nestore! Přesto zůstáváš stále tak zvláštní, jako jsi byl na začátku. Dodnes lpíš na některých věcech z minulosti. A pořád ještě ovládáš to starodávné, opravdové umění.“

„Umění?“ Nestor si před ní připadal jako malé dítě.

„Umění lásky. Vampýři znají jenom chtíč.“

„A ty?“

„Můžu ti nabídnout jen to, co mám.“ Wratha k němu přistoupila blíž.

Jako nějaký blázen o krok ustoupil a řekl: „Už ses mi jednou nabízela i vzápětí jsi mě odmítla.“

„Jen se nad tím znovu zamysli. Nic jsem ti nenabídla. Odkdy je polibek povolením ke znásilnění? Vzal by sis mě silou, a to se ještě žádnému muži nepodařilo. Nemohla jsem to připustit i přes to, jak moc jsem tě chtěla.“

Zamračil se. „Takže ty už jsi zapomněla ,pravé umění', jak to sama nazýváš? Nejsi schopna cítit lásku tak, jak ji cítí Szganyové a jak si ji pamatuji i já? K čemu nám tedy bude, že budeme spolu? Ptala ses mě, jestli jsem spokojený. Spíš bych se chtěl zeptat já tebe, jestli je to ještě vůbec možné. Můžu být doopravdy spokojený? Jak jsi sama řekla, jsem Vampýr...“

„Proč to nezkusit?“ Znovu se k němu přiblížila. Tentokrát zůstal stát.

Byla oblečená v kůži, která byla celá postříkaná krví, avšak neměla bojovou rukavici. Znovu ho napadlo, proč je tady a jestli s sebou nikoho nemá. Nahlas se jí zeptal: „Proč jsi sem přišla?“

„Jsem sama, ano,“ odpověděla. „Konečně se mi lov vydařil. Zajali jsme sedm otroků a stejný počet by měl dorazit na Hvězdnou stranu před východem slunce. Letěla jsem zpátky do své věže, když jsem tě tu zahlédla a vycítila jsem tvé myšlenky. To je pro mě snadné, jsem na ně zvyklá. Cítila jsem tvou bolest, vztek a frustraci a řekla jsem si, že nastal vhodný okamžik. Proto jsem poručila svým lidem, aby letěli napřed a přišla jsem za tebou.

Celé ty měsíce jsem na tebe čekala, Nestore, a často jsem tě pozorovala. Proměna z člověka na Vampýra u tebe byla v některých ohledech snadná, v jiných naopak obtížná. Myslíš, že ty měsíce byly hrozné jen pro tebe? I já jsem cítila naprostou frustraci a po celém hradě jsou vidět následky. Musím dát všechno zase do pořádku. Zaslechla jsem za zády poznámky na kvalitu vody. Donesl se mi posměch kvůli dalším... záležitostem mého hradu. I já se budu smát, až si předvolám ošetřovatele sifónovců. Na spravedlnost se můžou těšit i muži, kteří mají dohlížet na kádě nových válečníků. Kromě toho v mé domácnosti došlo k několika milostným aférám, které jsem ještě nepotrestala.

Zkrátka budu muset dohlédnout na celou spoustu záležitostí. Avšak nejdřív musím ukojit své vlastní potřeby. Protože v tomto stavu nenachází moje mysl klid...“ Na chvíli se mu zahleděla pátravě do očí a zopakovala: „Ano, své potřeby. A... ty tvé?“

Přitiskl se k ní, zvedl ruku... a Wratha se mu opřela dlaní o hruď a zadržela ho. Okamžitě vycítila rozzlobenou myšlenku, která mu blýskla v mysli. „Ale ne, můj krásný Nestore,“ usmála se. „Už jsem se jednou poučila a znovu tě neodmítnu. Minule mě to stálo příliš mnoho času. Nebuď však netrpělivý a uvědom si, že jsem vládkyně Wratha. Tohle není vhodné místo pro lásku... či pro chtíč.“

„Kde? A kdy?“ Hrdlo se mu stáhlo tak, že se málem udusil, a jeho hlas zněl jako tichý chrapot.

„Jsme sousedé,“ řekla potichu a její hlas zněl jako šeptaný příslib. „Přijď do mé věže hodinu před východem slunce. Žádný muž ani stvůra ti nebude bránit v cestě.“

„Chci tě,“ řekl a znovu si připadal jako blázen.

„Tak ke mně přijď,“ řekla a odcházela. Jen jednou se otočila, aby se na něho podívala a usmála se. Nestor zjistil, že se třese jako mladý kluk.

Do dalšího východu slunce občas Nestora přepadal stejný třes a v rukou cítil známé pálení. Věděl, že tentokrát za ním Wratha nevysílá myšlenky.

Už nemusela...

* * *

Když se Noma Canison vrátil ze Sluneční strany, Nestor sešel do Prašivé věže přeptat se ho na Wrathu. Slyšel toho o ní už mnoho, nikdy však nechtěl znát detaily. Kromě toho si je chtěl vyslechnout od někoho důvěryhodného. Noma mu převyprávěl, co všechno o ní věděl, a na konci řekl: „Ha! Chceš za ní jít! Chceš s ní mít poměr! Pochopil jsem to z tvých dotazů. Ty jsi ale takový šťastlivec! Musíš se toho ještě hodně naučit a Wratha bude tou nejlepší učitelkou. Řekni mi, kdy za ní jdeš?“

„Necháš si to pro sebe?“

„Ale samozřejmě!“ vyštěkl vládce. „To si myslíš, že bych tě zradil? Jsem z toho vzrušený, to je všechno. V myšlenkách budu stále s tebou. Ach, kdybych tak mohl být s tebou i v posteli! Tahle Wratha...“

Nestor se drbal na bradě a snažil se nesmát. Radost, kterou Noma dával najevo, byla upřímná a nakažlivá. „Mám přijít do její věže hodinu před východem slunce.“

Nomova dlouhá spodní čelist poklesla a dobrá nálada byla ta tam. „Hodinu před východem slunce?“

Nestor přikývl. „Něco ti na tom nehraje?“

„Ne, ne...“ potřásl Vampýr hlavou, zatvářil se ustaraně, po chvíli změnil názor a přikývl: „Vlastně ano! Možná vážně něco nehraje. Týká se to způsobu, jakým Wratha povýšila...“

„Pokračuj!“

„Zavraždila Karla ze Skalní věže...“ Znovu se odmlčel.

„Copak to z tebe musím páčit?“

„Poslouchej mě,“ zabručel Noma hluboko v hrdle. „Při východu svítí slunce do Wrathiny věže hned několika okny. Tedy svítilo by, kdyby nebyly zatažené závěsy.“

„A?“

„Nějak se mi to nelíbí. Připomíná mi to turgosheimskou Skalní věž, kde vládl Karl. Nebýt Wrathy, vládl by tam dodnes.“

„Jak ho zabila?“ Nestor se snažil udržet svou netrpělivost na uzdě.

„Jsou to samozřejmě jen pověsti...“

„Tak řekneš mi to, nebo ne?“ Nekromantova trpělivost byla u konce.

„Opila ho,“ vyštěkl Noma, „vyčerpala sexem, připoutala k posteli a rozhrnula závěsy! Nechala svítit slunce rovnou na něj. Stěny obložila bronzovými štíty, vyleštěnými jako zrcadla. Natočila je na omámeného Karla, zatímco sama stála v bezpečí stínů. Netrvalo to dlouho. Karl se usmažil a parazit ho opustil. V tom ostrém světle však také brzy pošel, Zatímco černal a škvařil se, Wratha zatáhla závěsy. Parazit vypustil vejce, svou poslední šanci k rozmnožení. A Wratha je s nadšením přijala! Až do té chvíle byla pouhou upírkou, Karlovou milenkou. Teď se stala vládkyní Skalní věže, kterou brzy přejmenovala na věž Wrathinu. Tak tedy povýšila.“

„Jestli chystá stejný osud mně,“ promluvil Nestor zamyšleně, „co z toho bude mít? Tehdy v Turgosheimu díky vraždě povýšila. Ale tady už má vysoké postavení! Každopádně ti děkuju za varování. Věř mi, že se opít jen tak nenechám! Kromě toho si dám dobrý pozor, abychom se neocitli v žádné místnosti otočené na jih.“

Noma byl překvapený. „Copak ty tam půjdeš? I po tom, co jsem ti řekl?“

Nestor se na něj podíval, pak se odvrátil stranou, pokrčil rameny a nakonec řekl: „Už skoro dva roky jsem Vampýr, ale předtím jsem byl Szgany. Szgany z kmene Lidesků. Jak sám víš, jsou to horkokrevní lidé. Má pijavice žár zdesetinásobila. Ptáš se mě, jestli za ní půjdu? Řekni mi upřímně, příteli, ty bys za ní nešel?“

Noma podezíravě čenichal, až se mu nosní díry rozšiřovaly. Jeho velké, chlupaté vlčí uši s povislými boltci, vytvarovanými do znaku měsíce v úplňku, se natáčely sem a tam, jako by se snažil zachytit nějaký vzdálený zvuk nebo myšlenku. Nakonec padl na všechny čtyři, zaklonil hlavu a zavyl. Hrdlo se mu chvělo a celou Prašivou věží se nesla přízračná kvílivá ozvěna.

Ozvěna pomalu utichla a z koutku měkkých vlčích úst skanula slina. Noma se zadíval přímo na Nestora, zakňučel a řekl: „Vládce Nestore, kamaráde můj - jak bych mohl odolat?“

VI

Nestor a Wratha: spojení

Když se Nestor vrátil do Zjizveného hradu, čekal na něj Zahar a měl pro něho překvapení. Wratha mu poslala dárek v podobě tří Szganyů z dnešního lovu - mladíka, dospělého chlapa a šedovlasého muže. Přes všechnu svou hrdost byl Nestor tím posledním, kdo by je odmítl. Zvláště ne dnes, když měl poslední dobou tak slabou kořist. Povšiml si, že to jsou všechno muži, které si Wratha za jiných okolností ráda nechávala. Dobře však chápal, proč mu neposlala pár čerstvých žen ze Sluneční strany...

Dárek byl pro upíry něco tak nezvyklého, že to Zahar vůbec nedokázal pochopit. Vždyť Wratha poslala tak cenné maso a krev! „Copak vám vládkyně něco dluží, pane?“ sebral nakonec odvahu k dotazu.

Vlastně se dalo říct, že mu něco dlužila za všechno to odposloucháváni  myšlenek a rušení snů. Ať to byla pravda, nebo ne, zadíval se Zaharovi zpříma do očí a odpověděl: „Možná nakonec bude...“ Na chvíli se zamyslel a pak dodal: „Řekněme, že spolu máme dohodnutý nějaký obchod.“ Ve skutečnosti se však obával, že nakonec bude něco dlužit on jí. Noma mu vyprávěl, kolik by ho mohla naučit. Nestor se rozhodl, že odloží svou pýchu stranou a nechá se vést. Kdyby se jí mohl jen trochu vyrovnat... ale možná že se překvapení dočkají obě strany. Upírky ve Zjizvené věži mu už ukázaly víc, než obyčejný muž pozná za celý život.

Musí však pamatovat na Nomovo varování. Je možné, že dárek byl jen obratnou zástěrkou, pod kterou se skrýval nebezpečný jed. Dá si ledy pozor a uvidí.

Nestor se napil z nových mladých otroků a zároveň si je označkoval. Odteď patřili jen jemu. Nejmladšího poslal za Grigem, aby se o něj staral. Až se pobočník uzdraví, mladík se stane jeho učedníkem. Na staršího muže čekalo mnoho práce. Okamžitě se zařadil do pracovního rozpisu hradu. Vždycky bylo potřeba lidí ke kopání nových chodeb, údržbu místností a vyklízení stájí.

O šedovlasém muži Nestor ani nepřemýšlel. Půjde na zásobování domácnosti. Maso půjde na talíře obyčejných otroků, rozdrcené kosti dostanou do koryt létavci a bojovníci. Poslední dobou se potrava získávala stále obtížněji. Dříve, nebo později s tím musí něco udělat. Určitě musí existovat jednodušší způsob, než byl lov. Možná si o tom s Wrathou později promluví. Asi se jí dařilo o mnoho lépe než jemu, když si mohla dovolit dělit se s ním o kořist. Možná s ní nakonec doopravdy dohodne obchod...

Správa Zjizvené věže Nestorovi zabrala skoro celou dlouhou noc. Než se nadál, do východu slunce zbývalo jen několik hodin. Řekl Zaharovi, ať ho probudí, až se barva Bariérového pohoří změní z popelavě šedé na olověnou a odešel do postele. Probudil se však už tři hodiny před úsvitem, Zahar ještě pracoval někde v hradě.

Nic se mu nezdálo, ale stejně sebou zmítal ze spaní a potil se studeným, upírským potem. Mohla za to jeho pijavice. Parazit totiž vycítil jeho emoce a poznal, že by mu mohly být nebezpečné. Proto svého pána nutil, aby kolem sebe viděl nejrůznější nebezpečí. Jak se však blížil čas schůzky, Nestor vyhnal všechny hlodající pochyby z hlavy a soustředil se jen na jednu myšlenku. Věděl, že se nemýlil, a to, co řekl Nomovi, byla pravda. Wratha už dávno povýšila. Obývala největší část hradu. Kdyby ho svedla i zavraždila, téměř nic by tím nezískala. Nejspíš se jí tedy vážně líbil. Nic jiného v tom nemohlo být. A on sám si neuměl představit nic příjemnějšího než jít s ní do postele. Čas ukáže, jestli mu zůstane všechno to vzrušení. Tak to ale chodí se všemi mileneckými vztahy. Prozatím však byl vzrušený až až...

Vstal, pečlivě se celý umyl a posnídal. Na jídlo bylo sice ještě brzy, ale Nestor cítil, že by měl nabrat síly. Vzal si med ze Sluneční strany, chleba a čerstvé mléko ze svých dojíren. Některá vemena patřívala ženám, jiné byly teprve mladými dívkami, ale všechny narostly do obrovských rozměrů díky složitým metamorfním procesům. K tomu si uždibl kousek masa, šťavnatého králíka ze svých králíkáren. Lidské maso mu stále ještě příliš nechutnalo. Měl rád jen tekutinu, která znamená život - rudou krev.

Svlékl ze sebe oblečení a převlékl se do své nejlepší, nejměkčí kožené haleny. Zbývala mu ještě celá hodina čekání. Přecházel sem a tam po pokoji a věděl, že kdokoliv by ho viděl, považoval by ho za nedočkavého mladého milence. Nikdo ho však nemohl vidět, až na -

- Glinu!

Vyšla po točitém schodišti nahoru a nyní stála za závěsem v předpokoji a sledovala ho. Nestor byl tak ponořený do svých myšlenek, že si jí ani nevšiml. Až teď.

„Co chceš?“ podivil se, že ve svém vlastním hlase zaslechl provinilý podtón. Copak se musí on, vládce Nestor, za cokoli omlouvat obyčejné otrokyni, jako je Glina?

„Zdálo... zdálo se mi, že jsi mě volal,“ odpověděla. Nestor věděl, že lže.

„Přišla jsi, abys mě tajně sledovala.“ Mluvil tichým hlasem, který signalizoval nebezpečí.

„Tebe, Nestore?“ Vždycky se k němu chovala důvěrně. Když byli v posteli, dokonce to po ní vyžadoval. „Proč bych tě sledovala? Vím o tobě přece všechno! Jen by mě zajímalo, proč jsi tak brzy vstal a oblékl se. Nemáš s někým schůzku?“

„To má být výslech?“ zamračil se Nestor. „Jak se opovažuješ!“ Mluvil hrubým, hlubokým hlasem. „S kým jsi to mluvila? Se Zaharem?“

„Toho jsem neviděla déle než jeden den. Stalo se snad něco?“ zeptala se nepředstíraně ustaraným hlasem.

Nestor se pomalu přestal mračit. Nakonec si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Nic se nestalo. Běž už.“

„Copak mě... copak mě nechceš?“

„Teď ne.“ (A nejspíš ji už nebude chtít nikdy. Už teď mu její podoba v hlavě bledla, a to ještě s Wrathou ani nebyl.) „Možná později.“ (Ale opravdu jen možná.)

Glina posmutněla. Svěsila hlavu a přikývla. „Jak si přeješ.“ Zatáhla za sebou závěs a sestupovala ze schodů. Nestor ke svému překvapení ucítil, jak se mu sevřelo hrdlo. Zavolal za ní: „Jak se daří malému?“

Zvuk kroků ustal a Glina zavolala v odpověď: „Lépe už se ani nemůže mít! Chtěl bys ho vidět? Mám ho přinést nahoru?“

„Teď ne,“ řekl znovu. „Možná později...“ Popravdě ho však dítě vůbec nezajímalo. Občas si říkal, co vlastně tady, ve Zjizvené věži, ten malý lidský tvor pohledává. Nejspíš měl tehdy poslechnout Nomu Canisona, Glinu rychle zabít a kojence si uvařit k snídani. Jenže Glina mu tehdy byla k něčemu dobrá. A možná že ještě bude. Ze všech jeho žen byla pořád v posteli nejlepší...

Zatímco přemýšlel, Glina se vrátila do svého pokoje.

Za chvíli už kráčel úzkou, nepoužívanou chodbou plnou pavučin, která vedla do Wrathiny věže. Glina stála v tmavém výklenku a sledovala ho. Věděla, že existuje jen jedno místo, kam teď může jít.

A dívka pochopila, že o Nestorovi ještě neví všechno...

Wratha mu slíbila, že mu nic nebude bránit v cestě. A cesta opravdu proběhla tak hladce, že tomu Nestor ani nemohl uvěřit. Chodbu, spojující jejich dva hrady, nehlídal ani jediný otrok, pobočník nebo válečník. Zaznívalo sem jen tlumené kňourání létavců ze vzdálených stájí. Někde nahoře zachrastily řetězy a ozval se zuřivý ryk, jako by si nějaké stvoření uvědomilo přítomnost cizího člověka v hradu. Když Nestor vystoupal do vyššího patra, koutkem oka občas zahlédl pár stínů. Vždycky se však okamžitě, diskrétně a v tichosti vzdálily.

Bylo to tak snadné.

Nestor se ovšem vyhýbal hlavním chodbám a obcházel hrad vlastně dokola. Kromě toho svítalo a v tuto hodinu většina obyvatel věže spala, samozřejmě s výjimkou nejnutnějšího personálu a hlídačů. Kromě výše zmíněných, naprosto pochopitelných vzdálených zvuků a kradmého stínu, Nestor neviděl ani neslyšel nic, co by mu mohlo zavdat příčinu k obavám nebo útěku.

V předposledním patře na něj čekala překrásná upírka, která se mu uklonila a představila se jako Wrathina služebná, která ho má doprovodit ke své paní. Měla na sobě tenké šaty s hlubokým výstřihem. Když se uklonila, Nestor se mohl pokochat pohledem na její krásná, špičatá prsa. Měla skutečně nádhernou postavu. Nestorovi se zdála snad i přitažlivější než jeho vlastní dívky. Vedla ho chodbou. Po chvíli se k němu otočila, koketně se usmála a řekla: „Má paní doufá, že jste se cestou nesetkal s žádnými potížemi.“

„Ne,“ odvětil Nestor. „Nepřišel jsem hlavní chodbou. Nechtěl jsem budit pozornost.“

„Jsem si jistá, že to má paní ocení. Neměl byste však žádné potíže, ani kdybyste se vydal přímou cestou. Wratha chce, abyste se tu cítil jako doma. I ona je diskrétní a má ve zvyku udílet rozkazy, které všichni bez výjimky respektují. Když poručí svým otrokům: ,v tu a tu hodinu budete spát... nikdo se ani nehne... nechci, aby mě cokoli rušilo,' nikdo si nedovolí neuposlechnout.“

„Aha.“

Stoupal za dívkou příkrým, úzkým schodištěm, které bylo vytesáno do tvrdé skály. Panovalo tu příšeří, to jim však nevadilo. Jejich upírské oči viděly stejně dobře, jako by byl bílý den. Otrokyně šla první. Nestor si všiml, že pod krátkými šaty už na sobě nic nemá. Na vrcholu schodiště bylo odpočívadlo a výklenek ve zdi, ve kterém visely řetězy. Obvykle zde byl na stráži válečník.

Vkročili do úzké chodby. V místě, kde u sebe byly stěny nejblíže, se dívka přitiskla ke zdi a řekla: „Už můžete jít sám,“ a tajuplně se na něj usmála. „Na konci této chodby narazíte na rozcestí. Dejte se chodbou, nad kterou uvidíte Wrathin erb.“

Snažil se kolem ní projít. Dívce okamžitě vylétla ruka a našla jeho penis, který začala hladit a mačkat. Nestor stál celý zkamenělý a sledoval, jak si volnou rukou otevřela šaty a odhalila prsa.

„Cože? Tak tohle je podle tebe diskrétnost?“ zeptal se chraplavě a konečně se kolem ní protáhl. „Zajímalo by mě, co by tomu řekla tvá paní.“ I když svá slova vyslovil jako výhrůžku, cítil pokušení. Krev v něm jen vřela a jeho penis se jí v ruce škubal i přes kožené kalhoty. Oči nemohl spustit z jejích ňader, která vypadala opravdu k nakousnutí. Bylo těžké ovládnout se a nesáhnout si.

Než to mohl udělat, dívka ho pustila, zasmála se a odpověděla: „Ale vždyť jen plním její příkaz! Chce, abyste k ní přišel už vzrušený. Kromě toho, mnoho mužů přijde o veškerou svou mužnost při představě, že by měli vejít sami a neozbrojení do cizího hradu. Cesta je temná a spletitá a mohl jste na ní klidně narazit na nějakou stvůru! Vášeň vás mohla velmi snadno opustit. V tom případě bych vám řekla, ať se vrátíte domů a přijdete, až budete lépe připraven. Už teď mi však je jasné, že vládce Nestor není žádný zbabělec! Ne, jste... dokonale připraven. Stejně jako vládkyni Wratha.“

Zakryla si prsa, otočila se a odcházela pryč. Nestor byl zanechán svým úvahám: Co to mělo znamenat? Další zástěrka, pod kterou se skrývá otrávená návnada? 

Na návrat však už bylo pozdě. Nestorovi nezbylo než pokračovat v cestě a nechat se překvapit...

Nestor vešel do Wrathiných soukromých komnat a hned mu bylo jasné, že je obývá žena. I kdyby to nevěděl dopředu, poznal by to na první pohled...

Za prvé zde byla zrcadla. Byla vykovaná z velkých plátů zlata a vyleštěná do vysokého lesku. Každé tváři propůjčila teplo a život, i kdyby patřila někomu chladnému, bez oné životní jiskry, která prozrazovala opravdové lidství. Musela to být ženská ložnice. Jen opravdu extrémně marnivý vládce by si na stěny pověsil něco takového. Ani marnivost nedokázala uchránit před pravdou, odhalenou zrcadly. Vampýrské obličeje totiž postrádaly duši. Kromě toho byla zrcadla nenáviděnou zbraní, kterou už od nepaměti používali Szganyové ze Sluneční strany, aby jimi odráželi vražedné sluneční paprsky rovnou do tváří svých upírských nepřátel. Zdá se, že Wratha se nad takové věci povznesla a ráda se vidí taková, jaká doopravdy je.

Nestor se na sebe mohl podívat poprvé od té doby, co opustil Sluneční stranu a stal se Vampýrem. A viděl krásného vládce, skutečného Vampýra, který byl tak odvážný, že sem vkročil i přes všechna varování.

Díval se na sebe a po chvíli se mu začalo zdát, že vidí i něco jiného. Byl si samozřejmě vědom faktu, že ve svém těle hostí vampýrskou pijavici, ale nelíbilo se mu, že jeho pokožka vypadá jako plazí, ani kobří kápě, která mu stínila čelo a oči. Věděl, že to jsou jen iluze a výplody jeho mysli, přesto se raději více podobal normálnímu člověku než tvoru, který ho ovládal.

Rychle se od zrcadla odvrátil a prohlédl si předpokoj, do kterého vešel úzkou klenutou chodbou, opatřenou závěsy z netopýřích kůží. Nejspíš to byla Wrathina šatna. Nestor si všiml kamenného umývadla, dřevěných vyřezávaných poliček na všelijaké pudry, parfémy a vzácné oleje a několika výklenků, ve kterých visely na kostěných ramínkách šaty. A že jich vládkyně Wratha neměla málo!

Vampýrčino spodní prádlo bylo vyrobeno zásadně z prvotřídní szganské krajky, oblečení měla z měkkých kůží a kožešin. Slavnostní šaty byly ušité z netopýřích kůží nebo z jemné kožešiny vzácných mladých bílých medvědů. Její boty vyrobili ti nejlepší řemeslníci z rybích kůží. Domácí sandály měly podrážku z pružné bílé chrupavky, na kterou byly připevněny kožené řemínky. Dále Nestor zahlédl množství kostěných stínítek, každé ozdobené jiným vzorem. Byly to štítky, které nosila na čele. Měly -skrývat poruchu očí, která se projevovala při Wrathiných ne příliš častých, zato velmi znepokojujících záchvatech vzteku. Wratha stínítka nenosila jen kvůli funkčnosti, ale také pro jejich zdobnost. Mezi dalšími věcmi ležely náušnice, náramky a nákotníky, přívěsky a brože. Většina šperků byla vyrobená ze zlata.

Nestor si všechno prohlížel a napadlo ho: Má tady takovou spoustu věcí… Co má asi na sobě? 

Nic! vybavila se mu okamžitě v mysli odpověď, doprovázená jejím nezaměnitelným smíchem. Proč nejdeš dál? To té mé oblečení tak fascinovalo? Co potom řekneš na mou nahotu? 

Kromě chodby, kterou přišel, vedl z místnosti jen jeden východ. Nestor zadržel dech, ani nevěděl proč. Nic na světě by ho nepřimělo k odchodu. Dalším závěsem z netopýrů prošel do Wrathiny ložnice. A tam ji uviděl. Doopravdy na sobě nic neměla - jen pěnu a vodu.

Wratha totiž ležela v lázni.

„Jak vidíš, je tu dost místa pro oba!“ usmála se a Nestor ještě nikdy neviděl nic tak svůdného.

Od té chvíle byl jeho osud v jejích rukou. Kdykoliv, třeba okamžitě, mohla zavolat některého ze svých pobočníků nebo válečníků a to by znamenalo konec nekromanta Nestora, vampýrského vládce a Mučitele mrtvých. Oba to věděli. Zároveň jim však bylo jasné, že to není její záměr - alespoň do chvíle, kdy bude znát odpověď na svou otázku. Bylo mezi i nimi totiž něco, co se oba museli bezpodmínečně dozvědět: jak je uspokojí vyvrcholení spalující touhy, která v obou rostla od toho prvního rána, kdy Wran dal Nestorovi Vasagiho vejce a přivedl ho na Hvězdnou stranu.

Wrathina vana byla obrovská. Byla dlouhá přinejmenším dva metry, zapuštěná do země a obložená glazovanými szganskými kachlemi. Nestorova kazajka spadla na hrubě tkaný koberec. Wratha před ním skrývala svou krásu v mléčně bílé pěně. Další krok a Nestor shodil i košili. Zvedla k němu své sametově bílé paže a Nestorův dech ztěžkl. Horní část Vampýrčiných prsou teď byla nad hladinou. V pramíncích z nich stékala pěna.

„Umíš tohle?“ Ve vteřině proměnila své šarlatové oči na temnou szganskou barvu. „Metamorfóza. Je to namáhavé, ale někdy to stojí za to. Například dnes. Vím, že toho v sobě máš ještě mnoho szganského. Chceš opravdovost, Nestore, a jak vidíš, Wratha pro tebe dokáže být nevinná.“

Nestor se ještě o krok přiblížil. I on už byl nahý.

„Ještě jsi mě neviděl,“ popichovala ho, když si znovu přečetla obsah jeho mysli. „Možná že jsem pod tou pěnou celá oblečená!“ zasmála se a významně se zadívala na jeho pulzující mužství. Navlhčila si rudé rty a náhle z něj nemohla spustit oči.

„S tím si poradím,“ zachroptěl, jako by mu náhle úplně vyschlo v krku.

„Zdá se, že máš žízeň,“ všimla si. „Mám tady spoustu dobrého szganského vína.“ Wratha ukázala na kamenný džbán a zlaté poháry, které ležely na okraji vany.

Nestor stál u okraje vany a přes vlnky na vodě viděl, že je hned pod hladinou schod. Těžce polkl a řekl: „Sám vím nejlíp, čeho bych se chtěl napít i z jaké temné studny.“

Vládkynin hlas byl náhle stejně chraptivý a opilý touhou jako ten Nestorův. „Vím, že budeš stejně dobrý, jako máš krásné tělo. Napijme se tedy spolu.“

Vkročil do lázně. Voda a pěna zavířily kolem jeho pevných kolen a Nestor si ji chtěl přitáhnout k sobě, Wratha však uhnula a celá bez dechu mu dávala pokyny: „Umyj mě a já umyji tebe. Zatím se můžeme jenom dotýkat, ale nic víc není povoleno. Celí se vymydlíme, abychom byli čistí jako nikdy předtím. A potom se společně ušpiníme...“

„Ale já tě chci hned.“

„Nekaž to, Nestore,“ potřásla hlavou. „Však se tady ve vaně budeme ještě tisíckrát milovat! Vím to. Ale dnes... dnes na nás čeká má postel. Copak se chceš napíti i pěny? Po koupeli budeš o mnoho tvrdší, zatímco já budu o tolik měkčí...“

Namydlili se a Nestor si říkal, že asi ještě nikdy v životě nebyl tak čistý. Hrál si s jejím tělem a ona si hrála s tím jeho, a přitom se nedotýkali ničeho jiného než teplé vody a medem vonícího mýdla. Nakonec lehce políbila špičku jeho horkého penisu, vstala a zabalila se do ručníku. Nestor pochopil, že měla pravdu. Ještě nikdy ho neměl tak tvrdého, a Wratha nikdy nebyla pro žádného muže tak rozevřená.

Vytřeli se navzájem do sucha a přesunuli se do postele. Byla masivní, vysoká a široká, postavená z břidlicových plátů. V horní vrstvě byla prohlubeň, skrývající matraci naplněnou kožešinou. K posteli vedly dřevěné schody, po kterých Wratha vyběhla a odhrnula medvědí kožešinu. Otočila sec k němu a shodila ze sebe ručník. A pak...

Bylo to jako delirium!

Lidské bytosti nikdy nemůžou poznat ten plný, neomezeně násilnický i zvířecí sex Vampýrů. Nepřežili by to. Wratha a Nestor však už lidmi nebyli. Byli Vampýry!

Dalších pět hodin spolu dělali všechno, a ještě mnohem víc než všichni ostatní muži a ženy před nimi. Snad s výjimkou jedné dávné milostné aféry, která se odehrávala zrovna v této posteli, nebo představ v hlubinách nějaké zdrogované, horečnaté mysli a v temných, dávných mučírnách. Nestor byl konečně spokojený.

A překvapivě - alespoň pro ni samotnou - byla spokojená i vládkyně Wratha...

Později si spolu povídali.

„Zdála jsem se ti dost nevinná?“ Wratha ležela natažená pod medvědí kůží, ze které vystrkovala jen svou dokonalou nožku. Havraní vlasy měla celé mokré a lesklé a stoupala z nich její teplá vůně.

„Jen se na sebe podívej!“ zasmál se Nestor ironickým, vyčerpaným smíchem. „Jak se tady provokativně rozvaluješ a díváš se na mě těma svýma vědoucíma očima! Přestože jsi je ztmavila, k nevinnosti mají daleko. Copak tys někdy byla nevinná, Wratho? Znám tvůj příběh. Slyšel jsem ho od svého přítele, vlčího Vampýra.“

„Noma má pravdu,“ pokrčila rameny. „Ne, nikdy jsem nevinnost nepoznala. Ne že bych nechtěla, ale život na turgosheimské Sluneční straně před sto lety byl pro dívku... zkrátka nebylo to to nejlepší prostředí, kde se nevinnosti naučit. Od narození jsme byli vampýrskými otroky. I tak jsem zůstala sama sebou až do doby, kdy mě chytili. Nebyla jsem ani tak nevinná, jako spíš chytrá. A to mi zůstalo,“ prohlásila Wratha a zvedla se na lokti. „Bohužel. Zdá se, že jsem pro tebe nebyla tou sladkou, chvějící se a nezkušenou Szgankou, které tak obdivuješ a po kterých prahneš. No, každopádně jsem se o to pokusila.“

„Kdybych tě neznal, mohla jsi mě klidně oklamat,“ odpověděl jí Nestor po pravdě. „Když ses kolem mě sevřela, málem jsem tě považoval za mladou dívku. A vykřikla jsi, jako bys byla opravdová panna. Jenomže ty vyzařuješ... ženskost! Jsi celá horká a vzrušující. To nikdy nemůžeš skrýt.“

„Takže jsem nesplnila tvá očekávání?“

„Jsi to nejkrásnější stvoření v hradě. Jestli neztělesňuješ všechno, po čem toužím, kde jinde bych to už měl hledat? Ne, splnila jsi úplně všechno. Už nikdy nepůjdu ve Zjizvené věži spát, aniž bych si nepřál být s tebou.“ Polaskal jí prsa. Wrathiny bradavky mu okamžitě ztvrdly mezi prsty. Byla to její přirozená reakce, žádná metamorfóza. A když na něj položila ruku ona, i Nestor reagoval, ačkoli byl přesvědčený, že je už úplně vyčerpaný.

„Něco ti řeknu,“ řekla a hluboce se mu zadívala do očí. „Je to mé tajemství. Ještě nikdy jsem se žádnému muži neoddala. Dokonce ani Karlovi ze Skalní věže ne, i když byl mým ,pánem'. Ó ano, bral si mě, to samozřejmě, a věřil, že se mi to líbí. Stejně jako byl přesvědčený o tom, že ho miluji. Ve skutečnosti jsem se ho štítila. Potom jsem upadla do upířího spánku a čekalo mě to nejhorší v životě. Byla jsem pohřbená zaživa, Nestore, a ještě nikdo na světě nebyl tak vyděšený, jako jsem byla tehdy já! Dodnes se občas probouzím celá zpocená v posteli a zdá se mi, že jsem znovu upírkou v tom temném kamenném hrobě...

Od té doby jsem samozřejmě měla své otroky, ale žádnému jsem se doopravdy neoddala. Nikdy ne tak, jak jsem se odevzdala tobě. Předtím jsem v Turgosheimu vyzkoušela jednoho dva vládce, ty nejodvážnější z té ubohé sebranky. Zjistila jsem však, že jim úplně chybí životní míza. Možná se jim jednou vrátí, ale to by nejdřív museli utéct z té stísňující atmosféry a začít znovu doopravdy žít! Nejdřív se musí naučit, jak znovu prožívat chtíč a opájet se krví! Přesně to jsem chtěla já, a proto jsem utekla. Toužila jsem se vrátit k tradičnímu způsobu života a přála jsem si proměnit zdejší Sluneční stranu v jednu obrovskou zásobárnu, kde by moji muži a bojovníci rostli a prospívali! Kdyby se ti protivní renegáti nepostavili proti mně, povedlo by se mi to.“

„Ukradla jsi jim otroky,“ upozornil ji Nestor. „Byla jsi pro ně zlodějka, už od prvního útoku na Dva Brody.“

„Vzala jsem si jen to, co mi právoplatně patřilo!“ vykřikla a trochu se od něj odtáhla. „Byla jsem jejich vůdkyně a dělala jsem to dobře! Jenomže Wran a Spiro jsou šílenci bez rozumu a nechtěli mi naslouchat. Gorvi má tak nekontrolovatelné instinkty, že myslí jen ve svých vlastních úzkých kruzích. Umí jen kout pikle, intrikovat a rozvíjet své zrádné machinace. Vasagi Sosák byl zrůdný, ale jako jediný z nich měl rozum. Doufala jsem, že Wrana zabije a já je dám zase všechny dohromady. To mi nebylo dáno. Vasagi nežije a my jsme dál rozdělení. Co říct o Nomovi Canisonovi? Otec se mu zbláznil a mně se zdá, že to Nomu také nemine. Když si vzpomenu na tu jeho zatracenou kostěnou hračku, ten takzvaný hudební nástroj, který mě ruší ze spánku až tady...! Chce pomocí něj přilákat svou měsíční lásku. Pche! Zdá se, že jsem udělala chybu, když jsem ho vybrala mezi své renegáty...“

Na kratičkou chvíli se odmlčela. „Ale zdá se, že trochu odbíhám od tomatu. Mluvili jsme o nevinnosti.“

„A já jsem byl nevinný?“

„Chtěl bys, abych ti řekla, že ne. Jenže ty jsi opravdu byl nevinný, Nestore. Nebyl jsi naivní, ale doopravdy nevinný. Přede mnou jsi ještě nikdy nebyl s opravdovou ženou. Možná jsi měl nějakou tu szganskou dívku a pár upírských otrokyní. Nikdy jsi však nespal se ženou. Kromě toho na světě není žena, která by se mi vyrovnala.“

Ne, žádná taková není, pomyslel si tajně Nestor. Někde však žije dívka, kterou jsem chtěl a kterou... kterou mi někdo odloudil? Jednoho dne ji všemu naučím, i tomu, co jsem poznal od tebe. Možná ji to zabije - slast, bolest nebo všechno dohromady - ale alespoň ji konečně poznám. A ona pochopí, o co přišla. Mohla být mou paní a vládnout se mnou Zjizvené věži. Hlavou mu na okamžik proplul rozostřený obrázek mladé dívky, která stála v mělkém říčním proudu a koupala se ve slunečních paprscích i kapkách vody... Wratha nic z toho neměla vidět.

„Jsme tedy jedineční?“ zeptal se nahlas. „Vampýři, a přitom opravdoví milenci? Budeme spolu navždycky, nebo to je jen přechodná záležitost?“

„Necháme se překvapit. Žádám po tobě jen jedno.“

„Abych ti byl věrný? Ale to je přece nemožné. Jsem Vampýr!“

„Ne, to ne,“ zavrtěla hlavou. „Kdybychom se jednou měli rozejít, přeji si, abychom od sebe odcházeli se ctí. Nepřeju si žádnou hořkost nebo věrolomnost. Až to skončí, bude to prostě konec, nic víc.“

„Souhlasím. A do té doby?“

„Do té doby budeme milenci a spojenci.“

„Jsme milenci. Ale spojenci? Proti komu? Nač?“

„Poslední dobou se nám lov moc nedaří.“

„Copak jsi na tom také tak? A přitom jsi mi poslala tři kvalitní kusy. Vlastně dva, třetího do krmiva.“

„Byl to dárek, příslib. Dala jsem ti je na znamení, že ke mně můžeš bez obav přijít. Velice jsem tvou odvahu ocenila. Ani jsem si neuvědomovala, jak moc jsem po boku a v posteli potřebovala pořádného chlapa. I mé dávky ze Sluneční strany jsou čím dál slabší. Když můžeme být milenci, proč bychom nemohli společně bojovat proti Szganyům?“

„Chystal jsem se o tom s tebou promluvit,“ zašeptal jí do svinutého vampýrského ucha, protože si mu znovu lehla do náručí. „Musíme jednat, protože trpí celé hrad. Všichni do jednoho cítíme následky.“

„Ostatní si však nikdy nebudou vzájemně pomáhat. Jsou hloupí, sobečtí a nevidí si dál než na špičku nosu. Připomínají mi szganské rybáře, kteří se hádají o kus řeky. Jeden muž však na všechny sítě nestačí a nakonec přijdou o úlovek všichni. Kdybychom spolupracovali jako tým, budeme silní. Na Sluneční straně je ryb spousta, Nestore. Samotní však nic moc nezmůžeme. Proto znovu opakuji, že bychom se měli spojit. Jen my dva.“

„My tři.“ Nestor si ji přitáhl blíž a položil ruku na křivku jejích hýždí.

„Tři?“

„Noma je silný a mnohem chytřejší, než si myslíš. Zapomeň na chvíli na jeho hudbu a měsíční šílenství. To je jeho jediná vada a beztak to není tak hrozné. Dost mě toho naučil.“

„Pravdou je, že umí křížit dokonalé stvůry!“ Vzala do dlaně jeho varlata a jemně si s nimi pohrávala a pohupovala jimi. „Byl by přístupný dohodě?“

„Má mě rád jako svého syna,“ odpověděl Nestor, sklonil hlavu a vzal její ztvrdlou bradavku do úst. Po chvíli ji pustil a zamračil se, „Na druhou stranu, Gorvi mě nenávidí.“

„Ten nenávidí úplně každého,“ odpověděla Wratha a vzdychla. „Ach, tvé mládí je tak kouzelné!“

„Cože?“

„Už zase ti stojí. Ani tomu nemůžu uvěřit!“

Temně se zachechtal. „Není to jen mým tělem, Wratho, ale i vampýrským chtíčem! Vampýři jsou přece nevyčerpatelní.“

Sáhl do hustých černých kudrn jejího klína, našel mezi nimi ukrytou perlu a začal ji laskat. Okamžitě ho obtočila nohou a přitáhla si ho blíž. Jako by chtěla umlčet svou znovuprobuzenou touhu, naléhavě řekla: „Musíme si ještě promluvit. Je to důležité. Na ukojení vášní budeme mít času dost.“ Její hlas však zněl rozechvěle. „Jako bychom se před chvílí už jednou neukojili!“

„Tvá horní ústa tvrdí jednu věc, avšak ta dolní jim protiřečí,“ zašeptal Nestor. „Rty v tvé tváři mluví moudře a rozvážně, ale ty mezi stehny se vyjadřují lačně, jako by jim nezáleželo na ničem kromě rozkoše. Když se navzájem překřikují, je z toho pořádný zmatek.“

„To je nějaké szganské pořekadlo?“

„Nejspíš.“

„Znám lepší: Tvrdý pták zatemňuje mozek.“

„A hebká, zvlhlá kundička je podobná hluboké bažině. Také je z ní těžké utéci.“

Ještě okamžik a strčil by jí ho tam. Wratha se však odtáhla a zavrtěla hlavou. „Musíme si promluvit!“

Povzdechl si a převalil se na záda. „Dobrá, tak pokračuj. Ale laskej mě přitom jako před chvílí. Není nic příjemnějšího.“

„Jsi úplně neukojitelný!“ zasmála se a chopila se jeho mužství.

„Já ne, to můj upír!“ vymlouval se.

„Teď mě poslouchej. Jestli se my tři dáme dohromady, pak se Wran, Spiro a Gorvi určitě také spojí. To by bylo jen dobře.“

„Jak to?“

„Protože na chvíli zapomenou na všechny rozepře a začnou se připravovat k boji. Chci, aby byli připravení. Mám tušení, které ostatní nesdílejí. Jsem přesvědčená, že sem nakonec vtrhne Vormulak a jeho posluhovači z Turgosheimu a vyhlásí nám válku... mně, celému hnízdu, poslednímu hradu! Na turgosheimské Sluneční straně je krev čím dál vzácnější, zatímco tady je stále stejně horká a rudá. Vormulak ví, že to byl hlavní důvod mého odchodu. Chtěla jsem si polepšit a posílit své postavení. Nemůže vědět, jestli jsem tady uspěla, a to mu nedá spát. Jestli na tom není ještě hůř, než předpokládám, jednoho dne se tady objeví. Musí přijít! Bojí se totiž, že stavím velké vojsko, abych se mohla vrátit a zaútočil na něho! Jestli někdy propukne válka, nebude to spor nás, renegátů. Bude to boj dvou obrovských armád: mé a Vormulakovy. Gorvi, Wran a Spiro už budou vědět, na čí stranu se dát! Útočníci by s nimi udělali krátký proces.“

Nestor byl zamyšlený. „Noma byl pro mne nedocenitelným zdrojem informací. O Turgosheimu mi toho vyprávěl spoustu. Žije tam tolik vládců... co když přiletí všichni najednou?“

„O tom nepochybuji.“

„Jak tedy můžeme vyhrát?“

„Jsme na domácí půdě. Než přijdou, postavíme si opravdové vojsko. Obrana je mnohem snazší než útok, Nestore. A uvědom si, že budou vyčerpaní po dlouhém letu. My budeme odpočatí. Ochočení netopýři nás budou varovat s dostatečným časovým předstihem. Hned po příletu jsem je usadila na východních vrcholech Bariérového pohoří. Bez ustání čekají a hlídají. Dokonce i teď.“

„Vždyť jsme tak rozhádaní, že se spolu nesneseme ani v dobách míru! Jak bychom se tedy sjednotili ve válce?“

Wratha pokrčila rameny. „Nejsme zase tak znepřátelení. My tři, já, ty a Noma, obýváme vrchní část hradu, zatímco Gorvimu a bratrům Smrtookým patří spodní patra. Kdyby mi Wran nechtěl poskytnout plyn svých stvůr, přestanu mu na oplátku dodávat vodu ze svých sifónovců. Na údržbě hradu přece bez problémů spolupracujeme. Alespoň v tomto se navzájem potřebujeme.“

„Už jsi ostatní seznámila se svým přesvědčením, že se proti nám chystá invaze?“

„Zpočátku jsem jim to říkala poměrně často. Tenkrát mi ještě naslouchali. Od té doby začali být nedbalí. To ostatně my všichni, každý z jiného důvodu. Zpočátku nebyl lov žádný velký problém. Jenže pak se Lardis přizpůsobil nové situaci a ostatní kmeny ho brzy začaly napodobovat. No, život byl příliš snadný, a tak jsme ztratili něco ze své energie.“

„A jak ji chceš získat zpět?“

„Och, o jednom způsobu bych věděla. Až se my tři spojíme a ostatní uvidí naše zisky, také se sjednotí. A co teprve, až uvidí naše zbrusu nová monstra? Naše vzdušné i pozemní válečníky? Až začneme stavět plynárny a křížit vlastní plynovce? Až zdvojnásobíme, zdesetinásobíme počet svých pobočníků? Ha! Udělají přesně to samé. Donutíme je tak, aby se připravili na válku. Poskytneme jim úžasnou inspiraci!“

Nestor přikývl. „A profitovat z toho bude celý hrad. Bude sílit a sílit.“

„Přesně tak! Za chvíli bude stejně silný, jako jsi ty.“ Lehla si znovu do kožešin a mezi ňadry jemně uvěznila jeho chvějící se penis, plný modřin. Nakonec jej vzala do úst, přičemž mu vnikla oběma konci svého rozeklaného jazyku do otvůrku na špičce žaludu.

„Počkej!“ zasténal Nestor. Otočil se a ponořil tvář do jejího klína.

Společně? zašeptala mu v mysli. Polkla ho hluboko do krku a cítila, že se blíží jeho - a vlastně i její - exploze.

Společně, odpověděl a přisál se jí na zduřený poštěváček jako tele ke struku. Za malou chvíli už oba sáli.

Vychutnávali si vzájemně tělesné šťávy a oba je napadlo, že krev sice znamená život, ale jeho kořením je semeno...

Spali velmi dlouho, ale první na nohou byla Wratha. Nestor ležel vedle ní na zádech a ona ho pohladila, zaposlouchala se do tlukotu jeho srdce a dechu, dívala se na pravidelné zvedání a klesání jeho mohutného hrudníku. Znovu se sama sebe ptala, jestli to není láska.

Bylo to mezi upíry vůbec možné? A mezi Vampýry?! Věděla, že k tomu už několikrát došlo. Mohlo se to však stát i jí, Wrathe? Jsou ty pocity, které někde hluboko cítí, jen přechodné, nereálné záležitosti? Tak ať. Cítí Nestor totéž? Pro vládkyni Wrathu nebyl problém odvrhnout milence. Ale být sama odvržena?

Nestor mumlal ze spaní a převaloval se, možná se už brzy probudí. Ještě nikdy nezůstala v jeho hlavě až do jeho procitnutí. Vždycky mu jen vnikla do spící mysli, zanechala tam erotické obrázky sebe samé a zase ho opustila. Občas špehovala jeho představy, aby věděla, jaké má chutě.

Co ho to dnes tak rušilo ve spaní?

Nahlédla mu do mysli - ale bylo už pozdě. Nestor se zrovna probouzel.

Přečetla si jediné slovo. Jméno, které mu žhnulo v mysli jako železo ve výhni: Miša.

Dívčí jméno...

A Wratha přemítala: To je ta neznámá dívka? Nestorova neopětovaná láska ze Sluneční strany? Ani o tom nemusela dlouho přemýšlet. Bylo jí to jasné.

Zívl a posadil se. „Wratho?“ Zadíval se na ni, natáhl se - ale to už vstala z postele a oblékala si šaty. „Wratho. Děje se něco?“

Byl ještě rozespalý, ale možná zahlédl její oči.

„Co by se dělo?“ Wratha téměř utíkala do šatny. „Ne, proč si to myslíš?“ Avšak pohled do zrcadla jí prozradil, jak na to přišel. Připevnila si na čelo ozdobný štít, na tváře safírové ozdoby, do stočených uší vetkla tyrkysové náušnice. Snažila se tak zakrýt důkazy své zloby - oči vylézající z důlků a jejich šarlatový, pekelný žár!

Miša!

Plných pět minut trvalo, než dokázala vytěsnit to jméno z hlavy. Dalších pět minut potřebovala na to, aby uhasila ty záštiplné ohně ve své upíří krvi. Láska? Přemýšlela znovu a pečlivě si hlídala myšlenky. Nebo to je nenávist? Není hranice mezi těmito city příliš tenká?

Dobře však věděla, jak se jmenuje ta tenká linie, která ničí její lásku.

Byla to žárlivost.

VII

Wrathini noví nájezdnici

Nikdo nemohl popřít, že byl Noma Canison skutečně šílený, stejně jako všechny šelmy, které jednou propadly kouzlu měsíčního úplňku. Jak Nestor prozradil své vampýrské milence, v jiných ohledech byl Noma naprosto zdravý, a dokonce se dalo říct, že byl velmi moudrý. Jako například teď.

Vládce Prašivé věže se měl rozhodnout, na čí stranu se dá. Nikdy se příliš hezky nevyjadřoval o Wranovi a Spirovi Smrtookých, svých nejbližších sousedech, a zrovna tak odmítavý postoj choval ke Gorvimu Křivákovi, přebývajícímu v temných sklepeních. Nejdůležitější důvod jeho rozhodnutí byl tento: nekromantský vládce Nestor Wrathiny plány podporoval, a když to bylo dobré pro něj, muselo to být dobré i pro Nomu. Nestor mu mohl navrhnout cokoli a Noma to vykonal dřív, než to jeho mladý přítel dořekl. Tolik si ho oblíbil.

Všichni tři se sešli ve Wrathině věži a dohodli se na strategii proti Szganyům. Při dalším západu slunce vzali všechny své válečníky, pobočníky i jejich zástupce a dohromady vyrazili do útoku na Sluneční stranu.

A že to byl opravdu skvělý lov!

Wratha a ani její dva spojenci neměli přílišné znalosti válčení, takže vymysleli jednoduchý plán. Jedna skupina vyžene Szganye z úkrytů, další je obklíčí a třetí počká v záloze, aby zabránila případným útěkům a nasměrovala kořist zpět do smrtící zóny.

Celá skupina přeletěla Bariérové pohoří přesně jednu hodinu po západu slunce. Vrcholy přelétli někde mezi Bránou do pekel a Osadou, tedy asi šedesát kilometrů od ústí velkého průsmyku na Hvězdné straně. Noma se svými lidmi přistál v předhůří na Sluneční straně. Vyčkával a odpočíval. Nestor s Wrathou se rozdělili a ve dvou skupinách přeletěli lesní hvozd. Wratha letěla k západu, Nestor se stočil na opačnou stranu. Po chvíli vyrovnali kurz a letěli souběžně, přibližně tři kilometry od sebe. Drželi se nízko pod mraky, takže byli na obloze dobře vidět, Szganyové však stejně museli slyšet hučení jejich válečníků.

Všichni Kočovníci, kteří se ocitli pod některou z letících skupin, okamžitě padli k zemi, ztuhli a snažili se přečkat ten děsivý puch, který válečníci vypouštěli do noci. A hlavně napjatě čekali, až se ten děs z oblohy přežene. Jakmile se jim zdálo, že nebezpečí pominulo, vylezli a rozprchli se do úkrytů. Někteří měli štěstí a odešli z později obklíčeného území. Jiní se však vydali přímo do středu hrůzy.

Wratha, Nestor a jejich průvody působili na obloze jako dva dlouhé, morové mraky. Letěli k jihu a po cestě postupně poroučeli válečníkům a některým létavcům, aby přistáli a našli si přehledné vyvýšené místo v lese, odkud snadno vzlétnou. Tak pomalu tvořili síť, která se táhla dál a dál k jihu.

Po nějakých šesti kilometrech provedly obě skupiny vzdušný manévr a zase se spojily v jednu. Kromě Nestora, Wrathy a prvních pobočníků se všichni létavci snesli k zemi, nechali ze sedel seskočit jezdce a zase vzlétli. Vládce a vládkyně obrátili svá zvířata zpátky k severu a vydali se přímo do středu pasti. Zatím se otroci začali prodírat lesem směrem k Bariérovému pohoří a podle rozkazu dělali co největší hluk.

Řev ozbrojených otroků zezadu a syčení stvůr ze stran přimělo všechny Szganye, aby se v panice začali sbíhat do středu. Noc se proměnila v děs. Z temnoty se každou chvíli vynořili kolébající se létavci, kouřící, obrnění válečníci a mohutní pobočníci.

Noma se svou skupinou slétl z kopců a začal své lidi schovávat za balvany a skaliska. Zatímco čekal, vypustil kolem sebe vampýří mlhu a vyvolal ji také ze země, takže byl brzy ukrytý za neprůhlednými chuchvalci.

Na jihu zatím pomalu, elegantně kroužili Nestor s Wrathou a telepaticky přikazovali stvůrám na bocích, aby začaly svírat nůžky pasti. Sganyové utíkali na sever, kde se potkávali s jinými prchajícími skupinami a pomalu propadali panice, jako by byli jen hejnem vyplašených ryb. Zkusili znovu utéci doprava a doleva, ale setkali se tam jen s dalšími děsivými monstry. Uštvaní a zadýchaní se proto pustili jediným zbývajícím směrem. Po sedmikilometrovém běhu lesem však zjistili, že prohráli.

S hrůzou zahlédli létavce, kteří se jim řítili v ústrety. Ze země nemohli vidět, že nenesou žádné jezdce. Z křovin kolem nich dupali, syčeli a řvali válečníci, po hvězdném nebi tiše pluly rejnokovité stíny. Okolím se rozlehaly hlasité povely upírů.

Wratha vyslala z výšin pokyn Nomovi: Teď! 

Stejně tak poručil Nestor zužujícímu se kruhu pobočníků a otroků: Teď! 

Potom se rozpoutala jatka. Wratha s Nestorem přistáli a přidali se k řeži. Netrvalo to dlouho. Do pasti se chytilo slabých čtyřicet Kočovníků mužů, žen i dětí. Když zjistili, že není úniku, několik z nich se pokusilo o obranu.

Muži byli ozbrojeni samostříly. Temnotou zasvištělo několik stříbrných, načesnekovaných šipek, většina však nezasáhla cíl. Ve svitu hvězd se zaleskly ostré mačety, ale jejich majitelé postrádali sílu a víru v úspěch. Zpocené, roztřesené prsty se chopily tvrdých kůlů. Hrstka odvážných se postavila silným upírským otrokům, v kůži oblečeným pobočníkům a samotným Vampýrům, kteří byli vyzbrojeni bojovými rukavicemi, nočním viděním a metamorfózně vylepšenými těly. Szganyové proti nim neznamenali vůbec nic. Kromě toho byli naprosto vyčerpaní útěkem a přiotrávení plyny válečníků. Jejich marný boj byl dopředu prohraný.

Obklíčili je Nomovi otroci - jeho ,psi'. Rozutekli se mezi ně, takže je málem nerozeznali od vlastních ochočených vlků. Noma se mezi nimi úplně ztrácel. Oběti ho uviděly, až když se jim zahryzl do ruky či stehna, zaštěkal jim ve spršce slin do tváře nebo je praštil pěstí do spánku. Kdokoliv měl v rukou samostříl... byl odsouzený k smrti. Nomova, Nestorova a Wrathina bojová rukavice vypadaly, jako by byly celé natřené rudou barvou. Ženy a děti nahnali ke straně, z mužů nadělali okamžitě upíry. Ještě dvě, tři minuty a bylo po všem.

V boji zemřelo osm mužů, jedna žena a dva otroci. Ti měli přímo v srdci zabodnutou šipku. Jeden z Wrathiných pobočníků byl posekaný mačetou na hrudníku a ramenou. Pevné kožené oblečení jej však ochránilo, takže se udržel na nohou a bez problémů se uzdraví. Dva z Nomových ,psů' byli pobodáni noži, zranění však nebyla příliš hluboká.

Přežilo dvacet sedm Szganyů. Z nich bylo deset mužů a chlapců, tři staříci. Staří lidé neměli téměř žádnou hodnotu, proto Wratha nařídila jejich okamžitou popravu. Těla, stejně jako ostatky dalších padlých, byla předhozena válečníkům. Potom Vampýři tradičním způsobem označkovali muže, kteří ještě nebyli zotročení. První si krvavé hostiny užila  samozřejmě Wratha a další dva vládci, po nich přišla řada na pobočníky a otroky.

Většina infikovaných mužů okamžitě upadla do upírského spánku. Zbývajícím vládci nařídili, aby se vydali přes hory a před východem slunce dorazili na Hvězdnou stranu. Nakonec přišlo na řadu čtrnáct žen a dívek.

Vampýři si je rozdělili do tří přibližně stejných skupin - dvakrát po pěti, jednu skupinku po čtyřech. Wratha si vzala nejmenší podíl a pustila na třesoucí se, otrhanou čtveřici své pobočníky a zasloužilé otroky. Ženu lze infikovat více než jedním způsobem... Wratha dnes byla se svými muži opravdu spokojená, a tak jim za odměnu dopřála toto malé povyražení.

Následovalo hromadné znásilnění - rychlé a nemilosrdné strháváni šatů, nahá, schoulená ženská těla, spletené, křečovitě se škubající končetiny, trhavé pohyby pevně sevřených nahých zadků a všechno to sténání, naříkání a vzlykání. Nestor to sledoval a musel Wrathu obdivovat. Její muži si to budou ještě dlouho pamatovat a budou jí vděční. Vzal si z toho ponaučení a pustil své muže na nově získanou pětici. Stáli s Wrathou bok po boku, dívali se a cítili vzájemné vzrušení. Nemohli se dočkat, až se za úsvitu sejdou v její posteli.

Když šlo o ženy, Noma musel být vždycky první! Všichni pobočníci museli počkat. Postupně si vzal čtyři ženy a vyšetřil sílu i na pátou, mladou dívku, která nemohla mít víc než patnáct let. Jako správný pes jí to udělal zezadu. Když s nimi skončil, hodil je svým mužům. „Ne abyste je nějak odbyli, chlapi! Pěkně jim ukažte, co je v Prašivé věži čeká!“

Za malou chvíli bylo po všem. Nebo alespoň po prvním kole...

Potom Nomovi pobočníci založili oheň a zařízli dvě nejmenší, nejsladší děcka k rožnění. Byla to vlastně taková malá oslava. Brzy nato upíři seděli kolem plápolajícího ohně a krmili se kouřící pečínkou. Ti, kteří ještě neměli dost, zatáhli polomrtvé ženy do křoví a znovu je ošukali.

Celkově získali dvacet dva nových otroků, pět z nich už bylo na cestě k Hvězdné straně a poslednímu hradu. Většina žen bude do hradu dopravena na hřbetech létavců, jen pár nejodolnějších pošlape pěšky. Wratha získala osm otroků, Nestor a Noma dostali po sedmi. Byl to znamenitý lov a do východu slunce zbývalo ještě nejméně sedm hodin!

„Co dál?“ zeptal se Nestor Wrathy. Seděla u ohně a mihotání plamenů zbarvilo její rudé oči dozlatova.

„Dál?“ Zvedla k němu hlavu a její pohled byl na chvíli úplně prázdný. Vzápětí se jí pod stínítkem rozhořel starý plamen a hlas jako by ožil: „Vyložíme náklad ve svých věžích... a vrátíme se pro přídavek!“

„Co? Ještě dnes v noci?“

„Proč ne? Lenošili jsme už dost dlouho. Jestli má můj plán na vyburcování ostatních fungovat, musíme ukázat Gorvimu, Wranovi a Spirovi, zač je toho loket! Umíš si představit, jak se zatváří, až uvidí náš dnešní ulovek? V mžiku budou tady a div se nepřerazí, aby se nám vyrovnali. A to je přesně to, co chci. Spolupracovat nemůžeme, takže bude lepší, když podlehnou iluzi, že jednají proti mně. Důležité je, že budeme mít slejný cíl. Měl bys mi věřit, Nestore. Už nám nezbývá moc času. Cítím to ve větru, který vane z východu. Turgosheim je v pohybu a nebude trvat dlouho...“

„V tom případě...“ vzal ji za ruku a pomohl jí vstát, „musíme vystavět vojsko. K čemu otálet?“

Vydali povely k odletu, nasedli do sedel a vzlétli do noci. Nasycení i spokojení vyrazili k poslednímu hradu...

O čtyři hodiny později znovu udeřili, tentokrát osm kilometrů východně od velkého průsmyku, na kraji lesního pásu. Zvolili také jinou taktiku. Nestor číhal v podhůří a Wratha s Nomou vytvořili oblouk, který se zakousl do lesa v délce dvou a šířce tří kilometrů. Společně s podřízenými seskákali z létavců a hnali kořist Nestorovi do spárů. Válečníci kroužili nad lovištěm a zamořovali ho plyny, takže zbavili posledních zbytků vůle všechny obklíčené Kočovníky.

Vampýři znovu slavili úspěch. Síť se pomalu stahovala a vyděšení lidé se hrnuli Nestorovi rovnou do náručí. Úlovek byl slabší než posledně, ale i tak nebyl zanedbatelný. Zmocnili se šesti mužů, čtyř žen a pěti dětí. Dva stařečky, zkroucené revmatismem, bez meškání odpravili a rozdělili mezi válečníky. Čtyři nejmenší děti byly rovněž usmrceny pro pozdější konzumaci. Zbývající Kočovníky si mezi sebe tři Vampýři spravedlivě rozdělili a Wratha prohlásila dnešní lov za skončený.

Později se sešli ve Wrathině věži a hodnotili svůj bravurní kousek. Noma byl radostí bez sebe:

„Deset otroků! Nemůžu tomu ani uvěřit! V kádi mám zrovna připraveného válečníka a už jsem se ho chtěl kvůli nedostatku živin vzdát. Teď ho můžu dodělat! Mí psíci dostanou zbrusu nové ženy. Však už bez nich trpěli dost dlouho! Dokonce jsem kvůli nedostatku krmiva musel začít vybíjet svůj personál! Po dnešku mám otroků habaděj, dokonce mi jich možná pár přebývá. Úžasná noc!“

„Povedlo se nám to,“ přikývla Wratha. Převlékla se do domácího šatu z tenounké látky, ve kterém vynikly její dokonalé křivky, na nohou měla pantofle a její čelo zdobilo vykládané stínítko. Každým coulem to byla krásná dívka. Kdo by řekl, že je jí už přes sto let? Ale krev znamená život...

Seděli v jejím největším sále u zapáleného krbu a usrkávali víno. Byla to oslava, nebýt Nestorovy zamračené tváře. Něco ho tížilo tak silně, že nedokázal skrýt svou podrážděnost a frustraci.

„Tak ven s tím,“ vybídla ho Wratha po chvíli. Nestor překvapeně vzhlédl.

„To je na mně tak vidět?“

„Tvá nabručenost?“ vyštěkl Noma. „Jo, to si piš!“

„Tak já vám to vysvětlím,“ přikývl Nestor a obrátil se k Wrathe. „Vládkyně, nejen ty dokážeš myslet na budoucnost. I já občas přemýšlím. Dnes v noci jsme byli poměrně úspěšní. Zásobili jsme své věže krví, masem a pevnými svaly k práci. O tom není pochyb. Jenomže hrad potřebuje víc než jen to. Noma mi vyprávěl, že turgosheimští Vampýři byli tak nároční, že tamní kočovnická populace téměř vymřela. Málem jste se dopustili fatální chyby a vyhladili Szganye, jejichž krev je zdrojem našeho života. To byl také hlavní důvod vašeho útěku. Chtěli jste najít to, co vám scházelo v Turgosheimu.“

„Máš pravdu,“ souhlasila s ním Wratha. „A přesto se tady na západě dopouštíme stejné chyby!“

Noma si odfrkl. „Ale běž! Zdejší lidi nemůžeme nikdy tak vyhladit! Jsou jich tu tisíce!“

„Není to nemožné!“ zahrozil mu Nestor prstem před očima. „To ale není to hlavní.“

„O co ti tedy jde?“ Wratha byla doopravdy zvědavá. Bylo jí jasné, že tohle není jen typická vampýří hádavost.

Nestor si odsedí od ohně, zvrátil se do křesla a zeptal se: „Řekněte mi, kolik tady máme poddaných kmenů? Vím, že na turgosheimské Sluneční straně byli pokoření všichni. Ale tady?“

„Jeden,“ odpověděl mu Noma. „Jejich osada čítá dvě stě osmdesát lidí. Leží dvacet pět kilometrů na východ od velkého průsmyku, mezi horami a lesem. Jsou to kováři a vynikají ve výrobě a opravě bojových rukavic, Jak už jsem řekl, není jich mnoho. Proto od nich odebíráme jen zboží. Jejich životy necháváme na pokoji. Zdá se, že mají slabošství v krvi. Už jejich otcové a dědové kdysi posluhovali Starým Vampýrům. Dodávají nám med, obilí, ořechy a ovoce, zvířata a nasolené maso, víno, látky a kovové nářadí pro naše otroky.“

„Přesně tak,“ řekl Nestor. „Malá komunita, od které pravidelně vybíráme dávky a rozdělujeme si je do pěti hradů: Zatuchlého sklepa, Prašivé, Zjizvené, Wrathiny a Šílené věže. Nevím, zda jste si také povšimli toho, čeho já. Každý odběr je chudší! Medu je nedostatek, sýpky jsou poloprázdné a létavci kvílejí hlady. Dnes v noci jsme nakrmili válečníky... dobrá! Jenomže jak dlouho předtím neměli v tlamách čerstvé maso? Vždyť my vlastně živoříme!“

Wratha mlčela. Začínala tušit, kam míří.

Nestor se na ni znovu podíval. „Takže, Wratho: říkala jsi, že musíme sebrat vojsko. Správně! Naprosto souhlasím. Ale z čeho? Sotva dokážeme ukojit své vlastní potřeby. Jak bychom nakrmili celé armády? Potřebujeme víc zásobovacích kmenů. Kdybychom ovládli celou Sluneční stranu a využívali ji podle své potřeby, byli bychom neporazitelní! Pak ať si klidně naši ,přátelé' z východu přiletí!“

Wratha vstala, založila si ruce za záda a přecházela před krbem. „Máš pravdu. Pokořit všechny Szganye by nebyl problém, nebýt jednoho.“

„Ano?“

„Lardise Lidesciho!“ Jméno ukáplo z Wrathiných rtů jako kyselina.

„Chápu,“ přikývl Nestor. „Víš, že jsem sám kdysi býval Lidescim? S Lardisem sice nejsem pokrevně spřízněn, ale patřil jsem k jeho kmeni. A žil jsem v Osadě.“

„Cože?“ vyprskla Wratha. „Prokletá Osada! A Lardis jde celé té szganské pakáži příkladem! Jak je můžeme pokořit, pozavírat do ohrad a přinutit pro nás pracovat, když je tenhle chlap naživu? Je mazaný jako lišák a má lepší zbraně než my. A to jeho odporné, zkažené cikánské srdce! Jeho území není ničím jiným než jednou velkou pastí... na nás, na Vampýry! Je nám vlastně dost podobný. Liší se jen jedním. My musíme kvůli zabíjení létat na Sluneční stranu. Jemu stačí sedět doma! Vraždí nás, a kdyby jen trochu mohl, úplně by nás vyhladil! Kolik pobočníků, válečníků a létavců už má na svědomí! A co víc, ostatní Szganyové ho napodobují. Lardis jim dodává kuráž a ukazuje cestu. Vždyť je pro nás nebezpečné už jen ocitnout se v jeho blízkosti!“

Wratha zmlkla. Nedokázala dál pokračovat rozrušením.

Noma se podrbal na své dlouhé bradě a nechal se slyšet: „Řešení je nasnadě. Jen jde o to, jak to provést. Musíme napadnout Osadu, toho lumpa najít a odstranit ho. Potom musíme pokořit jeho lidi. Zbavit je vší vůle. Jakýkoliv další odpor potom bude předem odsouzen k nezdaru.“

„Souhlasím,“ řekla Wratha. „Ale jak to provést?“

„Počkat!“ Nestor vyskočil na nohy a pohlédl na ni v záři plamenů. „Copak plánuješ útok na Osadu? Na Lidesciho kmen?“ Musel jí to vymluvit! Jestli je mezi nimi Miša, počkají, dokud se nevrátí jeho bratr a nepřítel. Tyto myšlenky si pro jistotu velmi pečlivě střežil.

„Vždycky jsem to plánovala,“ odvětila Wratha. Její obvykle dívčí tvář teď připomínala něco úplně jiného. „Dokonce jsem se o to několikrát pokusila, ale vždycky to skončilo katastrofálně. Chci se jim konečně pomstít za všechny ztráty i za své pokoření!“

„Brzy se nám to povede. Nebude to trvat dlouho.“

„Kdy?“

„Až budeme dostatečně silní a bude nás tolik, že jim nebudou všechny ty jejich pasti a návnady, katapulty, obrovské samostříly, pušky, stříbro a česnek stačit! Potom vyhrajeme.“ A až se Nathan vrátí k té, kterou ode mě odloudil. 

Noma se podivil: „Pušky?“

Nestor zamrkal, zamračil se, potřásl hlavou a na chvíli zavřel oči. „Asi se mi zase vybavila nějaká vzpomínka na minulost, na život mezi Szganyi, Pušky, přesně tak. Zbraň, kterou střílí stříbrné náboje. Mají je... z jiného světa. Víc si bohužel nepamatuju. Nechme to být.“

Čelo se mu opět vyhladilo. Wratha počkala, až byl zase ve své kůži, a zeptala se ho: „Jak ty navrhuješ řešit otázku nových zásobovacích kmenů? Naši dodavatelé by měli sídlit ve městě. Až do našeho příchodu tak žila většina zdejší populace. Jenomže potom se zase dali na kočování jako za starých časů. Někteří, jako ten parchant Lidesci a jeho banda, přebývají přes den v chátrajících městech a v noci se odplazí do tajných děr.“

Nestor přikývl. „Postupoval bych následovně. Vyšleme své podřízené kováře jako posly. Vydají se po starých szganských stezkách a roznesou náš návrh. Každému kmeni nebo skupině, které pro nás budou na Sluneční straně pracovat, slíbíme dlouhý život v míru. Odvedou nám určitou část svých produktů a my je za to ušetříme, stejně jako necháváme žít kováře. Znovu se usadí ve městech a osadách, protože se nebudou muset obávat o své životy. Budou pro nás lovit, sbírat a pěstovat plodiny, stejně jako to dělají lidé v Turgosheimu. Na rozdíl od vládců na východě však budeme plnit dohodu a nebudeme je odírat o krev a maso. Ti, kteří spoluprací pohrdnou...“ pokrčil rameny, „...se pochopitelně stanou naší kořistí.“

„Skvělé,“ zabručel Noma. „Předpokládejme, že se nám podaří získat pár podřízených osad. Jak je ochráníme před Wranem a ostatními?“

„Zařídí si vlastní zásobovatele,“ odvětil Nestor. „A kdyby napadli naše poddané, my napadneme ty jejich. Není nic snazšího. Ještě se vrátím k Lardisovi. Žije na západě, zatímco naši kováři sídlí dál na východ. Nezdá se pravděpodobné, že by se jeho zhoubný příklad rozšířil až tam.“

„To by mohlo vyjít,“ přemítala Wratha. „I kdyby ne, pořád je lepší něco dělat než sedět s rukama v klíně. Dobrá, vyzkoušejme to. Noc je ještě mladá. Co kdybychom dohlédli na své nové otroky, trochu si odpočinuli a potom zaletěli k výrobcům rukavic předat pokyny?“

Noma se netvářil příliš nadšeně a nakonec zabručel: „Hm. Budeme na to potřeba všichni? Ještě jsem ani neměl čas na... vyzkoušení svých dnešních přírůstků. Pár nových otrokyň mě docela zaujalo! Jak víte, mám své potřeby...“

„Jsme na tom stejně,“ odpověděl mu Nestor. „Všichni noví otroci potřebují zaučit. Kolik času ti to páření, zabere?“

Noma se zařehtal. „Běž někam, Nestore,“ řekl bez náznaku hněvu. „Máš mě přečteného stejně dobře jako duše těch svých mrtvol!“

„Jsme spojenci,“ ozvala se Wratha, „takže se musíme starat všichni bez výjimky. Šest hodin před úsvitem vyrážíme. Poletíme jen my tři, hrstka pobočníků a každý s sebou vezme jednoho válečníka na ochranu.“

Zvedli se k odchodu, když Noma vykřikl: „Nemůžu se dočkat, jak se Wran bude tvářit, až uslyší o našem dnešním úspěchu!“

„Už o tom slyšel,“ zasmála se prohnaně Wratha, ale hned sklonila hlavu a zatvářila se nevinně. „Už jste nejspíš slyšeli, že mám v každém hradě špehy... pochopitelně s výjimkou Zjizvené a Prašivé věže. V Šíleném hradě a Zatuchlém sklepě jsem je však nechala. Tajně tam pro mě pracuje pár otroků. Nařídila jsem jim, aby nás naoko bedlivě sledovali a o všem okamžitě informovali své oficiální pány. Špehové nejsou potřební jen k získávání informací, ale i k jejich šíření! Wran a Spiro už moc dobře ví, jak se nám dnes dařilo. Nejinak to je s Gorvim Křivákem. Hádám, že právě dávají hlavy dohromady a zvažují, jak nám úspěšně konkurovat. Než nás doženou, ještě se pořádně zapotí!“

Noma s Nestorem se zasmáli a odcházeli. Wratha za nimi zavolala: „Uvidíme se později!“ K Nestorovi vyslala dodatek: Ale ne příliš pozdě! Dohlédni na nové otroky a vrať se! Bude tu na tebe čekat horká koupel... a něco ještě žhavějšího! 

Bylo jí jasné, že něčemu takovému Nestor neodolá...

Následující čtyři měsíce šlo všechno téměř podle plánu. Zakládání zásobovacích táborů nebylo vůbec snadné a na dohodu většinou přistoupily jen velmi malé szganské skupiny. Kočovníci s vampýrskými vládci a vládkyní opatrně vyjednávali. Potom proběhlo první úspěšné předání desátků, aniž by byla prolita lidská krev, a nápad se začal ujímat. Szganyové východně od průsmyku už byli unavení z věčného utíkání. Věděli, že se  zbabělým kovářským přisluhovačům nežije špatně. Nic jim nehrozilo, takže sídlili ve městě a nemuseli se protloukat divočinou nebo hladovět v jeskynních úkrytech. Mnoho ostatních kmenů nakonec bylo také ochotno platit dávky za ochranu - pokud desátek nebude zahrnovat jejich maso a krev. Připadali si sice jako zrádci, ale jejich život byl mnohem snesitelnější než dřív. Stokrát lepší než žít v neustálém strachu z vampýrských náletů a z toho, že budou každým dnem sežráni nebo zotročeni a zavlečeni na Hvězdnou stranu jako maso na porážku.

Gorvi a bratři Smrtoocí si rychle vzali ponaučení. Wrathino spojenectví s Nestorem a Nomou pochopili jako výzvu. Celé to náhlé zbrojení je silně znepokojovalo, ačkoliv Wratha prohlašovala, že má toliko obrannou funkci - pro případ možné invaze z Turgosheimu. Co kdyby se její předtuchy nesplnily? Jak potom Wratha a její spojenci zužitkují své válečníky a ozbrojence? Nepokusili by se náhodou o anexi celého hradu?

Gorvi, Wran a Spiro tedy také uzavřeli alianci a začali získávat vlastní zásobovací skupiny Szganyů. Napodobili Wrathu a také začali podnikat hromadné útoky na Sluneční stranu. Zjistili, že je to velmi efektivní a rychle plnili hrady novými pobočníky, otroky, válečníky a létavci. Brzy i oni nastřádali hodnotnou bojovou sílu. Vládkyně měla převahu, takže trojice  musela zatnout zuby a snažit se nepodlehnout pokušení vyrabovat její zásobovací osady. I tak byla jejich kořist nebývalé bohatá, zvlášť z oblastí západně od průsmyku.

Poslední hrad tedy ožil činorodostí a Wratha byla vcelku spokojená. Z kůže jí však stále trčelo několik trnů, které nedokázala vyléčit ani vytáhnout. Nejbolestivější z nich bylo Nestorovo odmítavé stanovisko k útoku  na Osadu. Wratha se samozřejmě dovtípila, co ho k tomu vedlo. Nejspíš tam žila Miša, jeho neopětovaná láska, kterou nechtěl ohrozit. Netušila však jeho hlavní důvod: tedy že čeká na to, až si pro ni přijde jeho Velký nepřítel. Teprve potom se chystá zaútočit a oba je najít...

Když zrovna nelovili, nevybírali desátky nebo nedohlíželi na svá hnízda, Nestor a Wratha strávili většinu času pohromadě. Navzájem se doslova fascinovali a jejich vášeň časem ještě zesílila. Když byla Wratha o samotě, zjistila, že na Nestora neustále myslí. Přestala ho špehovat, ale nedokázala se zbavit myšlenek na něj, na jeho krásné tělo, sexuální energii a odhodlanost být za každé okolnosti vůdcem, jak mezi lidmi, tak mezi Vampýry. V touze po velení si s ním Wratha samozřejmě vůbec nezadala a jednoho dne by to mohlo být zdrojem rozepří. Opravdovým vůdcem totiž může být jen jeden. Ten den je ale ještě daleko.

Co by řekl na dva kostěné trůny, postavené vedle sebe?

V tom případě by Wrathini posteloví otroci museli jít. Ačkoliv... vlastně už zmizeli dávno. Zbylo z nich jen pár ubožáků. Vždyť Wratha od první schůzky s Nestorem nepomyslela na jiného muže! Ještě nikdy se necítila tak uspokojená, takže je ani nepotřebovala. Samozřejmě i Nestor by se v případě společného vůdcovství musel vzdát svých otrokyň. Wrathe se zdálo, že to už v podstatě udělal. Na své milenky se ani nepodíval. Ani Glina, jeho stará láska ze Sluneční strany, ho nebyla schopná svést. Wratha Nestora několikrát ze zvyku sledovala a viděla, že vždycky spává o samotě.

Neměla v posledním hradě konkurenci.

Ale co na Sluneční straně...?

Nestor a Wratha večeřeli v její věži. Bylo to ke konci čtyřměsíčního období plného práce a horečné aktivity. Slunce právě zacházelo a na zem padal soumrak. Pojídali šťavnatá selata, rožněná nad horkými uhlíky z voňavého dřeva, a kousky ovoce, naložené v koňaku. Vše zapíjeli peprným vínem. Po večeři se pomilovali a usnuli si v náručí. Brzy se zase vzbudili a zjistili, že jsou do sebe zase zapletení. Wratha se potom naposledy pokusila přemluvit Nestora, aby všichni tři podnikli útok na Osadu za účelem zničit Lardise Lidesciho. Nestor se samozřejmě nenechal zviklat.

Wratha se cítila bezmocná jako nikdy předtím, přesto se paradoxně nehněvala na Nestora. Jak by se také mohla zlobit na svého mladého, krásného milence ze Zjizvené věže? Hořce, neslyšně si povzdechla a přemítala.

Vždyť jsem vampýrská vládkyně! Tak proč se cítím tak... jak se vlastně cítím? Slabá? Zraněná? Jako bych znovu byla obyčejnou szganskou holkou ze Sluneční strany? Jak můžu tak... žárlit? A na koho vlastně? Na tu neznámou dívku z jeho minulosti, z jeho snů? Na pár přeludů Nestorovy poškozené paměti? Pokud vím, Miša je přece určitě ošklivka - možná už je dokonce mrtvá. Kdyby ji Nestor poznal až teď, jako Vampýr, určitě by o ni nezavadil ani pohledem!

Vládkyně se marně snažila zkrotit své city pomocí chladné logiky. Přecházela po ložnici sem a tam, zatímco její milenec poklidně spal v obrovské posteli. Občas po něm hodila pohledem a přitom zvažovala své možnosti. Nebo spíš svou... situaci? To, že se do něj zamilovala?

Je to láska? ptala se už nejmíň po sté sama sebe. Věděla, že se s ní něco děje. Nedokázala ho pustit z hlavy. A nebyl jenom v její hlavě. Jako by ho pořád před sebou viděla, cítila jeho vůni a chuť, slyšela jeho hlas. Věděla, že ho nikdy nebude mít dost! Když zrovna nebyla s ním, cítila ho na koncích svého rozeklaného jazyka. Vnímala ostrou vůni jeho těla a potu, jako by čichala k nějaké divoké orchideji ze Sluneční strany. Cítila, jak jí proniká do těla, a viděla nad sebou jeho tvář. Zavřel oči a pootevřel ústa, na obočí se mu zaperlil pot a vystříkl do ní semeno. Vnímala to horké šplíchnutí, které jí zaplavilo nitro, stejně jako pociťovala pohyby spermií, desetitisíců nepatrných životů... dokud parazit nevypustil šťávu, která spálila miniaturní vetřelce jako kyselina.

K tomu samozřejmě nemuselo dojít. Mohla tomu zabránit. Dokázala svou pijavici uklidnit, nechat spermie žít a počít Nestorovo dítě. Proč by to však dělala? Žádné syny si nepřála. Brzy by dorostli v muže a ohrožovali by její postavení i celou věž. Ale stejně... počít dítě z Nestorova semene a svého vajíčka... lidského vajíčka, by byl opravdový zážitek!

Ha! To byl přesně ten problém! Přemýšlela o Nestorovi a uvažovala jako obyčejná žena... jako Szganka ze Sluneční strany...

...jako Miša?

I Miša s ním kdysi chtěla dítě?

Tato myšlenka ještě znásobila Wrathin pocit marnosti, a ona dokonce začínala mít na Nestora vztek! Otočila se ke své posteli... a uviděla, že se vrtí ze spaní. Copak on nespal, ale jen podřimoval? Nemohl zaslechnout její myšlenky? Neposlouchal je dokonce i teď?

Okamžitě je zastínila. Její pýcha by mohla tak snadno utrpět... Nestor se nesmí nikdy dozvědět, jak hluboce... o síle její... prostě nikdy se nic nedozví! Kdyby věděl pravdu, stal by se rázem silnějším než ona.

Nestor zasténal a nadzvedl se na lokti. Wratha se přinutila k úsměvu a zeptala se: „Tak ses konečně vzbudil? A ještě ti nestojí? To je mi novinka! Kdybych nevěděla, že jsi Vampýr, pokládala bych tě za obyčejného člověka. Podívej, přinesla jsem ti víno.“

Nalila trochu kalného szganského vína do poháru a podala ho Nestorovi. Klekla si k němu na nejvyšší z dřevěných stupňů. Vzal si od ní pití a hasil žízeň. Wratha sklonila hlavu na stranu a znovu se jemně zasmála, skoro jako mladá dívka, kterou se snažila být. „Jen se na sebe podívej, Nestore. Spokojeně se tu napitý a najedený rozvaluješ, a přitom jsi bezbranný jako dítě. Co kdybych do vína přimíchala jed? Když jsi spal, mohla jsem tě potřít česnekovým olejem nebo ti propíchnout srdce stříbrnou dýkou! Dokonce i teď můžu přivolat jednoho ze svých strážců, aby si pochutnal na tvém mladém mase. To jsi tak nebojácný, nebo mě miluješ a věříš mi?“

„Můžou to být všechny ty věci dohromady,“ usmál se Nestor, „nebo něco úplně jiného. Ale hlavně jsem příliš líný, abych zvedl zadek.“ A ne úplně vesele dodal: „Copak mě chceš zabít? Tak jako jsi ve své posteli zabila Karla ze Skalní věže? Jestli ano, udělej to teď, dokud se cítím šťastný.“

„Karl byl můj vládce,“ odpověděla zamračeně. „Nebo si to alespoň myslel. Nebyl však mým milencem! Před tebou jsem ještě žádného neměla.“ Natáhla ruku a začala hladit jeho zvadlé genitálie. Byly samá modřina. Ale copak to je pro vampýrského vládce nějaká překážka? Stále se trochu mračila. „Šťastný? Řekl jsi, že jsi šťastný?“

Připadalo jí zvláštní, že vyslovil zrovna tohle slovo. Upíři se necítí téměř nikdy šťastní. Štěstí... do jejich života prostě nezapadalo. Wratha si to vysvětlila tím, že není Vampýrem příliš dlouho a ještě stále uvažuje ve szganských termínech. Vampýři věděli velmi dobře, jak si něco užívat, jak se oddávat rudému hýření a opájet se svými výstřelky. Uměli se chvástat a smát, vzrušovat se a radovat - většinou z utrpení svých obětí. Věděli, co je to rozkoš. Bylo to ukojení jejich choutek v jídle, pití a sexu. I rozkoš však většinou prožívali na úkor jiných.

V tom vlastně spočívalo jejich štěstí. V potupě a agónii obyčejných lidí. Wratha však tušila, že Nestor měl na mysli opravdové štěstí. Úplně ji to ohromilo, a proto se ho znovu zeptala: „Jsi... opravdu šťastný, Nestore?“

„Myslím, že ano.“ Přitáhl si ji k sobě. „Mám všechno, co si může chlap přát. S tebou toho mám vlastně víc, než si kdy dokáže jakýkoli chlap představit! Co víc bych ještě mohl chtít? Copak ještě existuje nějaký speciální požitek, který jsi mi utajila?“

Držel ji u sebe a bradou se jí opíral o rameno. Wratha měla podezření, že schválně schovává tvář a sní své pocity. Že opravdu ví o něčem, co mu schází a ona mu to nemůže dát. Nahlédla mu do mysli a našla tam jen neprostupnou stěnu. Tím se její podezření ještě prohloubilo. Rychle se od něj odvrátila, aby si nevšiml jejího zklamání, a odstrčila ho. Seběhla ze schodů a pospíchala do šatny. Začala se oblékat, když zaslechla jeho hlas. „Wratho? Děje se něco?“ Ba co víc, ucítila v mysli jeho mentální sondu. Okamžitě před ním zabouchla pomyslné okenice.

„Ne, nic,“ zavolala mu v odpověď. „Noc se ale rychle blíží a my před sebou máme spoustu práce.“ Práci však měla jen ona.

Krvavou práci na Sluneční straně...

VIII

Wrathina porážka - Glinin konec

Wrathiny rozkazy byly jasné: Zabijte ženy, všechny do poslední.

Upíři je neměli unést, pokousat a opájet se jejich horkou prýštící krví, ani je nesměli prznit a proměnit v upírky. Měli je prostě bez meškání zabít. Její rozkaz se týkal všech žen a dívek, dokonce i těch nejmenších kojenců ženského pohlaví. Kromě toho neplatil jen pro tento útok, ale vztahoval se na všechny budoucí lovy.

Pravý důvod Wratha samozřejmě moc dobře znala. Přesto sama sebe přesvědčovala, že to dělá, aby se přestaly rodit děti a vzpurný Lideskův kmen za jedinou generaci vymřel. Pro Wrathu, která žila přes sto let a stále vypadala mladá, to nebyla dlouhá doba. Takhle si tedy svůj nelogický rozkaz zdůvodnila. Kdyby něco podobného poručila vykonat na celé Sluneční straně, Nestorova prognóza by se vyplnila a brzy by to tam vypadalo jako v Turgosheimu.

Wratha však poručila vyvraždit ženy jen na území Lidesků. Pravý důvod byl prostý: zhoubná žárlivost, okořeněná trochou touhy po pomstě. Žárlila na Nestorovu minulost, se kterou neměla nic společného, a nenáviděla jeho dávný cit, který nedokázala pochopit. Wratha ještě nikdy v životě nepoznala lásku, dokonce ani jako obyčejná Szganka ne. Pocítila ji až teď k Nestorovi. Bála se, že znovu zamilovat by se už ani nemohla. Všichni Vampýři jsou totiž přehnaně majetničtí a ničeho se nechtějí vzdát. Nehledě na to teď vládce Nestor patřil Wrathe, stejně jako ona patřila jemu.

Připadal Wrathe jako soupeř? Bránila se podvědomě jeho lásce a touze? Ne, v posledním hradu jí jako rival nepřipadal. Nestor byl zcela v její moci, a ona v jeho ještě víc. Dá se říct, že ji měl dokonale v hrsti. Jediným místem, kde by si mohli konkurovat, zůstávala Sluneční strana. Až dnes její lidé splní  rozkaz, Wratha bude konečně klidná i v tomto ohledu. Vyvraždění žen však nebyl její jediný pokyn.

Pokud některý z upírů najde mezi Szganyi dívku jménem Miša, musí ji živou a zdravou přivést své paní. Pak samozřejmě už moc dlouho zdravá nezůstane. Wratha si ji ze všeho nejdříve důkladně prohlédne, aby věděla, co se Nestorovi na ženách líbí. Potom zjistí, co se mu líbilo konkrétně na Miše. Pak... Wratha sní její čerstvě vyrvané srdce a tělo předhodí válečníkům.

Wrathiným pobočníkům došlo, o co tady jde. Jejich paní vše dělala kvůli neznámé, tajemné dívce jménem Miša. Jen kvůli ní vládkyně zburcovala veškeré své muže a stvůry, trpělivě vyčkala, až z horských štítů zmizí poslední stopy zlatého přísvitu, a vyrazila na Sluneční stranu. Rovnou doprostřed nechvalně známého Lidesciho území - do Osady.

A to všechno v době, kdy ještě většina obyvatel hradu spala.

Ale ne všichni...

Nestor stál zamyšleně u okna a díval se k jihu. Jako obvykle zabloudil pohledem k šedivým vrcholům rozeklaného Bariérového pohoří. Na jihozápadě, za horskými sedly, náhorními plošinami a podhůřím, ležela na okraji lesa kdysi prosperující Osada. Někde nedaleko zchátralého sídliště měli Szganyové skrýše, do kterých utíkali před příchodem noci. Ta místa byla skrytá někde v divočině, uprostřed temných lesů, ve skalách nebo v samotném srdci pohoří.

A Nestor byl jediným Vampýrem, který věděl, kde se skrýš nachází. Vzpomněl si na to, když ležel s Wrathou v posteli a ona se ho snažila přemluvit k útoku na Osadu. Myslí mu prolétla mlhavá vzpomínka z dětství. Viděl obrovský balvan, vlastně téměř kamenný kopec. Nacházel se na úpatí hor a jmenoval se Ochranná skála!

Byl to jen mlhavý obrázek, ale Nestor si jej stačil uložit do paměti dříve, než se mu zase zavřela. Právě tato vzpomínka byla příčinou tajnůstkářství, kterého si Wratha všimla. Nemyslel na Mišu, ale na Skálu, která vyrůstala na úpatí hor, provrtaná bludištěm chodeb, jeskyní a také pastí. Domov jeho Velkého nepřítele, až se konečně vrátí. Wratha se o tom nesměla nikdy dozvědět! To by se mohl svých snů o pomstě rovnou vzdát -

Náhle ji uviděl před sebou!

Zarazil se a zíral k jihozápadu. Opravdu to byla Wratha a spolu s ní všichni její ozbrojenci. Vlastně taková malá armáda. Letěli na Sluneční stranu! Proč mu nic neřekla? Ani Nomovi? Co má za lubem?

Wratha letěla v doprovodu šesti pobočníků, dvakrát tolika otroků a čtyř válečníků. Dva z nich se vylíhli teprve nedávno. Po zuby ozbrojení se řítili po obloze, za rachotu plynových trysek a vibrování obrovských křídel. I na tu vzdálenost Nestor viděl odraz hvězd na modravě zelených plátech brnění a lesklé drápy válečníků, stejně jako záblesky vyleštěných rukavic a nakrémovaných černých kožených kabátců.

Moc dobře věděl, kam Wratha míří. Neměl jen tušení, proč se tak rozhodla. Předpokládal, že se znovu ozvala její zatvrzelá pýcha a hodlá zabít Lardise. A pokud možno i všechen jeho lid. Nestor ji odmítl podpořit, proto je porazí sama a jeho tak zostudí.

Co když bude mít štěstí, podaří sejí pustit Lardisovi žilou a náhodou odhalí Ochrannou skálu...?

Co bude s Mišou? A hlavně, jak to dopadne s Nestorovým zrádným bratrem? Když budou Lidesciho Szganyové rozprášeni, bude mít vůbec důvod k návratu?

Odněkud zazněl dětský pláč. Byl to fracek, kterého Nestor sebral na Sluneční straně a daroval Glině.

Glina, pche! Noma měl pravdu. Byla chyba vzít ji s sebou do Zjizvené věže. K otrokům se chovala spravedlivě a ohleduplně, takže si ji brzy až příliš oblíbili. Všechny ženy ji měly rády, a protože Glina dohlížela i na práci pobočníků a otroků, i muži ji začali brzy respektovat. Jen na ní bylo, jestli jim povolí milostné aféry nebo jestli se za ně občas přimluví u vládce. Nestor jí propůjčil příliš mnoho pravomocí!

A co s tím lidským batoletem? Zatím to bylo jen sladké masíčko, nevinné, jak jen děti dokážou být. Jenže Nestorovi krvežízniví upíři se k němu chovali s respektem, jako by to byl Nestorův vlastní syn! Copak si Glina představovala, že jednoho dne spratek získá jeho vejce a stane se Vampýrem?

Jestli to opravdu plánovala, měla by se ještě jednou pořádně zamyslet. Zjizvená věž byla jen počátek Nestorovy kariéry. Po ní bude následovat celý Wrathin hrad, který brzy ponese jeho jméno. Ovládne samozřejmě také celou Sluneční a Hvězdnou stranu a všechna ta zčernalá, popadaná hnízda. Možná by jednou mohla být znovu zabydlená, kdo ví? Co pokoří potom? Turgosheim na východě? Proč ne. Ale – s Wrathou po svém boku? Pro začátek mu snad bude prospěšná... Nekromantskému vládci Nestorovi z Vampýrů, Mučiteli mrtvých je totiž dáno, aby se jednoho dne stal imperátorem všech Vampýrů. Rozšíří slávu upírů za Velkou rudou pustinu a ještě mnohem dál, do všech neznámých krajů, které na něj čekají! Nej dříve se však musí vypořádat se svým dávným nepřítelem. A to se mu nepovede, pokud Wratha zničí Lidesciho Szganye.

Musí ji zastavit!

Odtrhl se od okna a spatřil vlčího vládce, jak ho pozoruje ode dveří.

„Nemusíme ji zastavit,“ zaštěkal. Přečetl si Nestorovu poslední myšlenku, protože byla skutečně důrazná. „Pokud ji ovšem nechceš ochránit před porážkou. Osobně si myslím, že by měla dostat lekci. Musí si uvědomit, že všichni společně jsme silní, rozkol by znamenal náš konec.“ Přiklusal k oknu a viděl to, co před chvílí pozoroval Nestor.

Noma přišel v Zaharově doprovodu, což ani nebylo nutné. Všichni ve Zjizvené i v Prašivé věži věděli, že Noma a Nestor jsou přátelé. Každého návštěvníka se však musel ujmout někdo z personálu a doprovodit ho k pánovi. Takový už byl bonton hradu...

Nestor zachytil Zaharův pohled. „Běž a řekni ostatním, že do hodiny odlétáme. Mého létavce však osedlej už teď, možná vyletím o trochu dřív.“

Zahar odešel a Nestor se obrátil k Nomovi: „Myslíš, že bude Wratha poražena? Jak to můžeš vědět?“

„Umím předpovídat budoucnost. Když se snažím, skoro nic se nedozvím. Jenomže když spím, občas ve snech zahlédnu podivné věci! Wratha to na Sluneční straně nebude mít jednoduché. Jde proti Lideskům, že? Jak jsem předpokládal. Szganyové už se jí nemůžou dočkat! Proto jsem také za tebou přišel. Chtěl jsem tě varovat, abys s ní nikam neletěl.“

„Copak jsi mě viděl ve snech?“ Nestor věděl, že Noma opravdu dokáže předvídat budoucnost. Mnohokrát se o tom v minulosti přesvědčil.

„Ne, neviděl. Přesto jsem za tebou zašel. Chtěl jsem se přesvědčit, že zůstáváš tady.“

„Zraní ji?“

„Jen její pýchu. Utrpí však velké ztráty. Jak bys ji, prosím tě, chtěl zastavit?“

„Chtěl jsem jít na balkon a dostihnout ji pomocí telepatie. Kdyby se mi to nepodařilo, vyletěl bych za ní a dohnal ji v kopcích nad Osadou...“ Došlo mu, že řekl víc, než chtěl. „Nebo zkrátka kdekoli tam, kde se rozhodne přistát.“

„Ne,“ zakroutil Noma hlavou, až se mu rudá hříva rozletěla do stran. „Nebude to kdekoli. Přistane v Osadě. Prozraď mi: to také čteš budoucnost? Odkdy? Spal jsi a zdálo se ti o Wrathině porážce? Proč ji chceš zastavit? Protože je náš spojenec? Jsi do ní blázen a kdyby zemřela, scházela by ti? Nebo k tomu máš jiný důvod? Vždyť ty jsi vlastně Osadu ještě nikdy nenapadl, že?“

Noma se tentokrát neusmíval. Věděl, že něco nehraje. Jenže co? Je to něco důležitého? Instinktivně vyslal pátravou myšlenku, která se Nestorovi otřela o mysl.

„Copak mi chceš krást myšlenky?“ obořil se na něj nekromant.

Noma couvl, pokrčil rameny a zakňučel. „Zlozvyk, Nestore. Odpusť.“

„Nechci, aby se jí něco stalo,“ vysvětlil mu Nestor. Alespoň zatím ještě ne. Nejdřív musí dát celý hrad dohromady. Jestli se máme vážně obávat nebezpečí z východu, možná budeme Wrathu potřebovat. Hlavně se budou hodit její válečníci a ozbrojenci! A potom... na světě není jen ona! Konečně mu došla pravda. Touha už vyprchala a on vlastně vládkyni nikdy doopravdy nemiloval. Byl skutečným Vampýrem. Nikoho nemiloval, ani vedle sebe nikoho nepotřeboval. A lhářku, jako je Wratha, už vůbec ne. Celou dobu ho totiž klamala. Tělem, ne jazykem. Nestor jí zpočátku věřil a myslel si, že mu dává něco nového a opravdového. Jenže to bylo staré a falešné, stejně jako Wratha sama. Pod sladkým dívčím tělem se skrývala stará čarodějnice. Nestor to dobře věděl. Tušil to vlastně od jejich prvního setkání na střeše. Jak mohla čekat, že se do ní zamiluje? Vždyť ona muže vysávala - oběma ústy!

Se sexem to bylo obdobné. Wratha není jedinou ženou na světě...

Co asi dělá ta dívka na Sluneční straně? Skrývá se s ostatními Lidescii v nějaké podzemní díře?

Noma nic z toho nemohl slyšet, protože Nestor své myšlenky pečlivě skrýval.

„Stejně je pozdě,“ zaštěkal velký pes. „Wratha už je daleko. Má na něco hrozný vztek a jestli bude jen trochu moci, najde si to. No, přejme jí štěstí. Však ho bude potřebovat! Slyšel jsem zvuk hromu a viděl záblesky, Nestore. Rudé, zelené a oranžové výbuchy! Zazní tam předsmrtný křik otroků, létavců i válečníků; vřískot upírů, tak rozdílný od szganského řevu. Lidský křik totiž po chvíli utichne, ale ten upíří trvá a trvá...“

Nestor už byl klidnější. „Přesto se jí podle tebe nic nestane?“

„Ne, jí osobně ne. Bezesporu však přijde o mnoho mužů a stvůr.“

„Tak ji nechme. Nejspíš máš pravdu. Alespoň z toho bude mít ponaučení. Možná pak konečně nechá Lidesciho Szganye na pokoji.“

„Co to s nimi pořád máš?“

„Něco... z minulosti.“ Nestor odvrátil pohled.

„Stará jizva, která nepřestává bolet?“

„Ano.“

„Nemusíš mi nic říkat. Jsi můj přítel. Chápu tě,“ objal ho Noma kolem ramen.

„Uvidíme, jak Wratha dopadne. Co jsme to vlastně na dnešek plánovali? Vybírání desátků východně od průsmyku? Naši pobočníci jsou schopní chlapi, poradí si s tím sami. Co kdybychom místo toho sledovali Wrathu? Alespoň uvidíme, co má za lubem a jak skončí. Můžeme ji pohodlně pozorovat z nějaké horské stráně...“

Noma pohotově přikývl. „Z kopců nad Osadou, že? Dobrá, půjdu se připravit...“

Noma měl pravdu.

O půldruhou hodinu později přistáli s Nestorem v podhůří nad Osadou. Pod nimi to vypadalo přesně tak, jak psí vládce prorokoval.

Wratha vyvolala mlhu, která se skrz rozbité brány a pobořené hradby valila do ruin města. Potom Osadu obklíčila, jak to počet jejích lidí dovoloval. Ke každé bráně postavila tři muže, aby zabránili případným útěkům. Se svými šesti zbývajícími pobočníky vzlétla a z výšky řídila postup válečníků. Nestor a Noma je z té dálky viděli jako pouhé tečky.

Dva dospělí válečníci už řádili uvnitř hradeb. Nedalo se však rozeznat, proti čemu bojují. Wrathina mlha byla skutečně důkladná. Noc byla tichá a zachytit vampýřimi smysly zvuk bitvy nebyl pro Nestora a Nomu žádný problém. Slyšeli praskání lámaného dřeva, hluk padajících domů, dunění a hvízdání, jako by vzduchem létaly velké střely, soptění a řev rozlícených válečníků.

„Tak kde jsou ty tvé hromy a blesky?“ vyzvídal Nestor a jeho otázka stále visela ve vzduchu, když pod sebou uslyšeli odpověď.

„Tam - a tamhle - ach, a tam! Přesně, jak jsem slíbil,“ vykřikoval vlčí vládce. Oba překvapeně zírali na divadlo, které se rozehrálo nad obklíčenou Osadou.

Nad středem města se rozhořela ohnivá koule, která vypadala jako nějaká obrovská pochodeň. Zpočátku svítila zeleně, ale postupně žloutla a oranžověla, až nakonec zazářila rudým jasem. Mlha se v tom místě poněkud rozptýlila a v žáru a kouři ohnivé koule se něco zmítalo. Byl to válečník! Svíjel se po zemi jako zapálený had! Bolestiplný řev byl v příštím okamžiku přehlušen mocným výbuchem. Jeho ozvěna se odrazila od horského masivu a vrátila se zpět, takže si ji oba překvapení vládci mohli znovu vychutnat.

Ve chvilkovém tichu, které po sobě exploze zanechala, řev zraněného válečníka ještě zesílil a zněl jako zhmotnění té nejděsivější agónie. Bojovný ryk druhého netvora naproti tomu téměř zanikl. Svíjel se v předsmrtném zápasu a v červeném světle bylo vidět, že na něj někdo nalil olej. Kolem místa výbuchu navíc hořelo několik ohňů.

Bitva se naplno rozhořela a nezdálo se, že tak brzy skončí. Na pozadí požárů v Osadě bylo vidět několik černých teček. To se blížila Wratha a její muži. Náhle se na obloze rozprsklo několik ohnivých čar. Zářily modře a smaragdově zeleně a vypadaly, jako by z ulic města vzlétly hvězdy.

„A tady máš blesky!“ řekl Noma.

Jeden z létavců byl zasažen a proměnil se v zelenožlutou ohnivou kouli, ze které odletovaly zčernalé kusy masa. Ostatní létavci propadli panice. Zmateně se snažili odletět, dokonce do sebe naráželi. Ke dvěma přihlížejícím vládcům zalétly překvapené, rozzuřené výkřiky pobočníků, opakující se turbulence výbuchů a silný pach síry. Vadná střela s hvízdáním spadla k zemi a explodovala těsně vedle létavce. Hořící zvíře se s jekotem zřítilo mezi ruiny, vstříc děsivé smrti. Pobočník v sedle padal s ním a stejně jako létavec hořel a řval hrůzou.

„Vždyť oni je sestřelují přímo z oblohy!“ zašeptal Nestor.

„Přesně, jak jsem předpověděl,“ přikývl Noma temně. „Však jsme věděli, že Lardis zkouší nové zbraně. Podobné létající ohně jsme už několikrát viděli při lovech na okrajích jeho území. Ale tohle je něco...“

„Fantastického!“ dokončil za něj Nestor. O chvíli později dodal: „Podívej. Wratha je poražena.“

Měl pravdu. Wrathina pýcha opět utrpěla porážku. I jí bylo jasné, že boj skončil a měla by odvolat své zbývající lidi. Zbylí létavci se pokoušeli i přes neutuchající palbu ohnivých koulí vzlétnout. Ze země se snažil vznést doutnající válečník. Nakonec se mu to povedlo a vítr, zvednutý při startu, dokonce uhasil netvorovy hořící slabiny. Oheň však přeskočil najeden z jeho plynových měchýřů. Ten explodoval a celé obrovské tělo se roztrhlo na kusy. Z druhého válečníka nezbylo nic než hromada chvějícího se, kouřícího masa, dýmu a odporného smradu.

Z lesa a kopců za městem začali spěšně, neuspořádaně vylétat létavci a snažili se uniknout nábojům z obrovských kuší a dalším raketám, kterými je hnali rozradostnění obránci. To tedy byla porážka!

„A to je konec útokům na Lidesciho území,“ zabručel Noma.

Nestor přikývl. Pro sebe si pomyslel: Otevřený útok je opravdu příliš nebezpečnou hrou. Ale kdybych se sem vydal potichu, v ten správný čas a na správné místo? Například k jisté hoře, které říkají Skála?

„Jestli se bude vracet tudy, uvidí nás,“ řekl nervózně Noma.

„Tak ať!“ Nestor plivl na kamenitou zem. „Jen ať ví, že jsme moc dobře viděli, jakého blázna ze sebe udělala.“

„Ach! Tys ještě neviděl Wrathu při záchvatu vzteku, že?“

„Ne. Tak to alespoň uvidím.“

„Radši bych, aby sis tuto atrakci nechal na jindy.“

„Proč ne teď?“

„Má s sebou pořád ještě několik bojeschopných válečníků. My jsme sami! Poslechni mě, Nestore, a nedráždi ji ještě víc. Možná by tvé smrti později litovala, ale to už by nám příliš nepomohlo. Říkám, že bychom měli okamžitě nasednout a zmizet odsud.“

Nestorovi se sice nechtělo, ale pro tentokrát Nomu poslechl...

Když se Nestorovi a Nomovi pobočníci vrátili z vybírání poplatků, Nestor si dal zavolat Zahara a zeptal se ho: „Tak jak to šlo?“

„Dobře, pane. Vyzvedl jsem med, obilí, vepřové a víno. A vy? Čerstvé maso?“

Nestor zavrtěl hlavou. „To jsem ani neměl v plánu. A nevyzvídej. Zavolal jsem si tě, protože pro tebe mám práci.“

„Co si přejete, pane?“

„Jde o Glinu. Chtěl bych ji vyměnit. Jak v řízení domácnosti, tak v jejích pokojích.“

Zahar byl překvapený, ale snažil se to nedat najevo. Pokrčil rameny. „Glina pracuje opravdu svědomitě. Zasloužila by si odměnu. Tak to myslíte, pane? Chcete jí snížit povinnosti? Aby se mohla víc věnovat děťátku?“

Nestor si povzdechl. „Mýlíš se, Zahare. Stejně jako se mýlí všichni ostatní ve věži. Ne, nechci ji odměnit. Zařadíš ji mezi obyčejné otrokyně. Vyber tu nejkrásnější upírku a zaveď ji do Glinina pokoje. Vadí mi, jak za mnou pořád leze. Už jsem s ní nespal... hodně dlouho. A nikdy s ní už ani spát nebudu. Od nynějška bude pracovat stejně tvrdě jako ostatní. A to děcko mi tu na nic není. Postarej se o ně.“

Zahar nedokázal skrýt překvapený výkřik. Rychle se snažil uklidnit. „Chcete říct, že ho mám vrátit na Sluneční stranu?“

„To je tvoje věc,“ řekl Nestor chladně. „Sluneční strana, nebo zásobování. Mně je to jedno. Teď jdi za Glinou a vyřiď jí to. Při východu slunce ať jsou mé rozkazy splněny.“

„Nechcete jí to říct sám?“ odvážil se zeptat Zahar.

„To chceš naznačit, že se jí bojím?“ podíval se na něj Nestor a sarkasticky zvedl obočí. „Ne, prostě ji už mám dost. Stejně jako všech lidí, kteří se mě pořád na něco vyptávají! To se jí snad bojíš ty? Nebo je ti proti mysli změna ve vedení věže? Obáváš se, že už se ti nebude žít tak jednoduše?“

„Jednoduše, pane?“

„Ano. Tobě a všem ostatním.“ Nestor mluvil hlubokým, nebezpečným hlasem. „Myslíš, že nevím, jak vám ulevovala?“

Zahar se rozhodl riskovat ještě víc. „Dělala to pro blaho všech vašich otroků, pane.“

„V mé věži se nachází jen jedna osoba, jejíž blaho mi leží na srdci,“ Nestor ztišil hlas na sotva slyšitelný šepot. „A tou jsem já sám! Nic mě nedokáže nahradit, zato já můžu vyměnit kohokoli. A kdykoli se mi zlíbí. Teď jdi a splň mé rozkazy.“

„Ano, pane.“ Zahar se vzdálil, šťastný, že nemusí dál setrvávat v přítomnosti svého pána...

Wratha už byla nějaký čas doma, ale zatím o ní Nestor neslyšel. Asi si ještě lízala rány po své katastrofální porážce v Osadě.

Nestor už byl plně zralým Vampýrem. Stal se z něj skutečně mocný vládce. Patřila mu rozlehlá věž, byl schopným nekromantem, který do kázal číst myšlenky mrtvých, a byl... Wrathiným milencem? To poslední nemuselo trvat věčně. Wratha byla vlastně pořád jen obyčejnou ženou, bez ohledu na to, kam povýšila.

Byla ambiciózní, to je pravda. Jenže Nestor také. Předpokládal, že je jejich ctižádostivost jednoho dne rozdělí. Věděl, že je to nevyhnutelné. Mezitím se jí bude snažit co nejlépe využít. To nebude problém. Wratha moc dobře věděla, jak ho uspokojit.

Existuje však více druhů touhy, nejen ta tělesná. A Nestor toužil po pomstě. Chtěl potrestat svého Velkého nepřítele a dívku, která ho kdysi podvedla. V tom viděl svůj prvořadý cíl. A potom...

Začal zvažovat své šance na ovládnutí hradu. Co Noma? Ten veliký pes nebude představovat žádnou překážku. Běhá Nestorovi v patách jako ochočený vlk. Jednoho dne z něj bude dobrý, věrný pobočník.

Potom se zamyslel nad Wranem a Spirem. I je by se mu nejspíš povedlo zkrotit. Wrathe se to kdysi povedlo. Nakonec jí sice vyklouzli, ale to bylo hlavně tím, že se osvobodili od turgosheimských přísných pravidel a nechtěli se hned nechat ovládnout další tyrankou. Bratři Smrtoocí byli koneckonců vládci. A Wratha pouhá vládkyně...

O Spirovi se Nestor doslechl, že nepřestává trénovat svůj smrtící pohled. A zdálo se, že konečně dosahuje úspěchů.

Bratři se nedávno dostali při lovu do potíží. Obklíčila je odhodlaná skupina Kočovníků a jim nezbývalo než přistoupit na boj muž proti muži. Spirova bojová rukavice se zasekla do lebky jednoho z protivníků : a sklouzla mu z ruky. Další Szgany se na něj vyřítil s mačetou a Spiro  se pokusil bránit pohledem. V té chvíli do něj vstoupila schopnost jeho otce! Metafyzický výstřel jediného pohledu stačil, aby roztrhl mužovo srdce a další orgány. Szgany byl na místě mrtvý.

Wran se tedy mohl chlubit svými děsivými záchvaty vzteku a jeho a bratr zdědil smrtící zrak Eygora Smrtookého. Jenže lidé jsou slabí, a Vampýr je Vampýr. Nestor ani na chvíli neuvažoval, že by ho mohlo Spirovo oko nějak ohrozit. Ale i tak by si měl dát na Smrtookého pozor.

Nakonec se v myšlenkách zastavil u Gorviho. Křiváka nebude problém získat na svou stranu. Stejně jako všechny ostatní. Nestor si však uvědomoval, že mu nikdy nebude moci věřit. Nikdy mu nesmí svěřit žádnou důležitou funkci. Vlastně bude lepší, když mu nenechá vůbec žádné postavení a uklidí ho do nějaké nory na kamenité pláni...

Nestor přemítal o svých plánech do budoucna, když k němu přišel Grig se vzkazem od Wrathy. Byl velmi stručný. „Přijď!“ Grig mu to sdělil a začal se pochechtávat.

Nestor se při podobné příležitosti obvykle také zasmál. Jeho pobočníci moc dobře věděli, co takové vzkazy znamenají. Jenže dnes se Nestor zamračil a Grigův úsměv rychle pohasl. „Pane?“

„Je její sluha ještě tady?“

„Je v horní chodbě, která vede k Wrathiným přistávacím plošinám. Nechal jsem ho tam s jedním strážcem.“

„Jdi za ním a vyřiď mu, ať jí odpoví: ,Ne!'„

Grig zalapal po dechu. „Nic víc?“

Nestor pokrčil rameny. „Vyjádřila své pozvání jediným slovem. A já ji stejně tak odmítám.“

Grig vycouval a měl se k odchodu. Nestor ho dalším jednoslovným rozkazem zastavil. „Stůj!“

„Ano, pane?“

„Ode dneška se přede mnou nikdy nebudeš usmívat, pokud se neusměju první. A nikdy, opravdu nikdy se nebudeš takhle chechtat!“

„Dobře, pane.“

„Tak na to nezapomínej,“ varoval ho Nestor. „Jestli se ti to někdy stane... bez rtů se pak už nezasměješ nikdy.“

Grig prchl...

Noc pomalu končila. Nestor už od Wrathy žádné další ,rozkazy' neobdržel. Jen několikrát ucítil, jak mu nenápadně ohmatává myšlenky. Byl už dost zkušený a věděl, jak před ní svou mysl zavřít. To také udělal.

Celý hrad byl neobyčejně tichý, jako Sluneční strana před bouřkou. Nestor cítil, jakjsou jeho netopýři ve stropních puklinách neklidní. Nevěděl proč, ale sám se cítil podobně. Dohlédl na domácnost a chystal se do postele.

Glinu zatím neviděl, ani neslyšel obvyklý pláč jejího osvojeného dítěte. Zdálo se, že Zahar pilně splnil rozkazy.

Mladý vládce se začal cítit osamělý. Nechal si zavolat jednu ze svých dívek a vzal si ji do postele. Opravdu se snažila, ale... byla chladná. Ne, nebyla doopravdy chladná, ale v porovnání s Wrathou v ní nebyl žádný oheň. Nestor ji poslal pryč.

A usnul...

Zdálo se mu o číselném víru a o mnoha dalších věcech.

Nestorovy sny měly většinou rudou barvu krve, stejně jako sny všech ostatních Vampýrů. Tentokrát to bylo jiné. Snil o bitvě, ve které nebyla prolita ani kapka krve. Bojoval s mrtvými a on, jejich Mučitel, byl jedinou živou bytostí na celém bitevním poli.

Bojoval zcela sám, po boku neměl jediného muže či stvůru. Sám, jen ve svou olepenou, páchnoucí bojovou rukavicí. Rval se s nekonečnými legiemi mrtvých. Sotva jednoho z nich porazil, hned se mu to shnilé, rozpadající se tělo postavilo znovu do cesty. I když se jeho snaha zdála marná (vždyť kdo mohl zabít mrtvé?), přesto stále bojoval a snažil se dostat k tomu, koho chránili a kdo jim velel. Byl to jeho Velký nepřítel z dávno zapomenuté minulosti, která se mu vracela jenom v mučivých útržcích.

Konečně celý udýchaný stanul na hromadě rozpadajících se, páchnoucích zbytků lidských těl - jež se po něm okamžitě sápaly, aby ho stáhly dolů! Konečně nabyla skrýš Nestorova nenáviděného nepřítele pevných obrysů: byl jím tyčící se kužel rotujících, blikajících čísel! Obrovský číselný vír!

Uvnitř zběsilého tornáda Vampýr uviděl nekonečně smutnou tvář zlatovlasého, modrookého obra. Zdálo se, že ho tak rozesmutnily ztráty a zranění jeho mrtvých vojáků. A nejen to.

Nestor měl pocit, že nahlédl až hluboko za ty smutné, safírové oči, rovnou do nepřítelovy duše. V té chvíli pochopil, že Nathan z nějaké zvláštní, nepochopitelné příčiny lituje právě jeho. Bylo mu líto svého bratra Nestora, Mučitele mrtvých...

V té chvíli Nestor ucítil na rameni čísi ruku a s úlekem se probudil. Uvědomil si, že už vyšlo slunce.

Nestor se bleskově napřímil ve zválené posteli, od které rychle couval Zahar. Vládce Zjizvené věže byl celý zbrocený potem a lapal po dechu, jak se snažil přizpůsobit bdělému stavu.

„Co se děje?“ obořil se na Zahara, když si uvědomil, kdo je, a trochu se vzpamatoval.

„Jde o Glinu, pane.“ Zahar měl velmi bledý obličej, a to i na upíra.

„Co je sní?“

„Řekl jsem jí, co jste mi ohledně ní a dítěte poručil. Začala vyklízet svůj pokoj a požádala mě, abych se za hodinu vrátil. Když jsem to udělal, nikdo tam nebyl. Ani ona, ani dítě.“

„Utekla? Kudy?“ Nestor vstal a oblékal se.

Zahar zakroutil hlavou a Nestorovi se zdálo, že je smutný. „Ne, neutekla. Schovala se. Čekala na východ slunce.“

„Vysvětli mi to.“

„Prohledal jsem celou věž, ale nenašel jsem ji. Nemohla se dostat do Wrathiny věže ani dolů do Prašivého hradu. Musela být někde tady. Jak sám víte, Zjizvená věž je rozlehlá, ale Glina se tu dobře vyzná. Zná tady doslova každý kout. Kromě toho... mnoho z vašich lidí jí něco dluží, pane. Možná ji někdo na těch pár hodin ukryl. Nevím, jestli se nemýlím, ale vypadá to tak, že...“ Zahar se zarazil dřív, než stačil někoho obvinit.

„Pokračuj,“ vyzval ho Nestor. „Vím, co chceš říct. Že Glina měla přátele. Ano, mezi upíry to je něco neobvyklého. Avšak i já mám jednoho přítele.“

Zahar horlivě přikyvoval: „Dva, pane, jestli mě mezi ně ráčíte počítat.“ Potom rychle pokračoval v hlášení. „Věděl jsem, že se nakonec objeví. Že dostane hlad nebo bude chtít nakrmit dítě. A nakonec opravdu vylezla. Jak vidíte, čekala na východ slunce.“

„Kde je?“

„Vyšplhala po vnější stěně hradu, na jednu z Wrathiných stěn otočených k jihu.“

„A dítě?“

„Má ho s sebou.“

Glina mohla svou situací vyřešit jedině sebevraždou. A její dítě? Bude pro ně lépe, když zemře teď - rychle, jistě, ještě dřív, než si vůbec stačí uvědomit, že žilo. Bude to milosrdnější, než kdyby ho rozemleli do proviantu. Tak musela Glina uvažovat. A Nestor to dobře věděl.

„Zaveď mě někam, odkud ji uvidím a budu s ní moci mluvit.“

„Dobrá, pane. Jenže... spal jsi dlouho. Slunce je už vysoko. Obávám se, že přijdeme pozdě.“

Stejně za ní šli. Cestou Zahar vyzvídal: „Co jí chcete říct, pane? Budete ji přemlouvat, aby slezla?“

Nestor na něho vrhl krátký pohled. Oči mu zazářily jako ohně samotného pekla. „Ne. Chci, aby tam zůstala a počkala, až si pro ni přijde slunce. Chci jí říct jen jedno: sbohem!“

Celá cesta na Wrathinu přistávací plošinu pak proběhla za naprostého ticha...

Vládkyně už tam také byla a společně s ní několik pobočníků. Někteří chtěli za Glinou vyšplhat, ale Wratha je zarazila: „Ne, počkáme a uvidíme, co ta bláznivá ženská provede. Nechce se mi vůbec věřit, že by se byla schopná kvůli nějakému chlapovi upálit.“ Po očku se podívala na Nestora.

S úsměvem k němu přistoupila - ale v jeho očích byla jen jedovatým, syčícím hadem. Zeptala se: Proč jsi za mnou nepřišel? 

Nestor viděl, že je dokonale klidná. Zřejmě se ze své porážky už otřepala. Měla na sobě přiléhavé, vše odhalující šaty a byla prostě k nakousnutí. Když si Nestor uvědomil, že v tuto chvíli mohl být v ní, tělo mu okamžitě zaplavil horký chtíč.

Měl jsem moc práce, zalhal.

Například?

Vypuzení téhle ženy.

Takže ona tady je opravdu kvůli tobě?

Ano, odpověděl z vampýrské ješitnosti. A také proto, že jsem chtěl poslat jejího osvojeného spratka zpět na Sluneční stranu - nebo do zásobování. 

Vážně? Doneslo se mi, že jsi ho adoptoval i ty.

Řeči, odtušil Nestor.

Povídali by si déle, jenomže vtom se ozval od okolostojících pobočníků a otroků výkřik údivu. Všichni měli natažené krky k rozžhavené jižní stěně Wrathiny věže. Stáli na obezděném výstupku na kraji hlavní přistávací plošiny, který čněl z hradu asi dvacet metrů pod vybělenými nejvyššími patry. Nad nimi byl výrazný předěl, který vypadal jako zvláštní nerostná vada hnízda. Byla to vlastně téměř dokonale rovná čára. Celá skála, všechny věžičky, římsy a komíny, byla od této linie nahoru dokonale bílá, což ostře kontrastovalo s obvyklou šedou barvou zbytku stavby. Do bílé stěny se opíralo slunce, takže vypadala, jako by byla žíhaná ohněm.

Byla to vlastně taková sluneční demarkační čára. Označovala hranici, nad kterou očistné sluneční paprsky dosáhly na poslední hrad a celá staletí, možná dokonce tisíciletí ho vybělovaly. Když slunce vystoupilo na nejvyšší bod své dráhy a zazářilo skrz vrcholy a průsmyky, osvítily jeho jásavé paprsky právě tato patra hradu a vytvořily kolem něj jakousi falešnou svatozář.

Kolem stěny vedl chrupavčitý můstek, po kterém se Glina vyškrábala až na vysokou římsu. Na ní se teď krčila ve stínu skalní štěrbiny a k hrudi tiskla malý uzlíček. Výklenek byl příliš mělký. Až se slunce vyhoupne nad vrcholky a paprsky zalije od východu k západu hrad, nedokáže Glinu ochránit.

Proto před chvíli Zahar a ostatní přihlížející vydechli údivem. Nejvyšší části hradu se pomalu rozzářily oslepujícím zlatem, které se po stěně posouvalo dolů jako vroucí příbojová vlna. Pomalu se natahovala po Glinině skrýši. I dívka to viděla a pochopila, že přišel její čas.

Vystoupila na římsu a krutým upířím zrakem pohlédla na Wrathu, Nestora, Zahara a všechny ostatní. Pohled jí však utkvěl na Nestorovi. Byl žlutý jako jasná sluneční barva, která se jí odrážela v očích, a Vampýr cítil, jak ho její pohled doslova propaluje.

Wratha se zamračila. „Nenávidí tě.“

„Má k tomu dobrý důvod,“ odpověděl Nestor, ale jeho hlas zněl chraptivě a vyschle.

Náhle ho zaplavil podivný pocit. Chtělo se mu začít křičet, varovat Glinu před blížícím se sluncem, poručit jí, ať sleze dolů, najde si nějaké okno a uteče do bezpečí. Myslel si, že soucit a podobné lidské slabosti už z něj dávno navždy vyprchaly. Teď si tím nebyl tak jistý. Útroby mu naplnil ostrý, palčivý pocit nespokojenosti. Pocit viny. Vždyť je vampýrským vládcem! Neslýchané! A přesto...

Vždyť Glina byla jen neškodnou bytostí, kterou ukradl na Sluneční straně. Čím se provinila, že si zaslouží takový konec? Ne, nic neudělala. Protože nic neznamenala. Byla to jen hloupá szganská holka, která neznamenala víc než lusknutí prstů. Proč by ho měl její osud zajímat?

Wratha ho zaslechla. Přesně tak. Nic neznamená. Proč si děláš starosti? Protože byla tvou první? Ale uvědom si, že já jsem tvou poslední. Copak nás dvě můžeš srovnávat? Můžeš srovnávat mne s jakoukoli szganskou holkou? Jestli ano, tak si jdi do nějaké jiné postele. Ale buď si jistý, že pak už tě k sobě nepozvu! Mělo to znít jako hrozba, ale Nestor v jejích slovech zaslechl zoufalství. Wratha se pořád upínala na to, co mezi nimi bylo. Nestorovi to nad ní propůjčovalo moc, kterou jednoho dne vyzkouší. Ale teď-

Neodpověděl, protože sledoval Glinu a slunce. Nebo spíš rozpálený paprsek, který ozařoval stěnu hradu a nezadržitelně se přibližoval k ženě na římse. Na jakoukoli záchranu bylo pozdě. Glina byla odsouzená k smrti.

Shromáždění upíři znovu vydechli. Jak zvláštní, že lidé jako oni byli schopni vydechnout hrůzou! Věděli, že kdyby si je slunce jednoho dne našlo, čekaje stejný osud.

Když se život blíží ke konci, čas běží rychleji. Nestor si nevzpomínal, kdo mu to řekl. Zřejmě nějaký stařec daleko na Sluneční straně. Další fragment jeho zapomenuté minulosti, který zapadl na správné místo v jeho paměti. Nestor však chápal, co přísloví znamenalo:

Když je člověk mladý, zdá se mu, že žije už dlouho, a ještě má nekonečně let před sebou. Jak stárne, léta začínají utíkat rychleji. A posledních pár hodin? Můžou se zdát kratší než vteřiny. Platí to samozřejmě jak pro muže, tak pro ženy. A Glině už zbývaly opravdu jen vteřiny. Pět, čtyři, tři, dva, jedna... nic víc.

V té chvíli se přes ni přehnaly sluneční paprsky!

Ucítila jejich vražedný svit na tváři a v očích.

Až do této chvíle stála se shrbenými rameny, jako by se cítila naprosto poražená. Teď se na římse jediným trhnutím napřímila. Ve vlasech jí zatlančil první šedivý pramínek kouře a ona naposledy shlédla na Nestora. V té chvíli mu hodila dítě.

Glina minula a dítě bez jediného výkřiku padalo do vzdušné propasti. Peřinka se kolem něj třepetala, až se zdálo, že nemluvně plachtí. Jenže ve skutečnosti padalo k zemi jako kámen. Brzy jim zmizelo z očí...

Glina vykřikla, jen jednou jedinkrát.

Vztáhla ruce, jako by chtěla sluneční paprsky obejmout. Ve vteřině jí zčernala tvář, stejně jako šaty. Z těla jí začal stoupat kouř a zápach. Vlasy se vzňaly a brzy se plameny daly do celého těla. Po chvíli ji celou zahalil oheň, který nebyl v jasném slunečním svitu skoro vidět.

Na chvíli tam zůstala stát, jako nějaká lidská pochodeň, jako oběť slunci. Potom se zhroutila na kolena a skácela se vstříc věčnosti...

„Je pryč,“ řekla Wratha a v hlase jí zazněla alespoň trocha spokojenosti. Pomyslela si: Stejně jako láska, která dohořela až na úplný konec a nakonec zanikla svým vlastním žárem. A všechna ta její nevinnost šla k čertu s ní. 

Otočila se k Nestorovi, ale ten tam už nebyl. Uviděla ho, jak slézá z výběžku na přistávací plošinu a se Zaharem míří do Zjizvené věže.

Nestore! Zavolala za ním.

Později, odpověděl, aniž by se otočil. Věděl, že ji má ve své moci. A také měl v moci veškeré mrtvé. Právě k nim přibyla čerstvá mrtvola, se kterou si musí promluvit...

Nechal si přinést její spálené, polámané tělo nahoru a teď nad ní stál. Dřív, než se jí stačil dotknout, ji uslyšel:

Proklínám tě, Nestore, zazněl její mrtvý hlas, úplně oproštěný od jakýchkoli emocí, osvobozený od agónie smrti, kterou však měla stále čerstvě v paměti. Všichni jste prokletí, ale ty obzvlášť. 

Nestor zaváhal a řekl: „Když jsem tě nechal tam mezi sutinami najít, chtěl jsem tě... utěšit?“ Byla to pravda. Jenomže i on věděl, jak cynicky to po tom všem zní.

Zasmála se a její smích byl prázdný jako širý vesmír. Mýlíš se, Nestore. Přišel jsi mě poprosit o odpuštění! Jenže jsi Vampýr a nevíš jak. Stejně ti nechci, nemůžu odpustit. Donutíš mě k tomu? Ach, dobře vím, že můžeš. Možná opravdu vyslovím slova odpuštění. Ale sám víš, že se jich zřeknu ještě dřív, než dozní. Čeho bys tím dosáhl? Jsi prokletý. Nejen mnou, ale všemi ostatními mrtvými! 

Ke slovu se znovu dostalo jeho upírské nitro. „Tak ať! Copak bych se měl bát mrtvých? Naopak! Oni se bojí mě!“

Po chvíli Glina znovu promluvila. Teď možná ano. Ale na konci? Nikdy bys neměl zapomínat, Nestore, že všechny věci mají svůj počátek i svůj konec. Milionů mrtvých by ses měl bát, jissstě... 

Pochopil, že to byla možná poslední slova, která od ní kdy uslyší, a propadl chvilkové panice. „Vysvětli mi, jak to myslíš.“

Jenže Glina mlčela.

Zavolal si Zahara a sdělil mu: „Za prvního světla těsně před úsvitem ji pohrbíš na podhůří Hvězdné strany, na stráni nad Bránou do pekel. Ulož ji do nějaké pukliny, kterou pečlivě obestav kameny. Nikdy mi neříkej, kam jsi ji dal. Je už minulostí a chci, aby se na ni co nejdříve zapomnělo.“

Podobně jako Wratha, i on pro sebe cynicky dodal: Zapomenuta, přesně tak. A s ní i všechny kletby. Zdalipak umírají kletby stejně rychle jako ženy? Jako upírky? Nebo jako Vampýrky, až přijde jejich čas? 

A Nestor věděl, že by o tom měl pochybovat...

IX

Návrat Velkého nepřítele - Nestorova pomsta Nomova měsíční láska

Nestor se pomalu, bolestivě probral. Uvědomil si, že neleží na pohodlné posteli a vedle konejšivě měkkých ňader a zadečku nějaké upírky ve Zjizvené věži. Pomyslel si: životem vampýrského vládce jsem pěkně změkl! Sám sobě však vzápětí odporoval. Nikdy nebyl tak tvrdý, jako když se stal vampýrským vládcem - fyzicky i psychicky. Nezbylo v něm téměř nic z lidských citů a jeho tělo naprosto pozbylo lidské zranitelnosti.

I upíří metamorfované maso má své nepřátele, jako je sluneční světlo, stříbro, česnek a ostrá špička dřevěného kůlu. A děsivá nemoc, při které se maso pomalu rozpadá na odumřelé kusy. Lidé ji nazvali leprou a všichni upíři sejí střeží jako slunečního svitu! Smrt následkem slunečního ozáření mohla být milosrdně rychlá, ale malomocenství bylo pomalé, neodvratné a naprosto nemilosrdné. Umírání trvající stovky let...

Nestor se ještě více probral a pochopil, že pocity nepohodlí, které ovládaly jeho tělo, byly vlastně silné bolesti. Potom si uvědomil, kde je. Potvrdil mu to hrubý písek v koutku úst, kamínky otisklé do tváře a zemitý puch jeskyně v říčním břehu. Došlo mu, kde je i v jaké je situaci.

Odloupl si strupy z koutků očí a donutil se i přes velkou bolest otevřít víčka. Připravil se na to, že ho nejspíš bodne jasný, smrtící sluneční jas. Ale ne, byl v bezpečí. Spal dlouho, protože spánkem potřeboval nabrat mnoho nových sil a vyléčit rány. Konečně jeho tělo poznalo, že slunce zachází, a pijavice dala podnět k probuzení.

Pod nízkým ústím Nestorova útočiště zurčela ocelově šedá řeka. Neodrážel se v ní ani jediný paprsek. V lese panoval soumrak těsně před západem slunce. Ještě několik málo hodin a nastane noc - čas Vampýrů.

Nestor se naráz posadil - pohnul se ale příliš rychle a celé tělo ho rázem rozbolelo. Zjistil, že má několik zranění, kterých si ráno nevšiml. Na rameni měl bouli. Vzpomněl si na svůj pád a uvědomil si, že má přeraženou klíční kost. Spodní žebra měl samou bolestivou modřinu, možná má některé z nich zlomené. Celou levou polovinu těla měl zhmožděnou a odřenou, včetně boku a stehna. To byl tedy pád!

Zato tvář a oči se mu rychle hojily. Nestor věděl, že nejvíc bolesti mu způsobila překotná metamorfhí obnova zraněných tkání. Upíří maso ze sebe vypudilo zbývající stříbrné šipky, kterých si malomocní ošetřovatelé nevšimli. Popraskané, zlámané kosti mu nepřetržitě srůstaly, aby byly nakonec pevnější než dříve. Rozdrásaná kůže obličeje se mu rychle zajizvovala a v budoucnu bude jen na něm, jestli nechá šrámy vyhladit úplně, nebo je schválně vystaví na odiv. Jestli jizvy nebudou příliš ohyzdné, nejspíš si je ponechá. Budou mu neustále připomínat, za co vděčí Lidesciho Szganyům.

Lidesciho Szganyové... ta slova chutnala, jako by měl na jazyku žluč. Asi by bývalo bylo lepší, kdyby ho tehdy Wratha přemluvila ke společnému útoku. Kdyby je napadli spojenými silami - on, psí vládce a Wratha. Kdyby jen nebyl tak tvrdohlavý! Měl svým spojencům prozradit tajemství Ochranné skály a nechat je, ať také oni získají podíl na kořisti. To by takhle určitě nedopadl.

Co se asi stalo s Nathanem, jeho Velkým nepřítelem? Pánem číselného víru a zapomenutým bratrem? A jak dopadla Miša, děvka, která ho kdysi v zamlžené minulosti podvedla? Ti dva totiž byli příčinou Nestorovy současné situace. Neměl tušení, jak jeho plán nakonec dopadl - zda alespoň částečně vyšel, nebo byl úplně k ničemu.

Mohl mu to prozradit jen Zahar ze Zjizvené věže. Kdo ví, jestli vůbec žije. Jestli ano, bude teď nejspíš zpátky na Hvězdné straně. Ať to dopadlo jakkoliv, Nestorova situace nebyla příliš růžová. Na druhou stranu... třeba to zase tak hrozné nebude. Vyslal kolem sebe citlivé vampýrské sondy a propátral večerní krajinu. Pomocí svých neobyčejných smyslů poslouchal, očichával a ohmatával okolní mentální éter a číselný vír nikde nezachytil. Ani stopu. Kam mu až paměť sahala, dnes poprvé měl mysl úplně čistou, bez jakýchkoli číslic.

Odvážně si ohmatal potrhanou, ale hojící se tvář, vytřepal si z vlasů písek a kamínky a chystal se vyjít z jeskyně do prodlužujících se stínů lesa. Ptáci se připravovali na noc a postupně utichali. Nestor se zamyslel nad nedávnými událostmi, které ho přivedly až sem. Glina spáchala sebevraždu a bezprostředně poté ho proklela. Dokonce i teď se mu myslí rozléhala její slova, která zněla jako nějaké temné zaříkání a která se zatím dokonale vyplňovala.

Skoro tři čtvrtiny dne odolával pokušení, ale nakonec podlehl vábení Wrathina vampýřího těla. Přitahovala ho do své věže stejně jistě, jako Gorviho sifónovci nasávají vodu ze studní. Připadalo mu, že podléhá vlastní slabosti, ale stejně šel.

Jenže... už to nebylo takové jako dřív. Wrathe se to možná stejné zdálo, ne však Nestorovi. Tentokrát si totiž uvědomoval svou převahu a věděl, že ho Wratha miluje. Pokud její city nebyly pravou láskou, byla to jejich upírská náhražka. Vampýrčina slabost se stala Nestorovou silou! Když usnuli, Nestora jako vždy trápily sny. Sny o číselném víru a o člověku, který za ním skrýval své srdce. Byl tojeho nenáviděný bratr, Nathan. Nakonec se Nestor s úlekem probudil a věděl, že tento sen byl jiný než všechny předchozí.

Byl dokonale probuzený, a přesto jako by v něm něco ze snu zůstalo. Vycházelo to odněkud z nitra jeho proměněné duše. A bylo to šílené, nesmyslné víření blikajících čísel! Nestor cítil vír jen slabě, protože vyzařoval odkudsi ze středu Lidesciho území a musel překonat horský masiv, koupající se zrovna v zapadajícím slunci. Ale cítil ho a byl si jistý, že se nemýlí! Už to nebyla pouhá vzpomínka. Byl to fakt. Už dlouhou dobu čísla necítil, a teď se k němu skutečně vrátila...

Vrátil se...

To pomyšlení - že se jeho Velký nepřítel vrátil - způsobilo, že mu naskočila husí kůže. Co asi dělá Miša, jeho ukradená láska? Není náhodou někde s ním? Znovu se z nich stali milenci a právě teď pletichaří proti Nestorovi? Stejně jako v minulosti?

Sám sebe se ptal a mohl si i sám odpovědět. ,Věděl', že odpovědi na všechny tři otázky zní ano.

A věděl také, co musí udělat.

Sešel do Zjizvené věže a zaslechl Nomu Canisona, jak zpívá své bledé měsíční lásce na nějakém vysokém balkonu, otočeném k severu. Mladý vládce se rozhodl, že se ho přeptá na radu. Noma byl pověstný svým uměním věštit ze snů. A dnes se mu zdál dokonce stejný sen jako Nestorovi. Nahlédl mu do budoucnosti a jako vždy jej varoval. Budoucnost bývá nevyzpytatelná!

„Čtení budoucnosti samo o sobě ani tak nebezpečné není,“ vysvětloval Noma. „Horší je, když se snažíme budoucnost změnit. Je totiž stejně definitivní jako minulost. Odjakživa je dána. Co se stane - stane se!“

I tak byl Nestor zvědavý. „Jak to se mnou dopadne?“

Noma místo odpovědi padl na všechny čtyři, zaklonil hlavu a jeho skučení jasně prozrazovalo, jak se cítí. Náhle vyskočil na nohy a přitáhl si Nestora k sobě. Jeho hluboký hlas nevěštil nic dobrého. „Možná bys udělal nejlíp, kdybys mě vzal s sebou, příteli.“

„Mám tě vzít s sebou?“

„Ano. Měl bych tě doprovodit, až při večerním stmívání vyletíš na Sluneční stranu pomstít své staré jizvy. Tuším, že tam nějakou dobu zůstaneš. A den na Sluneční straně pro nás znamená smrt, jak sám dobře víš...“ Vlčí Vampýr se trochu rozveselil. „Ano, tak to uděláme. Půjdu s tebou! Ve snu jsem viděl, že neletíš sám.“

„Nemám v plánu letět sám,“ zavrtěl hlavou Nestor. „Ale tebe nechci ohrozit. Není to tvoje věc. Ne, vezmu s sebou Zahara. Tak tvé předpovědi neporuším. Vlastně... ani ještě pořádně nevím, co všechno jsi viděl.“

„Viděl jsem nesnáze, oheň, bolest a utrpení. Byli tam bratři, dvojčata, ale každý z nich byl úplně jiný. Jeden bude zraněný, možná natrvalo zmrzačený. A druhý zmizí někam hodně, hodně daleko. Ale neptej se mě prosím, kterým z bratrů jsi ty. A dopředu se ničím netrap. Jak jsem řekl, budoucnost se nenechá změnit. Nemůžeš se jí vzpěčovat.“

Nestor se celý zamyšlený vrátil do Zjizvené věže. Noma zůstal chvíli stát a celé tělo se mu roztřáslo vytím. Možná to byl dokonce jeho projev pláče...

Brzy, možná až příliš rychle, nastal soumrak. Šedé vrcholy hor Nestora ještě nikdy tak nevábily. Přitahovaly jej svou popelavou barvou, poprášenou stříbrem spěchajícího měsíce a ledovými krystalky hvězd. Kynuly na něj... stejně jako číselný vír! V minulosti čísla vždycky rychle vybledla, dnes však jako by se v Nestorové hlavě materializovala v živoucí sílu. Otáčela se mu v rozjitřené mysli jako písečný ďábel a Vampýr si byl stoprocentně jistý, že se jeho Velký nepřítel vrátil.

Hrad se ještě ani neprohrál ze spánku a Nestor se Zaharem už sedlali létavce a vyráželi na Sluneční stranu. Noma v té chvíli změnil názor na pokusy obelstít budoucnost a spěchal do Zjizvené věže, aby Nestorovi, zabránil v odchodu. Wratha se probrala, zívla, zamračila se a vyslala mentální sondu, aby zjistila, proč vedle ní neleží. Příliš pozdě...

Nestor se Zaharem na chvíli odpočívali v Bariérovém pohoří a shlíželi dolů na Sluneční stranu. Vampýrský vládce díky víru čísel věděl, že Velký nepřítel nikam neodešel. Tentokrát dokonce dokázal určit, kde se nachází. Stačilo sledovat číselnou stopu, která mu stále rychleji a rychleji vířila hlavou, až se mu chvílemi zdálo, že z toho zešílí. Konečně vypátrá její zdroj a zničí ho, zničí navždycky!

A co když s ním bude Miša? Unese ji na Hvězdnou stranu a udělá z ní svou otrokyni. Zahar už všechno věděl, takže mu Nestor jen připomínal: „Ať mě potká cokoli, můj nepřítel nesmí vyváznout. Ne, to bych nesnesl! Jestli mně je souzeno odejít dnes do pekla, chci mít jistotu, že tam půjde se mnou, nebo těsně v závěsu. Toto jsou mé rozkazy. Já vyřídím jeho, ty si vezmeš na starost tu dívku. Jestli vše půjde hladce, okamžitě se vrátíme domů. Jestli mě však potká nějaké neštěstí, pusť holku a zmocni se jeho! Rozumíš?“

Zaharovi bylo vše jasné, stejně jako následující rozkaz. Měl pánova nepřítele zaživa hodit do Brány na Hvězdné straně!

Skočili do sedel a Nestor udílel poslední příkazy: „Leť těsně za mnou, vím, kde jsou.“ A opravdu to věděl. Až do té chvíle šlo všechno podle plánu. Ale potom...

Všechno se pokazilo.

Nestor si nezapamatoval skoro nic jiného, než že se vydal po číselné stopě ke zdroji víru. Našel svou kořist, jak se ze západu ubírá ke Skále. Byli spolu, jak jinak. Nezdálo se, že by měl nastat nějaký problém. Vše se zdálo tak jednoduché: mocný vampýrský vládce, doprovázený silným pobočníkem, letěl v plné zbroji na létavci proti dvěma szganským milencům, kteří bloudili soumrakem jako zaběhlá jehňata.

Uviděl je už z výšky a všiml si, že za sebou táhnou smyk obtěžkaný veškerými pozemskými statky. Dobře věděl, co smyk znamená. Teprve nedávno byli oddáni a nejspíš se zrovna vraceli ze svatební noci. No a co? Byl si jistý, že s ní Nathan spal už dříve, takže to na věci nic neměnilo. Přesto ho to rozběsnilo. A co bylo horší, také to odvedlo jeho pozornost.

Viděl pod sebou muže a jeho mladou ženu, jenomže si nevšiml ještě někoho, kdo jim mohl přispěchat na pomoc. Muž u sebe měl pušku, zbraň, o které si Nestor pamatoval jen to, že pochází z jiného světa'.

Lovci sletěli skrz řídkou přízemní mlhu, vibrující křídla létavců se nafoukla vzduchem před přistáním. Oba mladí lidé je uviděli! Pustili smyk a rozutekli se každý na jinou stranu. Zahar se podle pokynů pána rozletěl za dívkou, Nestor se pustil za Nathanem. Letěl mléčnými, houstnoucími mlžnými chuchvalci a stále si neuvědomoval přítomnost třetího Kočovníka. Pak ale -

- náhle zazněly dva výstřely, doprovázené jasným blýsknutím! A v té chvíli bylo na všechno pozdě. Nestorův létavec byl postřelen do hlavy, vlastně mu výbuch utrhl kus tváře. Tvor se ve vzduchu udržel jen zázrakem. A ještě to neskončilo. Ozvala se další salva výstřelů, tentokrát namířená proti samotnému Vampýrovi.

Hluboko do metamorfovaného masa se mu zakously drobné, jedovaté stříbrné kulky. Nestorovým tělem projela neskutečná bolest. Málem se pustil otěží, ale nakonec se udržel. Oslepený se kymácel v sedle, obličej se mu proměnil v syrovou krvavou kaši. Vědomí ho každou vteřinou opouštělo, ale přesto se snažil navést zmrzačeného létavce k obloze, pryč, zpátky na Hvězdnou stranu. Znovu mu hlavou probleskla Glinina kletba a Nomovo varování.

Dál byly jeho vzpomínky ještě nejasnější:

Létavec sám bezcílně plachtil a on mu nedokázal vyslat žádné telepatické pokyny. Tlukot velkých křídel postupně řídl, zvíře začalo naříkat v agónii a naklánět se doleva, po chvíli zase doprava. Kvůli stříbrné kulce v drobném mozku nedokázalo nalézt stabilitu. Létavec neměl sílu nutnou k nabrání výšky. Dezorientovaný a umírající letěl nad lesem... do kterého se zřítil.

Nestor byl vymrštěn ze sedla. Jeho tělo se při pádu několikrát otočilo, narazilo do kmene stromu, propadlo skrz husté, praskající větve a konečně dopadlo na zem. Všechno zahalila tma...

Dlouho potom se mu zdálo, že na sobě cítí čísi laskavé, pečující ruce. V Nestorové vampýrském těle započal hojivý proces, který ještě urychlovaly masti a obvazy. V záblescích se mu vracelo vědomí. Vědomí a zbožné přání, aby to byla pravda a opravdu ho našla Wratha a dopravila do posledního hradu. Mýlil se.

Nenašla ho Wratha, ale malomocní!

Potom střemhlavě, klopýtavě utíkal z kolonie, jako by prchal před děsivou noční můrou. Svítalo, ale on to svýma oslepenýma očima ani pořádně neviděl. V upírské duši měl vypálené hrůzné vědomí, že po celou dlouhou noc ležel v jejich péči a dýchal stejný vzduch jako oni!

Malomocní!

Lepra!

Odvěké prokletí všech Vampýrů!

Z Nestora rázem spadla veškerá otupělost... serval ze sebe šaty, skočil do studené řeky a sdíral ze sebe nákazu, pach, svůj děsivý pocit, podezření, že by mohl být nakažen. Drhnul si kůži, celé tělo, mozek, celý svůj život!  I tak poznal, že v sobě to vědomí bude nosit navždycky. Nic se na tom nedalo změnit.

Roztřesený zimou vystoupil na břeh a natáhl na sebe špinavé oblečení. Pomyslel si: Je to sice nakažlivé, ale ne ve všech případech. Kromě toho si nebezpečí uvědomuju, stejně jako má pijavice. 

Věděl, že pijavice pečlivě zkoumá celé jeho tělo i krev a snaží se přijít na jakýkoli náznak malomocenství, vlastně na jakýkoliv cizí element. Snaží se ho odhalit a zničit. Zároveň si byl vědom faktu, že je pijavice oslabená produkcí protijedu proti stříbrným nábojům. Kromě toho mu léčila zranění, která utržil v boji a později při pádu. Bylo jasné, že parazit je přetížen.

Musí o tom okamžitě přestat přemýšlet! Vždyť se určitě najdou lidé, kteří mezi malomocnými žili několik let a nenakazili se. On jim byl nablízku jen jedinou noc. (Co? Jak by mohl zůstat zdravý, když má tělo jednu otevřenou ránu, která přímo zve infekci dovnitř? Ti lidé ho krmili, dotýkali se ho a dýchali na něj!) 

Čert... aby... to... vzal!

Nestor zaskřípal zuby, zuřivě zavrtěl hlavou a krví podlitýma očima se zadíval k severu. Zahlédl vrcholy Bariérového pohoří a první jiskřičky hvězd. Vysoko nad posledním hradem stála na nebi Severka a vypadala jako nějaký zmrzlý, modravý klenot. A stejně jako kdysi, i dnes ho k sobě volala.

Nestor viděl ledové krystalky hvězd jako rozmazané, dvojité šmouhy a jeho zraněné oči se naplnily slzami bolesti. Marně se snažil zaostřit. Věděl, že nesmí nic uspěchat. Hojení nějaký čas zabere. Přesto se pustí přes les a hory a pokusí se využít jiných, temných vampýřích smyslů.

Přesně takhle už Nestor jednou putoval. Byl tehdy szganským mladíčkem a nemohl se spolehnout na nic jiného než na svou poškozenou mysl, útržky paměti a vědomí, kým se chce stát! Jeho sen se mezitím vyplnil, takže by dnešní cesta měla být mnohem snazší.

Vyrazil k severu. Brzy si zvykl na bolest při chůzi a vnímal ji jen někde na okraji smyslů. Opatrné kroky postupně nabraly upíří rychlost a rytmus a pod nohama mu ubíhaly první kilometry.

Stejně jako kdysi, i dnes pro něj byla Polárka světlem majáku. Ukazovala mu, po kterých zarostlých i čerstvě vyšlapaných stezkách se dát. Snesla se opravdová noční temnota a Nestor věděl, že nemusí příliš pospíchat. Noc je vampýrský spojenec a upír je nevyčerpatelný...

...a hladový.

Po chvíli putování zjistil, kde se nachází. Byl asi pět kilometrů jihovýchodně od Osady. Jako dítě si tu občas hrával a později jako mladík lady lovil. Vzpomínky přicházely a odcházely, jako by byly jen přízemní mlhou, která se mu okamžitě vypaří z mozku. Na dětství a mládí si sice nepamatoval, ale instinktivně věděl, kde zrovna je. Ještě šest a půl kilometru a uvidí předhůří. Měl před sebou celou dlouhou noc. Před východem slunce stihne beze spěchu zdolat Bariérové pohoří.

Přesto si však uvědomoval, že vampýrská nevyčerpatelnost je jen povídačka. Dlouhý pochod z něj pomalu vysával síly, a i když dlouho spal, začínal se cítit unavený... a vyhladovělý.

Za nějakých sto let by to bylo všechno tak jednoduché! Našel by si vyvýšeninu, roztáhl pružné vampýří maso a plachtil by domů, na Hvězdnou stranu. Bohužel, Nestor se sice stal pravým vládcem, ale v tomto ohledu byl ještě nezralý. Úžasné umění letu mu zůstávalo odepřeno. Ještě nikdy neviděl žádného z ostatních vládců v hradě doopravdy létat, ačkoli Noma přísahal, že by to v případě potřeby dokázali.

Umět tak létat! Vyhoupnout se do vzduchu a nést se na křídlech noci! Nestor zaklonil hlavu a zadíval se toužebně k hvězdami posetému nebi...

A uviděl několik temných, letících obrysů!

Hlavou mu začaly kroužit chaotické myšlenky: Pátrací skupina? Svolal Zahar nebo Wratha pobočníky a otroky, aby se ho vydali hledat? Spíš Wratha... ale Zahar? To nebylo pravděpodobné. Nestor sice přísahal, že se vrátí, ale Zaharovi musela celá situace připadat jako výborná šance k povýšení. Těžko říct, jak to chce provést. Nemá v sobě vejce a upírem ještě nebyl příliš dlouho. I tak to byla jeho velká příležitost.

Byla to tedy Wratha?

Nestor vyslal k obloze sondu a poznal, že to Wratha není. Letci na obloze byli ti poslední, které si přál vidět. A rozhodně nechtěl, aby ho v tomto stavu našli. Byli to bratři Smrtoocí, Wran a Spiro! Společně s malou skupinou lovců kroužili nad krajinou a pomalu klesali. Nestor sledoval směr jejich letu, když se náhle střemhlav vrhli k zemi. Jako hejno jestřábů, pronásledujících kořist.

Nestor cítil nebezpečí a jeho upírské smysly byly zaostřeny na nejvyšší míru. Ze severozápadu k němu dolehlo praskání větví a uštvané oddechování prchajících Szganyů. Bratři si vyhlédli skupinu Kočovníků a noc se brzy promění v utrpení, krev a oheň. Srdce mu začalo prudce bušit a krev se mu divoce vzdouvala.

Vlastně měl štěstí. Kdyby se lovci tak nesoustředili na lidskou kořist, určitě by vycítili jeho sondu. Mohl si být téměř jist, jak by s ním vládcové Šílené věže naložili. Možná by ho nezabili rovnou, ale do svého hradu by se už určitě nikdy nevrátil. A nakonec by se pojistili mečem, kůlem a očistným ohněm.

Jistě, když není svědků, není ani obviněných. V okolí není nikdo kromě šílených bratrů a jejich otroků. Nestor pro ně byl nepřítelem, který se spolčil s Wrathou a psím vládcem a pomalu přeměňoval horní polovinu hradu v nedobytnou pevnost. Když se ho zbaví, oslabí tím Wrathu, zatímco sami výrazně posílí.

Ano, měl štěstí. A štěstí se ho drželo i nadále. Uslyšel vyplašené, klopýtavé kroky. Blížil se k němu nějaký Kočovník! Zřejmě ho vyplašili bratři Smrtoocí a on se teď žene přímo do Nestorovy čekající náruče. Schoval se mezi stíny stromů, vypustil vampýrskou mlhu a poslal před sebe vybuzené smysly, aby zjistil, kdo k němu běží. Byli dva, žena a muž. Dost na to, aby uspokojil všechny své potřeby. Nestor je nechal, aby se co nejvíce přiblížili. Začali našlapovat opatrněji. Ne, neměli o něm ani tušení. Naslouchali však zvukům, které nechali za zády: hrubým, zoufalým výkřikům překvapených mužů, pronikavému vřískotu vyděšených žen a drsnému, nelítostnému smíchu pronásledovatelů a mučitelů. Zvuky byly už poměrně daleko a oba Szganyové si mysleli, že unikli. Jako dvě myši se teď plížili tmou a snažili se uklidnit svá bušící srdce a přerývaný dech.

Nestor je dobře slyšel a trpělivě vyčkával...

V pravou chvíli vystoupil z vampýrské mlhy a ukázal se jim. Mladá žena, vlastně ještě dívka, se lekla tak, že na místě omdlela. Mladík otevřel údivem ústa a zvedl v obraně ruku... ve které třímal kuši!

Nestor uskočil stranou a těsně kolem ucha mu zasvištěla šipka. Plochou rukou, pevnou jako kus dřeva, praštil mladého muže do zápěstí. Kosti zapraskaly, ale Kočovník ani nemukl. Nestorova pěst mu totiž mezitím rozdrtila obličej. Spodní čelist se vykloubila a Nestorovy železné klouby mu vtlačily zuby až do krku. Celé jeho tělo odletělo dozadu a udeřilo do kmene stromu. Nestor za ním skočil, zabořil mu pěst pravé ruky do hrudníku a drtil mu cukající se srdce. Přerval mu tepny a vyndal stále tepající orgán.

Bylo dokonáno a odehrálo se to úplně potichu!

Přidržel si tělo oběti u stromu a bez meškání ukojil svou žízeň i hlad.

Alespoň jeden druh hladu...

I'o chvíli se dívka zavrtěla a vzdychla. Rázem otevřela oči a uviděla Nestora, jak nad ní klečí a dívá se jí do tváře. Otevřela ústa dokořán, aby začala křičet, ale nevydala ze sebe ani hlásku. Ucítila na krku pevné sevření ruky a celá jeho zjizvená, krutě chlípná vampýrská tvář jako by ji varovala: Nedělej to! 

Podívala se za něj, skrz spletené větve stromů, a uviděla oblaka, letící na pozadí chladných, modravých hvězd. Seděla opřená o strom, halena i kabátek z ní visely v cárech, jako by byly jen slupkou přezrálého ovoce.

Došlo jí, že to není jen zlý sen. Uvědomila si, kde je, s kým přišla a co stalo. Vytřeštila oči a pátrala pohledem po hvězdami ozářené mýtině, až uviděla svého milence... zhrouceného z druhé strany kmene, o který se opírala i ona. Seděl, nebo spíš ležel a z těla mu tekla krev, jako by nebyl ničím jiným než čerstvě zaříznutým seletem.

plíce, pokud to sem přivolá jeho nepřátele. Nestor si uvědomil, jak jednoduché by bylo stisknout jí krk jen o trochu silněji a celé to skončit. Jenže... chtěl, aby byla při vědomí. Alespoň na začátku.

Z temnoty lesa sem doléhaly zvuky řádění Wranovy a Spirovy tlupy, kakofonie vzlykání, prosebných ženských hlasů, občasný výkřik bolesti a výbuchy krutého smíchu. Nestor věděl, co to znamená. Bratři Smrtoocí si se svými pobočníky užívají polapených žen. Nestor ucítil nezadržitelný chtíč. Jeho upírské vášně se rázem vznítily a krev mu začala zuřivě zpívat v žilách. Udělal by totéž, co Wran a Spiro, tady a teď, okamžitě! Jenomže věděl, že jestli dívka vykřikne, zaslechnou ji.

Stačil jediný výkřik...

Pomalu se zvedal, ale ani na okamžik nepovolil stisk dívčina hrdla. Podíval se na ni a viděl, že na něj vyděšeně zírá. Měla špinavý, uslzený obličej a tváře plné modřin a škrábanců po bezhlavém útěku lesem. Přesto byla stále krásná.

Narovnal nohy a přitom si z kalhot uvolnil tuhý penis. Přejížděl jím po dívčině hrudníku a mezi pevnými, chvějícími se ňadry.

Měla tak krásná prsa... třesoucí se ramena, která v temnotě svítila jako bledý mramor... pulzující štíhlou šíji. Představil si, jak hluboké je asi její hrdlo. Všiml si, že jí pod jeho železným sevřením modrá obličej. Začala se dávit, a proto pomalu uvolnil stisk ruky.

Okamžitě otevřela ústa a zhluboka nabrala noční vzduch. Nestor věděl, že vydechne v podobě ohlušujícího výkřiku. Něco takového prostě nemohl připustit.

Vrazil jí penis do úst a zároveň zachytil obě ruce, které vymrštila k jeho nejzranitelnějšímu místu. Soustředil se jen na své metamorfované maso a naplnil ji, stejně jako tolikrát plnil vládkyni Wrathu. Jenže Wratha byla Vampýrka, chtěla ho a mohla ho přijmout.

Nestor prožíval odpudivou extázi jako plně vyzrálý vampýrský vládce. Prodloužil se do krku neznámé oběti jako láva, rozlévající se dutinami podzemí a naplňující každé volné místečko. Vampýrovi šlo jen o slast, ale jeho pijavice potřebovala získat živiny, kterých se jí nedostalo z těla mladého muže. Z Nestorova masa, vraženého v dívčině cukajícím se těle, začaly vyrůstat jemné háčky, které ji přidrží na místě, a jehlovité sosáky, které se provrtají do hlubokých žil a tepen. Vysají z ní veškerou životní sílu, dokud jí ještě nějaká zbývá.

Mnoho času to nezabere.

Dívčiny ruce ochably. Nestor je pustil a natáhl se pro její prsa. Začal je mačkat, jako by tím chtěl urychlit proud jejích i svých vlastních tělesných šťáv. Po chvíli začaly pramínky dívčí krve slábnout, jak se poddala nerovnému zápasu.

Vědomí, že umírá a že ji zabil svým chtíčem, Nestora ještě více rozdráždilo. Roztřásl se od hlavy k patě, pak udeřil dívčiným tělem o strom a zasténal sladkou, úlevnou agónií. V několika mocných křečovitých stazích dosáhl orgasmu i ejakulace. Bylo po všem a vampýrské maso se začalo stahovat zpět a zmenšovat se...

Nestor chtěl obejít lovící skupinu ze Šílené věže a pokračovat v pochodu, ale nejdřív se musel postarat o jednu věc. Mladý Szgany byl nejspíš mrtvý, doopravdy mrtvý. Vždyť mu Nestor roztříštil obličej a vyrval srdce! Ale dívka zůstala celá. Sice ztratila mnoho krve, ale tělo měla v pořádku a víceméně neporaněné. Nestor si z ní hodně vzal, avšak zároveň jí toho ze sebe hodně předal. Nezemřela, ale byla nemrtvá, pravá upírka. A s takovým množstvím Nestorova semene v těle by se klidně mohla stát Vampýrkou.

Pokud by jí poskytl příležitost...

Nestor zvedl mladíkův samostříl a v zásobníku našel šipku. Druhou měl Szgany v malé kapsičce, přišité na rukávu kazajky. Obě z centimetrové vzdálenosti vystřelil do dívčina srdce a připíchl ji ke stromu. Už nikdy se ze spánku nemrtvých neprobere. Pokud ji nenajdou Kočovníci a nespálí ji, pomalu tady shnije. Ještě předtím vyjde slunce a spálí všechno, co by v ní mohlo z Vampýra zůstat.

Aniž by jí věnoval jedinou myšlenku nebo pohled, Nestor vyrazil na cestu k severu. Vyhnul se místům, odkud zazníval neutuchající hluk barbarské oslavy, nesoucí se v ozvěnách znesvěceným lesem. Skrz stromy zahlédl tanec žlutých plamenů táboráku a uprostřed mýtiny viděl několik šedivých, kývajících se stínů. Věděl, že to jsou čekající létavci. Zrychlil tempo a cítil, kolik síly načerpal. Brzy nechal lesní palouk daleko za sebou...

Bez dalších přestávek došel do podhůří a začal se šplhat do strání. Přibližně ve dvou třetinách noci už dosáhl téměř na skalní stěny, kamenitá sedla a srázy Bariérového pohoří.

Šlo se mu velmi těžko, avšak Nestor se nevzdával. Do východu slunce /bývalo asi čtyřicet hodin. Dost času na to, aby překonal ostré vrcholky a skrz vysoko položené průsmyky došel do bezpečného stínu Hvězdné strany. Tam už ho sluneční paprsky nenajdou. Na chvíli si odpočinul pod skalním převisem. Probudil se leknutím, že zaspal a slunce mezitím vyšlo.

Naštěstí se mu to jenom zdálo. Zlověstná záře Severky byla skrytá za hradbou hor, ale ostatní hvězdy mu stále chladně svítily nad hlavou. Dlouhá noc ještě zdaleka nekončila.

Během šplhání dvakrát zahlédl důkaz přítomnosti Vampýrů. Poprvé si všiml skupiny těžce naložených létavců, kteří vyčerpaně směřovali k Hvězdné straně. Nejspíš to byli bratři Smrtoocí. Vyspali se ze svých orgií, pouštění žilou a krvavého znásilňování a byli na cestě k Šílené věži.   

Podruhé Nestorovu pozornost upoutala vampýrská mlha. Jako mělké, i bílé jezero se rozlévala z opuštěných ruin Dvou Brodů, které stály hluboko pod ním. Mohl to být Gorvi Křivák, který je na hustou mlhu odborník, psí vládce, nebo dokonce Wratha. Nestor to nezjišťoval. Tady nahoře byl zranitelný a nechtěl, aby se o jeho přítomnosti dozvěděl jakýkoliv potencionální nepřítel. Že by to byl opravdu Gorvi? Sám, bez bratrů Smrtookých?

To by znamenalo, že mezi nimi došlo k roztržce. Nestor doufal, že se nemýlí.

Na malém náměstí opuštěného města vzplál oheň. Jeden z dřevěných  domů hořel. Zřejmě právě začala oslava úspěšného lovu. Že by ve Dvou Brodech nakonec nějací lidé žili? Dnes v noci asi ano. Do zítřka tam však  nezůstane živá duše...

Když se na jižním horizontu objevil první ruměnec nadcházejícího rozbřesku, Nestor se unaveně ploužil vysoko položeným průsmykem, ve kterém se nacházela hranice mezi Sluneční a Hvězdnou stranou. Sama o sobě nebyla vidět, ale každý poutník ji bezpečně poznal, stejně jako kdyby překročil řeku Styx. Od ní dál totiž nebyla Sluneční strana ani jižní obzor vidět. V temných stínech vrcholů se Nestor cítil hned mnohem bezpečnější.

Konečně byl na Hvězdné straně. Vystoupil z průsmyku a rozhlédl se po pusté kamenité pláni. Na severovýchodě, kus cesty za Bránou do pekel, bzučel životem (nebo spíš nesmrtí) poslední hrad Vampýrů. Odsud to však nebylo vidět, snad až na občasné blýsknutí světélek v mlhavě modré dálavě. Zářivá polokoule Brány ležela schovaná za horským ohybem,  takže ji odsud Nestor nemohl vidět.

Našel velký balvan s plochým vrškem a posadil se. Cítil se unavený  a chtěl si na chvíli odpočinout, nebo se možná i prospat. Nejprve se však musí alespoň pokusit o navázání kontaktu. Ve Wrathině hradu se už jistě všichni vládci, vládkyně, pobočníci i otroci připravují na dlouhý den. Wratha nejspíš právě zatahuje netopýří závěsy ve všech svých pokojích a věžích, obrácených k severu. Noma stojí někde na balkoně Prašivé věže a zpívá poslední tklivé tóny hluchému a bezcitnému měsíci. Zahar bloumá Zjizvenou věží a přemítá, co se asi stalo s jeho pánem. Otroci, kteří nemají nic na práci, uléhají do postelí, zatímco jiným začíná služba. Musejí dohlížet na chod a bezpečnost rozlehlých hradů.

Nestor měl víčka těžká jako z olova, ale přesto dál pohlížel k severovýchodu, na několik maličkých, snad i imaginárních světel. Snažil se dosáhnout svými vampýrskými myšlenkami do Zjizvené věže, do Zaharova mozku. A na jeho sondu nezareagovala jen jedna, ale hned tři mysli! Zahar, Wratha a Noma. Všichni stáli u oken, pohlíželi k jihozápadu a přemýšleli o něm!

Když se Nestor setkal se Zaharovými myšlenkami, viděl, že jsou smíšené a zmatené. Bez Nestorova přispění telepatií nevládl, ale pánovy příkazy samozřejmě přijímat mohl. Když se ho dotkla Nestorova sonda, Zaharovi se zdálo, jako by stál hned vedle něj. Uslyšel: Ty, Zahare, pojď ke mně! 

„Nestor!“ zašeptal Zahar.

Pro tebe jsem pán Nestor! Okamžitě leť sem, do Bariérového pohoří. A vezmi s sebou jednoho létavce navíc.

„Vy... vrátil jste se!“

Copak jsem snad neřekl, že se vrátím? Ale teď hybaj, už se těším na pohodlí Zjizvené věže. A Zahare...

„Ano, pane?“

Co můj Velký nepřítel? Je...

„Na cestě do pekla, pane, přesně tak!“ Zahar se už vzpamatoval. „Nebo tam už možná je. Hodil jsem ho tam před dost dlouhou dobou.“

Dobrá práce! Tak a teď osedlej létavce a leť sem, navedu tě k místu, kde na tebe čekám.

Nestore! ozval se rozradostněný Noma. Kde proboha vězíš? 

V Bariérovém pohoří, nějaké dva, tři kilometry nad Dvěma Brody, na naší straně hor. Přibližně za půldruhou hodinu mě tu vyzvedne Zahar. Než se barva vrcholků změní ze šedivé na zlatou, budu už dávno v poledním hradě!

Jsi celý?

No... dá se to tak říct.

Taky ti poletím naproti! zaštěkal mu Noma v mysli.

Nestore! uslyšel ustaraný, snad dokonce hněvivý hlas Wrathy. Nejsi zraněný? 

Nechal ji chvíli čekat a pak odpověděl: Nestalo se mi nic, co by stálo za řeč. 

Zatracený blázne! Co jsme si kvůli tobě zkusili! A všechno kvůli... kvůli jedné holce!

Ha, takže ty mi pořád ještě špehuješ myšlenky! obvinil ji Nestor. Jenže se mýlíš, Wratho. Nedělal jsem to kvůli ní, ale pro pomstu! Nechci ji, pokud ji nebude mít ani on. 

On? Co tím myslíš?

To je moje věc. Nebo spíš byla. Už... už jsem s ním skoncoval. Ale poslouchej mě, Wratho. Chci ti to všechno vynahradit. Kdykoliv budeš chtít napadnout Lidesciho území, půjdu do toho s tebou! Už mi na tom nezáleží. Teď už totiž nezáleží na ničem...

Opravdu měl pocit, jako by mu ze srdce spadla ohromná tíha.

Po chvíli vládkyně řekla: Budu tě tedy očekávat ve své věži. 

Očekávání je hezká věc, a někdy se dokonce vyplní, odpověděl Nestor.

Položil se do suchého vřesu a do minuty usnul...

Nestor spal více než hodinu. Probudil se, protože cítil, že po něm pátrají něčí myšlenky a snaží se určit jeho polohu. Pomocí vampýrské telepatie navedl své zachránce správným směrem a sledoval, jak plachtí přes pláň a nabírají výšku. Nakonec ho uviděli, vletěli do horského sedla a hledali vhodné místo k přistání. První byl na zemi Zahar se dvěma létavci, za ním dosedl Noma.

Zatímco sesedali, Nestor se vydal k nim. „Výborně!“ pochválil zběžně Zahara a otočil se k Nomovi.

Ten zavyl jako opravdový pes, popadl Nestora a mručel: „Tys mi tedy nahnal strachu!“ Přimhouřil své rudé oči se žlutými zornicemi a prohlížel si Nestorovu popleněnou tvář. „Jak vidím, nebál jsem se o tebe tak docela zbytečně.“

Nestor se vysmekl a pokrčil rameny. „Pár jizev. Nic to není. Možná si je dokonce nechám jako trofej. Ano, zdá se, že jsem vyhrál, Nomo! Vyhrál jsem!“

Okamžitě se však obrátil k Zaharovi: „Jsi si jistý?“

„Smrtí vašeho nepřítele?“ vyskočil do pozoru pobočník. „Probudil jsem ho těsně před tím, než jsem ho hodil do Brány. Moc dobře věděl, kam má namířeno - přímo do pekla!“

„Hm,“ zabručel Noma. Nestor se uklidnil a ponuře se zasmál. Potom vlčí vládce dodal: „Jednou mi to musíš všechno vyprávět! Ale co tady ještě pohledáváme? Jen se podívejte...“ Pohledy obou mužů se otočily tam, kam ukázal.

Z neviditelných údolí a lesních hvozdů Sluneční strany stoupal úsvit. Mraky se začínaly zbarvovat do starorůžova a žlutá, na zakřiveném, černomodrém jižním obzoru se začal rozšiřovat ametystový proužek. Horští ptáci začínali zpívat a mezi skalními vrcholy se zvedal vítr. Vycházející slunce totiž ohřívalo vzduch a teplé proudy hnaly ledový vítr z Hvězdné strany do horských průsmyků.

Nasedli a vyletěli do ranního vichru. Nabrali kurz k východu a mírně k severu, který je dovede domů, do posledního hradu. Za necelou hodinu už přelétávali nízko nad Bránou do pekel...

Když zahlédli něco naprosto nečekaného!

Cože?! vykřikli Nestor a Noma jednohlasně. Zahar neřekl nic, jen fascinovaně zíral na oslnivě bílou kopuli Brány... a na postavu, která překročila okraj kráteru a nejistě se vydala po kamenné pláni!

Člověk? zasyčel Nestor. A žena? Tady? 

Noma dál civěl pod sebe. Myslíš, že to je Kočovnice? Možná ji v noci zotročil Gorvi nebo Smrtoocí a nechali ji, ať do hradu dojde po svých. Ale... to by nechali tak nádherné stvoření samotné, vydané napospas divokým zvířatům a nebezpečným průsmykům? Nezdá se mi to příliš pravděpodobné! 

Přitáhli otěže a klesali v sevřeném půlkruhu. Létavci se kolébali ze strany na stranu a brzy dosedli na ploché kameny pusté pláně. Nestor se při přistávacím manévru ohlédl na Nomu a viděl, jak je vlčí vládce očarovaný. Dlouhá spodní čelist mu spadla až na hruď a očima provrtával dívku z Brány.

„Stvoření tak krásné...“ zopakoval Noma. Opravdu byla krásná... a naprosto nezvykle zbarvená! Nestor si nevzpomínal, že by u nějaké ženy podobné barvy viděl... Ale u muže? Co třeba Nathan, jeho Velký nepřítel, kterého vypudil z tohoto světa? Copak nebyl podobně zbarvený? A nesnil vždycky o místě, kam by zapadl a kde by nevypadal tak zvláštně? Nestor si matně vzpomínal, že tomu tak bylo. Možná takhle v tom dalekém, cizím světě vypadají všichni - jako jsou si podobní Szganyové na Sluneční straně. Nebo to byla jen nějaká zvláštní shoda okolností?

Žena z Brány byla krásně rostlá a měla naprosto nezvyklé, světlé vlasy. Její oči byly stejně modré jako nebeská klenba za jasného dne. Měla bledou, bezchybnou pleť, stejně jako rysy ve tváři. Na sobě měla stříbrné šaty, které kolem ní lehce poletovaly jako napůl průhledná motýlí křídla. Vypadaly, jako by byly utkány ze třpytivých, stříbrných pavoučích vláken! Pod oděvem se jí rýsovaly dlouhé, pevné nohy.

Viděla, jak se snesli z oblohy a sesedali. Rozběhla se pryč a až k nim dolehl její naříkavý výkřik, jako by zaplakalo dítě. Noma bez zaváhání skočil na všechny čtyři a během několika skoků ji doháněl. Už ji měl... když se náhle zarazil! Psí vládce a cizinka se ocitli tváří v tvář. Zvedla ruku s ostrými, rudými nehty a zavrčela na něho. Noma jen stál s otevřenou tlamou a užasle zíral. Ani jeden z nich se téměř nepohnul, dokud k nim nedošel Nestor se Zaharem.

„Zpátky!“ zavrčel Noma na přicházející muže. Nestor ještě nikdy nezalechl vážněji míněnou hrozbu! Ale od toho velkého psa? Nemohl tomu uvěřit. Přesto z Nomovy tlamy kapaly sliny a jeho tesáky se zdály ostřejší než nože. Výhružně odhrnul měkké, vlhké černé rty a z lesklých očí mu sálala krutost, která se k němu vůbec nehodila - alespoň podle Nestorových dosavadních zkušeností.

„Co se děje, příteli?“ promluvil Nestor nezvykle klidným a tlumeným hlasem. Noma se vzpamatoval.

„Huh?“ potřásl hlavou, jako by si chtěl vyčistit myšlenky, podíval se po Nestorovi a Zaharovi, ale hned se mu zrak stočil zpět na dívku. Zadívala se mu do upřených zvířecích očí, schoulila se před ním a zasyčela jako nějaké divoké zvíře, prskajíc hrůzou. Noma k ní udělal krok. Dívka si nejspíš uvědomila jeho převahu a odevzdala se osudu. Narovnala se, připažila a celá se roztřásla. Obrátila oči v sloup a byla by padla na tvrdou zem, kdyby k ní nepřiskočil vlčí vládce a jemně ji nezachytil do svých obrovských tlap!

Potom se otočil k Nestorovi: „Huh?“ zopakoval. „Copak to není jasné? Nechápeš, kdo to je?“

„Ne.“ Nestor zavrtěl hlavou a tvrdě shlížel na dívku v Nomově náručí. „Není mi to jasné ani v nejmenším. Nikdy jsem nikoho takového neviděl.“

„Ale já ano!“ zaštěkal Noma. „Jak často jsem ji vídával ve snech! Copak jsem ti ji nepopisoval? Moc dobře vím, že ano! Obrať oči k obloze, Nestore, a pochopíš, odkud přišla. Tam nahoře spěchá bledý měsíc! Je to přece má stříbrná měsíční láska!“

Nestor se zadíval na nebe, na zapadající měsíc a udiveně pohlédl na Nomu. „Tvá...?“

„Ano! Konečně přišla!“ vykřikl vítězoslavně vlčí Vampýr. „Přivábil jsem ji dolů svou měsíční hudbou. Je to bohyně, která prošla samotným peklem, aby žila po mém boku v Prašivé věži!“

Část pátá

Po stopách Harryho

I

Další návštěva Harryho pokoje

Nathan Keogh už uměl počítat, stále však zůstával negramotný. Szganyové ze Sluneční strany byli dobří na různá znamení, psát a číst však zatím nedokázali. Vlastně ani neznali písmo. Proto se Nathan zamračil, když mu Ben Trask podal jídelní lístek a omluvně zakroutil hlavou. „Dám si... to, co si dáš ty,“ řekl prostě svému hlavnímu učiteli. Jeho pohled však už tak prostý nebyl. Byla v něm němá výčitka, která však neměla nic společného s jídelním lístkem v indické restauraci uprostřed Londýna.

Trask neměl vůbec v úmyslu zahanbit svého chráněnce. „Ach! Omlouvám se,“ zvedl ruce a zase je nechal sklíčeně klesnout. Hořce se usmál: „Neuvědomil jsem si to.“

„Ale uvědomil,“ přikývl Nathan. „Zrovna jsi přemýšlel, jak zvláštní jsem: nevzdělaný, na zdejší poměry neotesaný, zkrátka primitiv. Přesto jsem zároveň potenciálním nadčlověkem, fantastickou zbraní. A tak bys mě chtěl použít, stejně jako to chtěl udělat Conov - jako zbraň!“

„Ale já jsem -“ začal se vymlouvat Trask, lidský detektor lži - a zmlkl. Ani se nemusel dívat do Nathanových očí a věděl, že mladík mluví pravdu. Opravdu tak přemýšlel, byť jen na kratičký okamžik. Přesto se však Nalhán v jednom mýlil. „Nechtěli bychom tě použít stejným způsobem jako Conov. To rozhodně ne.“

„Ne?“

„Když mi chceš číst myšlenky, měl bys nejdřív znát celé pozadí. Je to, jako bys četl jen prvních pár stránek knihy, nebo kapitolu zprostředka. Nemůžeš pochopit celý příběh.“

„A jaký je ten celý příběh?“

„Opravdu by z tebe byla fantastická zbraň,“ přikývl Ben. „A o tom jsem také přemýšlel. Využili bychom tě, jestli to tak chceš nazvat, jen kdyby to šlo. Ne pro vlastní prospěch, Nathane, ale abychom zachránili svět. Nebo dokonce oba světy.“ Opřel se o opěradlo židle. „Dobrá, jestli mi chceš číst myšlenky... nic proti tomu nemám. Posluž si. Alespoň se přesvědčíš, že ti nelžu.“ Trask měl v mysli stále připravenou hypnotickou bariéru, ale nepoužil ji už tři dny, od odletu z Perchorska.

Nathan se zadíval do Benových očí a byl v pokušení znovu si na kratičkou chvíli prohlédnout jeho myšlenky. Začervenal se a odvrátil se stranou. Trask pochopil, že Nathanovy rudé tváře prozrazují stud. ESPeři se navzájem nešpehovali a mladý muž to věděl. Pochopil také, že Ben mluvil pravdu. I kdyby ho doopravdy chtěli nějak použít, nijak to nesouviselo s jeho hlavní starostí.

Ne že by Traskovi a jeho týmu nevěřil, už si je vyzkoušel a věděl, že by jim klidně mohl svěřit svůj život. Jeho problém spočíval v tom, že se události nevyvíjely tak rychle, jak by si přál. Hodinu od hodiny v něm narůstal pocit frustrace. Během několika dnů si na nový svět zvykl a začal jím být upřímně znechucený. Jediné, co si přál, bylo dostat se zpátky na Sluneční stranu. A Trask mu oznámil, že to nebude tak jednoduché.

I Ben si uvědomoval, že s Nathanem není všechno v pořádku. Sice se ještě s ničím nesvěřil, ale byla na něm znát nespokojenost. Trask věděl, že se to může pokusit uhodnout a Nathanova odpověď a výraz tváře mu prozradí, jestli trefil hřebík na hlavičku. To však nebyl jeho styl. Stejně už nejspíš tušil, o co se jedná.

„Stýská se ti po domově,“ prohlásil, „a vybíjíš si to na svých přátelích.“

„Cože?“ ohradil se Nathan. „Copak tobě by se... nestýskalo po domově? Kdybys byl v úplně cizím světě, měl na sobě podivné oblečení, jedl ještě divnější jídla a nemohl dělat nic jiného než svěřit svůj život do rukou neznámých lidí? Ve světě, o kterém jsi byl až dosud přesvědčený, že je peklem, a čím lépe bys ho poznával, tím víc by ses v tom utvrzoval? Nic bys neměl, jen hromádku věcí, které by ti někdo dal, nic bys nevěděl, jen to, co by ti řekli, a nemohl bys sám nikam jít, pokud tě s sebou někdo nevezme? Bene, na tomto světě je tolik divů... a tolik hrůz! A vy často ani nevíte, kolik zla kolem vás je! Divím se, že z toho všichni nezešílíte - a to jsem zatím viděl jen malý zlomek! Říkáš, že se mi stýská? Máš pravdu. Na Sluneční straně na mě čeká žena... snad. Ale je daleko a já ani nevím, jestli útok přežila. Klidně se z ní mezitím mohla stát otrokyně nějakého vampýrského vládce na Hvězdné straně.“ Nedodal však, že tím vládcem je nejspíš jeho vlastní bratr, který se stal pravým Vampýrem.

„Stýská se ti po vampýrském světě,“ opakoval Trask a marně se to snažil pochopit. Jistě, dobře chápal Nathanovu osamělost. Ale nic víc. Místo aby si tady připadal sice osamělý, ale v bezpečí, cítil se jako vyděděnec. Chtěl se vrátit domů, navzdory všem těm oživlým nočním můrám, které žijí na Hvězdné straně a nazývají se Vampýři.

„Nemůžu si pomoct, pořád ti čtu myšlenky,“ řekl Nathan a podíval se Traskovi zpříma do očí. „Máš pravdu, i tak chci domů. Stesk po domově? Ano, ale to není všechno. Je v tom něco jiného a mám pocit, že jsem konečně blízko odpovědi. Jako bych ji nosil v sobě. Je to odpověď na otázku, jak konečně vyhubit Vampýry. Živoucí zbraň? Možná že jí jsem. Jenže když chce člověk zničit nepřítele, musí se mu postavit, ne se skrývat kdesi v cizím světě.“

To bylo skvěle řečeno, pomyslel si Trask. Vždyť Nathan před necelým týdnem neuměl ani slovo anglicky! Přemýšlel, co odpovědět, aby to neznělo příliš banálně. Zachránil ho příchod drobného, šmajdavého číšníka. „Máte vybráno, pánové?“

„Dvě cibulové bhagi jako předkrm,“ odpověděl mu Ben., A jako hlavní jídlo si dáme kuřecí biriani. Také dvakrát. Jo, a dvě piva.“

Seděli v restauraci kousek od Oxfordské ulice. Nebyl to žádný nóbl podnik. Když mohl, Trask se luxusním restauracím vyhýbal. Všechny ty barevné polévky, saláty a napůl syrové ryby mu nic neříkaly. A říkal si, že ani Nathanovi by v nějakém gurmánském podniku nechutnalo.

„Vždyť děláš takové pokroky!“ řekl Nathanovi., Jsi s námi teprve čtyři, ne - pět dní. Teprve pět dní!“ pokýval hlavou. „A dokonale jsi sem zapadl. Stále se zdokonaluješ. Učíme tě všemu, co by ti mohlo být prospěšné...“

„A zároveň taháte informace ze mě?“ zeptal se Nathan s odzbrojující upřímností.

Trask přikývl. „Ano, samozřejmě. Máme rádi svůj svět, zrovna jako ty miluješ Sluneční stranu. A podobně jako ty rozlišujeme dvě kultury, západní a východní. Vy máte nepřátele na Hvězdné straně, my máme potenciální protivníky na východě. Jednoho z nich znáš, Nathane, a víš, že chce napadnout tvou zemi. Kdyby se mu to povedlo... tvůj svět bude jen první v řadě. Potom přijdeme na řadu my. Využije proti nám bohatství, které hodlá získat na Hvězdné a Sluneční straně. Proto se o tvém světě potřebujeme dozvědět co nejvíc. Abychom mohli Conova co nejrychleji porazit, kdyby na vás opravdu zaútočil.“

Nathan přikývl. „Myslím, že ti rozumím. Ale teď zase pochop ty mne. Jedna z prvních věcí, které jste mi v centrále ukázali, byl film o vaší historii. Byl sice... stručný?, ale i tak se mi zdál velmi - popisný? Nemůžu to pustit z hlavy. Všechny ty děsivé války! Nejhorší je, že je nevedete jen na svém nebo nepřítelově území, ale i na - neutrální? půdě. Všechny bitvy po sobě zanechaly tak hluboké jizvy! Čím dokonalejší zbraně máte k dispozici, tím jsou jizvy hlubší. Nezapomínej, Bene, že jsem následky jedné z těch zbraní sám dobře viděl na Hvězdné straně. Bylo to děsivé, ale kdyby vybuchla na Sluneční straně...“ Potřásl hlavou.

„Nebyla to naše zbraň,“ opravil ho Trask, „ale jejich.“

„Záleží na tom?“

Ben se nad tím na chvíli zamyslel. Věděl však, že existuje jen jedna odpověď. „Jestli začne Conov zkoumat, obsazovat a vydírat váš svět, uděláme všechno, co bude v naší moci, abychom ho zastavili. Ze všeho nejdříve se mu pokusíme překazit plány už teď. Jenže když nemůžeme... Conov není jediný, kdo má v moci Bránu na Hvězdnou a Sluneční stranu.“

Nathanova tvář byla náhle bledá a velmi smutná. „Takže přes všechny mé argumenty i vaše sliby, že se mi jen snažíte pomoci, vezmete zbraně a vojáky a půjdete na Sluneční stranu?“

„Pokud budeme muset zastavit Conova, pak ano.“ Trask mu nechtěl lhát. Nathan by pravdu stejně dřív, nebo později odhalil a nikdy by mu to neodpustil.

„V tom případě musíte být stejní blázni, jako je on.“

„Nejsme blázni, jsme jen oddaní naší věci.“

„Conov také?“

„Ne, toho zajímá jen vlastní prospěch,“ zavrtěl hlavou Trask. „Vlastní ideály. Zatímco naším prvořadým cílem je bránit svobodu.“

„Vaši svobodu. Ne svobodu Kočovníků.“

„Svobodu celého lidstva, Nathane. Kdyby opravdu k něčemu došlo a my jsme vyhráli, váš svět bude patřit stále jen vám. Bez tvé pomoci se nám to však nemusí podařit a vy budete podléhat lidem, jako je Turkur Conov.“

„To je možné.“ Nathan se tvářil pochybovačně a ustaraně. „Na druhou stranu... bojím se něčeho úplně jiného. Copak tě to nikdy nenapadlo? Může to dopadnout tak, že celá Hvězdná i Sluneční strana bude patřit Vampýrům!“

Na chvíli Nathanův výraz úplně připomínal Harryho Keogha. I on se vždycky tvářil tak bezelstně, zasněně a smutně, a zároveň chladně, vědoucně a tajemně. Traskovi se zdálo, jako by před ním seděl Nathanův otec. Trvalo to však jen chvíli. Potom se Nathan křečovitě, kysele, snad i sardonicky zasmál. Nakonec se však vzpamatoval a řekl: „Ještě jednou ti to tedy zopakuji. Ty, tví lidé, Turkur Conov... všichni jste blázni. Stejně jako kdokoli jiný, kdo by se chtěl vydat do mého světa, aniž by o něm něco věděl. Vampýři vás sežerou zaživa. Myslím to vážně! Všechny vás sežerou - doslova!“ Pořád zkoušel nová slovíčka. „Ano, doslova. Vůbec o tom nepochybuji.“

Znovu Traskovi připomněl otce. Byl o své pravdě tak přesvědčený a svá varování pronášel tak vážně! Byl jako Harry Keogh, jakého znal Keenan Gormley. V dobách, než plně rozvinul své schopnosti. Potom si Ben uvědomil, že by se neměl nechat unášet vzpomínkami. Nathan mu právě poskytoval další příležitost, jak se o Vampýrech dozvědět více,; a on si ji málem nechal proklouznout mezi prsty.

„Viděl jsi film o našich válečných zbraních. Proti nim jsou pušky Lardise Lidesciho pouhými dětskými hračkami. Přesto si pořád myslíš, že nás Vampýři mohou porazit?“

Kolem skleněné výlohy pomalu popojížděl autobus plný turistů, který se dostal do polední dopravní špičky. „Vidíš to... vozidlo?“ Nathan ukázal na autobus. „V Turgosheimu jsem viděl jednoho z Vormulakových vzdušných válečníků. Zrovna se vylíhl a s ohlušujícím burácením vylétl do strže. Byl nejméně dvakrát větší než tenhle vůz, obrněný jako jeden z vašich tanků a od hlavy k patě těžce vyzbrojený. Byl to zkušební let, válečník měl nějaké... konstrukční vady? Spadl na zem. Byl tak těžký, že se celá rokle otřásla a z menších věží začaly odlétávat kusy skal. I ty balvany byly větší než tenhle vůz!“

Trask pokrčil rameny, i když rozhodně ne ledabyle. „Takže jsi viděl naše tanky. I jejich palebnou sílu. Opravdu si myslíš, že by se nějaký válečník mohl postavit zbrani, jako je tato?“

„Ne.“ Nathan zavrtěl hlavou. „Nemohl. Ani ten nejzuřivější. Pořád jsou jen z masa a krve. Tak jsem to ani nemyslel. Vysvětli mi však jednu věc. Když mě nemůžete dostat přes rumunskou Bránu, jak byste tudy chtěli projet tankem?“

Trask se zasmál, ale v jeho smíchu nebylo ani stopy po jízlivosti. „Zřejmě jsi ještě neviděl všechny naše filmy. Nathane, vlastníme zbraně s účinností tanku, které však dokáže odpálit jediný voják! Stejně snadno, jako když vystřelíš z kuše. Jediná dobře mířená rána dokáže odpálit celý tank. A válečníky? Ve vteřině je roztrhají na kusy! A tyto zbraně můžeme bez problémů pronést.“

„A mě ne?“

„Ještě ne.“

„Ale proč?“

Trask si povzdechl. „Myslel jsem, že už jsem ti to vysvětlil v Perchorsku a potom v centrále pobočky E. Sami jsme rumunskou Bránu ještě neviděli, Nathane! Víme, že existuje... tvůj otec skrz ni kdysi prošel na Hvězdnou stranu. Stále však zůstává jediným člověkem, kterému se to podařilo.“

„Tohle jsi mi už vysvětloval, máš pravdu. Asi jsem tě dobře neposlouchal. Tolik se toho od té doby udalo! Můžeš mi to prosím zopakovat?“

Číšník jim přinesl oběd. Zatímco Trask mluvil, Nathan jídlo ochutnal, shledal je výborným a s chutí jedl. Stejně tak mu zachutnalo pivo, ale usrkával jen velmi opatrně. Trask ho už několikrát varoval před jeho účinky a Nathan si chtěl zachovat čistou hlavu.

„Brána se nachází v korytě podzemní řeky, která se vlévá do Dunaje,“ začal vysvětlovat Trask. „Krátce poté, co ji tvůj otec objevil, v Rumunsku byla svržena vláda a otevřely se hranice. Komunismus padl. Lidé tam žili v děsivých podmínkách. Mnozí přežívali jako nějaká zvířata, a to všechno jen díky politickému útlaku...“ Na chvíli se odmlčel. „Je to zatím jasné?“

„Je,“ přikývl Nathan. „Doufám, že ti to nevadí, ale...“

„Přiřazuješ má slova k myšlenkám?“

„Jestli dovolíš...“

„Beze všeho. Nemám před tebou co skrývat.“

„Tak prosím pokračuj.“

Trask navázal na své vyprávění:

„Požádali západ o pomoc. Nejen Rumuni, ale všechny satelitní státy bývalého Sovětského svazu. Západ měl moc, technologii a bohatství, za které vděčíme našemu demokratickému zřízení. Svaz sovětských socialistických republik se všemi svými spojenci zkrachoval, nejen po ideologické stránce, ale i na světovém trhu. Nemohli se už dál snažit pronikat do okolních států a podrobovat si je. Přestali být celému světu hrozbou a neměli nic, čím by zaplatili. Mohli jen prosit.

Kdyby tehdy byli v naší situaci oni, nejspíš by nás převálcovali. Ale jak jsem ti už řekl: my na západě věříme ve svobodu všech lidí. Takže jsme jim pomohli a to děláme prakticky dodnes.

V Rumunsku trpěly nejvíce děti. Takže... postavili jsme pro ně útulek. Myslím tím nás, pobočku E. Samozřejmě s požehnáním vlády. Postavili jsme ho na místě, kde se řeka vlévá do Dunaje a pohání naše vodní turbíny. Bylo to útočiště, nemocnice, škola... a zároveň past, filtr, síť!

Voda přitékající podzemní řekou je prošpikovaná kontrolními zařízeními, která odhalí cokoli... pevného. Chtěli jsme tak zajistit, aby se k nám nedostal žádný další ,návštěvník' z tvého světa, Nathane. Jak víš, tato řeka byla už od nepaměti pozemským zdrojem upírství. Od jisté doby však do Dunaje nepropustíme nic většího než malou rybku.

Na zemi jsou tedy dvě Brány. Jedna se nachází pod Uralem v Perchorsku, druhá je v Rumunsku, pohřbená hluboko v zemi. Perchorsk znáš ze své vlastní zkušenosti, a teď už víš i o druhé Bráně. O tu první pečují Rusové. Kontrolují ji a zavedli přísná bezpečnostní opatření, která mají zabránit šíření vampýrské nákazy z Hvězdné strany. My jsme střežili Bránu v Rumunsku. Jediný rozdíl mezi námi byl tento: zatímco oni mají Bránu uprostřed svého území, my k té naší nemáme přístup.

Jak se k ní tedy dostal Harry Keogh, tvůj otec? No -“

„Něco o tom už vím,“ přerušil ho Nathan. Na chvíli se vystřídali a zatímco mluvil, Ben Trask obědval. „Viděl jsem to v Conově mysli v Perchorsku. Otec měl schopnost, která Turkura děsí. Přemýšlel, jestli jsem ji zdědil. Kromě toho to vrtalo hlavou téměř všem tvým ESPerům. I tobě, Bene. Je to něco, co se nazývá Möbiovo kontinuum. Můj otec ho používal, aby... se dostal na různá místa.“

Trask se zarazil s vidličkou napůl cesty k ústům. „Mohl se díky němu dostat téměř kamkoli ve vesmíru! A samozřejmě kamkoli na naší zemi. Hvězdná a Sluneční strana se nacházejí v paralelním vesmíru, který zabíhá do toho našeho. Harry nevěděl, jak Möbiova kontinua použít k překlenutí mezery mezi našimi planetami. Nevěděl to ani sám Möbius. Věděl to jen jeden člověk. Byl jím tvůj bratr, kterého jste tam u vás nazývali Obyvatelem. Když se Harry konečně vrátil, tohle všechno nám sám řekl. O samotném Obyvateli toho však moc nevíme, snad jen to, že se z něj stal nakonec Vampýr. Stejně jako z Harryho. Obyvatel jím je možná dodnes.“

Ano, pomyslel si Nathan. A kromě něj mám ještě jednoho bratra, který je také Vampýrem. Nahlas řekl: „Ne, Obyvatel už nežije. Ani můj otec. Vzpomínám si, jak o tom Lardis mluvil. Zabila je zbraň z Perchorska, ,dech pekla'. Vyhubila kromě nich také všechny ostatní Staré Vampýry. Ale ti, kteří přišli po nich... jsou jiní.“

„V čem jsou jiní?“

„Jsou chytří.“ Nathan si vzpomněl na Maglora z Runového hradu a automaticky si sáhl na zlatý znak v uchu. „Jsou prohnanější, ďábelštější! Předstírají, že vybudovali vlastní civilizaci a kulturu. Jenže právě o to jsou děsivější.“

„Vím, jak to myslíš,“ přikývl Trask. „Na naší zemi před nějakým tím rokem žil muž jménem Adolf Hitler. Také vytvořil určitou kulturu a vybudoval civilizaci, jenže spolu s nimi šířil zrůdnou ideologii, vyráběl ničivé zbraně a nařídil genocidu, která měla vyhladit celé lidské rasy!“

„Co se s ním stalo?“

„Zničili jsme ho a spolu s ním i jeho armádu. Jenže jeho myšlenky... žijí trochu déle. Zatím jsme však v boji proti nim úspěšní. Alespoň v našem světě. A mohli bychom je porazit i v tom tvém.“

„Neporazíte je, pokud se k nim nedostanete.“

„Dej nám šanci. Víme, jaké má Turkur Conov plány, a snažíme se něco vymyslet. Pracujeme opravdu pilně.“

„Co děláte konkrétně?“

„Když jsme stavěli dětský domov, a vlastně ještě mnohem dřív, snažili jsme se dostat proti proudu podzemní řeky. Harry ji zdolával po kouscích, říkal tomu ,Möbiovské skoky'. Kromě toho mu pomáhalo několik mrtvých přátel, rumunských speleologů, kteří to zkoušeli před ním a prohráli. Takže jsme tam poslali své nejlepší odborníky a dodali jim špičkové vybavení.“

„Speleologové?“

Trask mu vysvětlil nový pojem a nakonec zvolal: „Nu ano! Najdou se lidé, kteří prozkoumávají jeskyně pro své potěšení! Ale lidé, kteří pro nás pracovali... ti to dělali čistě kvůli penězům.“

Nathan zabručel: „Ha! Na Sluneční straně do jeskyní lezeme, abychom se schovali - a přežili!“

„Naši lidé se snažili dosáhnout Brány stejným způsobem jako tvůj otec,“ pokračoval Ben. „Putovali podzemní řekou po etapách. Jenomže byli proti němu v nevýhodě. Neměli Harryho nadpřirozené schopnosti a nemohli tedy využít řeči mrtvých a Möbiova kontinua. Byli vyzbrojeni jen dýchacími přístroji, silnými baterkami a malými motorovými vlečnými jednotkami...“

Znovu musel přerušit vyprávění a vysvětlit nové pojmy. Nathan sice viděl obrázky v jeho mysli, ale technické záležitosti byly mimo jeho chápání.

„Od té doby,“ pokračoval Trask, „samozřejmě došlo k velkému pokroku. Výzkumné vybavení se dost zdokonalilo. Jenže až dosud jsme neměli pocit, že bychom ho potřebovali. Po dokončení dětského útočiště jsme se cítili mnohem bezpečnější - celý svět byl bezpečnější! Podzemní řekou nemohlo připlout nic, o čem bychom nevěděli a neuměli si s tím poradit. Všechno, co se chytilo do našich sítí, bylo buďto neškodné, nebo na místě mrtvé. Naše zařízení jsou alespoň tak dobrá jako ta perchorská - pokud ne lepší.

Takže Rusové střežili svou Bránu a my tu rumunskou. Sama o sobě nás nezajímala a necítili jsme potřebu nějak se k ní dostat. Věděli jsme, že pokud budou obě Brány střežené a nic neuteče, svět je v bezpečí...“

„Jenže teď něco uteklo,“ přikývl Nathan. „Já!“

„O tobě teď nemluvím.“

„Já vím. Tak o čem?“

„Slíbil jsem ti, že ti pomůžeme, a to také uděláme. Jenže... jak dlouho tady jsi? Pět dní?“ Trask pokrčil omluvně rameny. „Obávám se, že si budeš muset se svou frustrací poradit ještě o trochu déle, Nathane. Možná i čtyři měsíce!“

„Čtyři měsíce?“ vykřikl Nathan a v duchu počítal. „Šestnáct východů slunce? Proč to bude trvat tak dlouho, když už máte dokonalejší vybavení?“

Trask znovu pokrčil rameny. „Znalosti a vybavení nestačí, musíme také počkat na vhodnou příležitost. Na té řece často dochází k nárazovým záplavám. Ale i bez nich to je hodně nebezpečná záležitost. Jinak bychom se tam dostali už dávno. Stačí jakákoliv změna tlaku nebo hloubky vody... a dojde k neštěstí. Za čtyři měsíce začne pomalu léto...“ Znovu přerušil vyprávění, aby Nathanovi vysvětlil, co jsou to roční období. „A předpovědi počasí budou mnohem spolehlivější. Jakmile si budeme jisti, že nezačne pršet, pošleme tam tým specialistů. A podle jejich hlášení...“

„Tam pustíte mne?“

„Ano, to ti slibuji. Mezitím se od tebe pár věcí dozvíme, stejně jako ty od nás.“

„Čtyři měsíce,“ zopakoval tichým hlasem Nathan. „A celou tu dobu nebudu mít ani tušení, co se doma děje. Nezjistím, jak to tehdy dopadlo. A hlavně nebudu vědět, jestli Miša vůbec přežila.“

Trask si připadal naprosto bezmocný. Znovu pokrčil rameny, vzdychl a řekl: „Chlapče, nerad to říkám, ale měl by ses s tím smířit. Nemůžeme to urychlit. Znovu ti opakuji, že nám alespoň mezitím pomůžeš, stejně jako my tobě. To je nejlepší, co teď můžeš dělat. Jinak tě čekají měsíce samoty a nudy. Samozřejmě bychom ti i tak pomohli zpět, ale přišel bys o mnoho dobrých přátel, které tady můžeš poznat.“

Nathan dojedl. Zamyšleně se opíral o opěradlo a v prstech převracel malou nefritovou sponu. To upoutalo Benovu pozornost. „Už jsem si toho u tebe všiml. Památka ze Sluneční strany?“

Nathan zakroutil hlavou. „Ne, z Perchorska.“ Na chvíli vypadal zasněně. „Patřilo to Siggi.“

Trask se cítil, jako by dostal pohlavek, ale své pocity pečlivě skrýval. Byla to pro něj novinka. Nathan se o Siggi ještě nikdy nezmínil. „Siggi Damové?“ Trask byl ve střehu. Natáhl ruku a Nathan mu podal sponu. Prohlédl si ji a zeptal se: „Hm, proč ti ji dala?“

Nathan odvrátil pohled a pokrčil rameny. „Na památku, jak jsi sám řekl.“

„A ví o tom David Chung?“

Nathan se zatvářil nechápavě. „Proč by měl?“

Trask pokýval hlavou a křečovitě se usmál. „No, měl by. To je vše.“ Vrátil ozdobu a mlčky dojedl. Možná to všechno bylo úplně nevinné, ale Chung nebyl jediným lokátorem na světě. Dokud bude mít Nathan sponu u sebe...

Ví Turkur, kde Nathan je? Zná dokonce zrovna teď jeho přesnou polohu? Jestli to je tak, proč ho nezadržel už při útěku z Uralu? Trask pustil záležitost na chvíli z hlavy a dojedl.

Bavili se pořád dokola o těch samých věcech a Ben si nebyl jistý, jestli došli k nějakému závěru. Alespoň v to však doufal. Nakonec odstrčil talíř a zadíval se na Nathana, který dopíjel zbytek piva. Konečně prohodil: „Bavili jsme se o nových Vampýrech, kteří žijí v Turgosheimu.“

Nathan se na něj také zadíval. „Turgosheim leží na východě, za Velkou rudou pustinou. Zatím žijí tam, ale velmi brzy se začnou stěhovat na západ. Je jich totiž hrozně moc. Zatím uprchlá pouze vládkyně Wratha se skupinkou renegátů, ale těch je jen hrstka...“ Zarazil se, zamyslel se nad svými slovy a podrážděně vykřikl: „Jen hrstka, to ano. Jenže už zničili skoro celou Sluneční stranu! Poradit si s nimi dokáže jen Lardis Lidesci. Ale na jak dlouho? Vím, že tuší, že ho jednou chytí a krutě zaplatí za všechny škody, které jim napáchal!“

Tohle Traska velmi zajímalo. Věděl, že jeho lidé Nathana vyslýchali a mají vše pravděpodobně nahrané, jenomže sám ještě neměl čas, aby si pásky poslechl. Kromě toho, živě to znělo přesvědčivěji. „Wratha a její skupina se zabydleli na území Starých Vampýrů? Myslel jsem, že Harry Keogh a Obyvatel zničili všechny jejich hrady.“

Nathan přikývl. „Ano, opravdu je zničili. Všechny, kromě jediného. A v něm také žijí. V posledním hradě, který se kdysi nazýval Karenin hrad.“

Trask luskl prsty. „Jo! Už si vzpomínám! Harry ho nezbořil, protože v poslední bitvě stála Karen na jeho straně, společně s Obyvatelem a jeho lidmi.“

Nathan unaveně pokrčil rameny. „V poslední bitvě? Ne, tak úplně poslední nebyla. Od té doby ještě o několika bitvách vím, a určitě jich ještě mnoho proběhne. Chápu, co tím chceš říct. Beztak o tom asi víš víc než já, protože já v té době ještě nebyl na světě.“

Trask toho věděl ještě víc, než Nathan tušil. Vzpomněl si na Harryho hlášení:

Obyvatel měl pro ušetření Karenina hradu své důvody. Ty však byly naprosto odlišné od důvodů jeho otce, nekroskopa Harryho. Vládkyně Karen byla Vampýrka, stejně jako Obyvatel. Kdyby se Harrymu podařilo vyléčit ji od vampýrismu, mohl použít stejný lék i pro svého syna. Zkusil to, avšak neúspěšně. Karen zemřela. A Obyvatel věděl, co Harry udělal. Bál se, že otec vyzkouší stejnou ,medicínu' i na něho. Proto ho obral o veškeré metafyzické schopnosti a dopravil ho zpět domů. A to byl začátek konce Harryho Keogha.

Nathan si všechno přečetl v jeho hlavě. „To byl Obyvatel tak mocný?“

Trask vstal, aby vytáhl peněženku, a řekl: „Ano, byl. Znal věci, kterým ani jeho otec nedokázal porozumět. Věděl například, jak se odsud dostat na Hvězdnou nebo Sluneční stranu, aniž by musel použít Bránu.“

Zaplatil za jídlo.

„Tedy taková... mocná zbraň?“ zeptal se Nathan cestou k východu.

„Nechci ti lhát,“ odpověděl Ben. „Jsi také Harryho syn. Možná v tobě dřímají stejné schopnosti. Doufali jsme, že ti trochu pomůžeme zjistit, jak se k nim dostat. A pořád doufáme, že se k nám přidáš, pomůžeš nám proti Conovovi, a možná nám dokonce jednou pomůžeš vybudovat lepší svět. Myslím někdy, až bude po všem.“

„Miša je na Sluneční straně. A tam patřím i já.“

Vyšli na hlučnou ulici. Ben Trask se obrátil k Nathanovi a s naléhavým, upřeným pohledem řekl: „Tak se pokus udělat ze Sluneční strany bezpečné místo. Pro ni, pro sebe, pro všechny Szganye! Tak zároveň pomůžeš i této zemi.“ Viděl, jak je Nathan zaražený a nejistý, a zavolal raději taxík. Musí ho nechat, ať se rozhodne sám.

Na zpáteční cestě k centrále pobočky mu však Nathan řekl: „Dobrá, Bene. Pokusím se o to. Jestli to dokážete, udělejte ze mě zbraň. Jen tě chci varovat. Nikdy vám nedovolím, abyste mě použili proti obyčejným lidem. To by k tomu musel být opravdu závažný důvod. Ale Vampýři jsou samozřejmě něco úplně jiného!“

Trask úlevou vydechl, přikývl a ozval se: „Teď máš šanci poznat, co v nás je. Jestli se ti nebudeme zdát, můžeš se s námi u Brány rozloučit navždycky. Věřím však, že se ti naše věc bude zdát správná. Kdysi dávno měl sir Keenan Gormley úplně stejné problémy, když se snažil získat mezi nás tvého otce. A nakonec se ukázalo, že udělal správnou věc.“

Nathan se mu zadíval do očí. „Tobě to tak možná připadá. Ale co Harry? Bylo to dobré i pro něj?“

Trask si vzpomněl na to, jak nekroskop vypadal při jejich posledním setkání, a nedokázal se ubránit slabému třesu. Věděl však, že by Harry nevzal nic zpátky. Proto Nathanovi odpověděl: „Myslím, že ano. Stalo se, a my to už nemůžeme změnit.“

„Osud?“ zeptal se tiše, zamyšleně Nathan. „Předurčení?“

„Něco podobného. Tvůj otec často říkával: ,Co se stane, je předem dáno.' A my zase říkáme: Jablko nepadá daleko od stromu.'„

Nathan se zamyslel nad druhým pořekadlem, přemýšlel o sobě a Nestorovi a neřekl nic. Nebylo co dodat, protože se zdálo, že obě Traskova rčení jsou naprosto pravdivá...

V centrále si Ben promluvil s Davidem Chungem a ten za Nathanem vtrhl doprostřed hodiny matematiky a chtěl vidět Sigginu sponu. Chvíli ji zkoumal a pokoušel se zachytit auru. Zvláštní bylo, že žádnou necítil. Požádal Nathana, jestli by si mohl šperk půjčit. Samozřejmě jej v pořádku vrátí. Spona by totiž mohla sloužit jako naváděcí zařízení a jako taková by byla nebezpečná.

Překvapený Nathan mu ji půjčil a vrátil se ke své hodině matematiky. O pět minut později vrazil David bez zaklepání do Traskovy kanceláře. „Moc se mi to nelíbí, Bene!“ řekl a hodil sponu na stůl. „Udělal jsi dobře, že jsi mě k tomu pustil. Tak za prvé, tahle věc na sebe žádné psychické sondy neváže. Určitě nemá sloužit k lokalizaci Nathana. Za druhé, pokusil jsem se pomocí ní najít Siggi Damovou. Vím, jak nadaná je, a znám i její duševní smog. Dobře víš, že pro nás lokátory je takovýto smog něco jako stopa. I kdybych nedokázal lokalizovat ji, mentální smog najdu vždycky. Jenže tentokrát to nefunguje. Nikde není!“

„Cože?“ Trask právě vyřizoval nějaké papírování a pořádně mu nedocházelo, o čem David mluví. „Kde není?“

„Ale vždyť ti to říkám!“ rozložil Chung rukama. „Slehla se po ní zem! Je to, jako by... jako další Jazz Simmons. Jsou dvě možnosti. Siggi Damová je buď mrtvá, nebo někam zmizela. A... víš, co si myslím? Bene, mám stejný pocit jako tehdy s Jazzem a jako s Harrym!“

„Cože?!“ Konečně měl Traskovu stoprocentní pozornost. „Zmizela v perchorské Bráně? To mi chceš říct?“ Vyskočil na nohy a obešel stůl.

Chung zvedl sponu. „Tak to cítím. Nezdá se mi, že by byla mrtvá - i když i to je možné. Nemůžu si být jistý, protože ji dobře neznám. Přesto mám pocit, že je... pryč!“

Trask se zamyslel nad Nathanem a Siggi a ptal se sám sebe, co všechno je kromě této cetky spojovalo. Vzpomněl si na psychologický profil Turkura Conova a pomyslel si, jak by ji asi za podobnou zradu potrestal.

Chytil Davida za paži. „Nathanovi o tom nic neříkej, Davide. Ještě ne. Mohlo by to být naše eso v rukávu. Musíme teď hrát velmi obezřetně.“

Stáli proti sobě a přemýšleli, co se asi tehdy stalo a co se možná ještě děje v Perchorsku, když k nim z chodby dolehly tlumené rozrušené hlasy. Chung nechal pootevřené dveře, které teď Trask rozrazil, a oba vyhlédli ven.

Na chodbě stál lan Goodly se skupinkou ESPerů. Seběhli se u jedněch dveří a nahlíželi do místnosti. Chodbou přibíhali další. Trask pohlédl na Davida Chunga a optal se: „Není to náhodou Harryho kancelář? Nechal jsem sundat ze dveří jeho jmenovku. Až se Nathan naučí číst... mohlo by ho to mást.“

Oba muži se vydali chodbou. Uviděli, jak klubko shromážděných ESPerů ustoupilo ode dveří, skoro jako by je nějaká síla vytlačila z místnosti. V příštím okamžiku se celá chodba zaplnila bílým světlem, které vycházelo z pokoje.

To už k nim klopýtal prorok Ian Goodly a třel si oči. Světlo se zatím ztlumilo na mlžný bílý přísvit. Trask jej chytil za paži a zvolal: „Iane, co to má sakra znamenat?“ Jenže Goodly byl ještě příliš šokovaný, aby jim byl schopen odpovědět.

Další přicházel chodbou Nathanův učitel matematiky. Nebyl to ESPer, ani zaměstnanec pobočky. Než ho přijali, dali si ho důkladně prověřit a musel přísahat, že bude zachovávat služební tajemství. Byl to drobný, asi třicetiletý muž, který měl na nose těžké, silné brýle a na čele mu výrazně ustupovaly vlasy. Lapal po dechu a s bílou tváří se potácel k nim. Trask ho chytil. „Co se stalo?“

„Když tento pán přerušil hodinu,“ odpověděl muž a ukázal na Davida Chunga, „Nathan se už nedokázal tak dobře soustředit. Šel jsem si dát kafe a on se chtěl trochu protáhnout. Řekl, že se chce podívat do jedné ze zdejších místností.“

Trask se kolem něj protáhl a chtěl jít dál. Mezitím se Ian Goodly úplně vzpamatoval a zastoupil mu cestu. „Bene, vůbec nic mě dopředu nevarovalo,“ vydechl. „Najednou jsem prostě věděl, co se stane i kde k tomu dojde. Byl jsem zrovna ve své kanceláři, a tak jsem se rovnou rozběhl do Harryho pokoje. Je tam Nathan, sedí u počítačové konzoly.“

Měkké bílé světlo mezitím zmizelo. Trask s Chungem se rozběhli chodbou a cestou se vyhýbali ostatním ESPerům, kteří se motali kolem zdí a mnuli si oči. Doběhli před Harryho pokoj, zarazili se a opatrně nahlédli dovnitř. Skrz otevřené dveře viděli Nathana, jak sedí u počítače. Měl dokořán otevřená ústa a naprosto bledý obličej. Vzhlédl a pokynul jim, aby vešli. Jenže Ben s Davidem se nedívali na něj, ale na počítačovou obrazovku. A oba věděli, že už to jednou zažili.

Obrazovka byla nepřirozeně zářivá. To ona vydávala to mělké bílé světlo, které stále ozařovalo počítač. Také obrázky na obrazovce byly nezvykle jasné a pastelové. Ukazovaly událost z nedávné minulosti.

Trask ani Chung nic neřekli. Ohromeně stáli, dívali se a... vzpomínali.

Vzpomínali na větrnou únorovou noc před šestnácti lety, kdy všechny ESPery z okolí přilákalo neznámé ,volání' do centrály pobočky E. Všichni se sjeli a pozorovali smrt nekroskopa Harryho Keogha, ke které došlo v jiném světě, v jiném čase a vlastně i v jiné dimenzi. Scéna se odehrála v zasedací místnosti a dnes ji znovu viděli pomocí trhavé a hranaté, ale precizní počítačové grafiky.

Viděli postavu muže, který měl rozpažené ruce do tvaru kříže. Pomalu rotoval tunelem, kterým zároveň prolétávaly tenké proužky modrého, zeleného a červeného neonového světla. Letěly vstříc přihlížejícím mužům, kteří měli pocit, že se dívají z okna letadla na blížící se různobarevné protiletadlové střely. Jednotlivé zářivé šípy zhasly ve chvíli, kdy se zevnitř ,dotkly' skla obrazovky, a na chvíli jakoby po ní běžely.

Postava padala a otáčela se prostorem a časem vstříc neznámému osudu... nebo počátku? Poslední slovo napadlo Traska, i když přesně nedokázal říct, odkud se mu vzalo v hlavě. Možná za to mohla jeho schopnost rozeznat pravdivost čehokoli, co měl před očima.

Mezitím za nimi přišel ponuře vyhlížející Ian Goodly. Stoupl si mezi oba muže, dotkl se jejich paží a chraplavě vykřikl: „Teď!“

Rotující postava se stále zmenšovala, zatímco barevná vlákna narážela do obrazovky čím dál rychleji. Stala se z ní pouhá šmouha, malý bod, až nakonec úplně zmizela. A na jejím místě náhle uviděli výbuch. Výbuch tichého a nádherného zlatého světla. Paprsky se nešířily jen dopředu, ale letěly na všechny strany, jako by se chtěly osvobodit z příliš těsné obrazovky. Scéna působila tak plasticky, že se všichni čtyři přihlížející - Nathan, Trask, Chung a Goodly - měli chuť přikrčit a chránit si tvář. Neudělali to však, protože byli naprosto okouzleni a chtěli všechno vidět až do konce.

A bylo to úplně stejné jako před šestnácti lety, jen možná o trochu úžasnější:

Z místa výbuchu vylétly myriády zlatých šípů, kroutily se sem a tam, vnímavé, pátrající, mizící na tisících neznámých míst. Byly to... kousky nekroskopa, Harryho Keogha? Tohle z něj zůstalo? Z jeho metafyzické duše? A co zářivý šíp, který vlétl do tohoto světa? Na naši Zemi? Obrazovka jim brzy odhalila odpověď.

Na okamžik se úplně vyčistila a vzápětí zobrazila další výjev. Byl na ní plánek nějaké budovy, vlastně jen nejvyšší patro, s jasně nakreslenými místnostmi a laboratořemi. Bylo to důvěrně známé prostředí. Trask a jeho dva kolegové je okamžitě poznali.

Záběr na obrazovce představoval plánek centrály pobočky E! Konečně také uviděli zlatý šíp. Zhmotnil se v nakreslené zasedací místnosti, vyletěl na chodbu a několikrát se na okamžik zarazil, jako by něco hledal. Nakonec se zastavil přede dveřmi nějakého pokoje. Byl to Harryho pokoj, ve kterém zrovna stáli! Zlatý šíp vletěl dovnitř, znehybněl, postupně se zmenšil v pouhý světelný bod a nakonec zhasl. Obrazovka se znovu vyčistila a okamžitě se zase zaplnila - čísly!

V překvapeném tichu zřetelně zazněl Nathanův výkřik. Předklonil se v otočné židli, až měl obrazovku pouze několik centimetrů od obličeje a ostatní přes něj neviděli. I tak pochopili, že tentokrát to není určeno pro ně. To bylo jasné i učiteli matematiky, který vešel do místnosti.

„Co to má proboha -?“ uslyšeli ostatní jeho překvapený výkřik, aniž by zvedli hlavy. Čísla se deset, možná dvanáct vteřin točila v hypnotizujícím víru a na obrazovce se seskupovala do nej spíš náhodných vzorců. Náhle zmizela a obrazovka zůstala prázdná. Počítač se sám od sebe vypnul...  

Trask uchopil do třesoucích se prstů elektrickou šňůru a zadíval se na něj. Počítač nebyl připojený do zásuvky. Ostatní to také uviděli a pochopili, proč se tak tváří. Jejich vlastní obličeje nejspíš vypadaly naprosto stejně.

David Chung promluvil první. „A ta... střepina, šíp, nebo co to bylo, tady čekalo celou tu dobu?“

„Ale na co?“ zeptal se Ben Trask chraplavě.

„Na něj,“ odpověděl Goodly. „Čekal na Nathana. Aby mu předal vzkaz. Vzkaz od Harryho.“

Trask věděl, že má pravdu.

Nathan zvedl hlavu a byl ještě bledší než obvykle. „Vzkaz? Od mého otce? Ale... co je to za vzkaz?“

Nikdo mu neuměl odpovědět. Traskovi se zdálo, že znovu slyší paní Willsovou. Opakovala, co jí říkával mrtvý manžel:

„Harryho pokoj? O ten by ses měla dobře starat, má milá Meg. Nikdy nemůžeš vědět, kdy ho bude znovu potřebovat...“

II

Nathanova proměna

Nedávné události v Harryho pokoji by nejspíš samy o sobě stačily, aby Nathana připoutaly k jeho novým přátelům. Jeho dosavadní odmítání nebylo zapříčiněno tím, že by jim nevěřil nebo pochyboval o jejich motivech, ale cítil se zneužívaný. Teď však začínal chápat, že i on může využít jejich vědomostí, zvlášť v matematice. To, co v posledním výjevu odhalila počítačová obrazovka, nebylo nic jiného než rychle se měnící číselné vzorce, které Nathan vídával ve své mysli odjakživa. Zdálo se mu, že počítač jen zobrazil jeho číselný vír. Nebo to byl nějaký podivný vzkaz od jeho otce?

Byl jeho vír opravdu tím matematicky kontrolovatelným Möbiovým kontinuem? Byl skutečný a nekroskopovi Harrymu Keoghovi kdysi tak pomáhal? V tom případě by Nathan mohl využít znalostí tohoto přetechnizovaného světa a naučit se ho také využívat. A nejen tady, ale i na Sluneční straně.

Až donedávna se mu nelíbily sobecké pohnutky Traska a pobočky E, ale od jisté doby byly Nathanovy motivy stejně vypočítavé. Cesta domů vedla jen přes jeho nové známé, takže jim podle možností pomůže, a zároveň se pokusí odhalit největší tajemství svého otce. Bude se snažit ovládnout metafyzické Mobiovo kontinuum. Nathan věděl, že Harry Keogh se pohyboval zrovna v této budově, pracoval tam a byl jedním z členů pobočky. To byl podnět, který potřeboval. Jestli byli Trask a jeho parapsychologická organizace dost dobří pro Harryho, pak budou dobří i pro něj.

Ode dneška tedy bude hrát podle Traska. Zapojí se do jeho hry na dávání a braní. A teď byl na řadě on, aby něco předal. Ale byly věci... Nathan si přísahal, že se o určitých věcech nikdy nikomu nezmíní. I kdyby přišly na přetřes, drobné mlžení faktů nikomu neublíží...

* * *

Od té doby, co Trask přivedl Nathana do Londýna, snažil se odložit většinu obyčejných povinností na později. Pokud se samozřejmě dalo říct, že má ředitel esoterické pobočky E taky nějaké ,obyčejné' povinnosti. Mohl se tak více věnovat Nathanovu případu a volný čas trávil tím, že naslouchal jeho životním příběhům ze Sluneční strany.

Scházeli se v Harryho kanceláři, protože se v ní Nathan zabydlel. Trask i David Chung slyšeli část příběhů na nahrávkách z prvních rozhovorů, ale potřebovali se dozvědět mnohem více detailů. Nathan už nebyl tak neochotný a brzy začal zaplňovat bílá místa svého života na Sluneční straně a v temném, děsuplném Turgosheimu na Hvězdné straně. Pomalu si už začínal zvykat, že někomu stále dokola vypráví svůj životní příběh. Nejdřív jej převyprávěl Thyrům, pouštním nomádům ze samého okraje Sluneční strany. Potom je chtěl slyšet Maglore z Vampýrů, vládce Runového hradu, a brzy nato Lardis Lidesci, když se Nathan na kratičkou chvíli vrátil mezi své lidi.

Tentokrát však bylo jeho líčení rozdílné. Dostal totiž k dispozici blok, tužky a barevné fixy. Každou chvíli se odmlčel a kreslil mapy míst, o kterých zrovna mluvil. Poprvé byly Hvězdná a Sluneční strana zmapovány a získaly nějaký konkrétnější obrys.

Na jednu takovou schůzku přišla i Zek Föenerová. V místnosti tedy seděli Nathan, Trask, Chung, Goodly a ona. Nathan se jemně dotkl myšlenek ostatních a cítil jejich vzrušení. I on byl rozrušený a plný rozporuplných pocitů. Uvědomoval si totiž, že všichni tito lidé znali jeho otce, a dokonce s ním pracovali. Zek Föenerová byla posledním člověkem, který s Harrym mluvil před jeho odchodem, či spíš vyhnáním, na Hvězdnou stranu. Nathan se chtěl dozvědět podrobnosti celého příběhu a byl rozrušený očekáváním.

Ve skutečnosti ale už několik map vampýřího světa existovalo. Kdysi dávno si pár hrubých črtů nakreslila na památku Zek a přednedávnem je přivezla z Řecka Traskovi. Zek ale samozřejmě neznala krajinu tak dobře jako Nathan - všechny ty řeky, pouště, mokřiny v nížinách, vysokohorské průsmyky a Velkou rudou pustinu za nejvýchodnějšími výběžky Bariérového pohoří, za kterou se nacházel temný a zlověstný Turgosheim. Nathan dokonce nakreslil i mapu hvězdné oblohy. Zobrazovala hlavní modravé krystalky Sluneční i Hvězdné strany v rozložení, jaké bylo možno vidět z Osady přesně uprostřed tamní dlouhé noci. V době Zekina pobytu na Sluneční straně kromě toho ještě neexistovala žádná szganská sídliště. Kočovníci tehdy byli neustále na útěku před Starými Vampýry pod vedením vládce Šejtise.

Nathan tedy během vyprávění kreslil mapy, které vcelku odpovídaly starým Zekiným náčrtům. Pod fascinovanými pohledy Traska a jeho kolegů se objevily Sluneční a Hvězdná strana, které jim ještě nikdy nepřipadaly tak skutečné. Nathan postupně odhaloval tajemství svého světa (tedy alespoň některá) a tamní lidé začali v myslích posluchačů dýchat a ožívat.

Vyprávěl svůj příběh asi tak, jako jej před časem líčil Maglorovi v Turgosheimu, vampýrskému věštci a telepatovi. Maglore ho přivedl do svého sídla a nikdy ho neproměnil v upíra, takže tam byl jediným člověkem mezi monstry. Tentokrát však Nathan doplnil svůj příběh o pobyt v Runovém hradě a o útěk na hřbetě Karze Biteriho, Szganyho, kterého Maglore pomocí svých metamorfhích schopností přeměnil na létavce. Vylíčil jim všechno: let na Sluneční stranu, na jehož konci ho Karz vysadil v podhůří a letěl dál, vstříc milosrdné smrti, která ho zbaví pozemského utrpení. Nathanova přistání si všimli hlídkující Kočovníci, poznali ho a přivedli ke svému vůdci. Lardis ho dovedl k jeho matce, Naně Kikluové, a dětské lásce, Miše Zanestiové.

Nakonec jim řekl o vampýrském vládci a jeho pobočníkovi, který si pro něj za první tmy přiletěl, odloučil ho od konečně nalezené milé a hodil ho do pekelné, bíle zářící Brány na Hvězdné straně. Zbytek už znali sami. Byl uvězněn v Perchorsku, utekl a v té chvíli se jejich osudy spojily.

Některé věci jim však zatajil, nebo co nejdokonaleji zamlžil.

Prozradil, že s Thyry cestoval ze západu na východ rozpálenou pouští, ale nezmínil se o jejich inteligenci, schopnosti telepatie a podzemní civilizaci. Přísahal, že to nikdy nikomu neprozradí. Vyprávěl jim o Maglorovi z Runového hradu, ale ani slovem nezavadil o jeho krásnou lidskou otrokyni Orleu. Jeho zážitky s ní patřily jen jemu samotnému. Popisoval Osadu, ale vynechal zmínky o Ochranné skále. Skála totiž byla posledním útočištěm Lidesciho Szganyů. Při líčení útěku z Perchorska tvrdil, že ho Siggi Damová ,vyslýchala' a on jí ,ukradl' klíč od své cely. Mlžení faktů nebylo nic těžkého. Jenže Nathan netušil, že přinejmenším dva ze čtyř posluchačů ví, že jeho poslední tvrzení je lež, i když vcelku nevinná.

Při pohledu na Bena Traska člověk brzy zapomněl na jeho schopnosti přesně jako se to teď stalo Nathanovi. Prostě si neuvědomil, že Trask okamžitě rozezná lež. Zek Föenerová zase věděla, že Nathanův mentální smog, kterým si chránil při líčení určitých pasáží mysl, je sám o sobě důkazem zamlčování skutečností. Zek však nebyla jen velmi krásná, ale také velmi chytrá, a věděla, že to nebyly nijak závažné podvody. Každý člověk nosí v hlavě věci, které si chce nechat pro sebe.

Při kreslení map byl Nathan tak přesný, jak jen mu to paměť a vědomosti dovolovaly. Věrně zobrazil Bariérové pohoří, velký průsmyk, úrodný kraj, bažiny, pouště, Hvězdnou stranu, Bránu do pekel, svržené hrady Vampýrů a samotný hrad Karenin, který znal odjakživa jen pod tímto jménem. Nenakreslil však thyrské osady, Ochrannou skálu ani hlavní kočovnické stezky, které se klikatily hlubokými lesy. Kdyby někdy muži z pobočky E nebo jimi najatí vojáci vkročili do jeho světa a padli do rukou Vampýrům, Nathan si nepřál, aby tyto věci znali a mohli je předat dál.

Konečně měl pocit, že řekl vše. Jenže Trask měl jiný názor. Nehledě na pozdní odpolední hodinu na něj naléhal: „A Nathane, ještě se vrátíme k tvému útěku z Perchorska. A k... Siggi Damové.“

„Ano?“ vzhlédl a nedokázal zabránit, aby se mu po bledém obličeji nerozlil ruměnec.

Trask měl pocit, že se ho prostě nedokáže přímo zeptat, a místo otázky řekl: „Myslíme... myslíme si, že má nějaké potíže.“

Nathan až do této chvíle vypadal velmi unavený, ale v ten okamžik jako by z něj únava spadla. „Siggi? Má potíže?“

David Chung mu vše vysvětlil a Nathan odpověděl: „Říkáš Michael Simmons? Jazz? To bude nejspíš pekelník - promiňte, chci říct agent - o kterém Lardis mluvíval. Michael ,Jazz' Simmons...“ Odmlčel se a podíval se po Zek, jejíž smutné oči se zaplnily vzpomínkami a rychle odvrátila pohled. „Lardis ho měl hodně rád. Vždyť po něm dokonce pojmenoval syna; nosil jméno Jason Lidesci! Škoda, že se s ním nesetkám. A teď mi říkáte, že máte pocit, že Siggi...?“

„Vypadá to s ní stejně jako kdysi s Jazzem,“ řekl tiše Chung. „Máme Sigginu sponu, ale ona na druhém konci není.“

„Jsou dvě možnosti,“ přidal se Trask. „Siggi je buď mrtvá, nebo prošla perchorskou Bránou.“

Nathan zakroutil hlavou. „Bránou neprošla. Rozhodně ne po tom, co jsem jí vylíčil svět, který na druhém konci čeká! Která žena by se dobrovolně... vydala...“ nechal větu doznít nedořečenou.

„My si... ehm...“ Ben se pokoušel najít ta správná slova a nakonec jedním dechem vyhrkl: „Nemyslíme si, že odešla dobrovolně, Nathane.“

Návštěvník přejížděl pohledem z jednoho na druhého a jeho ruměnec postupně bledl. Začínal si uvědomovat význam Traskových slov. „Myslíš, že ji tam poslal Turkur Conov? Jako nějaký trest?“

Ben se mu zadíval zpříma do očí. „Je to možné. Záleží, za co by se ji měl chtít pomstít.“

„Ben má pravdu,“ vložila se do rozhovoru Zek. „Nathane, Vampýři nejsou jediní, kdo trestá lidi. Mě skrz Bránu kdysi poslal jiný člověk, ale byl stejně zlý jako Turkur Conov. Měla jsem štěstí. Našla mě vládkyní Karen a oblíbila si mě asi tak, jako tebe měl rád Maglore.“

Při zmínce Maglorova jména si Nathan instinktivně sáhl na zlatou ozdobu v uchu. Shrnul si ze skrání vlasy a jemně se náušnice dotkl. David Chung si této podvědomé reakce všiml, ale nijak se nad ní nepozastavil.

Nathan jim totiž neřekl, že má náušnici od Maglora. Ne že by to před nimi tajil; prostě se mu šperk nezdál důležitý.

Ale náušnice a Siggina spona, která odhalila její nevysvětlitelné zmizení, byly dvě rozdílné věci. Možná nastal vhodný okamžik, aby se jim svěřil se svým krátkým vztahem. Už už otevíral pusu... když si uvědomil, že v místnosti je Zek. Tentokrát se začervenala ona. Zarděla se, i když tušila, co jim chce Nathan říct. Nebyla by to však ona, aby se Nathanovi nesnažila pomoci.

„Conov a jeho lidé použijí jakoukoliv metodu, aby z lidí vytáhli, co si zamanou. Nemusí kvůli tomu jen mučit... Nathane, kvůli mně se nemusíš ostýchat. Ale jestli chceš, abych se vzdálila...“ Zek se začala zvedat.

Nathan rychle natáhl ruku, chytil ji a stáhl zpátky. „Tak to nebylo,“ potřásl hlavou. „Možná to tak plánovali, ale nevyšlo to.“

Ian Goodly pochopil, že se Nathan chystá říct pravdu. „Nathane, nemusíš se nám svěřovat se vším. Potřebujeme vědět jen jedno. Opravdu jsi klíč od své cely ukradl, nebo ti jej dala? Jestli ti ho sama dala, můžeme předpokládat, že ji Conov hodil do Brány.“

Nathan přikývl a sklonil hlavu. „Dala mi ho. Conov nás spolu nachytal, uhodil mě a ji někam odtáhl. Klíč jsem našel, až když byla pryč. Stejně jako tu sponu. Určitě to však nebyla náhoda. Nemohla klíč jen tak ztratit. Jsem přesvědčený, že mi ho nechala schválně...“ Vzhlédl a v pohledu měl náhle něco tvrdého, stejně jako v hlase. „Vy, pobočka E, a Conov s jeho lidmi jste jak dva rozhádané szganské kmeny. Vždyť jste lidé! Nebo jsem si to alespoň myslel. Ale jestli vážně udělal, co si myslíte -“

Trask mu skočil do řeči. „Pak to mění situaci, že?“

Nathan přikývl. „Jestli je to pravda, tak ano. Konečně si budu jistý, že jsem na správné straně.“

Trask řekl: „To jsi. Jenže ti to nemůžeme tak lehce dokázat. Na druhou stranu, možná bychom mohli zjistit, co se se Siggi stalo. Jestli to potřebuješ jako důkaz a jestli jsi ten, za koho tě mám, pak to dokážeš.“

Nathan se na něho podíval. „Já? Já dokážu zjistit, co se stalo se Siggi?“

Ben pokýval hlavou. „Když jsme kdysi měli stejný problém s Jazzem Simmonsem, požádali jsme o pomoc tvého otce. Měl potřebné... schopnosti. Byl nekroskopem. Řekl jsi nám toho mnoho, ale ještě ses nezmínil o jedné důležité věci, Nathane. Když jsi se mnou telepaticky mluvil v Perchorsku, měl jsem pocit, že víš, co Harry Keogh dokázal. Zdálo se mi, že chápeš, odkud všechna jeho síla pocházela. Mohl ses to dozvědět jen jedním způsobem. Tak, že máš stejné schopnosti jako on. Víš, o čem mluvím?“

Znovu se jejich pohledy střetly. Po dlouhém mlčení Nathan přikývl: „Ano. Dokážu to. Opravdu můžu mluvit s Velkou většinou, s miliardami mrtvých v jejich hrobech. Nebo spíš - mohl bych s nimi mluvit, kdyby mi odpovídali. Jenže mrtví mého světa vždycky mlčeli.“

Ostatní naráz vydechli. Zek se ozvala první: „Věděla jsem to! Máš stejnou mysl, jako míval Harry. Jestli ne úplně stejnou, pak tak podobnou, že nedokážu odhalit rozdíl. Nemáš ji tak chladnou jako on, to ne, ale i jinak je to dokonalá kopie.“

Trask přikývl. „Cítil jsem to, když jsem tě poprvé uviděl, Nathane. Vůbec jsem nepochyboval, že jsi Harryho syn a že jsi mu v mnohém podobný. A když jsi se mnou telepaticky promluvil... sice jsi živý, ale úplně jsem cítil, jaké to musí být - mluvit s mrtvými.“

Ian Goodly neřekl nic, jen mírně pokrčil rameny. Trask to ucítil, protože seděli těsně vedle sebe. Podíval se po něm a zeptal se: „Máš něco na srdci?“

„A je to tady,“ odpověděl Ian a vypadal ještě ponuřeji než obvykle. „Už to začíná, Bene!“

„Co je?“

„Všechno. Vždyť se nám budoucnost mění přímo před očima. My ji změnit nemůžeme, co se stane, to se stane. Ale pozná...“

David Chung se zeptal: „Copak je budoucnost... vnímavá?“

„Když se musí bránit, pak ano,“ odpověděl Goodly. „Alespoň mám ten dojem.“

„Nikdy byste ji neměli zkoušet číst,“ zakroutil hlavou Nathan.

Zek s ním souhlasila. „Budoucnost je naprosto nevyzpytatelná.“

Na chvíli se všichni odmlčeli, dokud si Ben Trask neodkašlal: „Znám někoho, Nathane, jednoho mrtvého, který s tebou určitě mluvit bude. Alespoň si to myslím. A potom... možná se k němu přidají i ostatní.“

Trask neztrácel čas. Nechal si zavolat dvě auta patřící pobočce a vydali ke kensingtonskému krematoriu a hřbitovu. Byl mrazivý večer, a když tam dojeli, byla už tma. Brána však byla otevřená. Truchlící sem mohli přijít kdykoli. Trask vedl skupinku k malému hrobu sira Keenana Gormleyho. Byl to žulový náhrobní kámen, asi šedesát centimetrů široký a metr vysoký, na kterém byla kovová destička s životními daty a epitafem:

Odešel na lepší místo,

ale přesto nám bude navždy scházet.

Requiescat in Páce.

„Jeho rodina,“ vysvětlil Trask. „Ale kdyby to psala pobočka... asi by tam stálo něco jiného. Něco esoterického, aby to vystihovalo jeho život. Alt možná je to takhle lepší. Alespoň hrob nepřitahuje pozornost a opravdu může odpočívat v pokoji. Sice zde byl rozprášen jen popel, ale je to opravdu jeho hrob. Leží tady. Na tomto místě s ním mluvíval Harry.“

Přečetli Nathanovi nápis na náhrobku, a když přeložili latinskou větu ,Odpočívej v pokoji', Nathan zavrtěl hlavou. „Nemají pokoj. Většinou jsou naopak neklidní. Přemýšlejí, vzpomínají a povídají si spolu. Ale je to velmi temné, smutné místo, rozhodně není lepší než tento svět! Kromě toho jim jejich blízcí scházejí víc než mrtví živým.“

S poslední větou se Nathan zapotácel a Trask ho chytil za paži, aby ho podepřel. „Nathane?“

Chvíli nereagoval, protože mu myslí stále dozníval ohlušující výkřik:

HARRY!!!

Hlas zněl tak silně a tak překypoval životem, že se Nathan rozhlédl po ostatních, aby zjistil, kdo to vykřikl. Viděl kolem sebe jen tiché, udivené ESPery. Všimli si, jak úlekem pootevřel ústa a jak šokovaný má výraz. V další vteřině však pochopil. Setřásl Traskovu ruku a klekl si do štěrku vedle náhrobku. Třesoucí se ruku položil na epitaf a v řeči mrtvých pronesl:

Ne, nejsem Harry. Jsem Nathan. Jmenuji se Nath -

Harry je tady! přerušil ho hlas. Vždycky bych tě poznal! Tvé teplo, hlas, tvou... přítomnost! Nedělej si blázny ze starého přítele a radši mi řekni, kde jsi tak dlouho byl? 

„Pověz nám, co říká!“ zaslechl Nathan u ucha Zekin opravdový, naléhavý hlas. Položila mu ruku na rameno, až vyskočil úlekem. Věděla, že s někým mluví, ale byla to řeč mrtvých, která přesahovala její možnosti.

„Myslí si... myslí si, že jsem můj otec!“

Ty nejsi Harry? V Gormleyho ,hlase' byl slyšet údiv a zklamání. Jsi jeho syn? Můj bože! To už je tak dlouho? 

„Copak jsi to nevěděl?“ Nathan promluvil nahlas, protože to vlastně bylo totéž. Stačilo, že byl nekroskopem. Mrtvý muž, jeho popel, ,slyšel' Nathanova slova stejně jako myšlenky. „Chci říct, nevěděl jsi, kolik uběhlo času? Copak jste o tom s ostatními nikdy nehovořili?“

Asi ano. Nathan cítil, jak Gormley pokrčil pomyslnými rameny. Tady čas nic neznamená. Bez tebe - vlastně bez Harryho - je čas úplně k ničemu! 

„Takže tam prostě jen ležíš?“ Nathan věděl, že Thyrové byli i po smrti velmi činorodí, a Gormleyho slova mu tedy připadala jako naprosté plýtvání časem. „Ale co věci, které jste dělali za života? Vaše zájmy?“

Achchch! vzdychl Gormley. Tady jsou ti dovednosti k ničemu. Já byl například vyhledávačem. Poznal jsem talentované lidi už na dálku. Já to byl, kdo do pobočky přijal tvého otce, Harryho Keogha. Bylo pácháno tolik bezpráví, a jen on dokázal všechno napravit. 

„Já vím,“ řekl mu Nathan. „Tví lidé z pobočky mi o tom vyprávěli. Nedávno se staly další křivdy a oni na ně povolali pro změnu mě.“

Trask a ostatní slyšeli jenom Nathanovu část konverzace a snažili se pochopit i tu druhou. Konečně bylo představování u konce a Gormley se zeptal: Řekni, co pro tebe můžu udělat? Chceš slyšet o svém otci? Vím toho tak málo! Jsem si jistý, že noví lidé v pobočce ti budou moci prozradit mnohem víc než já. 

„Ano, jednou bych rád znal celý Harryho životní příběh, od začátku do konce,“ přikývl Nathan. „Ale zrovna teď mě trápí důležitější věci. Cestou sem mi o tobě Ben Trask pár faktů řekl. Měl pravdu. Přilákal jsem svým talentem tvou pozornost a ty sis myslel, že jsem otec. Proto jsi na mě promluvil. Udělal bys to, i kdybys věděl, že nejsem Harry?“

Ach! vzdychl Gormley a po chvíli ticha pokračoval: Asi ne. A hned ti řeknu proč. 

„Ne, zkusím ti to říct sám. Existují osoby, kterých se bojí i mrtví, nemýlím se? A někdo, kdo s Velkou většinou mluví, může být zrovna jedním z nich. Mám pravdu?“

Trask Nathanovi neřekl, že sir Keenan Gormley zemřel rukou právě takové ,osoby'. Byl to nekromant zvaný Dragosani, který pracoval pro bývalou sovětskou pobočku E. A druhá věc, kterou Nathan nevěděl, byla, že Harry Keogh použil své schopnosti nekroskopa a Dragosaniho zabil. Tím uvedl do pohybu zkázu celé sovětské organizace.

Nathan vycítil Gormleyho netělesné chvění a pochopil, že měl pravdu.

Stal jsem se obětí právě takové stvůry, řekl mrtvý muž. Byl to nekromant, který roztrhal mé tělo na kusy, jen aby získal má tajemství. Ano, máš pravdu. V dnešní době... jsou všichni mrtví opatrní, s kým se dají do řeči.

„A to je přesně můj problém,“ řekl mu Nathan a uslyšel, jak mrtvý překvapeně vykřikl.

Copak s tebou mrtví nemluví?

Nathan ani nemusel odpovídat.

Ale... zkoušel jsi to?

„Ve svém světě? Zkoušel jsem to znovu a znovu, vlastně už od dětství. Je to dědictví i prokletí po mém otci nekroskopovi. Skončil totiž jako Vampýr, tedy někdo, komu se nedá věřit. Proto se mnou szganští mrtví, Kočovníci a Cikáni jako já, nechtěli nic mít. Do svých myslí mě pustili jen nebožtíci Thyrů, nomádského lidu z pouště. Mnohé jsem si z toho odnesl, stejně jako to bylo ku prospěchu jim. A na této zemi... ó ano, slyšel jsem mrtvé, jak si šeptají v hrobech. Ale ty jsi první, kdo mě slyší a kdo je se mnou ochotný mluvit.“

Gormley byl chvíli potichu. Tebe se nikdo nemusí bát. Záříš v temnotě, stejně jako kdysi Harry. A tvou přítomnost pociťuji jako hřejivou přikrývku na svém hrobě. Zdědil jsi otcovu laskavost, nebo co to vlastně měl. Ale Harry někdy dokázal být chladný, ano, ledově chladný... vykřikl, jako by to chtěl ze sebe dostat. Proto jsi tady.

Nathan cítil, jak mrtvý rozhodně přikývl. Chceš, abych tě představil. Chtěl by sis promluvit i s jinými členy Velké většiny, jenže se bojíš, že se ti budou vyhýbat. Čeho chceš dosáhnout? 

„Můj otec byl nekroskop,“ odpověděl Nathan. „Uměl mluvit s mrtvými lidmi a zdá se, že ho milovali. Kromě toho měl ještě další schopnosti. Slyšel jsem, že právě ty jsi byl klíčem k jeho síle.“

Gormley ho pochopil, ale Nathan cítil, jak zakroutil neexistující hlavou. Ne, klíč už byl v zámku. Má úloha byla jen v tom, že jsem mu jej ukázal. Opravdu to byl klíč, Nathane! Klíč k mnoha dveřím. Bylo to tohle: 

Nathan symbol okamžitě poznal. Vždyť ho měl dokonce v uchu! Vykřikl překvapením. „Otcův znak?“

Ano, vlastně ano. Bylo to Harryho znamení moci.

„Co to však znamená?“

Nejsem matematik, Nathane, pokrčil rameny mrtvý. Ale pokusím se ti o tom něco říct. Zdá se, že útvar popírá logiku, protože redukuje tři dimenze do dvou a dvě do jediné. 

„Dimenze?“

Roviny existence, ve kterých žijeme. Znak přeměňuje všechna místa do jednoho a naprosto popírá mezeru mezi nimi. A když ho používal Harry, dokonce uměl zredukovat čas do jediného TEĎ. Mohl se přesunout, kam chtěl, aniž by musel překonat vzdálenost mezi jednotlivými místy. A jako netělesný stín mohl dokonce cestovat v čase.

„Největší z Kočovníků!“ vzdychl Nathan a smutně se zasmál. „Vlastně byl nakonec Szganym.“

Gormley se usmál. Dá se to tak říct. 

„Nazval jsi znak klíčem k mnoha dveřím.“ Nathan zvážněl, protože si vzpomněl na mrtvého thyrského hvězdopravce Thikkoula. Ten mu kdysi předpověděl budoucnost, na kterou se díval jeho očima:

Vidím... dveře! (Thikkoulův hlas zněl jako šustění suchého listí.) Jsou podobné dveřím na stovkách szganských vozů, ale tyto jsou tekuté, jakoby s tvořené z vody a jejího vlnění. Neustále se otevírají a zase zavírají. A za každými z nich se skrývá část tvé budoucnosti... 

„Dveře,“ zopakoval Nathan a Thikkoul mu zmizel v paměti. „Jak to myslíš?“

Gormley znovu pokrčil rameny. Prostor a čas. Jsou to dveře, jenže my je nevidíme. Harry je viděl a mohl jimi procházet.

„Říkal jsi, že jsem jako on.“ Nathan byl dychtivý. „Je to pravda, mám jeho schopnosti. Jenže ne všechny. Chtěl bych mít přístup k Möbiovu kontinuu. S kým bych si o tom měl promluvit?“

S kým jiným než se samotným Möbiem? Byla to právě jeho - metafyzika? Nebo jeho příčné myšlení? - co vykouzlilo Möbiův pruh. Vím, že tvůj otec mluvil právě s tímto úžasným, dávno mrtvým matematikem a potom vyvolal jedny ze svých dveří!

„Pokusím se s ním tedy promluvit. Jenže... asi budu potřebovat, abys mě s ním seznámil,“ pokrčil rameny pro změnu Nathan.

Po chvíli si vzpomněl na druhý důvod, kvůli kterému sem jeli. „Je ještě jedna věc, kterou bys pro mě mohl udělat. Pokud tě tedy neobtěžuji příliš.“

Příliš? Jsi můj jediný kontakt s živým, dýchajícím světem a bojíš se, že bys mě mohl obtěžovat? Jen mi řekni, co potřebuješ! A Nathane, když ti říkám, že ti chci pomoci, můžeš mi věřit! Udělám pro tebe všechno, co bude v mé moci. Nejsi jediný, kdo má nějaké problémy. Až vyřešíš ty své, mohl bys pak pomoci i mně. Nejen s mými starostmi, ale i s problémy, které se týkají celé Velké většiny. Ale... nepředbíhejme událostem. Nejprve ti mrtví musejí začít důvěřovat a mluvit s tebou. Proto mi teď řekni, co tě trápí.

„Jedna žena... zdá se, že zmizela,“ řekl mu Nathan. „Záleží nám na ní. Nejen pobočce E, ale i mně osobně. Jmenuje se Siggi Damová a pracovala pro protivníky. Víme, že naposledy byla v Perchorsku na Urale. Nevíme však, jestli je mrtvá nebo ji potkalo něco jiného. Velká většina to bude vědět. Mohl by ses na ni přeptat? Zjistit, jestli Siggi rozšířila řady miliard mrtvých? Za života byla telepatkou, takže by ji ani po smrti nemělo být těžké zkontaktovat.“

Telepatka? Kdyby byla mrtvá, přece by se ti sama ozvala! Jsi nekroskop.

„Přesto chci mít naprostou jistotu.“

Dej mi nějaký čas, řekl Gormley, a já se ti ozvu. Občas si na mě vzpomeň, zamiř myšlenky tímto směrem. Až budu něco vědět... Řeč mrtvého se začala rozplývat na pozadí mentálního šumu. A zatím, bylo slyšet velmi nezřetelně, se snaž pracovat na své matematice. Tvůj otec sice měl instinktivní technický talent, ale i tak se pěkně zapotil. Je jasné, že to nebudeš mít nijak snadné... 

Šum nakonec úplně převládl. Nathan náhle zaslechl jiný hlas, který mu vstoupil do hlavy. Nebyla to řeč mrtvých ani to nebyla slova, určené jemu. Byly to Zekiny nejniternější myšlenky: Nathan může mluvit s Jazzem. Může mu říct všechno to, co jsem mu už nestačila říct. Opravdu s ním může mluvit! 

Nathan vstal a otočil se k ní. „Rád to pro tebe jednou udělám. Slibuji ti, že než se vrátím na Sluneční stranu, promluvím s ním.“

Usmála se svým smutným úsměvem, vzdychla a chytila se ho za paži.

Zavěšeni do sebe kráčeli větrnými uličkami mezi hroby, zpět k hlavní bráně a čekajícím autům. Trask, Goodly a Chung šli těsně za nimi. Všichni měli na jazyku spoustu otázek, ale nahlas neřekli nic. Tohle bylo místo, kde bylo lépe mlčet...

Trask nastoupil do prvního auta spolu s Nathanem a Zek a hned se ptal nekroskopa: „Tak co? Měl jsem pravdu? Vím, že jsi mluvil se sirem Keenanem, ale bylo to k něčemu?“

„Ano,“ odpověděl Nathan a začal vysvětlovat, o čem s mrtvým rozmlouval. „Sir Keenan mi slíbil, že se poptá a jakmile bude něco vědět, ozve se mi.“

„Ozve se ti?“

„Když otevřu mysl a pozvu ho do ní, může se mnou mluvit i na dálku. Když se známe, nemělo by to být těžké.“

„A mezitím?“

„Budu pokračovat ve studiu matematiky. Není zdaleka tak zajímavá, jak jsem si myslel.“ Nathan pokrčil rameny a ušklíbl se. „Zdá se, že Harry čísla vnímal instinktivně. Já ne. Spíš naopak. Odjakživa je nosím s sebou, aniž bych znal jejich význam. Možná proto mě srážejí k zemi a vyčerpávají.“

„Všichni jsme už unavení,“ přikývl Trask. „Potřebujeme se pořádně vyspat. Zítra se vrátíš ke svým číslům. Pro Harryho byly instinktivní, to ano. Ale než se mu povedl ten slavný kvantový skok, i on potřeboval trochu popostrčit. Jenže mu šlo o život, tak se mu to prostě muselo podařit. U tebe to není tak naléhavé. Jestli to bude možné, za tři nebo čtyři měsíce tě budeme moci poslat domů skrz rumunskou Bránu. Do té doby budeš v naprostém bezpečí. Být tebou, věnoval bych veškerou pozornost svým učitelům. A jestli ti Keenan Gormley poradí nějakou zkratku, tím líp.“

Obě auta vyrazila zpět k centrále pobočky E.

Harryho pokoj se tedy proměnil v Nathanův pokoj. Najedl se s Traskem i Zek v hotelové restauraci v přízemí a vrátil se sem se všemi svými myšlenkami. Během večeře si všiml dvou mužů, kteří seděli u nedalekého stolu. Občas k němu otočili bezvýrazné tváře a zírali na něho tvrdýma očima. Trask si všiml, jak se po nich Nathan podíval, a varoval ho: „Raději si jich moc nevšímej. Nejsou to naši lidi, jsou ze speciální jednotky. Dávají na tebe pozor.“

Tedy Nathanova ochranka. Byli jako chameleóni. Pořád se měnili. Už je párkrát zahlédl. Vždycky se náhle objevili, a stejně rychle zmizeli. Občas s nimi býval nějaký agent z pobočky E, jindy byli sami. Hlídali ho - proti odvetě Turkura Conova.

Jestli Conov vážně hodil Siggi do Brány, přemýšlel Nathan, který seděl na židli u své postele, pak je to spíš on, kdo by se měl nechat hlídat. Přede mnou! Byla to jeho přísaha. Jenže v životě už tolikrát vyslovil nějakou přísahu... a zatím žádnou z nich nesplnil.

Z chodby zaslechl kradmé kroky. Je to zase jeho ochranka? Nebo nějaký agent, který má službu? Téměř bezmyšlenkovitě vyslal mentální sondu a setkal se s myslí Davida Chunga. Číňan (vlastně pravý Londýňan) stál za dveřmi a natahoval ruku, aby zaklepal.

„Pojď dál,“ předběhl ho Nathan.

Chung vešel a pokrčil rameny. „Mám službu. Zrovna jsem šel kolem.“

„Opravdu? Slyšel jsem někoho za dveřmi, a tak jsem si myslel, že to  je má ochranka.“

„Možná svým způsobem jsem tvá ochranka. Jako všichni ostatní.“

Nathan se zamračil. „Nejsem si jistý, jestli se mi přílišná péče líbí.“ David se opřel o počítačovou konzolu a Nathan se na něj zadíval pozorněji. „A zdá se mi, že jsi nešel jen tak kolem. Co máš na srdci?“

„Můj talent, tento pokoj a... ta tvoje náušnice. Každou chvíli se jí zamyšleně dotkneš. Zrovna jako teď, když jsem se o ní zmínil. Vyptávali jsme se tě na sponu Siggi Damové, ale o náušnici jsme nemluvili. Můžeš ji sundat? Chci říct, nevadilo by ti, kdybych se na ni podíval? A mohl bys mi prosím říct, odkud ji máš?“

Nathan odepjal zlatý šperk a podal jej Davidovi. „Divím se, že se mě na to ještě nikdo nezeptal,“ podotkl.

„Ale vždyť jsme měli tak málo času!“ odpověděl David. „Ostatní si nejspíš mysleli, že ti ji dala tvá matka. Že šperk dostala od Harryho.“

Nathan zabručel a na chvíli se zatvářil kysele. „Pokud vím, jediné, co má matka od otce dostala, jsem byl já... a můj bratr Nestor.“ Okamžitě by si nejradši ukousl jazyk. Chtěl z toho všeho Nestora vynechat, i když vlastně ani nevěděl proč.

„Nestor?“

Nathan mávl rukou. „Na něj můžeš rovnou zapomenout. Nestor... před několika lety zemřel.“

„Vampýr?“

„Ano.“ Ano, přesně tak - Vampýr! 

Chung si prohlížel zlatou náušnici. Držel ji v dlaních, skoro jako by se modlil. Po chvíli ji vrátil. „Nic.“

„Co jsi čekal?“ zeptal se ho Nathan. „Nepochází z tohoto světa. V Turgosheimu mi ji dal Maglore z Runového hradu.“

Chung pokrčil rameny. „Byl to jen takový pokus. Měl jsi ji, už když jsi přišel perchorskou Bránou. Jen jsem chtěl zkusit, jestli bych uměl vytvořit myšlenkový most do vampýrského světa. V podstatě jsem věděl, že to asi nejde. S Jazzem Simmonsem to bylo stejné. Jakmile prošel Bránou, veškeré spojení se přerušilo.“ Potom se zamračil. „Takže ti ji dal Maglore? Další důkaz jeho ,přízně'?“

„Je to celkem zajímavý příběh,“ odpověděl Nathan. „Jak vidíš, tahle překroucená smyčka je i jeho znakem. Ovládá telepatii, a kromě toho je něco jako čaroděj. Tu noc, co Rusové poslali skrz Bránu tu děsivou zbraň, Maglore viděl ve snu nekroskopův Möbiův znak a od té doby ho nosí ve svém erbu.“

Na chvíli se odmlčel a David se ozval:

„Erb? Překvapuje mě, že to slovo znáš.“

„Proč?“ zvedl Nathan obočí. „Je to szganské slovo. Používáme mnoho podobných výrazů jako vy.“ A pokračoval, než Chung stačil odpovědět. „Můj otec té noci zemřel. Možná z něj odešlo i něco jiného než obrázky do tohoto počítače. Zdá se, že znak se mohl otisknout do duší všech citlivých lidí a telepatů, jako byl Maglore z Runového hradu. Já jsem ho nosil na ruce už jako kojenec, ale to byla asi náhoda. Když jsme byli s bratrem malí, matka nám zavázala, kolem zápěstí kožený řemínek. Mohla nás tak od sebe v noci rozeznat. Můj pásek měl Möbiovu smyčku.“

„Cože?“ zeptal se Chung s úsměvem. „Náhoda? Vždyť tvůj otec byl nekroskop Harry Keogh! No, snad...“ Díval se, jak si Nathan nasazuje náušnici, a úsměv ho pomalu opustil. „Už bych se měl vrátit na stanoviště.“ Otevřel dveře, ale ještě se obrátil k Nathanovi. „Nathane, mohl bys pro mne něco udělat?“

„Jestli to bude v mé moci...“

„Až se vrátíš na Sluneční stranu, zahoď tu náušnici. Nebo raději ještě dřív. Ten tvůj vampýrský telepat ti ji nemusel dát jen tak z dobrého srdce. Znáš mé nadání a víš, jak s ním pracuji. Lokalizuji věci, a hlavně lidi. Hodně mi pomáhá, když se můžu soustředit na nějaký předmět, jako třeba na sponu Siggi Damové nebo na podobnou náušnici.“

Nathan přikývl. Pochopil, jak to Chung myslel. „Myslíš, že by Maglore mohl mít stejné schopnosti jako ty? Že skrz mne slídil na Sluneční straně?“

„Ano, ale je to jen můj dojem.“

Nathan znovu pokýval hlavou a myšlenkami se vrátil do svého světa. „Děkuju ti. Budu si to pamatovat.“

* * *

Když Nathan před rozedněním snil, vrátil se k němu Keenan Gormley. Siggi Damová mezi Velkou většinou nebyla. Když nebyla na tomto světě, bylo jen jedno místo, kde mohla být.

Nathan se začal ve spánku potit, zmítat sebou a skřípat zuby. Jeho spojenectví s pobočkou a novými přáteli bylo zpečetěno.

Jenže Gormley pro něj měl i jiné novinky. Nathanovo rozhodnutí se sice upevnilo, ale bude muset změnit plány. Möbius už nebyl u svého hrobu v Lipsku. Zůstaly tam jen jeho kosti. Jeho geniální mysl se přestěhovala, odešla jinam. Ve vesmíru je mnoho světů.

Neznamenalo to však slepou uličku. S Möbiem neodešla Nathanova naděje. Mezi mrtvými existovalo mnoho duší, se kterými si může promluvit, mnoho matematiků, kteří vytvořili neméně tajemné, metafyzické teorie. Gormley Nathanovi přednesl celý seznam jmen. Měl by se je pokusit vyhledat místo Möbia.

Jenže... byl tu pořád stejný problém. Mrtví stále odmítali mluvit s živými osobami, které s nimi dokázaly komunikovat. Bylo to dědictví po Nathanově otci. Otevřel jim cestu a naučil je, že spolu mohou ve své samotě hovořit, ale nakonec je zradil. Je sice pravda, že zrada byla oboustranná, ale mrtvým se nedalo nic vyčítat. Nemají svobodu živých lidí. Nemohou se pohybovat; nemohou před nekromantem utéci a nedokážou se vyhnout jeho mučení. Báli se, že se lidé jako Dragosani - a nakonec i Harry - jednoho dne vrátí. Třeba v podobě tohoto muže z jiného světa. Dobře věděli, že je Nathan tady, ale stále se ho báli.

Nathan se ještě pevněji rozhodl a jeho spící tělo bylo zase klidné.

Klidné, plné odporu a chladu.

Možná tak chladné jako tělo jeho otce nekroskopa...

III

Zóna přízraků

Během prvních dnů v pobočce měl Nathan největší problémy s tím, aby se psychicky i fyzicky vyrovnal se čtyřiadvacetihodinovým denním cyklem. V jeho světě jeden pozemský rok sestával přibližně z padesáti tamních ,dnů'. Den na Sluneční a Hvězdné straně trval čtyři až pět pozemských dnů a nocí. Přesto dnešní Kočovníci stále inklinovali k dennímu režimu, který zdědili po svých szganských předcích, kteří ve vampýrském světě žili ještě před holokaustem, způsobeným takzvaným bílým sluncem. Během dlouhé noci Kočovníci obvykle spali třikrát, po pěti až šesti hodinách.

Když se setmělo tady, lidé šli spát, a pokud je neprobudily tělesné potřeby nebo neměli nějaké povinnosti, spali nepřetržitě až do svítání. Dny byly tak krátké, že se Nathanovi zdálo takřka nemožné, že lidé něco v životě dokázali. A přesto vytvořili tolik úžasných věcí! Nathanovi se úplně zatočila hlava pokaždé, když se začal podivovat nad rozsahem jejich vědomostí.

Ve skutečnosti totiž prožíval jakýsi transdimenzionální desinchronismus, neboli pásmovou nemoc, jako by překonal velkou vzdálenost v letadle. Jeho tělo se zoufale snažilo přizpůsobit časovým změnám a rozdílům, jaké ještě žádný Kočovník ze Sluneční strany nezažil. To ale nebylo to nejhorší. Nejhůře si zvykal na špatné počasí. Na Sluneční straně se počasí měnilo ve čtyřletých cyklech, ale klimatické změny byly tak nepatrné, že je lidé většinou ani nezaznamenali. V pekelných zemích - a zvlášť v Londýně uprostřed zimy - bylo počasí opravdové peklo. Nebylo tak drsné jako v Perchorsku a okolí, ale i tak si na ně Nathan těžko zvykal. V Perchorsku alespoň nekolísala teplota a horské strže byly přírodní, na rozdíl od velikého města, plného lidmi postavených ,kaňonů'.

Nathan ještě nikdy neměl rýmu - až teď. Než se nadechl výparů z metra, neměl nikdy v životě ucpaný nos. Nikdy neměl problémy se zažíváním, dokud se s Benem Traskem nenajedl v několika čínských a indických restauracích.

Celkem vzato, pozemský život se mu zdál velmi nepohodlný. Rozhodně to nebyl svět, o jakém snil ještě jako koktavý samotář v Osadě. Tehdy si nepřál nic jiného než utéct do svého fantastického světa. Přesto se nedalo říct, že by zdejší svět byl skutečným peklem. Když nastala jedna z mlžných, pochmurných nocí, nemusel se nikam schovávat před stvůrami. Někdy ho však přepadali netvoři z minulosti, z vlastních vzpomínek.

Posledním netvorem, kterého Nathan potkal, byl Turkur Conov. Alespoň že nebyl Vampýrem. Jestli se ale agenti pobočky nemýlí, klidně se jím může brzy stát. Conov byl mnoho tisíc kilometrů daleko, takže na něj Nathan nemohl osobně zaútočit. Mohl se jen snažit zničit na dálku jeho organizaci a zabránit mu v dobytí Sluneční a Hvězdné strany. Jestli to nepůjde na tomto světě, bude proti němu bojovat v tom svém. Aby se mu však mohl postavit a pomstít se, nebo snad dokonce zachránit Siggi, bude se nejdříve muset dostat domů a vzít s sebou co nejvíce zbraní, které pobere.

Trask Nathana ujišťoval, že on sám bude tou nejlepší zbraní. Jenže to by nejdřív musel získat důvěru miliard mrtvých a musel by ovládnout Möbiovo kontinuum, stejně jako ho kdysi ovládl jeho otec. S touto myšlenkou v hlavě se Nathan vrhl ještě svědomitěji do studia. Nejvíce se soustředil na zdánlivě nesmyslnou vědu, matematiku, a během prvních deseti dnů udělal takový pokrok, že mohl být sám na sebe právem hrdý.

Ráno jedenáctého dne vysvětlil Nathanův učitel matematiky Traskovi: „Zdá se, že má matematický talent. Intuitivně všechno chápe. Zpočátku jsem si tím nebyl tak úplně jistý. Nedokázal se tak dobře soustředit a často s odpověďmi váhal. Ale teď... nu, asi mě brzy budete muset vyměnit. Mé vědomosti přestávají stačit.“

Trask se na něj zadíval přes svůj psací stůl. James Bryant se zdál být dokonalým prototypem své profese. Byl malý a hubený a ve svých šedých kalhotách a tmavém svetru vypadal nadmíru svědomitě. Za silnými skly brýlí pomrkával jako velká sova a bylo vidět, že prostě musí někoho něco učit, nejlépe matematiku. Zplnomocněný ministr ho vyhrabal na nějaké univerzitě, kde mu právě skončila smlouva. Bryant však neměl v hlavě jen svůj předmět a od začátku věděl, že pobočka E není jen tak obyčejná vládní organizace a Nathan není jen obyčejný žák. Nutnost složit služební přísahu mu to jen potvrdila. A dnes ráno se mu zdálo, že svěřený úkol začíná být nad jeho možnosti.

„Jak hluboké máte vědomosti?“ zeptal se ho Trask. „Ještě jsme si ani neměli čas promluvit, natožpak se nějak lépe poznat. Vím, že jste učil v... Oxfordu, nemýlím se? Náš ministr by vás jistě nedoporučil, kdybyste nebyl tím nejpovolanějším člověkem.“

Bryant přikývl. „Víte, co to je matematika, pane Trasku? Znáte její definici? Velmi jednoduše řečeno, je to logická nauka o veličinách a hodnotách. Používá přesně dané postupy a symboly, kterými odhaluje vlastnosti a vztahy hodnot a veličin v rámci daných parametrů. Může být aplikovaná nebo abstraktní, může existovat v souvislostech, nebo zůstat pouze na teoretické úrovni. Chápete, co tím chci říct?“

Trask přikývl, ale vzápětí zavrtěl hlavou. „Nejsem matematik, pane Bryante. Chápu vás, ale nevím, co tím chcete říct. Je to stejné, jako když znám Einsteinovu slavnou rovnici, ale nerozumím jí. Proč mi prostě neřeknete, co vám dělá starosti?“

„Dělám si starosti s učením Nathana. Nemohu ho naučit to, co by chtěl znát. Je to totiž mimo možnosti matematiky. Mohu vám to vysvětlit?“

„Jen do toho.“

„Vraťme se znovu k definici matematiky. První slovo, pomocí kterého tuto vědu popisujeme, je logika. Jenže Nathanovy aplikace logické nejsou ani trochu. Chce umět ,vyčarovat dveře'! Věří, že pokud by byl schopen vytvořit či ovládat jistou rovnici, nebo spíš řadu rovnic -“ Bryant pokrčil bezradně rameny „- objeví se ,dveře'. Z abstraktních rovnic se zhmotní do fyzické podoby.“

Trask se zhluboka nadechl a zavrtěl hlavou. „Nebyly by fyzické, ale metafyzické. A metafyzické a abstraktní není neslučitelný pojem.“

„Přesně tak,“ řekl Bryant. „Ale já se metafyzikou nezabývám... ačkoli se mi zdá, že vy ano!“ Vzpomněl si, co všechno tady během posledních dvou týdnů viděl, a rozhlédl se po Traskově kanceláři. „Jenže lidé nemohou zhmotnit dveře pomocí myšlenky, pane Trasku. Vlastně ani nic jiného.“

Trask měl nutkání říct: Nathanův otec mohl, ale nějak se mu podařilo zachovat klid. „Lidé můžou zhmotnit představy,“ řekl, aniž by se snažil působit nějak nadřazeně. „Ale chápu, co tím chcete říct. Pokračujte, prosím.“

Ve dveřích kanceláře se objevila Zek Föenerová, nahlédla dovnitř a chtěla zase odejít, avšak Trask za ní zavolal: „Zek? Klidně sem můžeš jít.“ Otočit se k Bryantovi: „Prosím, pokračujte. Je to opravdu zajímavé.“

Bryant se podíval na Zek, pokrčil rameny a řekl: „Dobré ráno. Právě vysvětluji panu Traskovi, proč nemůžu dál učit Nathana.“

Zek se usmála. „Moc ráda si to poslechnu. Zajímá mě jakýkoliv názor. Většinou se o něm všichni vyjadřují velmi pochvalně, ale každý má právo na svůj názor.“

„Můj názor je, že to je vskutku milý hoch,“ řekl jim Bryant. „Nemůžu s ním dál pracovat, ale to neznamená, že bych ho neměl rád.“ Potom se obrátil k Traskovi. „Ale zpět k definici, k přesně daným postupům a symbolům. Matematika nemůže nijak mutovat. Samozřejmě se postupně zdokonaluje. Čím hlouběji v ní pátráme, tím je komplexnější. Ale i počítač chápe, že plus znamená plus, minus je minus. Jenže Nathan se snaží matematiku ohýbat. Když se mu nějaké pravidlo nelíbí, prostě ho změní.“

„Nejsou náhodou pravidla od toho?“ zamračila se Zek. „Chci říct, nemysleli jsme si náhodou kdysi, že nejkratší cesta mezi dvěma body vede po přímce? Nebyla to právě matematika, která nám ukázala náš omyl? Nebyla to ona, která ,ohnula' přímku a předvedla nám křivku?“

A Ben Trask si pomyslel: A tady v pobočce E všichni víme, že nejkratší vzdálenost mezi body jsou takzvané dveře Möbiova kontinua1. Osobně jsem Harryho Keogha viděl, jak v jedněch takových dveřích zmizel! 

Nahlas však řekl: „Co je tak špatného na tom, že si Nathan snaží vytvořit svůj vlastní systém s novými pravidly? Proč by se neměl dívat na čísla ze všech možných úhlů? Jak řekla Zek, nejsou pravidla od toho, aby je dostatečně chytří lidé měnili?“

„Pravidla matematiky ne,“ nesouhlasil s ním Bryant. Rychle pokračoval: „Ale přejděme konečně k věci. Čím hlouběji se s Nathanem dostáváme, tím míň jistý si jsem. Brzy nebudu vědět, jestli postupuje správně, nebo... mění pravidla. Jestli se o to bude dál snažit, nic se nenaučí. Alespoň ode mě ne. Nevidím důvod, proč ho dále učit.“

„Pak byste se možná měl snažit naučit se něco od něj. To se nám tady snažíte vysvětlit? Předběhl vás?“

Bryant zavrtěl hlavou a bylo vidět, jak bezmocný se cítí. „Nežárlím na něho... ne, to zatím ne.“

„Máme pro něj tedy najít jiného učitele? Někoho, kdo zná všechno?“

„Nikdo nezná ,všechno', pane Trasku. Můžete mít jen hlubší přehled, to je všechno. Navrhuji, abyste ho ode dneška nechali, ať se učí sám, bez cizí pomoci nebo zdržování. Tak pochopí, že čísla prostě jsou - že ničemu nevládnou, jen sama sobě - a přestane se je snažit přechytračit. A s tou... hm, nazvěme to třeba ,intuice', se z něho možná jednou stane velmi schopný matematik.“

Trask se rozhodl zariskovat. „Vy ale moc dobře víte, že chceme, aby ty dveře našel, nemám pravdu?“

„To už mi došlo,“ odpověděl Bryant. „A také to, že se tu zabýváte dost podivnými věcmi. Metafyzikou? Před chvílí jste to málem přiznal.“

Trask s ním sice soucítil, ale pro mírně dotčený tón neměl pochopení. „Myslete si nějaké číslo,“ vyzval ho. „Jakékoli číslo od jedničky do milionu.“

„To má být nějaký trik?“

„Malá ukázka.“

Bryant si povzdechl a řekl: „Mám to.“

Trask se otočil k Zek. Stačil jediný pohled, aby věděla, co po ní chce. S úsměvem řekla: „Samé devítky. Devadesát devět tisíc, devět set devadesát devět.“

Bryant se zamračil. „Jak...?“

„Ohýbám pravidla,“ vysvětlila mu. „Pravidla, která vám za jiných okolností zaručují soukromí myšlenek. Jsem telepatka. A toto je jen jedno z mnoha pravidel, která tady měníme.“

Bryant se na ni zadíval a pak se otočil k Traskovi. „Pobočka E? ESPerská organizace?“

„Oboje dohromady,“ řekl mu Trask. „Ale přejděme k další ukázce. Řekněte mi něco o sobě. Úplně cokoli. Něco z minulosti. Ale mezi fakta zamíchejte alespoň jednu lež.“

„Cože?“ zeptal se Bryant popleteně.

„Povídejte.“

Matematik pokrčil rameny. „Narodil jsem se kolem druhé hodiny ranní, druhého prosince 1975 v -“

„Lež,“ utnul ho Trask. „Nenarodil jste se v roce 1975.“

Muž začal rychle mrkat a Zek mu vysvětlila: „Ben je lidský detektor lži. Nemůžete mu lhát. Vidí, slyší a cítí jakoukoli faleš. Každý z nás v pobočce má nějakou takovou schopnost, pane Bryante. Nathan také. Jenže ta jeho je v něm zatím někde hluboko skrytá. Doufali jsme, že nám ji pomůžete najít. To je všechno.“

V otevřených dveřích se zjevila vyzáblá postava Iana Goodlyho. Asi zaslechl poslední část rozhovoru, protože vešel a řekl: „Pan Bryant má pravdu. Už mu nedokáže více pomoci. Nathanovy znalosti matematiky dosáhly takové úrovně, že ho můžeme nechat, aby si ode dneška tvořil vlastní poznatky. Pana Bryanta už odpoledne nebudeme potřebovat. Beztak bude mít Nathan plno práce. Zase to přichází, Bene. Blíží se ZP. Ještě nanejvýš týden a bude to tady.“

Jediný Trask pochopil, o čem mluví. Zek s nimi ještě nebyla dost dlouho a pan Bryant začínal mít dojem, že toto místo není součástí skutečného světa. ,ZP' byl jejich kód pro zónu přízraků, což bylo určité místo v Londýně.

Trask cítil, jak mu vstávají vlasy na temeni hlavy. Obrátil pohled z Bryanta na Goodlyho a otřásl se, i když místnost byla příjemně vytopená. Zeptal se ho: „Cítíš, že to přichází?“

„Ano.“ Goodly stál uprostřed místnosti jako nějaký duch. Rysy jeho tváře vypadaly, že jsou na lebce jen namalované, stejně jako oči v hlubokých důlcích. Ianův hlas zněl jako vysoký, nervózní šepot.

„Kdy?“ vyhrkl Trask.

„Do týdne. Nepokoušel jsem se to upřesnit. Ale bude to zlé. Málem jsem se z toho podělal!“

Ian Goodly většinou podobná slova nepoužíval a Trask okamžitě věděl, že ho čekají mnohem závažnější problémy, než je Bryantova výpověď. Prorok potíže předpověděl, takže je neminou.

„Pane Bryante, můžete jít,“ řekl mu Ben. A věřte mi, že byste měl být rád. „Dělejte tedy, co uznáte za vhodné. Samozřejmě vám proplatíme celou dobu, na kterou jste uzavřel smlouvu. Jen bych vám chtěl připomenout, že jste zavázán služebním tajemstvím - navždycky.“

Bryant přikývl. „Hm... tak tedy na shledanou.“

Když odešel, Trask vykřikl. „Svolávám schůzi!“ Znovu se před ním rýsovala nějaká akce a Ben byl ve svém živlu „Za deset minut, v zasedací místnosti. Ať přijdou všichni, které tady seženete. A samozřejmě také Nathan.“

Nebylo pochyb, že Nathan musí přijít. Tentokrát budou nekroskopa potřebovat...

* * *

V zasedací místnosti se sešli vyhledávač Frank Robinson, velice výkonný telepat Paul Garvey, Ben Trask, Zek Föenerová, Ian Goodly, Nathan a empat Geoff Smart, který se zrovna vrátil ze studijního pobytu v glasgowském vězení Barlinnie, kde pozoroval místní psychopaty. Práci mu zadalo ministerstvo zdravotnictví, ale Smart nevypadal, že by měl pobyt na jeho vlastní zdraví příliš dobrý vliv. Připravoval studii o možných metodách léčení a rehabilitace. Po třech měsících ve společnosti glasgowských nejzarputilejších chovanců se zdálo, že by i Geoff potřeboval léčbu.

„Jestli si vylosuju ZP,“ zašeptal Goodlymu, zatímco se ostatní scházeli v zasedací místnosti, „bude to v porovnání s Glasgowem procházka růžovým sadem.“ Ve skutečnosti však pouhá myšlenka na ZP stačila a všem po těle naskočila husí kůže.

Do zasedací místnosti se dostavili všichni, kteří byli toho dne v pobočce. Chyběl jen agent na stráži a muži z Nathanovy ochranky, protože nepatřili mezi ESPery. Trask vyskočil na pódium a opřel se o řečnický pult. „Ian Goodly předpověděl, že nás v zóně přízraků čekají potíže. Přijde to do týdne. Říká, že to bude hodně zlé. Někteří z vás už touto službou prošli, jiní měli zatím štěstí. To samé platí pro nepřítomné kolegy, kteří jsou služebně mimo nebo odpočívají doma. Ale když nastane ZP, do losování jdou všechna jména.“

Losování probíhalo pomocí balíčku karet. Trask karty vytáhl z přihrádky v pultu, zamíchal a ukázal shromážděným agentům. „Odmítnout mohou všichni, kteří tuto práci dělali v minulosti už vícekrát. Nikdo je za to nebude odsuzovat. A pokud to nechce dělat někdo z vás ostatních, máte slovo. Pokusíme se vás pochopit.“ Přejel pohledem spolupracovníky, ale nikdo se ani nepohnul.

„Zek,“ pokračoval Trask. „Pracuješ s námi jako čestný host, takže nemáš kartu. Nathane, tebe se práce týká, ať chceš, nebo nechceš. Za chvilku ti to vysvětlím a pak pochopíš, proč jsou všichni tak zamlklí. Musíme vybrat tři lidi. Kdo má kontrolní arch?“

Ian Goodly řekl: „Já ho mám.“ Na papíře byl seznam jmen agentů a vedle nich názvy karet, ke kterým byla přiřazena. Tři vylosovaní lidé se museli chopit očekávané práce. Trask přestal míchat a podíval se na horní kartu.

„Srdcová trojka,“ řekl.

Goodly zavrtěl hlavou.

„Kárová sedmička.“

Goodly znovu zavrtěl hlavou.

„Křížový kluk... pche!“ Trask si vylosoval svou vlastní kartu. Práci v zóně sice zatím vykonával jen jednou, ale ani kdyby ji dělal víckrát, nikdy by se z povinnosti nevyvlékl. „To jsem já. Dobrá, takže ještě dva.“

Znovu začal tahat karty a další byla srdcová královna. Ta nikomu nepatřila. Další:

„Křížové eso.“

„To jsem já.“ Paul Garvey měl jako vždycky obličej naprosto bez výrazu. V pospravované tváři mu nervy dobře nesrostly, takže úsměv i mračení působily jako jediná groteskní grimasa.

Trask vylosoval další dvě nikomu nepatřící karty a potom ukázal pikovou čtyřku.

„To je Anna Marie Englishová,“ řekl Goodly. „Pokud si správně vzpomínám, ta už to má dvakrát za sebou.“

Trask se znovu zadíval na tváře ESPerů. „Plánuj i poslat Annu do Rumunska, aby dohlédla na útulek. Odjede v nejbližší době, takže... navrhuji další losování.“

Nikdo neprotestoval a po sedmi prázdných kartách padlo srdcové eso. Geoff Smart si povzdechl.

Trask se podíval na Iana Goodlyho, který přikývl. „Je to opravdu Geoff.“ Potom se obrátil na Smarta: „Kolikrát jsi to dělal, Geoffe?“

„Jen jednou,“ odtušil. „Ale i takto je třikrát víc, než bych chtěl!“

Geoff Smart byl hranatý, metr osmdesát vysoký kolohnát, s rudými vlasy ostříhanými na ježka. Vypadal jako nějaký boxer, ale ve skutečnosti byl velmi citlivý. Měl hluboce vyvinutou empatii, tedy schopnost vcítit se do druhých. Trask říkával, že přímo ,splývá' s druhými. Dokázal se na chvíli doopravdy stát jinou osobou, cítit její emoce, bolest i vášeň. Mohl svůj talent vypnout a zapnout jako nějakou lampu. A to bylo dobře. V glasgowském vězení byli lidé, se kterými nebylo dobré splynout na příliš dlouho.

„Dobrá, tak my čtyři,“ prohodil Geoff. „Kolegové, kteří nemají službu, ani neví, jaké měli štěstí! Budeme zde tedy čekat, dokud nám prorok neřekne, že je čas?“

Trask přikývl z pódia. „Jdeme do toho tedy já, ty, Paul a Nathan. Až dostaneme signál od Iana Goodlyho nebo Guye Tealea, vydáme se do zóny přízraků. Doufejme, že budeme alespoň varováni trochu dopředu. Měli bychom zavolat Guyovi, ať přijede. Možná už je dokonce na cestě. A ty, Iane, budeš muset být neustále po ruce. Rád bych obdržel co nejvíc možných varování.“ Ian Goodly otevřel ústa, aby pronesl svou obvyklou repliku, ale Ben ho předběhl:, Ano, já vím. Budoucnost je nevyzpytatelná. Ale ty se v ní vyznáš, tak teď zapracuj.“

Konečně se ozval Nathan. „Prozraďte mi prosím, co je to ta zóna přízraků a proč se jí všichni tak bojíte.“

Trask se zhluboka nadechl. „Hned vám to oběma vysvětlím. Tobě i Zek. Ty tam musíš s námi a Zek to ještě nikdy nezažila. Občas totiž dojde k něčemu, co neumíme vysvětlit ani my. Je to něco tak zvláštního a neskutečného, že se to vymyká všem pokusům o vysvětlení. Takže... nedokážeme říct proč - prostě to tak je.

Přesně taková byla od počátku i pobočka E: nevysvětlitelná, excentrická a strašidelná. Nejdříve jsme pracovali jako špioni myšlenek. Pořád jsme jimi zůstali, ale začali jsme se také zabývat mnoha jinými oblastmi. A hlavně mnoha jinými oblastmi duše. Pobočku vždycky charakterizovaly vědecké přístroje a duchovní přízraky zároveň. Jenže občas duchové dokážou víc než jen chřestit řetězy...

Nathane, jsi nekroskop, takže to pro tebe nebude těžké pochopit nebo tomu uvěřit. Zek, ty víš, s čím jsme se v minulosti potýkali. Takže tomuhle nejspíš taky uvěříš. Díky Bohu se tě to netýká. Lidé, kteří v ZP dělají, mívají ještě dlouhou dobu noční můry! Možná proto jsme fenomén nazvali zóna přízraků. Řeknu vám, jak to všechno začalo...“

„Pracoval s námi muž jménem John Scofield. Byl synem psychického média, stejně jako Harry Keogh. John své nadpřirozené, ESP schopnosti vyzařoval stejně, jako maják šíří světlo do noční tmy. Měl tolik síly, že ho naši vyhledávači cítili přicházet na vzdálenost dvou kilometrů. Mysleli jsme si, že mezi sebou možná máme dalšího nekroskopa. Jenže jsme se mýlili.

Síla, kterou jsme v něm cítili, nebyla... nadpřirozená. Tak by myslím většina lidí nazvala schopnost komunikovat se záhrobím. Ne, jeho schopnosti byly spíše parapsychologického rázu. Byl telekinetikem, neboli hybačem. Uměl pohybovat věcmi jen silou myšlenek. Zamyslete se nad tím. Možná by se nakonec naučil přemístit i sám sebe. Třeba se mohl pomocí myšlenek teleportovat, jako Harry svými dveřmi do Möbiova kontinua.

Věřím, že v sobě nosil dar řeči mrtvých, ale nikdy jej nedokázal příliš využít... alespoň za života ne.

Byl s námi rok. Hodně jsme se mu věnovali a doufali, že se nám to jednou zúročí. Nebrali jsme ho na lehkou váhu. Naopak, dobře jsme si uvědomovali, jakou děsivou zbraní by se stal, kdyby všechno vyšlo podle plánu. Kromě toho jsme si uvědomovali to staré známé nebezpečí, které představuje osoba s přílišnou mocí.

Ještě se vrátím k jeho řeči mrtvých. John skutečně věřil, že s ním mrtví mluví, většinou když spal. Víme, že u nekroskopů to je možné. I Nathan nám to potvrdil. Zaměstnali jsme na Johnově případu ty nejlepší ESPery, ale výsledky nebyly žádné. Nebyli jsme si jistí, jestli během spánku opravdu něco slyší. Ptali jsme se sami sebe, jestli skutečně mluví s mrtvými, nebo jen sní a fantazíruje. Jeho matka byla médiem, jenže se ukázalo, že nepravým. Celý život však byla o svých schopnostech přesvědčena. Zdědil tento sebeklam i její syn? Nebo opravdu dokázal mluvit s mrtvými, jen potřeboval k rozvoji schopností čas?

O jeho telekinezi mohu říct, že John byl jedním z nejšťastnějších lidí na světě. Mám na mysli londýnská kasina. Když měl před sebou kostky nebo kolo rulety... Postačí, když řeknu, že ještě před svými dvacátými prvními narozeninami měl zakázán vstup do všech zdejších heren. Jeho ,štěstí' zahrnovalo i hrací automaty. Hazard mu tedy k výdělku bohatě stačil. Ale poctivá práce? To byl pro Johna Scofielda naprosto neznámý pojem! Nechci nějak moralizovat, prostě jen říkám, jak to bylo.

John nebyl vždycky ve formě, ale občas se mu povedlo vyhrát skutečný balík. Sám jsem ho viděl, jak trénoval a hodil po sobě několik šestek v řadě. A viděl jsem, jak malý bílý míček padal na červená pole, dokud se nepřestal soustředit. Dokázal posunout papír přes celý stůl nebo pomalu, tiše zavřít dveře pouhým pohledem. To byly asi nejlepší ,triky', které mi předvedl. Jenže všechny jeho schopnosti byly většinou naprosto neškodné. Alespoň za života... Vím, že se opakuju, ale brzy pochopíte proč.

Našli jsme ho a zaměstnali. V dubnu tomu budou tři roky. Byl u nás jeden rok. A pak se to stalo. John měl ženu a dítě. V devatenácti si vzal svou dlouholetou lásku a teď měl osmiletého syna. Párkrát jsem je potkal a musím říct, že Lynn byla naprosto okouzlující. Stejně jako chlapec. Ještě nikdy jsem neviděl víc zamilovaného muže, než byl John.

Žili na severu Londýna, poblíž Highbury. Jednoho rána se John vrátil z noční služby. Zjistil, že se do jejich domu někdo vloupal a zabil jeho ženu i syna. Vypadalo to, že se chlapec snažil matku bránit a někdo mu prokopl hlavu. Lynn svlékl do nahá, mučil, znásilnil a na konci všeho utrpení ji udusil jejím vlastním spodním prádlem. Jako nějaký šílenec jí ho nacpal do krku...

John nás samozřejmě požádal o pomoc. Ne hned, protože nejdřív ze všeho potřeboval pomoc psychiatrů. Bezpochyby na nějaký čas úplně přišel o rozum. Nejméně na šest měsíců. Nakonec se dal dohromady, alespoň jsme si to tehdy mysleli, a požádal nás o pomoc.

Vrah ukradl peníze a také nějaké Lynniny šperky. Několik opravdových cenností a několik cetek. Jeho zásadní chybou bylo, že to radši nenechal všechno ležet. Cennosti patřily Lynn a i ty nejlevnější nesly její auru. Šperky, které zloděj nechal v domě, jsme dali Davidu Chungovi. Bylo to jako dát policejnímu psovi pod nos kus oblečení.

David lokalizoval člověka, který měl šperky u sebe. Byl jím přechovávač kradeného zboží s kriminálními záznamy delšími, než je má paže. Tím naše práce skončila. Předali jsme jeho jméno policii. Jenomže se je zároveň dozvěděl i John. Mysleli jsme, že už se z toho dostal, jenže jsme se mýlili. Chtěl vraha dostat.

Celý případ byl velmi riskantní. Policie překupníka chvíli vyslýchala. Pořád měl u sebe několik Lynniných šperků a nakonec začal zpívat. Řekl policii jméno vraha a ti si pro něj jeli do jeho domu u Finsbury Parku. A John jim byl v patách. Jel s nimi i na místní stanici, kam odvezli muže k výslechu.

Vrah byl stejně odporný jako to, do čeho můžeš šlápnout na ulicích Londýna - a vlastně ve všech městech světa. Jmenoval se Tod Prentiss a nebyl to jeho první delikt. Měl za sebou ozbrojenou loupež, ublížení na zdraví, vloupání a znásilnění malého děvčátka, ze kterého se nakonec vyvlékl. Policie v jeho bytě našla nějaké Lynniny věci.

Na policejní stanici John uviděl důkazy, pochopil, že před ním doopravdy stojí vrah - a povolily mu nervy. Měl u sebe břitvu, se kterou se vyřítil na Prentisse. Policejní úředník byl ozbrojen pistolí. Vytáhl ji, ale vrah mu ji vytrhl a začal střílet! Postřelil dva strážníky, kteří stáli mezi ním a Johnem. V té chvíli přiběhl policista v civilu, který měl také pistoli. V následující přestřelce prostřelil Prentissovi srdce a vrah na místě zemřel. Jestli byl John Scofield poloviční blázen předtím, teď se jím stal úplně. Bůh ví, co se mu tehdy honilo hlavou. Všichni v pobočce však víme, co se mu v ní honí od té doby - na co myslí zrovna teď!

V té chvíli totiž zvedl břitvu a řízl se do krku. Udělal to takovou silou, že si málem uřízl hlavu.

Mnohokrát jsme přemýšleli, proč to vlastně udělal...

Sice jsme o jeho schopnosti mluvit s mrtvými nebyli nijak zvlášť přesvědčeni, ale on tomu věřil. Stejně jako kdysi jeho matka. Četl Harryho spisy a věděl, že náš svět není jediný. Tohle je něco, čemu ani my nedokážeme jen tak uvěřit. Znali jsme Harryho, a dokonce máme mezi sebou jeho syna, ale je pro nás těžké akceptovat fakt, že smrt neznamená konec. Že existuje jakýsi život po životě a lidé v něm jsou takoví, jací byli za života. Živým lidem se něco takového těžko chápe. Ale kdo ví? Možná čím blíž člověk smrti je, tím ochotněji tomu uvěří.

Jak jsem řekl, John Scofield tomu věřil. Věděl, že Tod Prentiss vyvázl příliš lacino, příliš rychle a bezbolestně. Jeho zlovolná duše bude dál spřádat odporné myšlenky a rušit tak povětšinou čisté duše Velké většiny.

Věděl, že Prentiss bude i po smrti přemýšlet o ženách, které znásilnil. Často bude snít o Lynnině krásném těle, které tak zprznil. Bude si v duši přehrávat moment, kdy se jí jeho zásluhou zastavil dech a v žilách přestala kolovat krev. Nejhorší bylo pro Johna vědomí, že Lynn tam je také. Byla ve stejném nehybném světě jako Prentiss a ten zlovolný hajzl jí bude moci donekonečna šeptat, jak se mu to s ní líbilo a jak si užíval. Vždycky si ji bude moci najít v jejím hrobě a celou tu nekonečnou temnou noc jí bude připomínat prožité utrpení. V té chvíli se John zbláznil úplně. Na tomto světě sice Toda Prentisse nedostihl, ale může se s ním setkat v tom dalším. Co tady Johnovi zbývalo? Už nemohl žít ani pro pomstu. Ale mezi miliardami mrtvých? Ostrá čepel byla jeho vstupním vízem do světa, kde může vraha dál pronásledovat. Na tomto světě se snažil zdokonalit v řeči mrtvých, snad měl i nějaké výsledky. To se už nikdy nedozvíme. Kromě toho ovládal umění telekineze. Třeba je ve svém netělesném stavu také využije. Měl schopnost hýbat předměty jen silou vůle. A vůle byla to jediné, co mu po smrti zůstalo. Nic mu už nebránilo v pronásledování.

V pronásledování mrtvého muže jménem Tod Prentiss!

Součástí policejní stanice, kde se drama odehrávalo, byla márnice. Vedle stanice totiž stojí stará viktoriánská nemocnice a márnici využívají obě instituce. Policisté posbírali obě těla a uložili je do mrazicích boxů. Díky tomuto prostému aktu, tedy uskladnění těl v takové blízkosti, si stanice později vysloužila označení zóna přízraků.

Té noci měl službu jeden úředník, jeho asistent u vysílačky, dva policisté na hlídce a osádka auta, které objíždělo okolí. Není to nijak velká stanice. V cele zadržených chrápal jen jediný, vetchý opilec, který neměl kam jít. Noc byla klidná a nezdálo se, že by se to mělo změnit. Na tom nebylo nic divného, byla koneckonců studená středeční noc a na ulicích nebylo ani živáčka.

Seržant vyřídil všechno papírování a přidal se ke dvěma dalším policistům, kteří hráli karty. Pomalu se blížila půlnoc. A tehdy to začalo.

Nejprve se ochladilo. To bylo velice zvláštní. Venku sice mrzlo, ale služebna je napojena na ústřední vytápění a topení bylo zapnuté naplno. Chlad jako by vanul ze zadní části budovy, ze široké, vykachlíkované chodby, kterou lemovaly cely. Na konci stály dveře, kterými se vcházelo do tiché márnice. Z té vedly ještě jedny dveře, které ústily do sklepení nemocnice. Oboje dveře byly samozřejmě přes noc zamčené, a tak také měly zůstat až do rána... pokud márnici nebudou potřebovat.

Policisté si říkali, že možná netěsní mrazicí boxy a studený vzduch z nich proniká do chodby. Ještě než se šli podívat, objevily se první známky, že něco není v pořádku. A to nejen s dveřmi chladicích boxů. Po chvíli dokonce zaslechli jakési zvuky.

Zdi budovy se začaly otřásat, jako by kolem projela dlouhá řada těžkých kamionů. Plakáty a obrázky hledaných osob se uvolnily a popadaly na zem. Po psacím stole začaly jezdit desky s úředními dokumenty a na malém rozkládacím stole se karty začaly samy míchat. Rolety na oknech padaly dolů a zase se samy vytáhly nahoru, jako by si s nimi hrálo dítě nebo nějaký blázen. Možná to tedy bylo zemětřesení...

Ano, to bylo možné. A to tiché, temné mručení, naříkání, vytí a dunění, které přicházelo z chodby od márnice bylo jen meluzínou ve starém cihlovém komíně, nebo to byly výkřiky bolesti nevyléčitelně nemocných pacientů, které sem zaznívaly z nemocnice. Nakonec se seržant chopil klíčů a rozhodl se jít podívat - úplně sám!

Hlášení policistů jsem četl už mnohokrát. Dobře vím, proč seržant zešílel, dostal se do psychiatrické léčebny a byl zbaven hodnosti. Spisy mluví o vandalismu a okrádání mrtvých. Jenže ti dva policisté do márnice přišli, až když podivné zvuky dosáhly vrcholu a umlkly. Potom zaslechli kolegův slabý, téměř dětský, vyděšený jekot.

Pomalu, opatrně prošli vykachlíkovanou chodbou mezi prázdnými celami a otevřenými dveřmi vešli do márnice. Našli seržanta, jak se potácí uprostřed trosek, slintá jako idiot a ukazuje na spoušť kolem. Znovu a znovu opakoval, co viděl, a právě jeho vyprávění bylo podle doktorů důkazem šílenství. A všude kolem něj...

Všude kolem něj bylo boží dopuštění! Většina mrazicích boxů byla otevřená, zásuvky byly vysunuté a jejich... obsah ležel na chladné kachlíkované podlaze. Ve zvláštním, groteskním nepořádku. Bylo to, jako by se sem dostal nějaký blázen a někoho hledal. Horečně otevíral dvířka přechodných rakví nebožtíků a odhazoval těla na podlahu. Ale jak ti mrtví vypadali... a jejich poloha!

V márnici bylo osm těl. Šest leželo tam, kde byste to čekali. Tedy pod svými boxy. Ale dvě zbývající těla... rozhodně nebyla tam, kde měla být. A ani jejich provizorní rakve nebyly v původním stavu. Mrtvola Johna Scofielda vykopla dveře svého boxu, vylezla ven a začala hledat mezi ostatními těly v márnici. Hledala Toda Prentisse, dokonce i po smrti! Ba co víc, Prentiss věděl, že se k němu John blíží. Snažil se před ním uchránit a držel víko boxu tak silně, že ho málem vytrhl z pantů!

A jejich těla?

Našli je daleko od ostatních šesti mrtvol, v rohu, kde stály staré kartotéky. Tam John dohnal svou kořist. Leželi vedle sebe, znovu zmrzlí a nehybní. Jeden měl rozříznutý krk a druhý díru v hrudníku. Johnova studená ruka svírala Prentissův krk, jako by ho chtěl znovu zabít!

A seržant? Zdá se, že přišel zrovna do nejlepšího. Viděl mrtvoly, jak... se rvou. Viděl to, pochopil, co má před očima, a nedokázal to přijmout. My v pobočce E jsme už leccos viděli a leccos známe, ale i pro nás by to bylo děsivé.

A jako by to celé nestačilo, nejhorší byl výraz v mrtvých tvářích. John měl grimasu vzteklého šílence, kterému z proříznutého krku vylézají šlachy. Prentiss měl otevřenou pusu a vytřeštěné oči, jako by byl ,vyděšený k smrti' mrtvým mstitelem, který ho chtěl podruhé zprovodit ze světa! Bál se muže, který nemůže pokojně ulehnout, ale znovu a znovu se bude vracet, aby ho trestal. A bude přicházet navždy. Možná se nám jednou podaří najít způsob, jak tomu děsnému místu vrátit klid. Tak to je tedy zóna přízraků...“

IV

Jak ukonejšit mrtvé

Ben Trask se zadíval do napjatých, fascinovaných tváří svých podřízených. Narovnal se a protáhl si ramena. Ke konci vyprávění měl úplně skelný, skoro prázdný pohled. Teď jako by znovu zaostřil, odkašlal si a pokračoval: „Už jsem skoro u konce. Události, které jsem vám popsal, se staly před dvěma lety. John Scofield, náš kolega z pobočky, se pomstil za hranicí samé smrti. Ale jak už jsem naznačil, nezůstal jen u toho. Nikdy se nepřestal mstít. A pokaždé to je horší.

Zatím se vrátil šestkrát a každý z návratů byl děsivější. Policejní stanice byla mezitím zrušena, okrsek spadá pod novou policejní centrálu v New Finsbury Parku. Z budovy zůstala chátrající ruina. Márnice už neslouží jako márnice, je to jen nepoužívané vlhké sklepení. Ani nemocnice už nefunguje. Za vládní politiky Zeleného zdraví ji přestěhovali kamsi na venkov. Obě místa by však byla zrušena i tak. John Scofield totiž trénuje svou schopnost telekineze i na onom světě a stále se zdokonaluje...

...a zóna přízraků se rozšiřuje!

Tak tomu tedy je, chápete? John tam na druhém břehu může mluvit s mrtvými, k tomu má svou schopnost telekineze a cítí děsivou, netělesnou zlobu. Nebo touhu po pomstě, jestli se vám to líbí víc. Ve světě živých působí jako noční můra, jako poltergeist, jako strach a děs. A pro nás to znamená spoustu špinavé práce. A nejhorší je, že John nejspíš ani neví, co způsobuje. Ó ano, samozřejmě ví, co dělá Prentissovi, ale nemůže tušit, jaký efekt má jeho počínání na svět živých.

Chápejte, John nebyl zlý člověk. Kdyby věděl, jaké starosti nám působí, nedělal by to. Jenže se to nemá jak dozvědět, protože živí lidé nemohou mluvit s mrtvými...“ Ben Trask se odmlčel a zadíval se Nathanovi zpříma do očí. „Možná že teď si s ním už můžeme promluvit. Musíme se o to sakra alespoň pokusit!“

Dlouhou chvíli bylo ticho, až se ozvala Zek. „Neřekl jsi nám, co přesně se tam děje. Jak se zóna může rozšiřovat?“

Trask unaveně pokýval hlavou a zdálo se, že se znovu ponořil sám do sebe. „Zpočátku to byla lokální záležitost. Poprvé se to týkalo jen policejní stanice a márnice. Ale od té doby se to začalo šířit. O čtyři měsíce později už byla zasažena půlka ulice Seven Sisters, která se svažuje k Highbury, a také ulice Stroud Green. O další čtyři měsíce později to dosáhlo na čtvrti Crouch Hill, Newington a proniklo až na Stamford Hill. Naposledy se to dostalo až k Islingtonu, Upper Claptonu a Hornsey. Tímhle tempem je jen otázkou času, než bude zasažený celý vnitřní Londýn. Umíte si to představit? Celé město by bylo zdrojem zóny přízraků!

A jak to probíhá? Co vlastně způsobuje Johnovo nadání? To musíte nejdřív vidět. Jinak tomu těžko uvěříte. Neživé objekty se samy od sebe pohybují, ze hřbitovů se i uprostřed léta začne šířit děsivý puch a psi z okolí začnou bez důvodu šíleně výt. Samy od sebe vzplanou ohně, aby se nakonec stejně záhadně uhasily. Pouliční osvětlení se ztlumí a rozsvítí se, až když je po všem. Z kanálů prchají hejna krys a z postižených domů se zase stěhují švábi. Mrtví lidé, to co po nich zbylo, vstávají jako zombie, pohybují se, chodí a rozpadají se na těch nejpodivnějších místech. Lidé je zahlédli ve svých zahradách, za výlohami zamčených obchodů, kolem nepoužívaných železničních kolejí a ve stanicích metra. I čas je v postižených zónách pozměněn. Dochází k nevysvětlitelným časovým posunům, události, které mají trvat hodiny, se mohou udát za minutu, a jiné, které by za normálních okolností trvaly minutu, se nekonečně táhnou. To je jen několik příkladů činnosti takzvaných poltergeistů.

A ráno... ráno by člověk neřekl, že se cokoli dělo. Všechno funguje, jak má. Jen lidé, kteří viděli, cítili, zažili něco z výše popsaného, nejsou už nikdy takoví jako dřív. Všichni jsou k smrti vyděšení...

A snící lidé jsou na tom nejhůře.“

„Snící lidé?“ zeptal se Nathan.

„Ano, lidé, kteří mají sny,“ přikývl Trask. „Přichází to vždycky o půlnoci, kdy většina města spí. Všichni snící lidé nejsou stejní, Nathane. Citliví lidé cítí, že se něco blíží, a nejen ti, kteří se nacházejí uprostřed zóny přízraků. Všichni parapsychologicky nadaní lidé na světě mívají té noci noční můry a cítí, že se John Scofield chystá běsnit a znovu, znovu a znovu zabíjet Toda Prentisse.

Už nejméně tisícům mužů, žen i dětí se zdál stejný sen. Viděli Johna, jak se za svou obětí žene s břitvou, sekerou nebo pájecí lampou. Občas zahlédli Toda Prentisse s upálenou tváří, s rozpáraným břichem, ze kterého vyhřezly vnitřnosti, nebo s vyloupnutýma očima, visícíma z očních důlků. John vždycky křičí nenávistí a Prentiss ječí hrůzou, prchá a neúspěšně se snaží bránit. Odehrává se to samozřejmě v samém centru přízračné zóny, ale psychický odraz se šíří, stejně jako hmotné projevy.“

Zek se užasle zeptala: „A to se nad tím nikdo nepozastavil? Myslím někdo z obyčejných lidí?“

„Ale jistě,“ odpověděl Ben. „Zabývala se tím spousta lidí. Psychiatři, ředitelé psychiatrických léčeben a policisté, které lidé volají k příliš mnoha nevysvětlitelným úkazům. Všichni se nad tím občas pozastavují, ale nedokážou si to nijak vysvětlit. Neznají totiž příčinu. Známe ji jen my a my si s tím také budeme muset jednou poradit. Jedině my to můžeme porazit. Jenže... zatím prohráváme.“

„Jak s tím bojujete?“ zeptal se zvědavě Nathan. „Kde to je?“

„Kde asi?“ podíval se na něj Trask. „Ve starém sklepení za bývalou policejní stanicí v Old Finsbury Parku. To je přesný střed zóny přízraků. Oba muži tam zemřeli a tam také John Scofield honí svou kořist. Každé čtyři měsíce se ho snaží znovu zabít.“

„A chcete, abych vám pomohl?“

„Jsi jediný, komu se to může podařit.“

„Jenže zatím se mnou mluví jen sir Keenan Gormley.“

„Tak si s ním promluv, řekni mu, o co jde, a požádej ho o pomoc. Tvůj otec říkával, Nathane, že mrtví vědí všechno, co je potřeba znát. Když se spřátelíš se členy Velké většiny, polovina tvých problémů je dopředu vyřešená.“

„A co když se mnou John Scofield prostě nebude mluvit?“

Trask sestoupil z pódia, šel k Nathanovi a položil mu ruku na rameno. „Jestli se ti s ním nepodaří navázat spojení předtím, pak si s ním budeš muset promluvit tu noc, až to začne.“ Náhle jako by mu pohubl a zešedl obličej. „Setkáš se s Johnem tváří v tvář a postavíš se mu do cesty, až zase půjde po Todu Prestissovi. Tam dole, v zóně přízraků, se je pokusíš udržet od sebe... a zachovat si přitom duševní zdraví.“

Nathan se nezvykle chraplavým hlasem zeptal: „A kdy to bude?“ Benův hlas zněl ještě chraplavěji. „Zatím si ještě nejsme jisti. Ale bude to brzy, chlapče. Příliš brzy...“

Následující dva dny se Nathanovým neustálým průvodcem stal Geoff Smart. Ben Trask sice chtěl odložit veškeré papírování na později a plně se věnovat Nathanovi, bohužel se však vyskytlo příliš mnoho závažných problémů, které musel řešit. Problémy se týkaly toho, co se pobočka dozvěděla od Nathana o Turkuru Conovovi, a také toho, co sám Trask v Perchorsku viděl. Proto se Geoff stal přechodně Nathanovým průvodcem a Ben měl čas vyřídit neodkladné záležitosti.

Už patnáct let měla Anglie, Francie, Německo, Spojené státy americké a další půltucet zainteresovaných zemí své lidi - říkejme jim ,poradci' – ve všech bývalých sovětských republikách a ,spřátelených' zemích. Tito lidé nebyli přímo vyzvědači, ale i tak měli oči otevřené. Západní velmoci rozšířily na obrovské, už ne úplně jednotné území Ruska moderní telekomunikační technologie, humanitární organizace, přístroje, které kontrolují míru nukleárního i průmyslového znečištění a mnoho výpomocných programů. To zaručovalo, že tito poradci byli vždycky vítáni - alespoň vládnoucími kruhy.

Vládu Ruska představoval Gustav Turchin. Od země se postupně odtrhla většina přidružených republik a teritorií s neruským etnikem, přesto Turchin zůstával jakýmsi nosným sloupem, otcem, který udržoval všechny své rozhádané děti v poslušnosti a bránil naprostému kolapsu celého území. Jeho role byla o to důležitější, že mnoho z oněch nezkušených dětiček disponovalo jadernými zbraněmi.

Byl však opravdu ,prezidentem'? To sotva. Rozhodně ne prezidentem, jakým býval Chruščov, Brežněv, Andropov, Gorbačov a další. Až do Gorbačovovy vlády to byli opravdoví prezidenti, kteří z Kremlu ovládali celou zemi. Turchin se jim nemohl rovnat. Jeho moc pramenila z podpory lidu těch mnoha sousedních, samostatných zemí, které kdysi pevně spadaly pod Svaz sovětských socialistických republik, a mohl o ni kdykoli přijít.

Turchin byl zkrátka oblíbenec lidu, a proto se musel snažit, aby i jeho rozhodnutí plnila přání obyvatel všech okolních zemí, nebo si mohl rovnou hledat jinou práci. Dal by se dokonce považovat za takovou východní obdobu generálního tajemníka OSN. Jenomže národy, které Turchin zastupoval, byly slabé a rozložené chudobou, závistí a starými křivdami, zatímco západ nebyl ještě nikdy silnější. Stručně řečeno, prezident mohl jen radit lidu, jak překonat chaos a anarchii. Nikdy nemohl skutečně vládnout.

Na druhou stranu však disponoval jistou mocí. Lidé se ho sice mohli kdykoliv zbavit, ale stejně potřebovali člověka, který by je ve světě reprezentoval. A Gustav Turchin představoval impozantní osobnost. Měl charisma opravdového světového vůdce a k tomu nezanedbatelné finanční prostředky a duševní energii. Našlo se mnoho lidí, kteří jeho postavení ohrožovali, nikdy však nedokázali předčit jeho nejpádnější argument, totiž že může kdykoliv jednoduše odstoupit.

Byl odpovědný za jednotu a bezpečnost svého národa, a proto na něj přešla vláda i nad určitými elementy, které v Rusku zůstaly z předchozího režimu. Bylo to například zbídačené KGB a samozřejmě také ,protivníci´ moskevská ESPagentura, ruský ekvivalent britské pobočky E. Tím pádem se Gustav Turchin stal přímým nadřízeným Turkura Conova. Na koho jiného by se tedy měl západ obrátit se svým podezřením, že Conov plánuje poněkud ztřeštěnou akci?

Trask podal zplnomocněnému ministrovi pobočky obsáhlé hlášení a ten je v hlavních bodech poslal britskému představiteli v Moskvě, jednomu z ,ekonomických poradců', kteří se těšili prezidentově důvěře. Ben Trask a ministr potom museli běhat sem a tam mezi centrálou pobočky a sídlem vlády ve Whitehallu a ministrův telefon byl žhavý šifrovanými telefonáty z Moskvy.

Hlavní body Traskova hlášení byly tyto:

Turkur Conov shromáždil menší zbrojní arzenál, který uchovává v podzemním komplexu zvaném Perchorsk na Uralu. Západ (a zvlášť zpravodajská služba britské vlády) se důvodně domnívá, že Conov plánuje invazi do paralelního světa upírů, který leží za perchorskou Bránou. Výnos invaze možná plánuje použít na realizaci svých vlastních plánů, ať už jsou jakékoliv. Conov vlastní ilegální přístroj, jehož používání bylo zakázáno už před šedesáti lety, hned po druhé světové válce. O výrobu podobného zařízení se tehdy pokoušeli nacisté. Je to stroj, který dokáže vymýt mozek oběti, zbavit ji veškerých vědomostí a inteligence, takže už jenom vegetuje - a posléze umírá.

Conov chtěl toto zakázané zařízení použít na muži (opravdovém člověku, nikoliv nějakém netvorovi), který přišel ze světa za Bránou, a chtěl takto nabytých vědomostí využít k plánované invazi. Plány mu však zkřížil útěk ,návštěvníka', kterého držel jako vězně. Uprchlík tedy neunikl jen svému krutému světu, ale také Turkuru Conovovi, uchýlil se na západ a podal britské pobočce E většinu z výše uvedených informací.

V neposlední řadě došlo k záhadnému zmizení Siggi Damové, telepatky, která pracovala v Conovových službách a byla v podezření, že je částečně odpovědná za vězňův útěk z Perchorska. Je možné, že na ní Conov uplatnil vlastní trestná opatření a zbavil se jí, aby mu nemohla působit další obtíže.

Tohle byl obsah spěšných, šifrovaných vzkazů, které poslali ,zástupci v Moskvě' a které tento muž následně sdělil prezidentu Turchinovi během několika soukromých schůzek. Toto spolu s připomínkou, že britští agenti přiletěli do Perchorska právě na prezidentovo pozvání. S formulací těchto vzkazů se lopotil Ben Trask a celou dobu si musel dávat dobrý pozor, aby zněly neutrálním, obezřetně diplomatickým tónem. To stačilo, aby měl celé dny práce až nad hlavu.

Třetí den po Goodlyho varování před zónou přízraků se linky z Moskvy na chvíli utišily a Trask čekal na výsledek svých hlášení. Brzy odpoledne seděl ve své kanceláři, když za ním přišel Geoff Smart a chtěl si promluvit o Nathanovi.

„Jak vám to spolu jde?“ chtěl vědět Trask.

Empat pokrčil rameny. „Nathana je těžké číst. Vlastně ne, to bych ho podcenil. Ze začátku to bylo zhola nemožné! Jediné, co jsem v něm viděl, byl jakýsi vír nebo snad tornádo. Vír však neobsahoval žádné emoce. Vlastně jeho city zakrýval. A s city nejspíš i myšlenky.“

„Číselný vír,“ pokýval hlavou Trask. „Víme o něm. Jedna z věcí, které má v sobě a které bychom rádi dostali ven. Máš pravdu. Zakrývá jeho myšlenky jako nějaká přikrývka a blokuje telepatické sondy. Jsme si téměř stoprocentně jisti, že je to jedno z dědictví po jeho otci. Snažili jsme se zatím neúspěšně zjistit, jak toho využít.“

„Tak to nejspíš ztrácíte čas,“ prohlásil Geoff.

„Jak to?“ Trask si nebyl jistý, jestli mu Smartovo tvrzení připadalo jako dobrá zpráva, nebo špatná.

„Jakmile si na mě zvykl, spřátelil se a zjistil, že nejsem žádný telepat nebo šmírák, jeho ochranný štít zmizel. A mně se podařilo úplně k němu proniknout. Musím říct, že ten tedy opravdu nešetří city! Má v hlavě celé spektrum emocí, vášeň, strach, vztek a nenávist. A jak jsou intenzivní! Jestli je typickým představitelem svého světa, musí tam být úplné peklo.“

„Copak jsi neprostudoval materiály k Hvězdné a Sluneční straně?“ zeptal se Trask ostře. Geoff od něj obdržel naprosto jasné pokyny.

„Ale ano, procházel jsem je, ale bylo to jako číst nějaký román. To se ti také snažím říct. Nathan mi ten svět dokonale přiblížil. Už je pro mě skutečný. Jen opravdové prostředí může s člověkem udělat to, co ten svět udělal s Nathanem. Má v hlavě... pořádný zmatek!“

„To bys měl v hlavě taky, kdybys prožil to co on,“ podotkl Trask. „Co ještě? Proč si myslíš, že ztrácíme čas?“

„Snažíte se zvýšit jeho schopnosti, dát mu něco navíc a něco v něm odhalit. Chcete zvýšit jeho potenciál. Ale jeho povaha, aura a zkrátka celá osobnost už je vyzrálá. Je na vrcholu svých životních sil. Jistě, můžete ho učit, pořád si dost pamatuje, ale už jsou to jen takové kosmetické úpravy. Chci říct... už je vybavený. Má všechno, co potřebuje. Připadá mi jako kojenec, ze kterého se má každým dnem stát batole. Nakonec se postaví, zkusí první opatrný krok a začne chodit. Sotva si toho všimneš, už se naučí lézt na stromy. Nathan je jako nedávno vylíhnutý kačírek. Stojí na kraji rákosového hnízda a stačí, aby ho matka jemně postrčila... a plave! Chápeš, co tím chci říct? Vím, o čem mluvím, protože jsem empat, ale nejsem si jistý, jestli to je jasné i tobě.“

„Chápu, co chceš říct,“ odpověděl Trask. „S jeho otcem to kdysi bylo stejné. Taky potřeboval jenom postrčit. Jinými slovy tvrdíš, že má potřebné přístroje, které stačí jen zapojit do zásuvky.“

„Když vedle něho stojím,“ pokračovat Smart, „je to jako bych byl mezi dvěma obrovskými elektrodami. Připadá mi to skoro strašidelné. Vždycky si říkám: Díky Bohu, že není zapnutý! Vždyť má sílu jako nějaká malá zóna přízraků!“ A Trask si všiml, jak se bezděčně zachvěl...

Jeho slova zapůsobila jako nějaké zaříkání. V další minutě do dveří vtrhli Ian Goodly a Guy Teale. Jen z výrazů jejich tváří bylo Benovi jasné, o co jde. Kývl na ně, ať vejdou. „Dnes v noci?“

Mrtvolně bledý Goodly přikývl a řekl: „O tom není pochyb, Bene. Cítíme, jak se to vzmáhá dokonce už teď. John Scofield dobil baterky a je připraven rozpoutat pořádné peklo - vlastně sám uvidíš. Nerad to přiznávám, ale jsem rád, že tam nemusím jít!“

Čím dříve tam dorazí, tím lépe. Když budou nablízku, budou moci cítit, jak zóna během odpoledne a večera narůstá a budou moci odhadnout její sílu.

Nastoupili do auta a mířili do čtvrti Old Finsbury Park. Ben Trask řekl Paulovi Garveymu, který seděl za volantem: „Možná by nebylo špatné někde zastavit a trochu se najíst.“

„Copak ty máš chuť na jídlo?“ zeptal se Garvey Bena, který seděl vedle něj na sedadle spolujezdce.

„Ne, ale při tom všem plánování jsme úplně zapomněli na oběd. Ještě pár hodin a přijdeme i o večeři. Nechci do toho jít s prázdným žaludkem. Dnes v noci nám opravdu vyhládne. A to už teprve nebudeme mít na jídlo pomyšlení!“

Zezadu se trochu naivně ozval Nathan: „Já mám hlad.“ A bylo rozhodnuto.

Na půl hodiny zastavili v malé restauraci, kde si jejich host vychutnal párky, slaninu, smažená vejce a hrnek čaje. Přesně stejné jídlo měl toho dne i na snídani. Tradiční anglická snídaně Nathanovi totiž chutnala tak, jako by byla vynalezena jen kvůli němu. Ostatní si dali obložené bagety a kávu.

Nastoupili do auta a Nathan jim řekl, co má právě teď v plánu. Uvelebil se na sedačce, zavřel oči a ostatní ztlumili hlasy na minimum. Mluvil s popelem sira Keenana Gormleyho, který odpočíval na vzdáleném hřbitově. Chtěl zjistit, jestli Velká většina ví o Johnu Scofieldovi a zóně přízraků a jestli by mu Keenan neporadil, co s tím.

Auto ESPerů vjelo na širokou, větrnou ulici, kde stála opuštěná policejní stanice. Včerejší noviny tančily po chodnících jako nějací duchové a do mrazivého odpoledne zíraly špinavé výkladní skříně poloprázdných obchodů. A Nathan už znal odpověď.

Ano, miliardy mrtvých o Johnu Scofieldovi dobře věděly. John byl dokonce tím problémem, o kterém se Keenan Gormley zmiňoval, když s Nathanem poprvé mluvil. Ne, mrtvý nevěděl, jak mu poradit. Nikoho nepřekvapí, že místo, kam lidé odcházejí po smrti, je většinou tiché a melancholické. Není to vlastně žádné místo, jen prázdnota, nebo jakýsi ozvučený prostor, kterým se rozléhají netělesné hlasy. Lidé, kteří zemřeli a rozšířili řady Velké většiny, většinou potřebovali nějakou dobu na usazení. Za čas se jejich obavy a pocity bezmoci zmírnily a postupně vymizely, takže byli připraveni na svůj netělesný život po životě. Většinou tam bylo ticho.

Ale ne vždycky. Jako třeba dnes.

Obětem vrahů trvalo vždycky déle, než se se smrtí smířily. V záhrobí bylo mnoho lidí, kteří přišli o život naprosto zbytečně, odporným způsobem a často jen díky vrtochu nějakého psychopatického monstra. Vrazi dál žili ve světě živých a často nebyli ani potrestáni, nebo šli do vězení, ale přesto byli stále naživu! A jejich oběti o život přišly. Někteří zavraždění se s tím dlouho vyrovnávali, a byli i takoví, kteří se s tím nesmířili nikdy.

Lynn Scofieldová a její syn Andrew patřili mezi ně. Lynn byla odporným způsobem zneužita. Vrah se vloupal do jejího domova i těla, týral ji a zabil. Zemřela s prádlem nacpaným v krku, ale ještě stačila zahlédnout, jak ten maniak prokopl jejímu synovi hlavu.

A Andrew viděl, jak mu znásilňuje matku. Pak ho muž odkopl stranou, až téměř ztratil vědomí. Prentiss ji zneužil nejprve jako člověk, pak jako zvíře a nakonec do jejího křečovitě se stahujícího hrdla. Pomlácený chlapec se znovu doplazil k matce, aby ji zbavil toho prasete s mužskou tváří, a v té chvíli se Prentiss zvedl a ukopal ho k smrti.

Jak Nathan řekl, mrtví často bývali nepokojní. Měl úplnou pravdu. Jenže v případě Lynn a Andrewa to bylo ještě horší. Těžko by se o nich dalo říct, že ,odpočívají v pokoji', tomu byli na hony vzdáleni. Poslední děsivé minuty jejich životů je naplnily nepředstavitelným strachem a naprostou bezmocí a tyto pocity jim zůstaly. Mezi Velkou většinu přišli v neutěšeném stavu, šokovaní a neschopní přijmout to, co se jim stalo. Ostatní mrtví je nedokázali utěšit, vlastně se k nim nemohli ani přiblížit. Úplně se uzavřeli, zamkli se do sebe! Matka a syn se zavřeli do bezpečí svých myslí. Zdálo se jim, že to je jediné bezpečné místo, než za nimi přijde John a všechno dá zase do pořádku.

Jenže John Scofield za nimi nemohl přijít, nemohl se k nim přidat v jejich limbu, dokud nebude Tod Prentiss pohnán před spravedlnost. Ale stále se mu nedařilo najít trest, který by odpovídal provinění. Nic se nezdálo dost kruté, nemohl udělat nic, co by byť jen vyrovnalo skóre. Proto pronásledoval Prentisse až zahraničí samotné smrti. A bude to dělat tak dlouho, dokud ho neopustí jeho netělesné, telekinetické síly. Jeho schopnosti se však zatím nezmenšovaly, naopak neustále rostly.

Ano, miliardy mrtvých dobře věděly o Johnu Scofieldovi i Todu Prentissovi. S Johnem se jim vůbec nepodařilo navázat kontakt. Naprosto se uzavřel před jejich mrtvými hlasy, kterými ho nabádali k rozumu. Tod je prosil o milost, odpuštění a ochranu. Zóna přízraků nebyla hrozbou jen pro svět živých, ale představovala problém i pro svět za hranicí smrti.

I tam cítili vzestup metafyzického tlaku, který ve čtyřměsíčních cyklech dosahoval vrcholu. Věděli, že uvolnění Johnovy duševní energie přinese i do jejich světa zlom, jakýsi statický šum, který jim znemožní mluvit řečí mrtvých. Všichni do jednoho cítili agónii jeho psychózy, která doháněla Johnovu netělesnou mysl na hranici možností. Báli se, že svým šílenstvím poruší posmrtný éter a sebere jim tak možnost komunikace. A ta byla to jediné, co v záhrobí měli.

Kdyby se ti jen povedlo proniknout mu do duše, dolehl mnoho kilometrů vzdálený hlas Keenana Gormleyho k Nathanovi, který přitom seděl v autě, jež se každým okamžikem přibližovalo k zóně přízraků. Kdybys s ním dokázal promluvit, možná by pochopil, jak nebezpečné je jeho počínání. Vždycky existovali ,duchové', Nathane, politováníhodná stvoření, která na životě příliš lpěla, neustále se tam snažila vrátit a nikdy se mezi námi nezabydlela. Jenže v porovnání s Johnem Scofieldem nic neznamenají. On se snaží znovu vrátit na váš břeh a chce vzít Toda Prentisse s sebou, aby mohl sloužit jeho šíleným záměrům! I když se nám to nelíbí, mezi životem a smrtí existuje jistá rovnováha. A John Scofield ji může navždy porušit. 

Jeden člověk? zeptal se Nathan. Jediný mrtvý by mohl mít takovou moc? 

Cítil, jak Keenan rozmrzele přikývl. Copak nebyl tvůj otec zrovna takový? Odhodlaný muž, který disponoval metafyzickými schopnostmi? I Harryho síla postupně narůstala, až do chvíle, kdy - 

Kdy zemřel? Bylo to poprvé, kdy Nathan zmínil smrt svého otce, a v jeho hlase zazněl smutek.

Ano, povzdechl si Keenan Gormley. Přestože zemřel v jiné dimenzi, něco z jeho nepředstavitelné bolesti dolétlo až k nám. Harryho bolest, i bolest jeho syna, který v tom paralelním vampýrském světě také zemřel. 

Jeho syn, pomyslel si Nathan, syn Harryho Keogha, kterého však měl s jinou matkou. Můj proměněný nevlastní bratr, zvaný Obyvatel! 

Gormley pokračoval: Jak vidíš, když má někdo silnou vůli, má také nekonečné možnosti... stejně jako může být nekonečná zkáza, kterou vyprovokuje! Jen si to představ! Než tvůj otec a Obyvatel zemřeli, dokázali probudit mrtvé v Perchorsku a přimět je, aby splnili jejich přání a učinili přítrž všemu dalšímu utrpení! Až tady jsme slyšeli, jak Obyvatel křičí o pomoc, a v té chvíli jsme pochopili, jak jsme tvého otce zradili. Nathan cítil, jak sir Gormley pokrčil bezmocně rameny. Ale zdá se, že se Velká většina ještě nepoučila. Protože i teď tě odmítají... 

Na okamžik se odmlčel, ale hned zase pokračoval: Zmínil jsem se o tom, abych ti ukázal, co může silná osobnost dokázat, dokonce i po smrti. A kdo má větší sílu než šílenec? Můžeš mi věřit, že John Scofield je hodně silný! 

Co nejhoršího by mohl způsobit? zeptal se Nathan.

Gormley znovu pokrčil rameny, bezmocněji než kdy dříve. Mezi mrtvými o tom existuje mnoho teorií. Jenže musíš pochopit, že to jsou opravdu pouze domněnky. Bůh chraň, aby se staly skutečností! Jestli však telekinetické síly Johna Scofielda vyrostou natolik, že bude schopen dostatečně natáhnout vlákno, které dělí život od smrti... 

Mohlo by prasknout?

Možná. Je to však jen domněnka, nic víc.

A kdyby prasklo, co by to znamenalo?

Co by to znamenalo? V Keenanově mrtvém hlase zazněl náznak děsu. To by bylo jako trouba, probouzející mrtvé při Soudném dni. Nejen John Scofield a Tod Prentiss, ale všichni členové Velké většiny by mohli vstát z hrobů! Hřbitovy by vydaly své mrtvé a celý svět by se naplnil puchem smrti! Truchlící rodiny by byly zase pohromadě - ale tím nejděsivějším způsobem! Oplakávaní mrtví by se vrátili ze tmy a za svitu měsíce by jim zaklepali na dveře! Vždyť je to naprosto nepředstavitelné! Celou zemi by zaplavily epidemie a války živých s mrtvými! Svět by se stal děsivým blázincem. A každý, kdo by v těchto válkách zemřel... by se přidal k rychle rostoucím počtům Velké většiny v té zvláštní, nové nesmrti! 

Nathan si vzpomněl, co mu Ben Trask říkal o fyzických projevech zóny přízraků: ,Mrtví lidé, to co po nich zbylo, vstávají jako zombie, pohybují se, chodí a rozpadají se na těch nejpodivnějších místech...' Byly to přízraky, duchové zesnulých, které John Scofield  pomocí svých telekinetických schopností přiměl pohybovat se ve světě živých...

Ale svět, ve kterém by se mrtví odlišovali od živých jen podle stupně rozkladu? Sir Gormley měl pravdu. Bylo to nepředstavitelné a tato ,teorie' se nikdy nesmí změnit v realitu!

Mrtví tohoto světa nebyli jako Thyrové z nekonečných rozpálených pouští Sluneční strany. Kočovní Thyrové byli jemní, civilizovaní, a to nehledě na prostředí nebo způsob existence. Když se Rogei Starší, Nathanův první přítel mezi thyrskými mrtvými, vyhrabal ze svého výklenku v Jeskyni předků, vůbec v chlapci neprobouzel děs, přestože byl jen mumifikovaná mrtvola. Nathan necítil žádný puch, ani neměl dojem, že by mohl mít mrtvý nějaké zlé úmysly. A ostatní thyrští nebožtíci byli zrovna takoví.

Ale mrtví tohoto světa?

Vždyť je plný psychopatů, teroristů, vrahů, žhářů a násilníků. Mezi ,obyčejnými' lidmi se vždycky najdou takoví, kteří v sobě nosili zlo, srovnatelné s krutostí samotných Vampýrů! Po smrti jako by tito lidé zanikli. Velká většina je vůbec nebrala na vědomí, vlastně je exkomunikovala ze svých řad. Co by se z nich však stalo v Keenanově teoretické ,zvláštní nové nesmrti'? Byli by ještě odpornějšími stvůrami než za života? Bojovníky proti živým? Znovu by se stali psychopaty, teroristy, vrahy, žháři a násilníky? A co Traskova poltergeistovská aktivita? Nevysvětlitelná zuřivost domácích zvířat, požáry, které samy od sebe vznikaly a zase zanikaly, jako by je zapálila nějaká síla z jiného světa, páchnoucí mlhy stoupající ze hřbitovů a další věci?

Byla to jen předehra toho, co mělo následovat?

Ben Trask položil Nathanovi ruku na rameno a ten se s úlekem probral. Podíval se Benovi do tváře a na ponurou, zimně šedou ulici, po které jako píseční ďáblové tančily noviny a obaly od bonbonů a na kterou shlížely uslzené oči okolních domů a obchodů.

„Jsme tady,“ řekl Trask a přidržel mu dveře. „V epicentru zóny přízraků. A tamhle -“ ukázal na prázdnou policejní stanici „- tam je úplný střed.“ Nathan se podíval na poškrábané dubové dveře, ve kterých bylo vyztužené okénko. Před vchodem stála staromódní lampa s rozbitým sklem, které připomínalo vymlácené zuby. „Zbývá nám přibližně šest hodin.“

„Copak je celá ulice opuštěná?“ zeptal se Nathan a vystoupil z auta.

Trask přikývl. „Na konci ulice je ještě pár otevřených obchodů a v několika domech se bydlí, ale dá se říct, že se odsud lidé postupně stěhují. Jen se kolem sebe rozhlédni, copak ty bys tu chtěl bydlet?“

Paul Garvey měl klíče od strážnice. Odemkl dveře a Trask s celým týmem vešel dovnitř. Uvnitř byl zvláštní vlhký puch, jako by ani nebyli v budově, ale spíš v nějakém jeskynním doupěti. „Pořád to tu zůstává,“ vysvětlil Trask a jeho hlas se rozlehl prostorem. „Stejný zápach, pocit, aura. Ale tam vzadu -“ kývl hlavou směrem k zadním částem budovy, „- to je nejhorší.“

Čtveřice mužů potichu prošla bývalou čekárnou a místností pro výslechy a vešla do služebny. Nebylo slyšet nic než tlumený zvuk jejich kroků. Trask zvedl odklápěcí pult a vešel za stůl, kde kdysi sedával seržant. „Přesně tady tehdy hráli karty. A tamhle dole -“ ukázal na otevřené dveře v zadní stěně místnosti, které vedly do vlhké chodby, jež po několika metrech končila v ozvěnami znějící tmě „- tam je márnice.“

Paul Garvey tam ještě nikdy nebyl. „Můžu se tam podívat?" Všechny klíče měl na velkém kroužku a byl mezi nimi i ten od márnice.

Trask přikývl. „Až do půlnoci tam bude postupně narůstat psychická energie. A potom... začne ta pravá mela! Až do té doby tam nic nehrozí. Jen tam asi budeš mít zvláštní pocit."

Garveymu zacukala levá tvář. I po těch letech v ní měl pořád dost nervových zakončení, která se snažila srůst. Johnny Found ho tehdy pořezal na kost a Garvey měl vlastně štěstí, že mu zůstala alespoň nějaká tvář. „Pche, já mám divný pocit už tady!" odsekl Paul a vydal se chodbou mezi prázdnými vězeňskými celami. Nathan se mu vydal v patách.

Na začátku chodby byl na zdi vypínač. Paul ho párkrát zmáčkl, ale světlo se nerozsvítilo. Nathan ucítil, jak mu vstávají vlasy na krku. Cítil, jak se kolem něco pohybuje. Zdálo se mu, jako by na tváři ucítil závan zkaženého vzduchu, takže na chvíli zadržel dech. Garvey nic necítil a šel dál, Nathan však chvíli počkal, jestli to znovu ucítí. Paul už byl u dveří márnice a v ruce mu zachrastily klíče.

O chvíli později otevřel dveře. Vešel dovnitř a Nathan se vydal chodbou za ním. Neušel ještě ani dvacet kroků...

„Co to má sakra znamenat?" zaslechli Nathan, Trask a Smart jeho otřesený hlas. „Myslel jsem, že to tady má být... prázdné?!" vydechl poslední slovo. Nathan došel ke dveřím, ze kterých se vypotácel Paul, s tváří bílou jako křída.

Trask se Smartem přibíhali chodbou a celou budovou se rozléhal klapot jejich bot na dlaždicích. „Co se děje, Paule?" zeptal se Ben a jeho dotaz jako by rozdrnčel napjaté nervy ostatních mužů.

Garvey mávl rukou ke dveřím márnice. „Je tam..." vydechl, „...spousta rakví. Po zemi jsou rozházené... mrtvoly. V jednom rohu stojí pár starých skříní. Ale ta těla... oni se..."

Nathan se podíval do Paulovy hlavy a přečetl mu myšlenky. Bylo to snadné, protože Garvey byl také telepat. Pochopil, co muž před chvílí zahlédl. V márnici byly kovové rakve. V nich ležely mrtvoly, které se snažily posadit - a jejich mrtvé tváře byly plné děsu z vědomí, že jsou mrtví, a přesto se můžou pohybovat!

„Co bylo s těmi těly?" Ben Trask se protáhl kolem ostatních a vešel do márnice. „Byla naživu?"

Nathan vešel za ním do prostorné, studené místnosti čtvercového půdorysu a rozhlédl se. Nic však neviděl. Nebyly tam žádné kovové rakve, žádné skříně ani žádná těla. Neviděl ani necítil nic, jen chlad. Garvey se nekontrolovatelně roztřásl a nahlédl Geoffovi přes rameno do místnosti. „Viděl jsem přesně to, co vám říkám... A pak to tam nebylo."

Trask zamručel a řekl: „Už to začalo. Dříve než kdykoli předtím." Ohlédl se na chodbu po Geoffovi. „Cítíš něco?"

Empat měl doširoka otevřené oči a jeho rezavé vlasy vypadaly ježatější než obvykle. „Cítím to samé jako minule. Jen je to silnější, mnohem silnější. Cítím narůstající strach, děs..."

„Velká většina," skočil mu do řeči Nathan. „Také je cítím. Mají strach."

„A kromě toho cítím... zběsilou zlobu!" dokončil Smart.

Ozval se Trask, „To bude nejspíš John." A naléhavě se otočil k Nathanovi. „Chlapče, myslím, že bys měl rovnou začít. Čím rychleji s ním navážeš kontakt, tím lépe. Samozřejmě pokud se to vůbec povede."

Vzduch v místnosti byl minutu od minuty mrazivější a zdálo se, že teplota ještě klesá. Když Nathan odpovídal, všiml si, že mu stoupá pára od úst. „Donesu si sem odvedle židli. Potom mě prosím nechte o samotě. Kdybych vás potřeboval, zavolám. Ale zpočátku bych byl rád sám. Všichni jste ESPeři. Cítíte mrtvé, takže i oni mohou vycítit něco z vás. Nechtějí mluvit ani se mnou a vaše přítomnost by je mohla ještě více odradit. Kromě toho se potřebuju soustředit."

Vyšel na chodbu, ale Ben ho zastavil. „Počkej, přinesu ti židli sám. Ty zůstaň tady a pokus se je... oslovit. Na, vezmi si můj kabát. My ostatní se budeme střídat na stráži v chodbě."

Když odešel, Nathan se zeptal Geoffa Smarta: „Co jste dělali naposledy?"

„Jako vždycky. Pokoušeli jsme se to potlačit. Nevím, do jaké míry jsme úspěšní, ale využíváme veškerou psychickou sílu a snažíme se to zkrotit. Jsem empat. Snažil jsem se využít svých schopností a zklidnit atmosféru tohoto místa, utišit neklidné duše... nejspíš samotného Johna Scofielda. Telepati dělají totéž. Snaží se k němu promlouvat. Všichni zkrátka dělají, co jim jejich schopnosti dovolují. A Ben je vždycky naše psychická opora. V podobných situacích je jako skála, které se všichni držíme."

„Nebylo by lepší, kdyby sem přišli všichni lidé z pobočky? Kdyby se to pokusili zkrotit společně?"

Smartova tvář byla stejně bílá jako barva natřených zárubní. „Popravdě řečeno," odpověděl, „něco takového si prostě nemůžeme dovolit. Kdyby se nám to vymklo z rukou a došlo ke ztrátám na životech, takhle víme, že pobočka přijde nanejvýš o čtyři lidi. Zachování organizace je pro nás prvořadé."

Nathan se zamračil. „A to necháte svého šéfa, aby tady riskoval život?"

Geoff se nevesele zasmál. „Zkoušel ses s ním někdy hádat? Rozhodně bych nechtěl být tím, kdo se ho bude snažit poslat domů. Nathane, vždyť on stál po boku tvému otci, když bojoval s upíry - dokonce i s Vampýry! Ve tvém světě na tom možná není nic zvláštního, ale tady..."

V té chvíli se vrátil Ben a přinášel kovovou židli. Nathan ji postavil doprostřed místnosti, sedl si a pevněji si přitáhl půjčený kabát. Zdálo se, že se už tak neochlazuje, ale přesto si ho zapnul až ke krku. Geoff Smart měl první hlídku na chodbě, Ben s Paulem se vrátili do služebny.

A tam v samém středu zóny přízraků zrušil Nathan číselný štít kolem mysli a otevřel svou duši. Doufal, že ho tam Velká většina ucítí a pochopí, že se ho nemusí bát, ale že je naopak jejich přítel. Věřil, že ho nakonec uslyší a začnou mu naslouchat...

V

Hlasy mrtvých

Nathanovi se zdálo, jako by mu po kamenných deskách duše šelestily suché podzimní listy. Ve skutečnosti to byla změť vzdálených, téměř neslyšných hlasů. Psychický éter v místnosti jimi přímo vřel. Zněl jako šumění z vysílačky pobřežní hlídky, kterým probleskují volání o pomoc lodí na rozbouřeném moři. Bylo to vyděšené SOS milionů mrtvých. Nebylo určeno nekroskopovi, ale předávali si je navzájem. Znělo jako chraplavé, tázavé hlasy malých dětí, které se ocitly na neznámém tmavém místě. Nathan je slyšel, poněvadž měl svou vysílačku, svou schopnost mluvit s mrtvými, jenže jim nemohl odpovědět. Byli příliš vyděšení, aby přepnuli svá pomyslná rádia na příjem.

Co nejjemněji naladil svůj talent a naslouchal rozbouřeným mrtvým hlasům. Kdyby něco podobného zaslechl kdokoli jiný, vyděsil by se k smrti. Jenže ostatní lidé to slyšet nemohli. Nathan Kiklu, nebo teď už vlastně Nathan Keogh, slýchával podobné hlasy celý život, už od raného dětství. Věděl, že majitelé hlasů jsou neškodní... většinou. Zároveň si byl jistý, že kdyby se k nim snažil promluvit, okamžitě by zmlkli. Odtáhli by se od něho, jako by byl malomocný.

Bylo to dědictví po jeho otci, které na něj přešlo v obou světech. Na konci své životní pouti byl totiž Harry stvůrou, které se báli mrtví na obou stranách Brány. Lépe řečeno, nebáli se ani tak jeho jako jeho umění nekromancie. Stejně tak se báli Nathana. Za normálních okolností by o něm už dávno věděli, avšak dnes si jeho přítomnosti vůbec nevšimli.

Členové Velké většiny si tedy navzájem šeptem sdělovali ty nejhorší obavy své věčné posmrtné noci, Nathan jim naslouchal a neměl tušení, jak dál postupovat. Bylo mu však jasné, že jestli jim má pomoci, jestli má pomoci sobě samému i svým novým přátelům z pobočky E, musí na mrtvé jednou promluvit a pokusit se navázat alespoň nějaký kontakt.

Možná už si s nimi mezitím promluvil sir Keenan Gormley. Mohl to zjistit jen jedním způsobem a čím dříve to udělá, tím lépe.

Nathan se svou metafyzickou duší rozhlédl kolem, aby zjistil, kdo se v okolním posmrtném éteru nachází. Mohly zde být jen duše lidí, kteří někde blízko zemřeli, možná ve staré nemocnici, a pořád se s tímto místem cítili svázáni. Zkusí promluvit nejprve s nimi. Ze všech mrtvých jsou zóně přízraků nejblíže.

Nathan se sice nekroskopem narodil, ale nebyl ještě příliš zkušený a plně vyzrálý. Matně si uvědomoval přítomnost dalších mrtvých, kteří zemřeli ještě blíž, než byla nemocnice, ale nezaměřil se na ně. Místo toho se soustředil přímo na okolní éter. Zašeptal tak tiše, že se mohl slyšet jen on sám: „Ať už jste kdokoli, potřebuji vaši pomoc. Potřebuji, abyste mi teď pomohli. Později pomůžu já vám. Jmenuji se Nathan a jsem... živý."

CO? KDO? NATHAN?... LHÁŘI!

Nathan vyskočil na nohy. Bylo to, jako by mu v duši zakřičel nějaký obr nebo naprostý šílenec. Přesto hlas nemohl nikdo jiný zaslechnout, ani Geoff Smart na chodbě. Empatovy schopnosti totiž nebyly automatické, ale musel jev sobě nějak navodit, jako by se sám zhypnotizoval. V této chvíli měl plnou hlavu vlastních myšlenek a pocitů, takže se nezajímal o cizí duši. Beztak bylo do půlnoci ještě daleko. Geoff se opřel o stěnu a zapálil si cigaretu.

V márnici zatím teplota znovu poklesla a Nathanovi začala stoupat od nosu pára jako před chvílí. Ucítil, jak mu opět stojí vlasy na krku. Udělal pomalý, opatrný krok k otevřeným dveřím. Cítil, že s ním v místnosti něco je a že to je přinejmenším stejně silné jako on sám. Jenže zatímco on byl neškodný, tohle by mohlo být -

- zničující!

STŮJ! Povel ho přikoval na místě. Nathan začal prudce oddechovat. Připadal si, jako by byl zpátky v Turgosheimu, daleko za Velkou rudou pustinou, a znovu na něj mluvil mocný Maglore z Vampýrů, vládce Runového hradu. Taková byla v tom jediném slově síla. Přesto pořád netušil, kdo je pronesl.

„Kdo jsi?" zašeptal.

DOBŘE MĚ ZNÁŠ. A JÁ ZNÁM TEBE, TODE PRENTISSSSI! Poslední slovo syčelo Nathanovou myslí, plné hrozby a nenávisti. Náhle mu bylo úplně jasné, kdo je s ním v márnici.

„John Scofield!"

Jiný, napůl zvědavý hlas se zeptal: „Cože?"

Byl to Geoff Smart. V kouři cigarety a mlhavého světla, přicházejícího chodbou, vypadala jeho temná silueta jako nějaký duch. Nasál kouř a rychle si o sebe mnul zkřehlé ruce. Podíval se do otevřené márnice a ruce se mu pomalu zastavily. Nathan znovu zkusil udělat krok ke dveřím. Empat pochopil, že se něco děje, a zkusmo vyslal k Nathanově auře mentální sondu... To byla chyba!

CO? MÁŠ TU PŘÁTELE? A TO SI MYSLÍŠ, ŽE TI MŮŽOU POMOCI? TAK S TÍM SE ROZLUČ, TODE PRENTISSSSI!

Geoff sice Scofíeldova slova nemohl slyšet, ale cítil je! Bylo to, jako by mu někdo bouchl přes duši kladivem a přibil ho k podlaze. Ocelové dveře márnice se mu zabouchly před nosem. „Nathane!" zaječel bez dechu. „Nathane!" Ale Nathan zůstal na druhé straně.

Chodbou přibíhali Trask a Garvey. Ten se mezitím uklidnil, ale celá levá polovina obličeje mu ožila záškuby, jak si s ním pohrávaly pocuchané nervy. „Co se děje tentokrát?" zeptal se Ben a hlas mu zhrubl obavami. „Nathan je uvnitř," vydechl Smart. „Jenže není sám! Něco - někdo - tam s ním je. Je to nejspíš John Scofield."

Trask vzal za kliku. „Je zamčeno."

„Hloupost," zakroutil Garvey hlavou. „Odemkl jsem a pořád mám klíče u sebe." Potom si uvědomil, co vlastně řekl. Vždyť byli v zóně přízraků a tady nebylo nic nemožné!

„Dej mi ty klíče," vyzval ho Trask a o chvíli později už měl klíč v zámku. Pokusil se jím otočit...

A ucítil, jak mu studená, neviditelná železná ruka srazila vlastní ruku stranou - a praštila do klíče v zámku! Celý svazek spadl s rachotem na podlahu. Zpod dveří začala vytékat nezřetelně svítící mlha a ovinovala se jim kolem kotníků, takže začali přešlapovat, jako by stáli v ledové vodě. Potom se ozval Garvey: „S někým mluví. Cítím to, ale neslyším. Není to telepatie, ale řeč mrtvých."

„No, proto sem s námi šel," zachraptěl Ben. „Jenže my bychom tady neměli být zamčení. Byla to telekineze. Nemohl to udělat nikdo jiný než John Scofield. Tentokrát přišel velmi brzy. Nathan ho zřejmě přivolal." Potom se obrátil ke Geoffovi. „Vezmi si klíče a obejdi ulici k nemocnici. Možná máme klíč, kterým se ti podaří dostat dovnitř. Jestli ne, tak se tam musíš nějak probít. Rozbij okno, dveře, cokoli. Hlavně nějak vlez do nemocnice a sejdi do márnice."

Geoff Smart odklusal chodbou a zmizel jim z očí. Trask chytil Paula za loket. „Pojďme. Jestli mě paměť neklame, viděl jsem v čekárně lavici. Takovou tu staromódní, dubovou, která musí vážit nejmíň půl tuny. Ideální beranidlo!"

Zmizeli v zamlžené chodbě a nechali Nathana v márnici samotného s nepokojným duchem Johna Scofielda. V té chvíli jim ani nic jiného nezbývalo...

* * *

V márnici mezitím Nathan kolem sebe začínal rozeznávat věci. Věděl, že tam ve skutečnosti nejsou, ale přesto je stejně jako Garvey viděl. U zdi byla třípatrová chladicí jednotka s řadami vysunovacích boxů. V koutě stála stará skříň k archivování dokumentů. Vedle spatřil dva nemocniční vozíky, potažené bílou gumovou plachtou. Byla to scéna z minulosti, kterou oživil proud Johnových mrtvých myšlenek. Mrtvé duše si nepamatují jenom pocity. Můžou z paměti vyvolat i místa, věci, nejen osoby. Nathan vlastně doopravdy viděl duchy, ale byli to duchové staré márnice, ne jejích obyvatel.

Kromě těchto vidin však Nathan i slyšel a cítil...

...a to bylo něco úplně jiného!

Ocelové dveře se zabouchly a Nathan zůstal uvězněný v temnotě. Přítomnost Johna Scofielda byla okamžitě cítit mnohem silněji, jako by byl všude kolem. Sotva Nathan pochopil, v jak kritické situaci se ocitl, znovu k němu dolehl hlas mrtvého šílence. Mocně a bolestivě se rozlehl záhyby nekroskopovy duše.

TODE PRENTISSI... PRENTISSI... PRENTISSI... PRENTISSSSIIII!

„Mýlíš se!" zašeptal Nathan. „Nejsem Tod Prentiss. Jmenuji se Nathan. Nathan... Keogh." Ano, Keogh! Ať John ví, kým je a jak je možné, že může mluvit s mrtvými. Jen ať všichni mrtví vědí, že je synem prvního pravého nekroskopa. Přece mezi nimi musí mít i jiné přátele, nejen Keenana Gormleyho!

KEOGH? KEOGH! KEOOOOGH -

NEKROSKOP! A v Scofieldově pomateném mrtvém hlase poprvé zaznělo i něco jiného než jen nenávist a šílenství. Nathan se snažil využít chvilkové příznivé atmosféry:

„Ano, jsem Nathan Keogh. Jsem syn Harryho Keogha a tví přátelé z pobočky E mě požádali, abych ti pomohl. Nemůžou s tebou mluvit, ale já ano. A jsem vlastně jediný, kdo to dokáže. Proto bys mě měl poslouchat."

Poltergeistova mlha zhoustla a začala zářit ještě zřetelněji. Osvětlovala celou márnici podivným, modrým fosforeskujícím světlem. A márnice teď byla opravdovou márnicí. Veškeré vybavení působilo skutečným dojmem. Předměty už nebyly zvlněné, nehmotné a napůl průhledné, ale naprosto pevné. Johnova nenávist jim vrátila život, zatímco si připravoval prostor k dalšímu lovu na svého mrtvého nepřítele.

NATHAN KEOOOOGH... vydechl znovu mrtvý hlas a místností se rozlily další chomáče mlhy, naplnily všechny kouty a vrátily jim světélkující život. NE, TO BY SES MĚ POKUSIL PŘELSTÍT, pokračoval hlas. KDYBYS BYL KEOGH, UKRADL BYS MI MOU KOŘIST. A JESTLI NEJSI KEOGH, POTOM JSI PRENTISSSS! ANO, JSI TOD PRENTISS A BOJÍŠ SE SMRTI... JAKO VŽDYCKY! POČKEJ, NECH MĚ, AŤ SI VZPOMENU. JAK JSEM TĚ ZABIL? KOLIKA ZPŮSOBY? 

„Jsem Keogh," trval na svém Nathan. „Nathan Keogh. Jak bych k tobě jinak mohl mluvit řečí mrtvých? Kdo kromě nekroskopa něco takového dokáže?"

MRTVÍ TO UMÍ. KAŽDÝ Z NICH. ALE TY TO DOBŘE VÍŠ, ŽE, PRENTISSI? JSI TOTIŽ MRTVÝ, A MRTVÝ ZŮSTANEŠ, POKUD TĚ NEPŘIVEDU ZPĚT KE ZDÁNÍ ŽIVOTA. POTOM TĚ MOHU ZNOVU ZABÍT. TO MÁM PRÁVĚ V PLÁNU. ZNOVU TĚ ZABIJU!

Nathan cítil Scofieldovu naprostou nepříčetnost. Pochopil, že jeho paranoidní posedlost nedokáže vyléčit něčím tak prostým, jako je pravda. Ještě trochu více otevřel svou mysl. Bylo jasné, že musí získat pomoc Velké většiny! Vždyť jeho jediný hlas nemá žádnou váhu, a jich jsou miliony! Kdyby s nimi mohl mluvit, možná by tak Johna přesvědčil o své pravdomluvnosti. Přemýšlel v řeči mrtvých a šílenec ho zaslechl.

Ó, JAK CHYTRÉ! VŠAK TYS BYL VYCHYTRALÝ UŽ ZAŽIVA, JINAK BYS NEŽIL TAK DLOUHO. ALE PROZRAĎ MI JEDNO: JESTLIŽE JSI OPRAVDU NEKROSKOP, PROČ S TEBOU OSTATNÍ MRTVÍ NEMLUVÍ? NEBO SI TO SCHOVÁVAJÍ NA POZDĚJI, KDYŽ VŠECHNO OSTATNÍ SELŽE? TAKOVÝ POSLEDNÍ TRUMF? PŘEKVAPUJE MĚ, ŽE BY SE O TEBE VŮBEC ZAJÍMALI!

„A co ty?" sebral Nathan odvahu k otázce. „Copak tě Velká většina vůbec nezajímá?" Chtěl, aby jeho slova zaslechli všichni mrtví. „Jak k nim můžeš být tak krutý? Neuvědomuješ si, jak jim ubližuješ? Kolik škody můžeš napáchat? Nepoškodil bys jen mrtvé, ale i živé lidi! Zmínil ses o posledním trumfu. Copak chceš opravdu rozeznít trouby posledního soudu, Johne?" Nathan věděl, co to jsou karty. Kdysi sledoval jednoho z agentů pobočky, který si během noční služby vykládal pasiáns. Když poprvé mluvil s Keenanem Gormleyem, pochopil smysl obratu ,poslední trumf´. Řeč mrtvých totiž často přenáší víc než jen slova.

CO TO ŘÍKÁŠ? V ohlušujícím hlase znovu zaznělo i něco jiného než jen šílenství. MÁ NENÁVIST SE TÝKÁ JEN TEBE, TODE PRENTISSI. S MILIARDAMI MRTVÝCH TO NEMÁ NIC SPOLEČNÉHO - POKUD SE MI NEBUDOU SNAŽIT ODEPŘÍT PRÁVO NA POMSTU. A UŽ VŮBEC TO NEMÁ CO DĚLAT S ŽIVÝMI. TRUBKY POSLEDNÍHO SOUDU? VZKŘÍŠENÍ MRTVÝCH? ALE TO JE PŘECE TVOJE SPECIALITA, ,NEKROSKOPE'! Hlas přetékal jízlivostí a sarkasmem.

„Ale tvoje také." Nathan začínal být bezradný a mrtví ho stále ignorovali! A jestli ne, jestli mu konečně začali naslouchat, bylo to to jediné, na co se zmohli. „Je to i tvoje specialita. Jsi to přece ty, kdo bere Toda Prentisse z náruče smrti a trestá ho za to, co udělal tobě a tvým blízkým. Ano, máš na to právo. Ale proč by kvůli tomu měli trpět všichni mrtví? A co živí lidé?"

JSI PODVODNÍK! zaburácel Scofieldův hlas. HRAJEŠ SI SE SLOVÍČKY! S CITY! ALE JÁ SI S TEBOU NEHODLÁM HRÁT. ZEMŘEŠ - ZNOVU, ZNOVU A ZNOVU, TODE PRENTISSSSI! 

Hra se slovy...

John měl vlastně pravdu. Byla to hra se slovy a v tom byl Nathan dobrý. Uznal to dokonce i Věštec z Runového hradu. Jenže tentokrát... tentokrát je hra tak důležitá, že Nathan musí využít každého slovíčka a dostat z něj maximum. Proto se odmlčel a zvažoval svůj další krok.

Vzduch v márnici zatím úplně zmrzl a téměř slyšitelně duněl potlačovanou energií, která zelektrizovala Nathanovy vlasy a vyvolala mu na pažích a zádech husí kůži. Do půlnoci ještě zbývalo nejméně pět a půl hodiny a síla bude po celou tu dobu narůstat! Je jasné, že nemůže být jen tak potlačena. Ne v jedné místnosti. Ne jediným mužem.

Mezitím se Nathan nenápadně přesunul ke dveřím a vyzkoušel kliku. Bezvýsledně. Ani se nepohnuly. Jako by byly k rámu přivařené. A po podlaze se plížily úponky modře zářící mlhy a pátraly po něm ve štiplavě mrazivém vzduchu. Nathanův dech se měnil v bílou zmrzlou páru. Hlavou se mu znovu rozezněl hlas:

KOLIKRÁT JSEM TĚ UŽ ZABIL, TODE PRETISSI? ALE I TO JE PRO TEBE MÁLO, HROZNĚ MÁLO! KOLIKA ZPŮSOBY? PODŘÍZL JSEM TI KRK BŘITVOU. ALE... UPÁLIL JSEM TĚ UŽ NĚKDY? JEŠTĚ NE. UŽ JSEM TI ZAPÍCHAL DO OČÍ HŘEBÍKY, ROVNOU DO MOZKU. ROZDRTIL JSEM TI NĚKDY LEBKU POMOCÍ SVÉ TELEKINEZE? UDĚLAL BYCH TO TAK POMALOUČKU, ZLEHKA, AŽ BY TI MOZEK ZAČAL VYTÉKAT UŠIMA, JAKO BYCH VYMÁČKL ŽLOUTEK Z VAJÍČKA. NE, TO JSEM JEŠTĚ NEZKUSIL. ZATÍM JSEM TĚ JEN JEDNOU VYKLEŠTIL POMOCÍ DO BĚLA ROZPÁLENÉHO POHRABÁČE. ZNOVU A ZNOVU JSEM TI HO VRÁŽEL DO KOUŘÍCÍ DÍRY V TĚLE, KDE JSI PŘEDTÍM MÍVAL POHLAVÍ. A UŽ JSEM TĚ UTOPIL V KRVI...?

TO JEŠTĚ NE!

Nathan se opíral plnou vahou o dveře, jako by visel na žulovém útesu, a nemohl se pohnout ani o jediný milimetr. Cítil chladnou mlhu, která mu obtáčela kotníky. Byla vlhká a pohyblivá... a zároveň lepkavá.

Lepivá...

A Nathan se podíval dolů –

- a uviděl, že podlaha je celá červená! Byla zaplavená rudou barvou! Stál v patnáct centimetrů hluboké rudé kaluži! Vybavila se mu poslední Scofieldova slova: „A už jsem tě utopil v krvi? To ještě ne!"

Nathan se zhluboka nadechl a na chvíli zadržel vzduch v plicích, ačkoli měl pocit, že se mu zastavilo srdce a že musí každou chvíli omdlít. Zároveň mu bylo jasné, že to je to poslední, co může udělat. Nesměl omdlít! Stál totiž po kotníky v krvi a cítil, jak mu prosakuje botami, ponožkami a nohavicemi. Na chvíli tomu nemohl ani uvěřit, ale opravdu krev viděl a cítil. Byla to skutečná krev!

Na Hvězdné straně, v Turgosheimu, mívali Vampýři rčení: krev znamená život. Jenže teď by mohla znamenat jeho smrt. Byla to krev mrtvých, jako by sem někdo napustil odpad z tisíců jatek. A přitom krev vyčarovala telekinetická duše jediného mrtvého. Slizká, rudá hladina Nathanovi sahala už po kotníky... Ne, už ji měl do půli lýtek! Krvavé jezero se každou vteřinou prohlubovalo.

Nathan byl naprosto paralyzovaný děsem. Nadechl se a s obtížemi přitáhl opratě vlastnímu strachu. Začal se brodit tou šílenou tekutinou k jednomu z nemocničních vozíků, zakrytému pogumovanou plachtou. Jestli je skutečný, vyskočí na něj a dostane se z dosahu krve. A jestli skutečný není... pak není skutečná ani ta krev.

Došel k vozíku. Náhle uviděl, jak se gumová plachta nadzvedla a získala tvar. Tvar lidského těla. A to se jediným cuknutím zvedlo, jako by bylo jen loutkou na provázku. Plachta se svezla ke straně a mrtvý k Nathanovi otočil bílou, neslyšně křičící tvář! Měl rozříznutý krk od ucha k uchu a podřezané žíly na obou zápěstích. Ze všech nebožtíkových ran se řinula krev a tekla na podlahu!

„Ne!" zařval Nathan a křečovitýma rukama odstrčil vozík od sebe, do rudé, lepkavé potopy. Mrtvý se chvíli kymácel, až spadl na podlahu, do své vlastní krve. A všechno to byly jen přeludy, noční můra, vyprovokovaná mrtvou, telekinetickou duší Johna Scofielda uprostřed zóny přízraků. Jenže to byly vidiny, které mohly zabíjet, dokázaly člověku zastavit srdce, zmrazit krev v žilách - nebo ho mohly utopit. A vidina rychle narůstala. I na ostatních vozících teď seděla krvavá, neslyšně ječící těla a z mrazicích boxů pomalu vyplavaly hliníkové rakve. Jako železné lodě se pomalu vznášely na hladině šarlatového jezera. Stěny rakví začaly vibrovat šílenými údery mrtvých pěstí. Po chvíli vyrazily víka a na groteskních lodích začaly vstávat mrtvoly, aby vzápětí ztratily rovnováhu a převrátily se i s rakvemi do temné tekutiny.

Krev už Nathanovi dosahovala po stehna. Přebrodil se ke staré kartotéce, vyhoupl se na ni, sedl si do kouta a záda opřel o stěnu. Díval se na podřezané mrtvoly, jak chvíli zápolí ve svých lodích a postupně klesají pod stále rostoucí hladinu. Nekroskop si náhle uvědomil, že se kolébá dopředu dozadu a tiše naříká. Lidská duše má svoje limity...

Nathane! zaslechl vyděšený mrtvý hlas sira Keenana Gormleyho. Tohle nikam nevede! 

Další mrtvý, pomyslel si Nathan a jeho myšlenky byly zároveň řečí mrtvých. Všude kolem jsou mrtvoly. Dokonce i Hvězdná strana a Turgosheim by byly lepší než tohle.

Zaslechl, jak je Gormley vzrušený. Nathane... ty to chceš vzdát? Ale to nesmíš! Tvůj otec se nikdy nevzdával. Vždycky bojoval až do samého konce. 

Nathanovi se chtělo smát, plakat, vykřičet svou bezmoc. Pochopil, že to jsou znaky hysterie. Podařilo se mu zachovat klid a řekl: Harry Keogh si mohl dovolit bojovat. Měl kolem sebe armádu. Mrtví byli jeho vojáky, spojenci! Já nemám nic, jen jsem zdědil jeho krev. A jeho schopnost, ale k čemu mi je, když mě ji Velká většina nenechá použít? 

Celou dobu se dívali a poslouchali, řekl mu Gormley. Otevřel jsi jim svou duši a oni do tebe vstoupili. Slyšeli, jak se dohaduješ s Johnem Scofieldem, zaslechli, jak se přimlouváš za ně i za živé. Cítili srdečnost tvého hlasu a pochopili, že jsi na jejich straně, Nathane. Jsou ti připraveni pomoci. Vždyť už ti pomáhali, nebo se o to alespoň snažili. 

Nathan pocítil nával nové síly, novou naději. Keenan věděl, jak ho povzbudit. Mrtví mi pomáhají? Jak? 

Johnova manželka a syn se uzamkli do svého vlastního strachu. Setrvávají v něm od okamžiku, kdy je Tod Prentiss zavraždil. Velká většina se je snaží všemi dostupnými prostředky utěšit a oni pomalu vycházejí ze své ulity. Byli zavření se svým traumatem, Nathane, takže jsme s nimi vůbec nemohli mluvit. A co je horší, nemohl s nimi mluvit ani John. Právě oni by mu zase mohli vrátit zdravý rozum. Až se shledá se svou rodinou, měl by se vyléčit.

NEEEEE!!! Scofield byl zpátky, rozzuřenější než kdykoli předtím. SNAŽÍŠ SE MĚ PODVÉST! MUČIL JSI JE ZAŽIVA, A CHCEŠ JE MUČIT I PO SMRTI. HA, MŮŽEŠ SE SNAŽIT OŠÁLIT MILIONY MRTVÝCH, ALE MĚ NIKDY NEOŠÁLÍŠ! UTOP SE, TY HAJZLE, V KRVI MRTVÝCH! 

V tom okamžiku začala pršet krev!

Nathan vrhl nevěřícný, vyděšený pohled na strop, který měl už těsně nad hlavou. Z rudých prasklin v omítce začalo pomalu kapat, potom se spustily pramínky a nakonec tekly proudy krve. Ojedinělé praskliny se začaly prodlužovat a spojovat, až utvořily jakousi pavoučí síť, ze které se řinul rudý déšť. Na několika místech se pod omítkou vytvořily krvavé puchýře. S mlaskáním praskaly, jako by někdo trhal kusy vlhkého, shnilého masa, a vypouštěly do márnice další krvavé přívaly. Vzedmutá vlna smetla Nathana ze skříně a on se ponořil pod hladinu.

Potom...

Rozrazily se dveře! První se otevřela dvojitá křídla, vedoucí do policejní stanice, a vzápětí se rozlétly i dveře do sklepení pod nemocnicí. Zdálo se, že je otevřel nějaký tlak zevnitř. A byla to pravda. Dveře povolily pod váhou krve. Nebo spíš pod váhou duše, která krev vytvořila.

Trask a Garvey stáli na chodbě, když je proud povalil a odhodil stranou. Oba se zachytili lavice. Geoff Smart byl právě ve sklepení nemocnice. I jemu se na okamžik zdálo, že pod ním povolily nohy a krvavý příval ho smetl na zem.

Stejně jako se krev objevila... ve vteřině zmizela!

A nic jako by se nezměnilo, jen čas.

Ben Trask a Paul Garvey jednohlasně vykřikli překvapením. Pustili lavici, která jen tak tak minula Traskovu nohu. Ten zařval, uskočil, ztratil rovnováhu a posadil se na vlhké dlaždice. Po krvi nebylo nikde ani stopy. Garvey se unaveně opřel o zeď. Otřel si zpocené čelo třesoucí se rukou a cítil, jak se mu levá tvář nekontrolovatelně cuká. V nemocničním sklepě vrávoral Geoff Smart, jako by byl nemotorné batole. Obrátil se mu žaludek a na chvíli byl úplně dezorientovaný. Zvedl se a narazil do zárubně. Po krvavé záplavě jako by se slehla země. Nikde nebyla ani kapka.

Všichni tři ESPeři se vzápětí vzpamatovali a Trask se Smartem vkročili do márnice. Nathan seděl v koutě. Měl úplně popelavou tvář, objímal si kolena a lapal po dechu. Rozhlížel se kolem sebe a bylo vidět, že je dezorientovaný ještě víc, než byli před chvílí oni...

Ben ve svém věku už zažil hodně. Kromě toho byl lidským detektorem lži a věděl, že to, na co se právě dívá, je čistá pravda. Jakmile se úplně vzpamatoval, šel rovnou k Nathanovi. „Chlapče? Jsi v pořádku?"

Nathan se mohl konečně pořádně nadechnout. Trask mu pomohl na nohy a on se zeptal: „Co... co se stalo?" Třásl se vlhkou zimou. Nebyla to však krev, ale jeho vlastní studený pot.

„Na chodbě?" Trask se ohlédl přes rameno na temné dveře. Modře zářící mlha zmizela spolu s krví. „Dělali jsme všechno možné i nemožné, abychom se sem dostali. To je všechno. A tady?"

Nathan cítil, že má hroznou žízeň. Věděl, že Trask má v autě kávu, cukr a mléko. I když se nepřestával třást, řekl: „Všechno vám to řeknu... ale nejdřív se potřebuju napít."

Smart přišel, aby Benovi pomohl s Nathanem. „Dostal jsem se ti do hlavy, když to končilo. Bože, nevím, co to mělo znamenat, ale vypadalo to jako ta nejhorší noční můra na světě!"

Paul Garvey čekal na chodbě. Nezůstal tam ze zbabělosti, jen ze zdravého rozumu. Nebylo by dobře, aby se v márnici zdržovali všichni čtyři. Když ostatní vycházeli, řekl: „Také jsem se ti snažil dostat do myšlenek. Jenže mě tam nepustili."

„Kdo?" podíval se na něj Trask.

„Snažil jsem se k Nathanovi proniknout, zrovna když jsme sem nesli lavici a chtěli se s ní rozběhnout proti dveřím," vysvětloval Garvey. „Jenomže měl kolem mysli telepatický štít. V pobočce tomu říkáme ,šum'. Ale tenhle byl... chladný, naprosto studený. Nemohlo ho vytvořit nic živého."

„Tak to musel být John Scofield," přikývl Trask.

Nathan však řekl: „Nemusel to být jen on. I mezi mrtvými je několik telepatů. A Keenan Gormley mi řekl, že se nám snaží pomoci."

„Tím, že ti zablokují mysl?" zvedl Ben obočí.

Nathan pokrčil rameny. „Možná mě tak chrání před tím nejhorším, co by mi John Scofield mohl udělat. Jestli je to pravda, měl bych jim být vděčný. To, co zatím dělal, bylo už tak dost příšerné."

Došli zpátky do strážnice. Geoff Smart uvařil kávu a Nathan jim zatím pověděl, co se dělo v márnici. Když skončil, kapesní vysílačka, kterou nechal Trask ležet na stole, začala šumět.

„Nefunguje od té doby, co jsme sem přišli," podotkl Ben. „Jinak bych se pokusil sehnat nějaké stříhací zařízení na ty dveře..." Potom se zamračil. „Řekl jsem jim, ať nás do jedenácti nechají na pokoji a potom zůstávají neustále na příjmu. Proč se nás tedy snaží zkontaktovat?"

Paul Garvey zbělel jako křída a odpověděl: „Protože je přesně jedenáct!" Nevěřícně zíral vytřeštěným pohledem na hodinky.

Došlo jim, co se stalo. Všechny jejich hodinky jim prozradily totéž. Došlo k časové deformaci. Krátká událost ve skutečnosti trvala víc než čtyři hodiny. „Cože?" Smart to nemohl pochopit. „To jsme se pohybovali zpomaleně, nebo co?"

„Netrap se tím," řekl mu Ben. „Jestli se to budeš snažit pochopit, mohl by ses z toho taky zbláznit. Je to jen jedna z podivností, ke kterým v zóně přízraků běžně dochází."

Paul Garvey však řekl: „Přesto nám tak nastal jistý problém. Znamená to totiž, že nám do hodiny H zbývá jen šedesát minut..."

Konečně vysílačka přestala šumět, pobočka se s nimi mohla spojit a oni zaslechli jakoby plechový, ustaraný hlas Davida Chunga. „Sunray, tady je hotel Echo v Quebeku. Slyšíte mě?"

„Tady Sunray," odpověděl Trask. „Signál je OK... přestaňme blbnout s těmi formalitami. Nemáme moc času." Všichni zaslechli, jak David vydechl úlevou. „Jste v pořádku? Zkoušíme se s vámi spojit už nejmíň hodinu. Už jsem tam málem poslal auto. Většina agentů pobočky přišla dnes večer do práce. Jsme s vámi... když tam nemůžeme být fyzicky, jsme s vámi v myšlenkách." Chung byl jedním z mála lidí na světě, který něco takového řekl a myslel to vážně.

„Měli jsme tu pár problémů," odpověděl mu Ben, „ale teď se to trochu uklidnilo. Každých deset minut nás prozvoň, ale neposílej sem žádnou kavalerii! Je to rozkaz. Už je nás v první linii až až."

„Dělali jsme si starosti, protože se Zek nedařilo najít Paula a Nathana," řekl David. „Ani já jsem vás nemohl lokalizovat, ačkoliv jsem věděl, kde jste. Nikdo z nás k vám prostě nemohl! Úplně jste se ztráceli v mentálním šumu. Takže... jsme se o vás prostě báli."

„Volej každých deset minut," zopakoval Trask. „A mezitím... no, držte nám palce." Vypnul přístroj.

Smart se zeptal: „Ale proč se najednou všechno tak utišilo?"

Ben se na něho zadíval a všiml si, jak ustaraně se tváří. Jako všichni ostatní. A Nathanovi jako by najednou nepadlo oblečení. Ben by mohl přísahat, že shodil pár kilo. Znovu pohlédl na Smarta: „Takové divadlo muselo Johna Scofielda pořádně vyčerpat. Nejspíš odpočívá a nabírá síly. Zatím to však byla jen předehra. Finále přijde přesně ve dvanáct."

Celá tvář Paula Garveyho byla stejně bezvýrazná jako mrtvé maso jeho tváře. „A co když dojde k dalšímu časovému skoku? Co pak?"

Trask pokrčil rameny, ale rozhodně to nebylo nedbalé gesto. „Tvůj názor je stejně dobrý jako můj."

Nathan dopil kávu, vstal a podíval se na své přátele. „Už jsem s nimi skoro navázal kontakt," prohlásil. „Myslím s mrtvými. Musím si znovu promluvit s Keenanem Gormleym a přes něj i s Velkou většinou. Snad i s Johnem Scofieldem. S ním bych si potřeboval promluvit nejvíc. Jenže potřebuju být o samotě a v tichu. A zbývá mi už jen hodina..."

Trask znovu vyskočil na nohy. „Vrátíš se tam?"

Teď byla řada na Nathanovi, aby pokrčil rameny. „Tam to prostě je, Bene. Copak jsi to sám neříkal? Epicentrum. Ať přijde cokoliv, půjde to odtamtud. A John Scofield je právě tam. Stejně jako jeho žena a syn, kteří jsou konečně připraveni přijmout to, co je potkalo. Někde se tam skrývá i sám Tod Prentiss. A celá Velká většina si se mnou chce konečně promluvit. Protože mě potřebují. Jestli se mám někdy vrátit na Sluneční stranu, budu potřebovat pro změnu já je. Nemám jinou možnost. Musím tam jít."

Trask otevřel ústa, aby mu odpověděl, nevydal však jediný zvuk. Místo toho stočil pohled na elektrickou konvici, ve které Geoff před chvílí uvařil kávu. Už byla odpojená ze zásuvky, jenže voda v ní znovu začala bublat.

A Garvey se podíval na hodinky. Otevřel ústa a ukázal je ostatním. Velká ručička rychle obíhala ciferník.

Nathan seběhl schody na chodbu a po vlhce lesklých dlaždicích pádil do márnice. Nechtělo se mu tam, ale musel. Příliš na něm záleželo. Šlo o klid a příčetnost živých i mrtvých obou světů. Sotva vběhl do márnice, dveře se za ním s třesknutím zabouchly.

PRENTISSI! V Nathanově mysli znovu zazněl Johnův šílený, hrůzný mrtvý hlas. TODE PRENTISSSSI! Nathan se naráz zastavil a cítil, jak mu po těle zase naskakuje husí kůže. Půlnoční márnice byla naplněná modravou mlhou a on ucítil telekinetickou auru mrtvého muže. Skoro jako by jeho síla byla hmotná.

„Nejsem Prentiss," vydechl. „Jmenuji se Nathan. Nathan Keogh. Proč neposloucháš mrtvé, Johne? Řekli by ti, kdo jsem. Proč si nepromluvíš se sirem Keenanem Gormleym? Býval ředitelem pobočky E, když jsi tam pracoval. Byl to přítel mého otce a dnes je i mým přítelem. Vím to, protože s ním můžu mluvit, stejně jako teď mluvím s tebou. A tuto schopnost mám, protože jsem nekroskop. Chceš mi ublížit, Johne? Vždyť jsem tvůj jediný přítel, kterého máš ve světě živých. Jsem syn muže, který naučil mrtvé, jak spolu můžou komunikovat."

AŽ TĚ ZAČNU HLEDAT (Scofield Nathanovo vysvětlení úplně ignoroval), NAJDU TĚ - JAKO VŽDYCKY. MŮŽEŠ SE PŘEDE MNOU SCHOVÁVAT, BÝT POTICHU JAKO MYŠKA A ANI SE NEHNOUT, MŮŽEŠ PŘEDE MNOU UZAVŘÍT SVOU MYSL, ALE JÁ SI TĚ VŽDYCKY NAJDU. STEJNĚ JAKO JSEM TĚ NAŠEL DNES. JENŽE TY BYS MI RÁD NAKUKAL, ŽE JSI NĚKDO JINÝ, ŽE JSI KEOGH. ALE JÁ MOC DOBŘE VÍM, ŽE LŽEŠ. JAK BYS MOHL BÝT NĚKDO JINÝ NEŽ TOD PRENTISS? NEPUSTÍM SEM HLASY MRTVÝCH, STEJNĚ BY MĚ JEN RUŠILY. JEDINÝ HLAS, KTERÝ SLYŠÍM, PATŘÍ TOBĚ. A ZAJÍMÁ MĚ JEN JEDNA ODPORNÁ STVŮRA - TY! ZE VŠECH MRTVÝCH HLASŮ MŮŽU SLYŠET JEN TEN TVŮJ. PROTO... VÍM... ŽE... JSI... TO... TY... TODE PRENTISSSSI! 

Zem na několika místech praskla. Celá místnost se chvěla dunící zlobou. Nathan ztratil podlahu pod nohama a zůstal stát jen na kousku rozpadajícího se zdiva. Stěny se začaly sklápět a už nebyly z cihel a omítky, ale z hrubého kamene. Nathan uhýbal před dalšími a dalšími kusy cihel, které padaly kamsi do modravě zářících hlubin. A tam dole, někde hluboko pod ním - hučel rudý oheň! Z šachty sálal mocný žár, j ako by to byl dech samotného pekla.

Ubližuješ nesprávnému muži, Johne! Byl to hlas sira Keenana Gormleyho. Snažil se dosáhnout do středu děsivé síly, tedy do Scofieldovy netělesné mysli. Nevíš, kdo jsem, ale já tě znám. Vím o tobě. Všichni mrtví tě znají. A jestli budeš pokračovat v tom, co děláš, budou tě zanedlouho znát i všichni živí. Vždyť můžeš zničit celý svět! 

Pokud ho Scofíeld slyšel, nedával to nijak najevo. Znovu promluvil k Nathanovi: KOLIKRÁT UŽ JSEM TĚ ZABIL? KOLIKA ZPŮSOBY? MNOHA, JÁ VÍM. ALE UŽ JSEM TĚ NĚKDY ROZLÁMAL DĚSIVÝM PÁDEM A SPÁLIL V PEKELNÝCH PLAMENECH? 

Nathan se držel na rychle se zmenšujícím výčnělku zdiva, ze kterého neustále padaly další a další cihly. Bylo mu jasné, že ho zeď příliš dlouho neudrží. Je možné, aby ho Scofield polámal fiktivním pádem a spálil ho na popel ve vymyšleném ohni?

Ano, možné to bylo. Mohl Nathana rozdrtit svou telekinetickou silou a stejně tak do márnice mohl přelít ohně zemského jádra, tak žhavé, že v mžiku roztaví i ocel. Nathan začal ztrácet rovnováhu. Uklouzl, spadl a zachytil se rozpadající se stěny. Další cihly spadly do mentální jámy, kterou Scofield vytvořil.

A náhle:

Johne! (Byl to mrtvý ženský hlas, vážný, jemný a laskavý. A také unavený. Hodně, hodně unavený.) Johne, pojď domů. Ať jsi kdekoli a děláš cokoli, přestaň a pojď domů. Jsme... tady, Johne. A už se nebojíme. Ostatní... mrtví nám to pomohli překonat. Můžou pomoci i tobě. Pojď prosím za námi. Ano, já vím, je to zvláštní domov. Ale doma je tam, kde jsme všichni tři pohromadě, ty, já a Andrew... 

LYNN...?

Teď Scofield naslouchal. Uvěřil však? LYNN? Znovu se rozlehl jeho hlas, ale tentokrát byl jiný. Nebyl rozzuřený, ale naopak zněl užasle. A pak... zasténal. COPAK TĚ CHTĚJÍ TAKÉ VYUŽÍT? CHCEŠ MĚ ZMÁST A ODDÁLIT SPRAVEDLIVOU POMSTU? Bolest, zármutek a trýzeň hlasu by stačila i pro dvacet truchlících lidí. JSI... JSI DO TOHO TAKÉ ZAPLETENÁ? 

Do čeho bych měla být zapletená, Johne? Žádné spiknutí neexistuje, má lásko. Stejně jako se před tebou skrývá Tod Prentiss, i my jsme se schovávali - před pravdou. A ty také. Schovávali jsme se sobě navzájem. Ale teď bychom měli být konečně spolu, Johne, a ty bys měl jít za námi domů.

Lynn Scofieldová si vedla dobře, dokud nezmínila Prentissovo jméno. To byla obrovská chyba. DOMŮ? Do mrtvého hlasu jejího manžela se znovu vrátila zuřivost. TO MÁM JÍT TEĎ DOMŮ? KDYŽ HO MÁM TAM, KDE POTŘEBUJU? ZNIČIL MI DOMOV - A JÁ TEĎ ZNIČÍM JEHO! 

Kus zdiva, ke kterému se Nathan tiskl, se odtrhl od stěny. Kymácel se sem a tam a nekroskop cítil, jak na něj dýchají proudy rozžhaveného vzduchu z vulkanického jádra. Viděl, jak se kolem něj míhají strmé stěny. Potom...

Náhle jako by se zpomalil čas. Zdivo se nepřestávalo propadat, ale padalo tak pomalu, pomalounku! Nadnášelo se, jako by bylo pouhým pírkem. A Nathan pochopil proč.

Byli to mrtví. Když mohl něco takového dělat John Prentiss, mohli i oni... svou společnou duší... spojenou námahou milionů mrtvých myslí. Konečně pochopili Nathanovu cenu, stejně jako kdysi pochopili důležitost jeho otce, když ještě žil v pozemské nevinnosti.

Jednotným kolektivním mrtvým hlasem promluvili na Johna Scofielda: Johne, našli jsme pro tebe Toda Prentisse. Vyhnali jsme ho z úkrytu. Ochotně ti jej ještě jednou vydáme, abys pochopil, jak moc se mýlíš. Jestli však necháš Nathana zemřít, mrtvi tě navždy proklejí! Ze všech lidí víš asi nejlépe, jak strašné to je, když někdo vezme život osobě, kterou miluješ. Jestli musíš, znovu zabij Toda Prentisse, ale tohoto muže nechej žít! Nathan Keogh je nekroskop, Johne! Je jediným světlem, které nám tady zbylo. Co bychom byli bez jeho otce? A bez něj... kdo ví? 

NAŠLI... NAŠLI JSTE TODA PRENTISSE? Scofieldův hlas zněl nejistě. TAK MI HO UKAŽTE! VYDEJTE MI HO... 

Jiný hlas, naprosto šílený děsem, zařval: Ne, NE, NEEEEEH! Byl to křik naprostého maniaka. Nebo vzteklého zvířete, chyceného do pasti. Tak řval Tod Prentiss.

Nathan sice padal lehce jako list, přesto se však nezadržitelně blížil k záhubě. V té chvíli ,uviděl' tvář Toda Prentisse. Nejdřív byla taková jako za jeho života. Potom se začala rozkládat, až zůstala ve stavu, v jakém právě byla pod zemí. Byla to zlá, odporná tvář. Měl malá, krví podlitá prasečí očka, posazená příliš u sebe, bambulatý nos, masité, povislé rty a ustupující bradu. Byla to zlovolná tvář lidské stvůry, která byla stažená permanentním šklebem. Náhle otevřel ústa a Nathan viděl, jak se jeho škleb proměnil ve výraz čirého děsu. Z obličeje se mu začalo loupat maso. Rty a tváře se nafoukly, praskly a pokryly plísní. Oči získaly sklovitý nádech, propadly se do nezdravě žlutých důlků a začala z nich vytékat zkažená šedá tekutina. Nos se propadl do sebe a pod odpadávajícím masem se otevřel zubatý otvor v lebce. Čelisti se široce rozevřely v předsmrtném výkřiku. Shnilým masem se začali prokousávat červi a rychle celou tvář ožírali až na kost.

A Nathan to celou dobu sledoval, stejně jako John Scofield.

TOHLE... TOHLE JE TOD PRENTISS! Okamžitě mu došla pravda. COŽ ZNAMENÁ, ŽE TENHLE - Johnův hlas zazněl šokované, protože si uvědomil svůj omyl - ŽE TOHLE - JE NATHAN KEOGH! 

Nathan pod nohama znovu ucítil zem, jenže měl pocit, že pořád padá. Zhroutil se na studené dlaždice, schoulil se na nich a do ledového vzduchu márnice vzlykl vyčerpáním -

A uviděl, že leží v kaluži modře světélkující mlhy. Pochopil, že ještě nemá vyhráno...

VI

Konfrontace - Rozřešení – Setkání

Trask a ostatní znovu bušili na dveře, volali Nathana a ptali se, jestli je v pořádku. Slyšel je, ale jejich hlasy zněly nezvykle vzdáleně, jako by byli někde daleko. Zároveň si uvědomoval, že není v té tajemné modravé záři sám. Byli tam s ním další... bojovníci. Právě se totiž schylovalo ke konečnému zápasu.

Kromě bojujících tam byli i diváci. Ještě na žádném utkání v historii však nesedělo obecenstvo tak tiše. Přihlížející totiž byli mrtví. Na souboj se přišly podívat přízraky. Dávní obyvatelé tohoto místa seděli na svých kovových rakvích a tvořili kruh kolem dvou mužů. Johna Scofielda a Toda Prentisse. Nathan od počátku věděl, kdo je kdo, protože už Prentissovu podobu znal. Ta zvířecí tvář byla naprosto nezaměnitelná. I jeho zavalitá, žabí postava jako by dokonale podtrhovala jeho identitu. Celý se krčil, jako by se chtěl propadnout do země děsem. Celé jeho chlupaté tělo bylo obalené špínou z hrobu.

John Scofield byl střední, štíhlé postavy s dlouhýma nohama. Oba muži byli nazí a na první pohled z nich vyzařoval rozdíl, jako je rozdílné světlo a temnota, dobro a zlo. Nathan nedokázal říct, jestli tak Prentiss před smrtí skutečně vypadal nebo jestli si Scofield podobu svého smrtelného (nebo nesmrtelného?) nepřítele takhle přibarvil. Přesně však věděl, na čí straně je. A ještě se ve svém názoru utvrdil, když se na něj náhle Prentiss obrátil a zamručel: Parchante! Práskači! Ten idiot si myslel, že mě dostal –dokud jsi mu se svými mrtvými přítelíčky neřekl, že je vedle! 

Nathan pochopil, že Prentiss se sice Johna Scofielda děsí, ale dokáže v sobě hrůzu potlačit a ještě si na okolí vybíjet svou zvrácenou, vražednou zuřivost. Asi pozůstatek minulosti, pomyslel si Nathan. Prentiss prožil život plný krádeží, znásilnění a později i vražd, ale vždycky se uměl nějak protlouct. Měl silný pud sebezáchovy, jak v životě, tak i po smrti. A dokonce i teď se snažil nějak přežít. Kolik Johnových vražedných pokusů už v minulosti přečkal? V netělesném posmrtném stavu bude vždycky přežívat, protože lidé mohou zemřít jen jednou.

Tod Prentiss si samozřejmě Nathanovy myšlenky přečetl v řeči mrtvých.

Přesně tak, hajzle! Lidé můžou umřít jen jednou. A ty jsi živý, nepletu se? Jo, ještě žiješ... ale ne na dlouho, ty zasranej smrade! Prentissův náhlý výpad možná nekroskopa překvapil, ne však Johna Scofielda a smutné, tiché diváky.

Prentiss se blížil. Výhružně se předkláněl, šermoval dlouhýma rukama, ohrnul vlhké rty a cenil žluté zuby. Mrtví diváci okamžitě zakročili. Nebyly to žádné vrzající, rozpadající se kostry, ale čerstvě mrtví lidé. John Scofield a Velká většina jako by jim na tento okamžik vdechli život a navrátili schopnost pohybu. Zastoupili Prentissovi cestu a otočili ho, takže se znovu ocitl tváří v tvář Johnu Scofieldovi.

Zločinec uviděl Johnův chladný, kamenný výraz, přikrčil se, zavyl jako zbitý pes a začal couvat. Věděl, proč ho mrtví předvolali. Měl zase zemřít a bylo mu jasné, kdo bude jeho katem.

Potom se ozval Scofield: Chci ti ukázat, Nathane, proti čemu jsem bojoval a proč nemůžu přestat. Já, má žena i dítě jsme se ocitli v této netělesné existenci, ale duše nám zůstala. A já ji odmítám sdílet s něčím takovým, jako je tahle stvůra. Jednou se ho dokážu nějak zbavit. Do té doby však nemůžu přestat. Doufám, že alespoň teď, v tento krátký okamžik věříš, že nejsem blázen. Bohužel vím, že dříve, nebo později opět zešílím z pomyšlení, že tahle kreatura pořád existuje. 

Scofield náhle zmlkl, protože Prentiss přestal výt, narovnal se, vykřikl nadávku a po hlavě se vrhl na nepřítele. Cenil zuby, jako by byl vzteklý pes a chtěl Johna pokousat. Ten zmlkl a zvedl ruku. Jediné gesto... ale bylo to, jako by před sebe postavil zeď. Byla to telekinetická zeď, do které Prentiss narazil a s úpěním sjel na podlahu. Nathan si v té chvíli uvědomil několik věcí:

John Scofield za života ovládal umění telekineze a tato schopnost mu zůstala. Mohl přemístit věci jen silou vůle. Měl moc postavit neviditelnou zeď, nebo naopak zviditelnit duchy z minulosti a vzpomínek (nebo nočních můr?). Mohl svou silou drtit lidi, obklíčit je a... ovládat? A narůstání a klesání silového pole Scofieldovy moci vytvářelo poltergeistovské efekty, které mohly ohrozit duševní zdraví celého lidstva. I v Nathanově světě bývali někdy mrtví hrozbou, a nemrtví tím spíš! Ale Kočovníci ze Sluneční strany si s takovými hrozbami uměli poradit.

Nathan si vzpomněl na způsoby zneškodňování nemrtvých a zeptal se Johna: Kde je teď Prentiss? Chci říct, kde je pohřbené jeho tělo? 

Co na tom záleží? Scofield se otočil k nekroskopovi a Prentiss toho využil, aby se zvedl a znovu zaujal svůj obranný podřep. John pokrčil rameny. Pohřbili ho někde nedaleko, jinak bych ho nemohl tak snadno přivolat. Jeho pozůstatky jsou pořád v zemi, ale on sám je tady. Tohle je on! 

Nathan použil řeči mrtvých k přenesení myšlenkových obrazů a ukázal Johnovi, co měl namysli. A Prentiss jako by zešílel! Viděl, slyšel a chápal Nathanovy rady stejně dobře jako Scofield a ostatní mrtví. Pochopil, jaký osud ho čeká a přesto (nebo právě proto) se v něm ozval starý pud sebezáchovy. Znovu se vrhl na Johna a opět narazil na pomyslnou zeď. Jenže tentokrát ho do sebe zeď pustila a obemkla, jako by byl mouchou v pavučině. Byl to pavoučí kokon, který vytvořila telekineze mrtvého muže, přiživovaná nekonečnou zlobou. A jeho síť nebyla určena hmyzu, ale měla v sobě zachytit zlo.

A John Scofield začal Prentisse pomalu, ale jistě mačkat. Ektoplazma vrahova ,těla' se začala stlačovat a přetvářet, až se stalo jakousi tekutou polokoulí, ve které se rozpouštěly Prentissovy rysy. Johnovatelekinetická bublina byla tak účinná, že do sebe kromě těla pohlcovala i Todův řev.

Mezi Scofieldovy schopnosti nepatřila nekromancie, takže to nemělo nic společného s opravdovou bolestí. Prentiss však pociťoval naprostý děs z vědomí konečnosti. Ať se Nathan snažil sebevíc, nedokázal v sobě najít ani trochu soucitu s obětí Johnova exorcismu. A přesně to Scofield dělal. Snažil se vyhnat démona, jako by odstraňoval smrtící nádor, který kdysi nakazil maso živých, ale ode dneška už nedosáhne do myslí mrtvých. Bylo to varování pro všechny lidi, podobné Prentissovi. Smrt neznamená konec a bylo by pošetilé domnívat se, že za její práh nedosáhne spravedlnost.

Prentiss se uvnitř myšlenkové bubliny nepřestával zmenšovat. Celé jeho tělo už mělo tvar polokoule. Vypouklá hlava seděla na hrbatých ramenou, tlusté paže končily obrovskými, placatými tlapami. Břicho a nohy se směrem dolů rozšiřovaly ještě víc a celá jeho postava stála na obřích chodidlech. Bublina se stále zmenšovala a s ní mizela i Prentissova lidská podoba. Růžová barva kůže byla nahrazena odpudivou nazelenalou plesnivinou. Tělo se zmenšovalo a zlovolná duše Toda Prentisse se koncentrovala do malého bodu, odkud však o to více svítila.

Telekinetická polokoule už neměla víc než padesát centimetrů v průměru. Náhle se celá naposledy, zuřivě otřásla, jako když vítr foukne do mýdlové bubliny. Nathan si na chvíli myslel, že se Prentissovi podaří vymanit - mylně. Byl to jen poslední zoufalý, neúspěšný pokus. John byl příliš silný a mocný, aby mu vrah mohl vzdorovat.

Zmenšující se bublina klesala k zemi a Prentissův neutuchající řev už nebyl silnější než pouhý šepot v mentálním éteru. Nakonec umlkl úplně.

Nevím...jak dlouho... ho ještě udržím, uslyšel Nathan v duši ustaraný Johnův hlas. Splň svůj slib a udělej to hned. Jestli se vyčerpám, bude mi pak zase dlouho trvat, než k něčemu takovému naberu síly. 

Nathan pochopil, jak silně vyčerpaný John je. Nahlas vyzval mrtvé: „Pomozte mu! Pomozte mu, jak jen budete moci! Držte Prentisse, dokud ho nevyřídím já. Jinak bude všechno ztraceno."

Porozuměli mu, přidali veškerou ,váhu' svých netělesných myslí k Johnově a pomáhali mu mačkat pulzující světlo, které z Prentisse zbylo, do ještě menší kuličky. Nakonec ve vzduchu zůstal viset jen střed nezdravě zelené záře... který Nathan sebral a strčil do kapsy!

Zdálo se to tak jednoduché! Ze všech lidí to však mohl udělat jen Nathan, protože byl nekroskop. Vnímal totiž smrt a všechno s ní spojené jinak než ostatní. Teď, když se k Johnovi připojila i Velká většina, všechno záleželo jen na Nathanovi.

Mrtví a jejich rakve zmizeli v modré mlze, která se vzápětí rozplynula. Místnost se ponořila do tmy. Trvalo to však jen vteřinu, protože vzápětí se rozletěly dveře a v ponurém světle chodby stál Ben Trask a ostatní agenti. Zrychleně dýchali a vypouštěli do ledového vzduchu obláčky páry. Někde nedaleko zvony odbyly půlnoc.

Město bylo naprosto tiché. Stejně jako zóna přízraků...

Když byli zpátky ve strážnici, Nathan neztrácel čas. „Je pravda, že byl Prentiss pohřben někde nedaleko?"

„Ano, byl," přikývl Trask. „Je to důležité?"

„Ano," odpověděl stručně Nathan. „Musíme ho vykopat a spálit - ještě dnes v noci!"

„Ale -"

„Žádné ale, jestli se konečně chcete zóny přízraků zbavit. Na vysvětlování budeme mít dost času později. Ale teď... můžeš to zařídit?"

Na světě nebylo mnoho věcí, které by šéf pobočky E nemohl zařídit. „Ano, jestli se dostanu k telefonu."

„Tak pojďme."

Exhumace Toda Prentisse proběhla spěšně a bez jakýchkoliv ceremonií. Zavezli ho do jakési továrny na kraji města a spálili v tavné peci. I tento obřad vykonali bez okolků, až na malé zdržení. Než hodili pytel s tělem do výhně, Nathan si k němu klekl a pootevřel zdrhovadlo. Vyndal něco z kapsy a hodil to hluboko do pytle, tam kam to patřilo.

Tak se duše Toda Prentisse zase spojila s jeho ostatky a po spálení zůstane s jeho popelem. Následujícího šedivého rána nasedli do prvních tří letadel mířících z Gatwicku, a do jiných tří startujících z Heathrow s obyčejnými cestujícími i agenti pobočky. Měli za úkol rozprášit Prentissův popel po světě, co nejdál od sebe, aby se už nikdy nemohl spojit.

S prvním denním světlem byla také vykopána těla Johna a Lynn Scofieldových a jejich syna Andrewa. Také oni byli spáleni, ovšem za úplně jiné atmosféry. Na kensingtonském hřbitově se sešli Ben Trask, Zek Föenerová a Nathan a sklonili hlavy při prostém obřadu...

Vraceli se cestičkou mezi hroby pod šedivou oblohou a Nathan řekl ostatním: „Možná se vám to zdá divné a trochu znepokojující, ale rozhodně nemusíte mít obavy. Přáli si to tak."

V rukou třímal hliněnou urnu, náhle se ale zastavil a podíval se na ni.

„Co...?" zeptal se Trask.

Nathan však mluvil s někým jiným. Johne jsi si jistý? Opravdu to tak chceš? 

Samozřejmě, ozvala se okamžitě odpověď. A musíš to udělat hned. Vyčerpal jsem se držením Toda Prentisse, než jste ho rozprášili, ale i tak mi ještě nějaká síla zbývá. Musím se pokusit najít pro sebe a svou rodinu nějaké lepší místo. I kdyby se nám to nepodařilo a rozfoukal nás vítr, budeme stejně pohromadě a budeme mít klid v duších. Konečně jsme se se vším smířili, Nathane, a to díky tobě. A teď... udělej to. 

A Nathan to udělal. Pustil urnu na červenou cihlovou pěšinu. Kamenina se s třesknutím rozbila na několik střepů, ze kterých vyletěl šedivý popel. A z popela se stal celistvý obláček, který držel pohromadě, navzdory nárazům větru mezi hroby. Jako jedno tělo se vznesl přes hřbitovní zeď a přes střechy okolních domů, až zmizel v dáli.

„Jsou pryč," řekl po chvíli smutně Nathan.

Trask přikývl a chraplavým hlasem řekl: „Ano, jsou pryč. Nejsem si jistý, co jsi právě udělal, ale -"

„Ale určitě to je to nejlepší, co se udělat dalo," dokončila za něj Zek.

„To nejlepší, ano," ujistil je Nathan.

To nejlepší pro živé i mrtvé, vzdychl Keenan Gormley v Nathanově duši. A mrtví to dobře vědí. Nathane, dosáhl jsi toho, čeho jsi dosáhnout chtěl. Získal jsi mnoho nových přátel. Měl bys jich využít co nejmoudřeji... 

Trask dal Paulovi Garveymu a Geoffu Smartovi týdenní dovolenou, aby si mohli pořádně odpočinout. Své povinnosti ředitele pobočky svěřil na tu dobu Davidu Chungovi a zajel s Nathanem a Zek do Skotska. Nathan si alespoň odpočine, on sám také a Zek... bude s nimi. Jen v hloubi srdce Ben věděl, proč ji chtěl mít s sebou.

V Edinburghu zůstali tři dny. Nathan velmi obdivoval Princes Street a královský hrad na skále. „Tohle postavili lidé!" šeptal uctivě. „V Turgosheimu by to bylo jako nic, stavba není větší než Trolí hrad Loma Nedorostlého, který se krčil někde na dně strže. Ale tohle postavili lidé!"

„Měl bys vidět egyptské pyramidy," řekla mu Zek s úsměvem.

„Nebo Velkou čínskou zeď," přidal se Ben.

„Nebo Empire State Building!" ukončila debatu Zek, jak mívala ve zvyku. „Lidi vystavěli mnoho nádherných věcí."

Nathan se zamračil a zavrtěl hlavou. „Ne, na Sluneční straně nic nepostavili."

„Protože váš vývoj je opožděný," argumentovala Zek. „Byla jsem tam, takže to vím. A jsem si jistá, že to chápeš i ty, Nathane. Lidé z tvého světa jsou chytří a svým způsobem i vzdělaní. Jenže žijete pod vampýrským útiskem..."

„Kdyby Vampýři nebyli... och, všechno by bylo úplně jiné!" vykřikl Nathan. „Hlavně bych tady teď vůbec nestál."

Ben Trask chtěl udělat za celou konverzací tečku. „Takže se zdá, že tím na sebe přivolali svůj konec. Až se vrátíš domů, dáš Szganyům zbraně, o kterých se jim ani nesní. A co teprve Vampýrům! Jenže do té doby ještě nějaký ten den uteče."

Zek stiskla Nathanovu paži a řekla: „Ale nakonec se domů dostaneš. Vím to..."

Jednoho dne se vyjeli podívat na zbořeniště Harryho starého domu na předměstí Edinburghu, nedaleko Bonnyrigu. Když tam dojeli, začaly padat veliké měkké vločky a na zpustlé zahradě už leželo několik centimetrů sněhu. Trask vyprávěl Nathanovi, jak to tenkrát bylo.

„Nemohli jsme Harryho nechat, aby tu žil. Myslím tady, na tomto světě. Věděl jsem, že tvůj otec je úplně jiný než ostatní upíři, ale moc dobře jsem také věděl, že je to opravdový Vampýr! Tenkrát v noci jsem ho tady v zahradě viděl, mluvil s ním a bylo mi naprosto jasné, co z něho je! Jenže on nebyl takový, že by se prostě poddal svému strašnému osudu. Takže... dal jsem mu ještě šanci. Celá pobočka E byla na nohou a šla po něm. Ruští protivníci na něho čekali před perchorskou Bránou. Dokonce i Velká většina ho opustila. Ale já mu věřil. Když na to vzpomínám, říkám si, že jsem asi musel zešílet. Na druhou stranu, kdo ho tenkrát znal lépe než já? Přinejmenším jsem věděl, jaký byl Harry té noci. Nikomu
nechtěl ublížit.

A vzápětí mě přesvědčil, že jsem se v něm nemýlil. Přímo kolem domu měl spoustu nepřátel, kteří by ho nejraději okamžitě zabili. Jeden z nich byl telepat, zlý člověk plný nenávisti. Ale abych to zkrátil, nekroskop ho odzbrojil a vtáhl do Möbiova kontinua. Okamžitě jsem si pomyslel, že jsem se dopustil osudné chyby a kolegu už nikdy neuvidím. Ale ne, Harry mu vůbec neublížil, právě naopak. Nějak obral Geoffreye Paxtona o jeho schopnost, kterou stejně využíval tím nejhorším způsobem. Udělal z něj ,normálního' člověka a nezraněného, i když otřeseného, mi ho vrátil přímo sem na zahradu.

A tento dům, jeho poslední pozemské útočiště, mezitím hořel vysokými plameny a valil se z něj dým. Na celém širém světě nebyl nikdo, koho by Harry mohl pokládat za přítele. A ani tehdy nás nezradil..."

„Nemáš úplně pravdu, Bene," skočila mu potichu do řeči Zek. „Není pravda, že neměl žádné přátele. Měl tebe a mě. Když za mnou přišel do Zante, věděla jsem, co se z něho stalo, a bála jsem se ho. Věděli jsme to oba, já i Vlk. Ten hlavně. Byl to totiž opravdový vlk, szganský hlídač. Ale mohl se vrátit kdykoli a já bych byla vždycky jeho přítelkyní. Harry byl prostě Harry. Takže jsem i já zariskovala a poskytla mu přístřeší, jemu i té dívce. On se zatím připravil na odchod z tohoto světa. Poslední, co jsem z něj viděla, bylo zadní světlo motorky. Potom světlo zhaslo a řev motoru utichl. Duši mi zaplavila temnota jako ještě nikdy předtím a já věděla, že jsem ho viděla naposledy. A kdyby se něco z něj nevrátilo zpět, vůbec bych tu teď nebyla."

Nathan si přitáhl kabát ke krku a oprášil z ramen tenkou vrstvu sněhu. „Milovali jste ho?"

Zek s Benem se na sebe podívali. „Ano," odpověděl Trask. „Nejspíš svým způsobem ano."

Jenže Zek zavrtěla hlavou. „Nejsem si tak jistá," prohlásila. „Musíte si uvědomit, že jsem mu viděla do duše. Většinou byl vřelý jako slunečný den, ale dokázal být i naprosto chladný. A nebyl to jen tak obyčejný chlad. Někdy jako by se ti úplně zařízl do duše."

Zadívala se na Nathana a řekla: Také to v sobě nosíš. Nejspíš to je součást tvých schopností. Ale dej pozor, Nathane, aby chlad nikdy nepřevážil nad tvou srdečnosti...

Trask sice nic nemohl slyšet, ale věděl, že mezi nimi k něčemu došlo. Jeho další slova byla jen shoda náhod. Otřásl se a řekl: „Mráz mi proniká až do morku kostí! Co byste řekli návratu do Edinburghu a kávě s likérem v našem hotelu?"

Zříceninou domu se vydali k Traskovu autu. Sníh začal padat ještě hustěji. Z chumelenice se vynořily šedé stíny a nastoupily do druhého auta. Muži ze speciální ochranky nikdy nebyli daleko...

* * *

Cestou do Edinburghu projížděli přes Bonnyrig, když se Nathanovi v hlavě objevil obrázek psa. Byl to černobílý kříženec, nadšeně a přátelsky skákal, dlouhé uši mu vlály a horkem vyplazoval jazyk. Nebyla to telepatie nebo řeč mrtvých, ale něco velmi podobného. Připadal si, jako by byl zpátky na Sluneční straně a někde blízko byli jeho vlci. Vždycky vytušil, kde zrovna jsou, aniž by věděl, jak to ví. Ale tady? V jiném světě? Zvláštní...

Jenže v noci se mu o psovi zdálo. Ráno se u snídaně zeptal: „Mohli bychom si zajet do té vesnice, u které stál Harryho dům?"

„Do Bonnyrigu?" zvedl Ben tázavě obočí. „Jestli chceš, proč ne. Máš k tomu nějaký zvláštní důvod?"

„Ani nevím," pokrčil Nathan rameny. „Mám jen pocit... že tam mám jednoho známého."

„Jak bys tam mohl někoho znát?"

„Já ne. Ale myslím, že tam někdo zná mne..."

Vyjeli tedy do Bonnyrigu a Ben pomalu, opatrně řídil na zrádné zledovatělé silnici. Projížděli postupně všechny ulice, kolem úpravných řadových domků. Najednou Nathan vykřikl: „Zastav! Tady to je... alespoň myslím."

Znovu měl stejný pocit jako včera a do myšlenek jako by mu pronikala psí duše.

Nathan vystoupil z auta a málem mu podklouzly nohy. Trask ho varoval, „Opatrně! Silnice je zledovatělá. Vypadá to sice jako asfalt, ale mohl bys na tom i bruslit!"

Zek měla se svou telepatickou duší k Nathanovi blíž a pochopila, že zato nemohla kluzká vozovka. Připadalo jí, jako by byl trochu dezorientovaný. Zachytila Benův pohled a řekla: „Déjá vu?"

Nathan se vzpamatoval a s úsměvem řekl: „Mělo by to být tady." Vydal se postranní uličkou k domu se zahradou. Prošel brankou, na které bylo přibité lesklé mosazné číslo sedm, a došel ke dveřím. Ben a Zek ho doběhli a Nathan zaklepal.

„Nathane!" Trask byl mírně zděšený. „Co to má, pro Boha živého, znamenat?"

Zek ho vzala za ruku a potichu mu řekla: „Nech ho být, Bene. Ani on sám ještě neví, ,co to má pro Boha živého znamenat'. Počkejme a uvidíme."

Nemuseli čekat dlouho. Téměř okamžitě otevřel vysoký, zamračený, pohledný mladý muž. K příchozím byl otočený jen napůl, protože se stále otáčel zpět do domu. Podíval se na návštěvu, čekající na zápraží. „Okamžik, hned se vám budu věnovat," a otočil se, aby zavolal do domu: „Paddy, přestaň!" Potom se znovu obrátil k příchozím, usmál se a vysvětloval: „To je můj starý pes. Nechápu, co to do něho vjelo!" Odněkud z domu uslyšeli vzrušené kňučení a štěkání.

„Paddy," opakoval Nathan a pokýval hlavou.

„Ano." Jako by mu mladík potvrdil něco, co jen tušil. V mysli se mu náhle promítl obrázek: Na asfaltu byla vypálená čerstvá brzdná dráha... a v příkopu ležel mrtvý voříšek, štěně Paddy. Jedna z předních pacek mu volně visela, jako by byla z gumy... páteř byla na první pohled zlomená a ramena vykloube-ná... Psíkova hlava byla částečně prasklá a z roztrženého pravého ucha vytékal mozek.

Vidina zmizela stejně rychle, jako se objevila. „Kdo je to?" Ke dveřím přišla štíhlá žena středního věku a vtěsnala se vedle mladíka. Chvíli upírala oči z přítmí předsíně, než si přivykly dennímu jasu. Potom se zadívala na Nathana a na ostatní - a rychle se pohledem vrátila zase k Nathanovi. Z úst se jí vydral výkřik. Potom jako by se zamyslela, zasmála se a řekla: „Ne, to přece není možné."

Trask byl naprosto fascinovaný. „Co není možné?"

„Ale nic," mávla rukou žena. „Kdysi se tady objevil mladý muž. Prý veterinář. Paddyho přejelo auto a on ho vyléčil. Byl vám tak podobný!" obrátila se znovu k Nathanovi. „Ale je mi jasné, že to nemůžete být vy. Byl tehdy mladší než vy a už je tomu... och, šestnáct sedmnáct let!"

„Pamatujete si veterinářovo jméno?" zeptala se Zek.

„Ó ano, to jsem si zapamatovala. Jmenuje se tak totiž můj bratranec. Paddyho zachránce se jmenoval pan Keogh. A že ho dal pořádně dohromady! Pes už je starý, ale čilý jako nějaké štěně. Sice už je skoro slepý, ale ještě nikdy od té doby nezastonal!"

Ben a Zek cítili, jak jim naskakuje husí kůže. Podívali se po sobě. Zdálo se, že Paddy zaslechl svoje jméno. Zvědavě přiběhl a jeho páni na chodbě ho museli nechat projít. Byl to veliký kříženec, kterého Nathan viděl ve snu i ve vidině před malou chvílí. Paddy se protáhl mezi svým majitelem a jeho matkou a vztyčil se na zadní.

V žádném případě však nepůsobil nějak výhružně. S kňučením se předními packami opíral Nathanovi o břicho, natahoval černobílou střapatou hlavu a zoufale se snažil olíznout nekroskopovi tvář. Žena překvapeně vydechla: „Ale... vždyť on vás zná!"

„Ne," řekl jí Nathan. „Ale myslím, že znal mého otce."

Vzdychla a ruka jí vylétla k ústům. „Ale jistě! Jistě! Ta podoba! Ale pojďte prosím dál. Pojďte!" Potom se obrátila na svého syna, „Petře, pamatuješ si nato?"

„Jestli se pamatuji?" vykřikl mladík a vedl hosty chodbou do velkého obývacího pokoje. „To bych řekl, že si to pamatuju. Byl to děsný den. Nezapomenu na to do konce svého života!"

Když se všichni tři usadili, obrátil se k Nathanovi: „Váš otec byl... úplný kouzelník!"

A Nathan a Zek si společně pomysleli: To přinejmenším! Nahlas Nathan řekl: „Proč si to myslíte?"

Z vedlejšího pokoje přišel šedovlasý postarší muž. Asi zaslechl kousek jejich rozhovoru a nemohlo mu ujít vzrušení na tváři jeho ženy a syna. „Váš otec byl pan Keogh? Ten veterinář? Že mu ale vděčíme opravdu za hodně!" prohlásil pevně. „A to staré psisko si to dobře pamatuje! Takhle se rozhodně nechová ke každému."

Nekroskop seděl na pohovce a Paddy byl u něho, tlapy mu položil do klína a vyplázl jazyk. Ben Trask se zasmál. „Paddy už možná nevidí nejlépe, ale je vidět, že tě poznal!"

Nathan pokrčil rameny. „Vždycky jsem to se psy uměl."

Šedovlasý muž zvážněl. „Přesně jako váš otec. Uměl to se zvířaty a dokázal je zázračně léčit. Jo, já jsem John McCulloch. A tohle je má žena, Mary, a syn Petr. Byl tehdy ještě malý klučina, ale Paddy si nemohl přát lepšího ošetřovatele. Otec vám řekl, ať nás navštívíte, nemýlím se?"

„Můj otec je... zemřel," odpověděl Nathan. „Ale ano, říkal, že kdybych tudy někdy jel..."

„Ano, vždycky jste u nás vítáni," řekl všem třem Petr McCulloch. „Paddy býval celý život jako rtuť, ale tehdy bych přísahal, že je po něm. Srazilo ho auto, tamhle na rohu ulice. Paddy byl... pořádně zřízený. Byl jsem si jistý, že nežije. Ale pan Keogh ho odnesl a ještě tu noc ho přinesl zpět. Byl jako nový! A na těle ani škrábnutí! Dodnes tomu ani nemůžu uvěřit..."

„Zůstanete s námi na oběd?" Petrova matka vzala Zek za ruku.

„Obávám se, že nás tlačí čas," rychle se do hovoru vložil Trask. „Vlastně jsme už měli být na cestě. Jen jsme se zastavili -"

„Protože můj otec říkával, že tady budeme vždycky vítaní," dokončil za něj Nathan a vstal. „A nemýlil se..."

Když byli zpátky v autě, Ben zvolal: „To bylo... úžasné! Jak jsi to mohl vědět? Jak jsi to udělal?"

Nathan zavrtěl hlavou a pak se zvědavě zadíval na Traska. „Bene, jsi si jistý, že jsi mi o Harrym řekl úplně všechno, co si pamatuješ? Byl nekroskop, to ano. Mohl mluvit s mrtvými, a když byl v nesnázích, mohl je dokonce povolat na svou ochranu a vrátit jim zdání života. Tohle všechno vím. Už jsi mi to říkal. Ani mě to moc nepřekvapilo, koneckonců jsem také nekroskop. Jenže cítím, že v něm bylo ještě něco jiného. Mrtví jsou mrtví, ale Paddy byl dokonale při životě. Zkoušel jsem mu číst v mysli pomocí řeči mrtvých, ale nešlo to. Je prostě živý. Ale i po těch letech si pamatoval něco z mého otce, pocit, jaký v něm zanechala jeho duše. A něco z toho vycítil i ve mně. Petr McCulloch řekl, že si byl tehdy jistý, že je psík mrtvý. Takže... chtěl bych se tě zeptat na tohle: jaké další schopnosti Harry měl? Vzbudit na chvíli mrtvé je jedna věc, ale vdechnout jim znovu život je něco úplně jiného."

Ben se upřeně díval skrz přední sklo na silnici a snažil se utřídit si myšlenky. Nathan měl pravdu. S touto stránkou Harryho schopností agenti pobočky příliš často do styku nepřicházeli a Nathanovi o nich ještě nikdy nevyprávěli. Harry v sobě nosil rozpor nekroskopa a nekromanta, dobra a zla. Přesto však Harry Keogh zlu nikdy nepodlehl, ani na sklonku života. Jen ta věc v něm byla zlá, ale jemu se ji podařilo krotit až do svého hořkého konce.

Nebyl zlý... ale byl nekromant. Ovládal zapovězené, esoterické umění nekromancie, které se naučil od Janose Ferenczyho, posledního potomka temné krve na jeho hradě v Zurundulujských horách v Karpatech. O mnoho víc toho Trask nevěděl, jen to, že Harry nekřísil jen psy, ale i lidi. Ani dnes o tom nechtěl přemýšlet, protože věděl, že udělali několik zásadních chyb a mnoho ESPerů zahynulo - jeden dokonce dvakrát - zbytečně!

Trask přemýšlel a po očku pohlédl na Nathana, který na něj upíral zrak. Byl tak zvědavý, že se prostě nedokázal ovládnout. Položil svou otázku schválně tak, aby mu Ben nemohl přímo odpovědět, ale chvíli se rozmýšlel.

A Nathan si jeho myšlenky samozřejmě přečetl. Pochopil pravdu a zároveň věděl, že si Ben moc dobře všiml, co udělal. „Omlouvám se, ale prostě jsem se to musel dozvědět. Konečně mi některé věci začínají být jasné. Chápu, proč mrtví Harryho nakonec opustili, i když ho celý život tak milovali. Nebáli se jen jeho schopnosti nekromancie, ale toho, co by to z něj mohlo udělat. Mohl je povolat zpátky do života... a to mu nad nimi propůjčovalo děsivou moc."

„To ano," souhlasil Ben. „Stejnou moc, jakou míval i Janos Ferenczy. Mrví mohou být mučeni jen do té doby, dokud se nerozpadnou na prach. Jenže Janos mohl i jejich popelu vdechnout život a znovu a znovu je mučit. Harry nikdy nic takového neudělal, to ne, ale kdyby chtěl, mohl by..."

Nathan se zdál zamyšlený. „Od případu Johna Scofielda jsem mluvil s několika mrtvými," řekl nakonec. „Dokonce několik z nich mého otce osobně znalo. Ale ani jeden z nich ani slůvkem nezmínil tuto jeho... odvrácenou tvář?"

Trask se na něho znovu podíval a na jeho tváři byla znát nejistota, dokonce snad i strach.„Kdybys byl jedním ze členů Velké většiny, zmínil by ses o tom?"

Zek celou dobu mlčela. Teď promluvila. „Nathane, nechci, abys o Harrym jakkoli pochyboval. I když se jeho život chýlil ke konci, stal se z něj Vampýr a nekromant, všichni živí i mrtví ho opustili a on musel utéci z tohoto světa a hledat útočiště na Hvězdné straně... pořád to byl Harry. Nikdy nikomu neublížil... a vždycky mu na nás záleželo! Záleželo mu na mně, na dívce Penny, které vrátil život, i na Benovi a pobočce. A nikdy nás nezradil, ani jedinkrát. Pravda je, že jsme zradili my jeho. Takže když přemýšlíš o svém otci, mysli i na tohle a vem si to k srdci."

Nathan přikývl na znamení, že to bere na vědomí. Bude na to myslet -

ale jeho přirozená zvědavost stále přetrvávala...

Když se na konci výletu vraceli do Londýna, Ben využil příležitosti a na jednu noc se s nimi zastavil v Hartlepoolu. Nenaplánoval svou zastávku kvůli přírodním ,krásám' tohoto města, i když je třeba přiznat, že se původně průmyslové město začínalo dávat po padesáti letech úpadku dohromady. Chtěl se tam podívat, protože tam žil Harry Keogh předtím, než začal pracovat pro pobočku E. Bydlel tady, a ještě předtím v Harden Village, hornické vesnici pár kilometrů od Hartlepoolu.

Večer projížděli Hardenem a Ben vzal Nathana a Zek k Harryho staré škole. Bylo to špinavé, opuštěné a tiché místo. Budova stála blízko nepoužívaného železničního viaduktu, který byl určen k demolici. Mezi cihlovými rozpadajícími se mostními oblouky se v dálce vzdouvalo šedé Severní moře.

Nathan si už dávno všiml Benových citů k Zek (musel by být slepý, aby to neviděl) i skutečnosti, že mu pozornost velmi zdrženlivě oplácí. Tušil, že by jeho učitel ocenil, kdyby s ní mohl strávit nějaký čas o samotě. Obcházeli školní pozemek, když Nathan navrhl, ať ,se tam porozhlédnou sami dva' a on se zatím pokusí nasát atmosféru tohoto místa.

Chtěl, aby mohli být chvíli sami, a zároveň si přál být úplně o samotě. Když všichni tři kráčeli úzkou, dlážděnou ulicí mezi starou školní budovou a místním hřbitovem, Nathan cítil vábení těch nahnutých, mechem porostlých náhrobků a věděl, že tam najde přátele. Tušil, že tam kdysi míval známé jeho otec. Měl šanci dozvědět se o Harrym trochu víc.

Bylo větrné odpoledne, ale počasí bylo jasné a povznášející. Ben se Zek se vydali ruku v ruce ke starému viaduktu a zelenému údolí, nad kterým se tyčil. V zimním slunci se tam leskl tenký potůček. Nathan vešel na hřbitov. Stromy za zdí byly tak husté, že sem skoro nedopadalo sluneční světlo. Vnímal samotu a důstojnost tohoto místa a věděl, že sem jeho otec jako malý chodíval. Jako by byly nekroskopovy stopy stále zřetelné na třpytivých kouscích mramoru na kroutících se pěšinách, v zetlelém listí a na krátko posekané trávě mezi hroby. Nathan cosi ucítil, tlumené slovo nebo rychlý pohyb, a otočil se. O hřbitovní bránu se několik desítek metrů od něj opíraly dvě nenápadné postavy. Byli to jeho hlídači, kterým od nosu stoupala pára do mrazivého vzduchu. Udržovali si od něj nutnou vzdálenost a snažili se nepůsobit příliš nápadně, ale nikdy z něho nespustili oči. Nathan se uklidnil a pokračoval v prohlídce hřbitova.

Zdálo se mu, jako by jeho nohy žily vlastním životem. Vedly ho stále dopředu. Než si to stačil uvědomit, ponořil se ještě hlouběji do vlídného stínu stromů a naráz se zastavil před starým náhrobním kamenem na plevelem zarostlém hrobě. Prohlížel si nápis na náhrobku a plně otevřel mysl, aby mohl snáze zachytit šepot mrtvých.

Kdo to je? ptali se jeden druhého. Kdo by to jen mohl být? Působí jako... jako... ale ne, ten už je dávno pryč. Už se nevrátí, a to je možná dobře. Jenže... tenhle je také živý a přemýšlí v řeči mrtvých! Že by ty fámy byly pravdivé? Slyšel jsem, že na náš svět přišel další! Je to on, nebo... někdo jiný? Můžeme se na něj odvážit promluvit? Přeptat se ho? 

Pevný, silnější hlas odpověděl: Ještě než se stal nekroskop hrozbou, býval naším přítelem. Vždyť to byl jediný přítel, kterého jsme měli! A dnes k nám přišel někdo další. Copak tu chcete jen tak ležet ve svém nehybném limbu a nechat si ujít kontakt s někým ze světa živých? To byste si nechali utéct takovou příležitost? Všichni vime, že Harry, odešel a víme i to, čím nakonec byl. Ale předtím byl náš přítel. Opravdu mi chybí! 

Nejsi sám, řekl rozvážně a tiše další přímluvce. Hlas byl sice tichý, ale přicházel odněkud z blízkosti a Nathan uhodl, že zaznívá přímo pod jeho nohama, z hrobu, nad kterým stojí. Také mi chybí. Učíval jsem matematiku ve škole přes ulici. Je tomu... už ani nevím jak dlouho! Padesát, šedesát let? Byl jsem už dlouho po smrti, když za mnou Harry přišel se svými školními problémy. Nešla mu matematika! Víte, že jsem mu je vlastně pomohl vyřešit? Je to neuvěřitelné! Já jsem ten, kdo naučil nekroskopa jeho matematiku! 

Nathan otevřel údivem ústa. Vlasy na krku se mu postavily. Nemohl ani uvěřit tomu, co právě slyšel. Konečně měl ovládnutí svého daru nadosah! Pod vrstvou mechu rozeznal nápis na náhrobku a uvěřil. Neuměl sice ještě přečíst všechno, ale tentokrát text pochopil. Bylo tam napsáno:

JAMES GORDON HANNANT

13. června 1875 - 11. září 1944

Třicet let učitelem na Hardenské chlapecké škole,

deset let ředitelem.

Dnes dlí v království nebeském.

VII

Nové podněty

„Pane," řekl Nathan. Nedokázal potlačit vzrušení v hlase a divoké bušení srdce. „Nevím, kdo jste, ale nejspíš vás hledám ode dne, kdy jsem se narodil!"

Chvíli bylo překvapené ticho, potom mrtvý vydechl údivem a nakonec se rozezněl výkřik stovek netělesných myslí:

Harry!

V jejich hlasech však neznělo jen překvapení. Byl v nich i strach. Proto je Nathan rychle ujistil: „Ne, nejsem Harry, ale Nathan. Nathan Keogh. Harry byl můj otec. Proto... proto můj hlas zní stejně jako kdysi ten jeho."

Máš stejný hlas a vyzařuje z tebe stejný pocit. To promluvil J. G. Hannant. Ani se nedivím, že byli mrtví tak opatrní! Tvůj otec byl... tedy stal se... něčím, čemu se nedalo jen tak věřit. Chci říct, ke konci svého... ehm... 

„Vím, jak to myslíte," řekl mu Nathan. „Vím, kým Harry byl. Pocházím ze světa, kde žijí. Proto váš strach dokonale chápu." Potom dodal dychtivým hlasem: „Ale mohl bych vás o něco požádat? Možná byste mi mohl s něčím pomoci."

Ano? zeptal se zvědavě mrtvý.

„Jde o to, o čem jste vyprávěl před chvílí. Říkal jste, že jste nekroskopa vyučoval matematiku. Byl bych vám vděčný, kdybyste mi ukázal všechno, co jste tehdy učil jeho, použil na mě jakoukoli metodu, kterou jste použil i na něj."

Ach! zvolal Hannant. Začnu popořádku. Nejprve bych tě měl varovat: Pár věcí jsem Harrymu ukázal, ale neměl jsem to před chvílí nazývat učením. Měl totiž vrozený talent. Ukázal jsem mu několik zkratek, to je všechno. Na ostatní přišel sám od sebe. Ale jak jsem řekl, začneme popořádku. Zdá se, že nám o sobě chceš mnohé povědět, a my bychom to na oplátku rádi slyšeli. Jak ses sem dostal, Nathane? A proč se chceš s takovým nadšením pustit v Harryho šlépějích? Nejsi trochu příliš nadšený? Abys ho náhodou nenásledoval do přílišných detailů. Doufám, že chápeš, proč jsme tak opatrní. 

Nathan jim převyprávěl svůj životní příběh. Snažil se být stručný a ukazoval jim obrázky v mysli, aby nemusel všechno popisovat slovy. Ale přestože řeč mrtvých přenáší víc, než je skutečně řečeno, líčení mu zabralo skoro celou hodinu. Konečně své vyprávění zakončil.

„Takže snad chápete, proč potřebuju sehnat veškerou možnou pomoc. Zdědil jsem po otci některé jeho schopnosti - samozřejmě řeč mrtvých a také telepatické nadání, které se u něj projevilo až ke konci života na této zemi. Jenže to nestačí. Zdaleka nedostačují pro opravdový boj proti Vampýrům."

Hannant mu celou dobu bedlivě naslouchal a v pozadí Nathan slyšel tiché šeptání Velké většiny. Mrtví dávali průchod svým obavám, pochybnostem a nerozhodnosti. Když skončil, ozval se tichý, poněkud bázlivý hlas. Byl to mluvčí mrtvých.

Jaké máš plány do budoucna, Nathane? Hlas se mírně chvěl a byl nejistý, stejně jako jeho majitel. Předpokládejme, že bychom ti nějakým zázrakem či šťastnou náhodou mohli pomoct - někteří z nás, například pan Hannant. Co bys dělal? 

Nathanova reakce byla instinktivní, stejně jako byla čísla instinktivní záležitostí pro jeho otce. „Lidé by se nikdy neměli pokoušet předpovídat budoucnost. Je to totiž zrádná věc. Ale protože se mě ptáte, řeknu vám, co bych chtěl dělat. Zdejší přátelé mi slíbili poskytnout potřebné znalosti a zbraně, které bych mohl vzít na Sluneční a Hvězdnou stranu a dát je Szganyům. Zbraně, kterými by moji lidé zničili Vampýry. Jenže... nejsem si jistý, jestli se tam někdy budu moci vrátit. Kdybych však ovládl Möbiovo kontinuum, bylo by to mnohem snazší."

Tohle... Möbiovo kontinuum?... by ti umožnilo cestovat mezi naším a vampýrským světem? Nathan nepochopil, proč se ho na to mrtvý vlastně ptá.

„To není jisté," odpověděl, „ale byl by to krok správným směrem. Kdybych se jednou dostal zpátky na Hvězdnou a Sluneční stranu, kontinuum by mi v případě potřeby poskytlo nekonečně mnoho únikových cest."

Aha, řekl mluvčí, tak tiše a přemýšlivě, že Nathan skoro viděl, jak se škrábe na bradě. Pocházíš ze světa stvůr s lidskou podobou. Jak jsi sám říkal, tvůj svět je jimi přímo zamořený. A přesto chceš mezi našimi světy vytvořit jakousi bránu s neomezeným vstupem. Pro sebe... a možná ještě něco jiného? 

Konečně Nathan pochopil, co mrtvé tíží a proč k němu přistupují tak nedůvěřivě „Copak to nechápete? Takové brány už dávno existují! A dokonce dvě. Jsou zdrojem upírství ve vašem světě - tedy ve vašem předsmrtném světě. Nechci je otevřít. Naopak je chci zavřít - navždycky! Nebo ještě lépe, chtěl bych ve svém světě Vampýry vyhubit a zaručit tak bezpečí i tomuto světu."

Samozřejmě nás ani na chvíli nenapadlo, že bys svých schopnosti mohl použít k zavlečení vampýrské nákazy i do našeho světa. Nathan vycítil, že mrtvý zakroutil pomyslnou hlavou. Ne, je nám jasné, že nejsi zlý nebo pomatený. Jak jsi sám řekl, nikdo nemůže číst svou budoucnost i a zůstat nepotrestán. Ale co když jim padneš do rukou? 

„Už jsem jim do rukou padl a uprchl jsem! "Nathan začínal být zoufalý. Byl už tak blízko a zase mu cestu zahradil nehybný balvan, dědictví po jeho vampýrském otci. „A stejně," řekl zbrkle, „co o tom můžete vědět? Copak jste se už někdy ocitli tváří v tvář vampýrskému vládci? Byl váš otec jedním z nich? A proměnil se váš bratr v... v..." V té chvíli pochopil, že toho řekl příliš.

Po chvíli naprostého ticha se ozvalo:

Takže nejen tvůj otec (hlas mluvčího byl ještě tišší, ještě zamyšlenější), ale také tvůj bratr? 

Náhle se znovu ozval bojovným hlasem Hannant: Nathane, nevšímej si jich. Jestli to bude v mé moci, pomohu ti. Ať si pak na mně klidně vybijí zlost. Věřím každému tvému slovu a jsem si jistý, že jednou budeš pro mrtvé stejně prospěšný jako kdysi Harry. Co mi vlastně můžou udělat? Vyobcovat mě? Ale vždyť už mě to jednou potkalo - když jsem smrtí přišel o společnost živých! 

A ozval se další hlas, který odporoval Velké většině. Byl to ten první, hlasitý mrtvý, který se před chvílí zastával Harryho Keogha. Tentokrát se začal přimlouvat za Nathana. Hannant má pravdu! Co to s vámi je? To tu ležíte už tak dlouho, že s vámi nic nepohne? Tolik jsme byli Harrymu zavázaní, a přesto jsme ho zradili! Byl jsem jedním z jeho učitelů, jako pan Hannant. Ani po smrti jsem ho nepřestal učit jak bojovat beze zbraní. Vždyť jsem mu tak vlastně několikrát zachránil život! Ano, udělal jsem to... jako že se ,seržant' Graham Lané jmenuji. A jsem na to hrdý! Přesto jsem ho na konci zradil i já. A moc dobře vím proč. My mrtvi totiž uznáváme jen dva způsoby bytí: život nebo smrt. Oba jsme zažili a rozumíme jim. Jenže existují osoby, které se nacházejí ve třetím stavu existence. Jsou nemrtví. A něco takového nikdy neuznáme. A Harry byl také nemrtvý. Stal se z něj upír. Proto jsme se k němu obrátili zády. Jenže jsme udělali chybu! Teď máme příležitost splatit dluh jeho synovi. Opravdu ho chcete odmítnout? 

V pozadí se zase rozezněl šepot mrtvých. Byli mezi nimi tací, kteří věřili, že mrtví a živí mají být vždy striktně odděleni. Tajemství smrti má pro živé zůstat tajemstvím do té doby, než sami zemřou a přidají se k Velké většině. Tak mluvili zahořklí mrtví, kteří v životě nic nedokázali a smrtí tedy nic neztratili. Okamžitě je však umlčeli ostatní, kteří si vedli na světě dobře a smrt je tedy o mnoho ochudila. Argumentovali tím, že by díky Nathanovi mohli mnohé získat. Mohli by znovu mluvit s milovanými osobami, které nechali na zemi. Mohli by jim možná vysvětlit, že smrt neznamená konec, ale obnovení starých lásek a přátelství v poslední nekonečné temnotě. Není to sice fyzické shledání, ale přesto tady jsou milovaní svým způsobem zase spolu.

Nathan mohl všechno slyšet, což bylo důkazem, že jsou mu už mrtví přece jen více nakloněni. Alespoň už ho ze svých diskusí nevylučovali jako dřív.

Tak tedy dobrá, ozval se znovu hlas mluvčího miliard mrtvých. Přijímáme tě se vším, co představuješ. A jak řekl Hannant, doufáme, že chápeš naši opatrnost. Poslední dobou jsme měli těžké časy, Nathane. Dokonce až sem k nám z jihu zalétal děsivý křik a hluk. Pravidelně jsme cítili nutkání vstát z hrobu a chodit! Bylo to něco, co jsme nedokázali ovládnout. Není dobré, aby mrtví mohli znovu chodit, a zrovna tak není dobré, že má někdo takovou moc, aby je k tomu přiměl! 

Nathan okamžitě pochopil, o čem mrtvý mluví. „Myslím, že vím, o co jde. O Johna Scofíelda a zónu přízraků. Ale to už je vyřešené. Měl jsem se o tom asi zmínit už dřív. Naše jednání by tak bylo mnohem jednodušší. Možná byste mě přijali dříve."

Copak... copak s tím máš něco společného?

„Ano. To já jsem zajistil Johnovi a jeho rodině konečně klid. Musím však přiznat, že bez pomoci Velké většiny bych to nikdy nedokázal. Ale... mám tomu rozumět tak, že nejste všichni v neustálém kontaktu?"

Znovu mu odpověděl Hannant: Konverzace na velkou vzdálenost nás velmi vyčerpává, Nathane. Vlastně je naprosto vysilující! Pro Harryho to kdysi tak těžké nebylo. Jakmile se s někým seznámil, mohl s nim mluvit třeba přes celý svět! A u tebe by to mělo být stejné. Jenže ty jsi nekroskop a máš veškerou energii živých, stejně jako kdysi tvůj otec. My jsme mrtví. Nebýt vás, nikdo by nevěděl, že tady jsme. Zůstaly po nás jen vzpomínky. A i ty často bývají velmi rychle zapomenuty... 

Hannant se odmlčel a znovu se ozval mluvčí:

Máš naše slovo, že ti poskytneme veškerou možnou pomoc. Ale měl by sis uvědomit jedno, Nathane. Máš v sobě ohromnou sílu. Sílu, o které ještě nevíš. Mám na mysli sílu lásky. Mrtví v minulosti tvého otce opravdu milovali. Tak moc, že by pro něj udělali... naprosto cokoli. A dnes v temnotě záři nové světlo. Chceme tě požádat o jediné: využívej tuto sílu rozumně. Báli jsme se Johna Scofíelda, protože nás svým šílenstvím mohl přinutit chodit ve světě živých. Nepřipusť prosím, abychom se tě také začali bát. Alespoň na tomto světě...

„Dám si pozor," odpověděl Nathan tak pokorně, jak jen byl schopen. „Ale nikdy jsem po vás nechtěl, abyste mě milovali. Chci ve vás mít přátele, to je všechno. Nikdy bych vás nepovolal do světa živých, nikdy! Kdokoli by kvůli mně vstal z hrobu, činil by tak ze své svobodné vůle."

To se snadno řekne, vzdychl mrtvý hlas. Ale už teď se nás dotkla tvá laskavost. Máš v sobě něco z Harryho, z původního Harryho, než se proměnil. Nikdy jsme mu nedokázali odolat. Přinášel nám radost a bolest zároveň. Vstát z hrobu není nic jednoduchého. Nikdy bychom mu však nedokázali odmítnout pomoc. Proto tě znovu žádám: buď prozíravý... 

A hlas pokračoval, než Nathan stačil odpovědět: Jak bychom ti tedy mohli pomoct? 

Nathan se dychtivě otočil k Hannantovi, vlastně k jeho mrtvé duši. „Pane? Ještě bych se vrátil k Harryho matematice..."

Hannant jej však přerušil: Počkej! Než tě začnu učit, měl bys mi nejdříve předvést pár věcí. Určitě ses během pobytu na naší zemi něčemu naučil. 

Nathan mu ukázal školní matematiku na vysoké úrovni, včetně několika vlastních vylepšení. Bylo to jednoduché. Nechal si zkrátka v duševní obrazovce pochodovat zástup čísel a symbolů, které skládal do vzorců.

Standardní učivo střední školy - povětšinou, okomentoval to Hannant stručnými slovy učitele matematiky. Ale jak vidím, vykazuješ stejné příčné myšlení jako Harry. To je samozřejmé, jinak bys nebyl nikdy schopen dosáhnout toho, čeho dosáhl on. Ale to je všechno? Jestli ano, nemáš toho v sobě moc, co bychom mohli rozvíjet. 

„Ještě... ještě v sobě nosím jiné věci," pověděl mu Nathan. „Mám je v hlavě. Naučil jsem se je potlačovat. Abych jim však porozuměl, potřeboval bych znát mnohem víc z obyčejné matematiky. Vůbec se nepodobají tomu, co jsem vám před chvílí ukázal. Neustále se točí, mění, mutují! Jako by to... bylo živé! Žije to svým vlastním životem. Je to jako nějaká smršť, nebo vír. Číselný vír."

Ukaž mi to.

„Opravdu to chcete?"

Cože? Bývalý ředitel a učitel matematiky se na chvíli zdál překvapený a šokovaný. Ale vzápětí se zasmál: Ale samozřejmě že to chci. Copak si myslíš, že by mi to mohlo ublížit? 

Nathan mu to tedy ukázal. Číselný vír sice Hannantovi ublížit nemohl, ale mohl ho naprosto šokovat. Což se také stalo!

Obsah Nathanovy zvláštní metafyzické duše prodělal rychlou přeměnu. Do okolního mentálního éteru se od něj začala šířit téměř nukleární energie. A v samém středu toho pekla byl číselný vír!

Byl hladový, vyprahlý a ,citlivý', jako by pátral po zdrojích, kterými by doplnil svou energii. Vír byl složen z rychle se měnících vzorců, které se vynořovaly na povrchu a zase byly jakoby vtaženy zpět do středu. Zdálo se, že celý vír neustále exploduje, jako by to byl kotel plný výbušné směsi matematických počtů. Z rotujícího povrchu odletovaly rovnice jako vystřelované z neviditelné pistole.

Hannant na to chvíli mlčky zíral, než se zmohl na netělesný výkřik údivu. Nathan potlačil divoké otáčení a zmenšil ho do spirály nic neznamenajících čísel. Nakonec ho zrušil úplně.

Po krátké chvíli Hannant vyhrkl: Můj Bože! 

Nathan mu odpověděl: „Na Sluneční straně žádného boha nemáme. Zemřel, když Bílé slunce téměř zničilo naši civilizaci."

Hannant se už stačil vzpamatovat. Jestli mě nešálí paměť, řekl, ani nekroskop Harry Keogh si nebyl vírou v Boha příliš jistý. Jak bych si však měl vysvětlit, co jsem právě spatřil, když ne Bohem? Jak je prosím tě možně, že tomu nerozumíš? Nosíš to celý život v hlavě a nevíš, co to je? Ale měl bys vědět... dnes jsem to neviděl poprvé. 

„Opravdu?" zeptal se Nathan fascinovaně.

Ano, alespoň myslím. Ale posledně to bylo... jak bych to řekl... kontrolované?

„Harrym?"

Jistě. Byl zrovna v Lipsku, kde navštívil Möbiův hrob. Vždyť jsem to byl já, kdo ho tam poslal! Stejně jako dnes ty, i on ke mně tenkrát přišel a hledal odpovědi na své otázky. Na rozdíl od tebe však měl Harry v hlavě póze nápad a jistý symbol. A Hannant Nathanovi ukázal Möbiovu pásku.

Nekroskop ho hned poznal - Möbiův znak. A Maglorův. A dnes už vlastně i můj. Automaticky si sáhl na ucho, aby se dotkl zlaté náušnice. Potom si uvědomil, že ji nechal v pobočce v Londýně Davidu Chungovi, aby ji mohl používat jako pojítko.

Maglore? přerušil jeho myšlenky Hannant. Nathan zdejším mrtvým vylíčil své životní osudy velmi zběžně a detaily pobytu v Turgosheimu vynechal. To je nějaký tvůj přítel? 

Nathan se otřásl a odpověděl „Přítel? Proboha, to ne!" Vzápětí pustil Maglora z hlavy a vrátil se k původnímu tématu jejich rozhovoru. „Říkal jsi, že čísla mého otce se od těch v číselném víru lišila?"

Nebyla jiná, byla kontrolovaná. Tvá čísla jsou divoká a nezkrotná, Nathane. Harryho mysl byla jako obrazovka velikého počítače, na které se objevovaly neustále se měnící rovnice. Stačilo, aby zmáčkl nějaké duševní tlačítko, a mohl je kdykoli zastavit. Jeho čísla však v sobě měla sílu, kterou nebylo možno nijak potlačit. Proto jsem ji přirovnal k bohu. Jen zkus svá čísla zastavit, a okamžitě se změní v něco jiného! Přestanou být hypotetická a promění se ve skutečnost!

„A co by se stalo? Udělala by mi něco? Stalo se to Harrymu někdy?" Zdálo se, že Nathana zabije vlastní dychtivost. Zároveň se však ptal opatrným hlasem. Mnohokrát už totiž slyšel, že čísla nic udělat nemohou, protože prostě jen jsou.

Začala se deformovat! řekl Hannant. Harryho očima jsem viděl, jak se bortí! A zformovala dveře. Potom... viděl jsem, jak Harry do jedněch dveří vešel! Prošel jimi a zmizel... 

Dveře!

Znovu, j ako už tolikrát v minulosti, se Nathanova mysl vrátila na rozpálenou poušť Sluneční strany, do podzemních jeskyní, ve kterých žili Thyrové. Připomněl si, co vyčetl mrtvý hvězdopravec Thikkoul z nesmrtelných, věčných hvězd. Viděl dveře jeho budoucnosti.

„Jsou podobné dveřím na stovkách szganských vozů, ale tyto jsou tekuté, jakoby stvořené z vody a jejího vlnění..." šeptal mu tehdy Thikkoul. „Neustále se otevírají a zase zavírají. A za každými z nich se skrývá část tvé budoucnosti..."

Nathan se vymanil ze svých vzpomínek. „Möbius," povzdechl si. „Všechny cesty vedou k němu. Nekonečná smyčka, zrovna jako jeho páska. Slepá ulička. Slyšel jsem, že se přemístil jinam. Asi použil své kontinuum a odcestoval na jiný svět. Jel bych si s ním promluvit, jenže už tady není." Vzpomněl si na Gormleyho slova. „V Lipsku už zůstaly jen jeho kosti."

Já vím, řekl Hannant, který vycítil, jak bezmocný si Nathan připadá. Ale jak víš, Möbius nebyl jediným matematikem na světě. Ke konci svého života na zemi Harry rozmlouval se skutečnými matematickými génii. Řekli mu, co chtěl vědět! Vždyť mu toho tolik dlužili! Nekroskop nás totiž naučil, jak spolu můžeme rozmlouvat. Od té doby... jsme taková velká komunita. Snad by se dalo říct i bratrstvo. Vědci všech oborů spolu čas od času diskutují a snaží se udržovat tempo s rozvojem vědy na zemi. 

„Matematičtí géniové?"

Hannant pokrčil rameny. Zdálo se, že už se dávno smířil s tím, že ve světě mrtvých představuje průměr. Ano, géniové. V porovnání s takovým Pythagorem je má mysl naprosto nicotná. Snad kdybych v hrobě ležel tak dlouho jako on... 

„Pythagoras?"

Hannant mu co nejstručněji vysvětlil význam tohoto jména. I Nathan se začal cítit zahanbeně. Pochopil, jak dlouhá je lidská historie, a duše se mu naplnila úctou. Vždyť pozemšťané mají písemné památky staré více než dva tisíce šest set let!

Ale ne, některé jsou ještě mnohem starší! zvolal Hannant. Dokážeme číst i v historii samotné planety Země, která je stará miliardy let! Nemusíš se však před námi tak sklánět. Copak nechápeš své vlastní možnosti? Tví pozemští přátelé sice zdědili historii, ale ty máš moc doopravdy s ní mluvit! Místo učebnic můžeš studovat duše pradávných zemřelých. Na chvíli se zarazil a opatrně pokračoval: Jenže... 

„Ano?"

Hannant znovu pokrčil rameny, tentokrát na znamení částečné porážky. Jenže Pythagoras znovu zalezl do své ulity. Harry ho z ní na chvíli dostal. Dokonce se s námi začal bavit. Přitom však zjistil, jak moc věda pokročila. Pochopil, že jeho vědomosti byly jen zárodky současného vědění... a to na něj bylo příliš. Zdálo se mu jednodušší uzavřít se zase do bezpečí svých překonaných doktrín, schovat se do ústraní a čekat na vzkříšení duše. Nikdo s Pythagorem nemluvil už... ehm, hodně dlouho. 

„A vy víte, kde je?"

Samozřejmě že ano.

Nathan se znovu zaradoval. „Pak je nejvyšší čas, aby si s ním někdo promluvil!" Jeho hlas zněl tak přesvědčeně, jako by chtěl říct, aby si s ním někdo promluvil hned teď, okamžitě.

„S kým chceš mluvit?" zeptal se Ben Trask a položil Nathanovi ruku na rameno. Ten seděl na desce Hannantova hrobu a lekl se tak, že nadskočil metr nad zem. Okamžitě s mrtvým ztratil kontakt, protože přepnul svou mysl z řeči mrtvých.

Vydechl, podíval se na Bena a vyhrkl: „S Pythagorem!"

„Se skutečným Pythagorem?" zeptala se Zek a vrhla vyčítavý pohled na Traska.

„Copak jich žilo víc?"

„Ne," zakroutil Ben hlavou. „Myslím, že ne." Vycítil Zekinu podrážděnost a pospíšil si s omluvou. „Promiň mi, Nathane. Já blázen jsem si myslel, že mluvíš sám se sebou. Ale vidím, že jsem se spletl. Jenže... i když znám tvé schopnosti, těžko si na ně zvykám. Pořád zapomínám, co dokážeš."

„Vyrušili jsme tě při něčem důležitém?" zeptala se Zek a chytila Nathana za paži, když se zvedl.

„Po pravdě řečeno -" vrhl pohled na Bena „- ano. Ale nic se neděje. Můžu se k němu zase vrátit."

„Ke komu?" zeptal se Trask.

Nathan ukázal na nápis na náhrobním kameni. „Kdysi učil ve škole přes ulici. Za života to musel být velmi vzdělaný člověk. Později se z něj stal přítel mého otce. A dnes je i mým přítelem."

„Máme jít ještě na chvíli pryč?" Trask se snažil dát svou chybu do pořádku. „Chceš mu ještě něco říci?"

Nathan zavrtěl hlavou. „Později."

Nastoupili tedy do auta a vrátili se do hotelu v Hartlepoolu...

* * *

„Když jsme projížděli městem," řekl Nathan u večeře, „všiml jsem si, že si můj otec vybral dům hned naproti velkému, starému hřbitovu."

Trask přikývl. „Velmi příhodné místo, nemyslíš?" A pokračoval, než mohl Nathan odpovědět. „Něco ti o Harryho podkrovním bytě řeknu. Právě tam totiž Harry junior, tvůj bratr, poprvé použil Möbiovo kontinuum. A to byl ještě malým dítětem! Myslím si tedy, že máš ještě naději."

Nathan si pomyslel: Obyvatel v dětském věku. Můj nevlastní bratr byl teprve malým dítětem, bezbranným kojencem, a přesto toho uměl víc, než jsem se já naučil za celý život! Ovládal své schopnosti podvědomě. Proč tomu tak není u mne? Co mi chybí? Kde to je? Cítím se o něco ošizený. Zdědil snad Nestor část toho, co mělo být moje? Jestli ano, proč se u něj jeho schopnosti neprojevily? A po chvíli pro sebe dodal: Každopádně děkuju Traskovu a Hannantovu bohu, že tomu tak není! 

Roztržitě se Bena zeptal: „Jaké to tehdy bylo?"

„Nebyl jsem u toho," pokrčil Ben rameny, skoro jako by toho litoval. „Ležel jsem zraněný v nemocnici. Pobočka tehdy stíhala stvůru, Juliana Bodeska. Byl to Vampýr a já jsem přišel ke zranění u jeho domu v Devonu. Od té doby jsem si mnohokrát přál, abych u toho byl... ale na druhou stranu jsem měl možná spíš štěstí. Byl tady však jeden můj dobrý přítel, skvělý ESPer Darcy Clarke, a všechno mi vypověděl. Kromě toho jsem četl jeho hlášení..."

Na chvíli se odmlčel a vzápětí pokračoval: „Byla noc. V bytě byla jen Harryho manželka a malý syn. Bodescu se vloupal dovnitř a zabil policistu a dva muže ze speciální ochranky, kteří mu zastoupili cestu. Jenže dítě bylo nekroskop. Bylo to Harryho miminko a mrtví ho milovali. A on je povolal, aby tak uchránil sebe i svou matku.

Byla temná noc a nikdo kromě Darcyho neviděl, jak vstali z hrobů a přišli. Zatarasil se v pokoji ve druhém patře a zrovna před chvílí viděl, jak mu Bodescu zabil kolegu. Chtěl uprchnout oknem, když se podíval dolů na hřbitov. Nikdy nezapomenu slova, jakými to tehdy popsal.

Nejprve vůbec nedokázal uvěřit svým očím. Ulice u domu se začala plnit lidmi. A nebyli to jen tak obyčejní lidé! Byly jich úplné zástupy. Přicházeli ze hřbitovní brány, někteří dokonce přelézali zeď, a shromažďovali se před domem. Byli mezi nimi muži, ženy i děti. A všichni byli tiší jako hroby, ze kterých před chvílí vstali!

Vlhký noční vzduch k Darcymu přinášel děsivý zápach. Byl to puch rozkládajícího se masa a plísně. Ti, kteří zemřeli teprve nedávno, na sobě stále měli oblečení. Ostatní... už museli být pod zemí hodně dlouho. Přelezli zeď, protáhli se bránou a pajdali přes silnici. Nakonec začali klepat na dveře a dožadovali se vstupu!

Darcy si myslel, že snad zešílel. Znal však Harryho schopnosti a věděl, že i jeho syn je nekroskopem, takže to nakonec vzal jako fakt. Rozhodl se sejít dolů a otevřít jim dveře. Umíte si to představit? Darcy chtěl pustit dav chodících mrtvol do toho domu hrůzy! Nakonec k tomu však nedošlo. Stalo se něco, co prostě nedokázal akceptovat, a omdlel. Zbytek jsme se dozvěděli až později, od samotného Harryho.

Harry junior už v té době přenesl svou matku Möbiovým kontinuem do centrály pobočky. Nebožtíci na Bodeska zavřeného v podkrovním bytě zaútočili, a přestože byl Vampýr, neměl proti nim šanci. Neměli už totiž co ztratit. Uzpůsobil své tělo k létání a proskočil oknem. Jenže jeden z mrtvých býval střelcem a prostřelil mu páteř šípem. Zmrzačený upír padl na zem. Mrtví našli na hřbitově jeho tělo, vrazili do něho kůl, uřízli mu hlavu a spálili ho. Tak to tedy bylo..."

Nathan se na něho zadíval a přikývl. „Hezky jsi to převyprávěl, ale mrtví na hřbitově by to možná vylíčili ještě lépe. Myslím, že bych si s nimi měl promluvit. Je toho ještě hodně, co se musím o svém otci dozvědět, a oni o něm vědí nejvíc. Jsou jediní, kdo ví, jaký byl doopravdy."

„Chceš, abychom šli s tebou?" zeptala se Zek, ale bylo jí jasné, že dá přednost samotě.

„Myslím, že budu radši sám," odpověděl Nathan. „Můžu se tak lépe soustředit. Kromě toho mám pocit, že mrtví nemají rádi, když... někdo poslouchá."

„Bude s tebou ale tvá ochranka," připomněl mu Ben.

„Když se budou držet zpátky, nevadí mi," řekl Nathan. „Víte, že žijí hlavně v noci?"

„Mrtví?"

„Ano. Všechno je tiché a právě v té době vycházejí do svého světa." Ucítil Zekin pohled a telepatickou sondu. Otočil se k ní.

Noc byla i Harryho oblíbenou dobou, řekla mu. Když se takhle smutně usměješ, vypadáš z profilu úplně jako on. Jenže... ke konci života mu oči ve tmě rudě zářily. Na chvíli se odmlčela. Vím, jak nebezpečný je tvůj svět, Nathane. Sama jsem tam byla. Ale tento svět může být také nebezpečný, a kolika způsoby! Slib mi, že budeš opatrný. 

Už podruhé v krátké době Nathana někdo nabádal k opatrnosti. Připadalo mu, že na něm někomu záleží, a to ho povzbudilo. Slíbím ti to, odpověděl, když mi na oplátku slíbíš ty, že mě vezmeš k Pythagorovu hrobu. 

Do Řecka? otevřela doširoka oči. A Jazz? 

Ó ano, k Jazzovu také.

Přijímám! zvolala Zek.

Ben je celou dobu sledoval a viděl, jak se na sebe dívali. Trochu nejistě se zasmál a řekl Zek, „Ten je pro tebe přece jen trochu mladý."

Zek natáhla ruku přes stůl a poplácala ho. „A ještě ke všemu ženatý," připomněla. „A aby toho nebylo málo, je to telepat. Dvěma lidem s touto schopností to většinou příliš neklape. Takže máš štěstí, Bene. Velké štěstí."

„Opravdu?" Ben přestal žertovat.

Zek se na něho laskavě usmála. „Mohli bychom to probrat později?" zeptala se, ale dívala se na něj jinak než před chvílí na Nathana.

A Traskovo srdce bylo náhle tak lehké, jako by byl znovu zamilovaný mladík. Jako jediný člověk na světě totiž dokázal neklamně rozeznat pravdu...

V noci Nathan mluvil s mrtvými z hartlepoolského hřbitova na ulici Blackhall Road. Samozřejmě že si moc dobře vzpomínali na jeho otce, Harryho Keogha. A vůbec už nebyli odmítaví. Velká většina naopak chtěla dohnat čas, který zameškala. Získala si je Nathanova vrozená laskavost, a proto se mu otevřeli a svěřovali se mu se vší svou osamělostí. Nakonec začal Nathan cítit, jak ho jejich starosti tíží. A opravdu tomu tak bylo. Stejně jako kdysi Harryho, i Nathana se hluboce dotkla jejich samota.

Jestli měly nekroskopovy schopnosti nějaké nevýhody, bylo to přesně toto. Mrtví přátelé totiž neslouží jen k tomu, aby mu pomohli, ale i on musí pomáhat jim. Jenže Nathan byl sám, zatímco jich byly miliony.

Na prastarém hartlepoolském hřbitově, plném křivých, mechem porostlých náhrobků, však mrtvých nebylo zase tak mnoho, aby Nathana zavalili. O Harrym se toho sice mnoho nedozvěděl (co jiného by mu však řekli než to, jak moc ho milovali?), ale jeho lidskost a upřímnost ještě upevnila přátelství, které bude přetrvávat věky.

Ledová přízemní mlha jako by pronikla Nathanovi až do morku kostí, takže si připadal studený jako ten mramorový náhrobek, na kterém seděl. Náhle se ozval tichý, ostýchavý mrtvý hlásek. Nathane, mohl bys mi prosím pomoct? 

Byl to hlas malého děvčátka a zněl tak smutně, že Nathana zabolelo srdce i za ni. „Jestli budu moci," odpověděl, „Ale... jak se jmenuješ?"

Jsem Cynthia, řekla mu dívenka. Je mi - bylo mi - sedm. Není tomu dávno. Měla jsem nemocné kosti, které nedokázaly vyrábět krev, takže jsem zemřela. Ale má maminka a tatínek si o mě dělali starosti už dlouho předtím! Neměla jsem ve škole žádné kamarády a jim bylo líto, že jsem pořád tak sama. Vím, že teď se o mě bojí ještě víc. Říkají si, že jsem se s nikým neskamarádila ani tady. Ale řekni jim, že to není pravda. Řekni jim, že tady mám spoustu kamarádů! 

Nathan o tom přemýšlel a nevěděl, co dělat. Noví přátelé viděli jeho bezmoc a nerozhodnost a snažili se mu pomoci.

Cynthio, zaslechl, jak na ni mluví, nekroskop má spoustu práce. Nemůže každému splnit všechna přání. Má také spoustu povinností ve světě živých, víš? A jak by mohl říct tvým rodičům, že s tebou mluvil? Neví, že i tady v zemi můžeme dál přemýšlet... Nathan věděl, že mají pravdu, ale přesto mu připadalo, že to dívku nemůže utěšit.

„Poradím si s tím sám," řekl jim. Potom promluvil na Cynthii: „Poslouchej mě, miláčku. Jestli to bude jen trochu možné, vyřídím jim to. A tebe potom přijdu ujistit, že jsem s nimi mluvil. Musíš mi však říct, kde bydlí a jaké mají příjmení. A pak... chtěl bych na oplátku něco od tebe."

Na oplátku?

„Jen něco na památku."

Jen mi to řekni! Mohl téměř vidět její rozzářené oči a zdálo se mu, že slyší, jak vzrušeně tleská drobnýma ručkama.

„Pusu," řekl. „Jen jediný polibek."

A o chvíli později...

Bylo to, jako by se Nathanovy tváře dotkl anděl. A ve vzduchu zůstala jemná, mýdlová vůně smutku, slz a nevinnosti...

Když Nathan opouštěl hřbitov, měl před sebou další úkol. Byl jen jedním z mnoha, které si vytyčil, a většině lidí by se zdál naprosto nedůležitý. Jemu se to však zdálo tou nejdůležitější věcí na světě. Než došel do hotelu, rozhodl se, co musí udělat.

Našel Bena a Zek, jak sedí v baru a vychutnávají si pozdní noční koktejly. Řekl jim, co se chystá udělat.

„Teď? Ještě dnes v noci?" Ben se podíval na hodinky. Bylo krátce po jedenácté.

„Hned teď," přikývl Nathan. „Proč by se měli trápit třeba jen o minutu déle, než je nutné?"

„Ale... myslíš, že ještě budou vzhůru? V tuto hodinu?" Trask nevěděl, co jiného říct. Myšlenkami byl někde úplně jinde.

Nathan to věděl a v duchu mu odpustil., Ano. Jsou vzhůru. Sedí v prázdném domě, přemýšlejí, vzpomínají a truchlí. Určitě toho poslední dobou moc nenaspali. A ani nenaspí, pokud jim nepomůžeme."

Zek řekla: „Počkejte chvíli, dojdu si pro kabát." A Ben s Nathanem na ni mlčky čekali...

V tuto hodinu nebyl na ulicích skoro žádný provoz, takže rychle dojeli na kraj města. Na udané adrese stál pěkný domek se štěrkovým vjezdem, pečlivě upravenou zahradou a dětským koutkem s houpačkou, klouzačkou a domečkem na stromě. Dům působil udržovaným dojmem, i když dnes vypadal trochu opuštěný. Skrz prosklenou verandu bylo vidět světlo v obývacím pokoji. U stolu tam seděli muž a žena, dívali se na sebe a zdálo se, že mlčí. Oba měli shrbená ramena a hlavu si unaveně podpírali rukama.

Trask zaparkoval kousek od domu a vypnul světla. „Mám jít s vámi?"

Ale Zek zakroutila hlavou.

„Díky, Bene," řekla jemně, „ale mohl bys nás rozptylovat."

Nathan ukázal na auto, které kolem nich přejelo a zastavilo o kus dál. „Možná by sis zatím mohl popovídat s nimi."

„Jasně," řekl Ben a to už oba telepati vykročili k domu.

Když došli přede dveře, Zek zašeptala: „Všimnou si nás?"

„Ne," zakroutil Nathan hlavou. „Vidíme je, protože je vevnitř světlo. Jenže my stojíme ve tmě. A beztak poslední dobou kolem sebe nic nevnímají. A na nic nemyslí, jen na Cynthii. To by nám mohlo pomoci."

„Co chceš, abych dělala?"

„Jen mi půjč svou sílu a pomoz mi znásobit telepatické schopnosti, abych k manželům rychleji pronikl."

„Řekni, až budeš připraven."

Nathan si všechno do podrobností promyslel. Věděl, co chce dělat a co chce říct. „Teď," řekl a nechal svou mysl vzlétnout ke dvojici v domě...

Jejich žal byl nezměrný. Nathan věděl, jak se cítí. Když si myslel, že mu zemřela matka, bratr a hlavně Miša, cítil totéž - skoro. Jenže jemu pořád zůstávala naděje, byť naprosto mizivá, že se jim nějak podařilo přežít. A opravdu žili! Ale Cynthia byla prokazatelně mrtvá a její rodiče to dobře věděli. Starali se o ni, když bojovala se svou nemocí, a stáli u její postýlky, když vydechla naposledy.

Bylo to přesně tak, jak Nathan vysvětlil Benovi. Pořád měli hlavy plné vzpomínek, žalu a smutných myšlenek na to, kde asi Cynthia je a jak se má. Stejně nejspíš uvažuje každý, kdo ztratil někoho blízkého. Když truchlící potká na ulici člověka podobného zemřelému, říká si, proč tenhle žije, zatímco jiný musel odejít. Cynthia byla mrtvá, ale zemřela teprve nedávno, takže tomu ještě nedokázali uvěřit. Scházela jim, ale nemohla být přece mrtvá! To nebylo možné! Vždyť ostatní děti, ostatní lidé žijí dál.

Nathan už to nedokázal dál poslouchat.

Zemřela jen pro tento svět, promluvil v obou jejich myslích současně.

„Co...?" Muž se podíval na svou mladou ženu.

„Kdo...?" Cynthiina matka vytřeštila oči.

Nathan do svých dalších slov vložil veškerou sílu a city, stejně jako svůj hluboký soucit, pro který mrtví jeho otce tak milovali. Zek ho podpořila vším svým telepatickým úsilím. Máte pravdu, promluvil k Cynthiiným rodičům, opravdu žije - v posmrtném světě. A má tady spousty přátel. Nechtějte vědět víc, prostě mi věřte. Žila by si tam šťastně, jen kdyby věděla, že jste šťastní i vy. 

Cynthiin otec rychle vstal a obešel pokoj. Ve spěchu převrhl malý stolek. Hledal... ale nikoho nenašel. Nikdo s nimi v místnosti nebyl. „Někdo mi mluví v hlavě!" vykřikl.

„V mé taky," řekla jeho žena.

Mluvím k vám oběma, řekl Nathan. Věříte mi? Je to tak prosté, stačí - 

„- mít víru," dokončila za něj mladá žena a omdlela.

Manžel ji chytil a rozhlédl se po prázdném pokoji. „Nikdy... nikdy jsem v nic nevěřil."

A už věříš?

„Ano! Ó ano!"

Tak může být konečně šťastná.

„Ale... kde je?"

V dalších světech. Nikdy se k ní však nesnažte dostat, varoval ho Nathan. Musíte počkat, až přijde váš čas. Bude tam na vás čekat, a nebude sama. Čeká se všemi svými přáteli. 

Muž si sedl na pohovku, svou ženu pořád držel v náručí. „Kdo... kdo jsi?"

Cynthiin přítel, odpověděl Nathan prostě. Jen... jen jeden z mnoha... 

Muži začaly téct slzy. „Bože odpusť, že jsem nikdy neuvěřil! Děkuju ti, děkuju!" A Nathan stáhl svou telepatickou mysl.

Cestou k autu se Zek zeptala: „Budou v pořádku?"

„Ráno se sem vrátíme a uvidíme," odpověděl Nathan.

Což také učinili. Z komínu stoupal proužek kouře a na zahradě uviděli muže, jak jen tak v košili sundává houpačku. Cynthia už ji nebude potřebovat. Teď už si hraje se svými přáteli v dalším světě. Po chvíli vyšla z domu žena, vztáhla k němu ruce a objala ho. A ruku v ruce se vraceli domů...

Vraceli se do hotelu a Nathan požádal Bena, aby na minutu zaparkoval před hřbitovem na Blackhall Road.

Když se po chvíli znovu rozjeli, řekl jim: „Její rodiče budou v pořádku." Vzdychl, pohodlně se usadil a zavřel oči. „Stejně jako Cynthia..."

Když se vrátili k hotelu, z nenápadně vyhlížejícího auta k nim přiběhl jeden ze speciálních agentů. „Pane?"

Trask mu poznal na obličeji, že jde o něco důležitého. „Co se děje?"

„Máte vzkaz. Naléhavý. Přišel po vysílačce." Podal Benovi papírek se zaznamenaným vzkazem a šel zpátky k autu. Trask se za ním díval a pomyslel si: Dobře ví, že tu není od toho, aby se mě na něco vyptával. Potom si přečetl vzkaz.

Pro Bravo-Tango:

Golf-Tango s tebou chce co nejdříve mluvit o Tango-Charlie.

Navrhuji použít mixér... nejlépe náš...

Delta-Charlie

Byl to David Chung a sděloval mu, že si s ním chce promluvit Gustav Turchin o Turkuru Conovovi, a to co možná nejdříve. ,Mixér' v žargonu pobočky znamenal komunikační kódovací zařízení...

VIII

Dveře!

Vrátili se do Londýna, aniž by je cestou potkalo něco zajímavého. Ve tři hodiny odpoledne dorazili do centrály pobočky a Traskovi hned přepojili Turchina. Viděl ho před sebou na obrazovce a v pozadí občas matně zahlédl britského ,poradce' v Moskvě.

Ruský prezident byl menší postavy, zavalitý a na první pohled vypadal naprosto neotřesitelně. A muž v jeho postavení ani nemohl být jiný. Zrovna se musel potýkat s hladovými nepokoji v Kazachstánu, radioaktivním zamořením Černého moře, terorismem na Ukrajině, válkami mafiánských gangů v samotné Moskvě a drobnými pohraničními rozmíškami prakticky kolem celé země.

„A teď tohle," řekl Turchin stručně. Vždycky pokud možno šetřil slovy, aby nemohlo dojít k žádnému nedorozumění nebo nesprávnému výkladu. „Na základě vašeho včasného varování jsem si nechal zjistit jisté utajované informace. S ohledem na tato fakta jsem se přesvědčil, že vaše obavy, týkající se jistého vysokého důstojníka ruské bezpečnostní služby, nazývejme ho prostě Turkur Conov, jsou zjevně opodstatněné. Mám k dispozici důkazy o přepravě menšího zbrojního arzenálu do Perchorského Projektu, a -"

„Menšího?" skočil mu do řeči Trask. „Je mi líto, pane prezidente, ale v Perchorsku jsme viděli víc než jen ,menší' zbrojní arzenál! Vlastně -"

„Prosím!" zvedl Turchin ruku. „Velmi dobře vím, co jste tam viděli. Avšak na skutečnou válku je zmiňovaný arzenál skutečně malý."

„Ale naprosto dostačující," nenechal se odbýt Trask. „K invazi do technologicky méně vyspělé země - nebo na méně rozvinutou planetu - by to bohatě stačilo. Kromě toho jsou další zbraně v Perchorsku naprosto zbytečné. Bezpečnostní opatření proti jakémukoli útoku z Brány jsou už teď více než postačující. Proč by tedy -"

„Proč... to je ta zásadní otázka, pane Trasku. Ano, v tom s vámi souhlasím." Turchin se odmlčel. Ben to pochopil jako varování, že i jeho diplomatická trpělivost má své hranice. Všiml si, že prezident zablýskal tmavýma očima pod černým, hustým obočím a sevřel své úzké rty. „Nechtě mě prosím domluvit," dodal odměřeně a po chvíli pokračoval: „Řekl jsem přece, že jsme vaše obavy potvrdili, nebo ne? Popravdě řečeno, pana Conova sleduji už delší dobu. Bohužel, nejsem v pozici, abych mohl někoho sám žalovat. Mohu pouze radit, aby byly některé osoby zažalovány. Až budeme mít v rukou dostatečné důkazy, bude ještě dost času -"

„Copak vám tyto důkazy nestačí?" přerušil ho znovu Trask. „Omlouvám se, pane prezidente, ale podle mě není času nazbyt. Conov je známý svými megalomanskými tendencemi a víme, že se nejméně jedenkrát dopustil vraždy! Pokud ne přímo vraždy, alespoň pokusu o vraždu."

„Siggi Damová," odmlčel se prezident a ještě více zúžil rty. „Ano, je pohřešovaná." Odvrátil se od obrazovky a vzápětí se na Bena zpříma podíval. „Podle Turkura Conova uprchlá na západ, aby se vyhnula stíhání za možnou účast na -"

„Útěku návštěvníka z Perchorska? Copak jsme vám neřekli, že se bude přesně takto vymlouvat?"

„Ano," přikývl Turchin. „A není to zas tak špatná výmluva. Konec konců, návštěvník je opravdu mezi vámi."

„Návštěvník? Ano, samozřejmě že ho máme. Kdyby se k němu nechovali jako ke zvířeti, a to se vůbec nechci zmiňovat o Conovových výhrůžkách jistým strojem, mohl teď být klidně v Moskvě. Protože ,návštěvník' Nathan je tam, kde chce být. Copak na to nemá právo? Žijeme už přece v Evropě bez hranic, pasů a perzekuce. Copak není jasné, že kdyby měl Conov možnost, rád by znovu rozdělil svět železnou oponou? Nikdy mu nedejte šanci, pane!"

„To rozhodně nemám v úmyslu. Je pod dohledem. Jak Conov, tak... jeho plány." Turchinovi v očích nebezpečně blýsklo. „Musíme však postupovat velmi rozvážně, pane Trasku. Velmi, velmi rozvážně."

„To nebude na škodu." Trask se už poněkud uklidnil a přes tvář mu přelétl unavený úsměv. „Jestli vám však mohu radit, neměli byste být příliš rozvážní."

„Conov má jisté plány," ignoroval Turchin Benův úsměv. „Vlastizradu, jestli se nepletu. Jenže má spoustu chapadel, která sahají do téměř každé provincie v zemi. Kdyby se mu podařilo získat potřebné materiální zabezpečení, neváhal by zinscenovat státní převrat."

„Přesně tak," přikývl Trask. „A myslím, že už vymyslel způsob, jak získat potřebné prostředky. Na Hvězdné a Sluneční straně jsou bohatá naleziště zlata. Pro domorodce to je naprosto běžný kov."

„Ale stejně jako mám já své... informátory, i on má pár zvědů." Turchin stále budil dojem, že příliš pozorně neposlouchá. Benovi však stačil jediný pohled a vnitřní detektor lži mu prozradil, že poslouchá dostatečně bedlivě. „Vlastně ovládá naše nejlepší špionážní agenty. Ve vašem žargonu ESPery, pane Trasku. Nebo spíš ,protivníky'?"

„Za starých časů jsme jim tak říkali, to ano. A Conov by tyto časy rád vrátil. Je jasné, že něco takového nemůžeme dovolit. Každému, kromě šílenců a megalomanů, to musí být jasné. Jenže škody, které by svým pokusem mohl způsobit..."

„Jsou nevyčíslitelné, já vím. Mohl by zničit to, co jsme se patnáct let snažili vybudovat, a přitom by mohl naprosto zbídačit tuto zemi."

„Přijměte mou omluvu, pane," zavrtěl Trask hlavou, „ale myslím, že jste mě úplně nepochopil. Velmi oceňuji vaši obavu o vaši zemi, avšak já bych se obával o bezpečnost celého světa. Abych byl upřímný, vůbec by mi nebylo proti mysli, kdyby se Turkur Conov vydal Bránou na Hvězdnou stranu. Ať si tam jde klidně ještě dnes večer, ovšem pod podmínkou, že se odtamtud už nevrátí. A pokud se přece jenom vrátí, ať je stále jen pouhým člověkem! Neznepokojuje mě, že by tam mohl něco ukrást. Nelíbí se mi však, že by svou invazí vystavil v nebezpečí celý náš svět! Obávám se, že by si odtamtud mohl něco odnést ve svém vlastním těle!"

Turchin chvíli neodpovídal a zdál se zamyšlený. Konečně se zeptal: „Copak je riziko skutečně tak vysoké?"

„Nevím o tom o mnoho víc než kterýkoli jiný člověk na světě, ale můžu vás ujistit, že neexistuje větší hrozba!" odpověděl Trask. „Bránami se k nám může rozšířit děsivá epidemie. Upírská nákaza by proletěla celou zemí a zlikvidovala nebo zotročila veškerou populaci. Musíme konečně najít způsob, jak obě Brány navždycky zavřít. Ani perchorska bezpečnostní opatření nestačí. Zdaleka ne, dokud jsou na světě lidé jako Turkur Conov. A už vůbec nestačí, když je má na starosti někdo jako on! Proč ho prostě neodvoláte a nezaměstnáte v Moskvě? Tak byste ho měl neustále na očích."

Tentokrát se usmál Turchin, ačkoli jeho úsměv byl velmi neradostný. „Ach, kdyby to bylo tak jednoduché! Copak si neuvědomujete, jak omezené mám pravomoci? Kdybych vám to prozradil, nejspíš byste mi ani neuvěřil. A vy mi jen tak radíte, abych ho odvolal? Conov má v podstatě volnou ruku, pane Trasku. Představuje nezávislou sílu. Poslední, co chci udělat, je vystrašit ho a tak možná urychlit...jeho plány." Pokrčil rameny, i když příliš nedbale nepůsobil. „Nezapomínejte prosím na jednu věc: Perchorsk je dokonalá pevnost."

Trask byl zmatený. „Zdá se, že jsme došli ke stejnému závěru. Proč jste se mnou tedy chtěl mluvit?"

Turchin si povzdechl, snad vyčerpáním, a mírně povolil ramena. „Miluji svou zemi," řekl konečně. „Chci říct, miluji ji stejně jako Conov - ne, vlastně mnohem více než Conov. Miluji ji pro to, jaká je, ne kvůli sobě. Takže musím řešit dilema. Obáváte se Vampýrů... v tom s vámi samozřejmě souhlasím, všichni bychom se jich měli bát. Ale zároveň přemýšlím o nerostných zdrojích paralelního světa. Otázkou je, čeho se bojíte více. Jak víte, má země je naprosto zbídačená. Je možné, že nechcete, aby se Rusko dostalo na Hvězdnou stranu první a znovu nabralo síly?"

Trask zavrtěl hlavou. Těžko říct, jestli byl tak znechucený, nebo tomu prostě jen nemohl uvěřit. „S vaším dovolením zopakuji svá varování. Dostat se do paralelního světa není žádný problém. Problém by však představovalo zkrocení toho, co na druhé straně Brány čeká. Kdybychom - myslím naši pobočku - tam někdy museli poslat své lidi, učinili bychom tak jen v tom nejkrajnějším případě, nebo kdybychom se rozhodli konečně vyhladit zdroj vampýrismu. Nikdy bychom tam nevstoupili za účelem hmotných zisků!"

„Informovali byste mě, kdyby tato situace nastala?"

„Byl byste první, kdo by se o tom dověděl."

„Dobrá tedy. Myslím, že by neškodilo, kdybychom si v budoucnu takhle promluvili častěji - tváří v tvář."

„Možná to bude dokonce nevyhnutelné," řekl mu Trask.

„Ale nyní... jistě chápete, že mám mnoho povinností."

„O tom vůbec nepochybuji," odvětil Ben.

Moskevská spojka zodpovědného ministra, ekonomický poradce, zůstával po celou dobu jejich rozhovoru nezřetelnou, němou postavou v pozadí...

Ze dnů se postupně staly týdny a z týdnů měsíce. Nathan se tak ponořil do studia, že ani nestačil registrovat tok času. Vlastně ne, to je jen klišé. Samozřejmě že dny počítal. A jak rychle tady čas utíkal! Místo jednoho dne na Sluneční straně jich na Zemi uběhlo sedm. Děsivá rychlost slunce na obloze ho nikdy nepřestávala udivovat. Vždyť dokonce mohl pozorovat, jak se pohybuje!

Dal se do studia motorů, ale zajímaly ho jen ty, které bude moci použít na Sluneční straně. Nejvíce ho fascinovaly parní stroje a od svých učitelů obdržel malý model, který si bude moci vzít domů. Kolik užitku tento vynález přinese Thyrům! Připomnělo mu to zavlažovací kolo dávno mrtvého vynálezce Šékana. Vždyť s pomocí takovýchhle strojů by mohla vykvést i samotná poušť!

Nathan si to uměl dokonale představit. Během těch dlouhých hodin slunečního svitu nasměrují Thyrové svá zázračná, zrcadla přímo na parní kotel a k tomu se ještě přidá horký dech pouště... vlastně nebudou tuhé palivo skoro ani potřebovat. A vody budou mít se Šékanovým vodním čerpadlem a pístem vždycky dostatek. Velká temná řeka, která se prodírala černým nitrem skal, nikdy nevysychala.

Nathan se také zajímal o pozemské zemědělství a divil se, jaké množství plodin se zde pěstuje. Vzpomněl si na Lardise Lidesciho, který jim často vyprávěl o Obyvatelově zahradě a její neskutečné úrodnosti. Kdykoli se ocitl poblíž, přinesl si odtamtud nějaká semena. Szganyové samozřejmě také pěstovali některé plodiny, nikdy však nebyly tak odolné a úroda tak kvalitní a bohatá. Například brambory připadaly Nathanovi velmi chutné a praktické, a na Sluneční straně na ně v životě nenarazil.

Od matematiky přešel ke studiu dalších vědních oborů. Například k dynamice, která byla vlastně jen matematickým odvětvím, nebo spíš praktickou aplikací čísel. Nathan si učení velmi užíval, protože konečně viděl, že čísla skutečně mohou být aplikována. Jako kdyby to sám neříkal! Konečně už nebude muset jen hádat, když bude chtít určit potřebný počet zubů na ozubeném kole. Dříve nepochopitelná matematika kruhu už pro něj nebyla záhadou! A s pravidlem pevně uloženým v paměti už ani nikdy nebude.

Veškeré hodiny absolvoval s chutí, protože věděl, že získané vědomosti budou právě tou výhodou, kterou si odsud odnese domů. Jenže všechny nové informace nebyly tak úplně neškodné. Učil se zacházet se zbraněmi a trénoval střelbu z pistolí, poloautomatů, brokovnic, samopalů, házení granátů, a dokonce i ovládání raketometů. K dispozici mu byla moderní střelnice u vojenské posádky v Aldershotu.

Možná nejdůležitější bylo, že Nathan dál procvičoval své umění řeči mrtvých. Teď už to bylo snadné, protože mrtví s ním bez okolků konverzovali. I když nic takového neplánoval, nejvíce se jim zavděčil pomocí ubohé Cynthie na hartlepoolském hřbitově. Mrtví se díky této příhodě zbavili posledních pochybností a Nathan se stal jejich velkým oblíbencem. Jakákoli jeho starost bude od nynějška i jejich starostí.

Nathan často zajížděl do Hartlepoolu, Hardenu, Edinburghu a na další hřbitovy, které Harry Keogh navštěvoval. Nakonec si utvořil téměř úplný obrázek o muži, který byl jeho otcem a kterého mrtví znali jako nekroskopa. I přes to, čím na konci života byl, se za něj Nathan rozhodně nemusel stydět. Ani jeden z mrtvých přátel proti Harrymu nemohl říct křivého slova. Celá Velká většina naopak litovala, že se k němu nakonec obrátila zády.

Mrtví se Nathanovi snažili co nejvíce pomáhat. Představili ho členům bratrstva v mnoha zemích a Nathanovi stačilo natáhnout mysl a mohl s nimi komunikovat. Spolu s vědeckými znalostmi nezadržitelně rostly Nathanovy esoterické schopnosti. Zdálo se, jako by se samy snažily vyhovět vysokým požadavkům, které na ně kladl. A kdykoliv se setkal s nějakou obtíží, okamžitě mu přispěchali na pomoc mrtví...

Nedokázali mu však pomoci s tím, co ho nejvíce trápilo. Nikdo z nich totiž neznal Harryho největší tajemství a stejně tak mu nikdo nebyl schopen říct, od koho by se je mohl dozvědět. Ovládnutí metafyzického Möbiova kontinua se Nathanovi zdálo čím dál nedosažitelnější.

A najednou už tu byl květen.

Proměna ročních období nepřestávala Nathana fascinovat. V podstatě si však jeho smysly na všechny ty náhlé změny tohoto světa zvykly. Zvykl si na stále se měnící scenérie betonových měst, na ubíhající pohled z oken dopravních prostředků, jako byla auta, vlaky, metro a letadla, a na dramatickou rozmanitost venkovské krajiny. Naprosto nezvyklá se mu zdála zvláště oblast na severovýchodě Británie, s vysokými břidlicovými útesy, líným šedým oceánem a poletujícími hejny racků, kteří na Sluneční straně nežili. Na tohle všechno si zvykl, a ještě na stovky dalších naprosto neuvěřitelných věcí.

Na jednu věc však ještě rozhodně nebyl připraven, protože ji naprosto vytěsnil z mysli. Z počátku na ni totiž myslel tak často, že se nemohl plně soustředit na studium. Trask to na něj vybafl jednoho úterního rána v polovině května.

„Hladina podzemní vody u Raduvejacu je nejníže za posledních pět let." Těmito slovy jej Trask probudil v pokoji jeho otce. „Zamluvil jsem nám letenky do Bělehradu na pátek příštího týdne. Anna Marie Englishová tam už měsíce pracuje a pod jejím dohledem se daly věci rychle do pohybu. Informovala mě, že se naši jeskyňáři dostali k Bráně. Budou tě tam schopni dostat i se zbraněmi a municí, které poneseš. Stejně tak si v hlavě odneseš všechno, co ses tady naučil."

„Jen ne to, co jsem se chtěl dozvědět nejvíce." Nathanovi stále plně nedocházel smysl Benových slov. Nebyl ještě úplně probuzený a třel si oči, aby z nich vyhnal spánek. „Půjde někdo z vás se mnou?"

„Ne," zavrtěl hlavou Ben. „Porušili bychom tak dohodu s Gustavem Turchinem. Nesmíme se do ničeho pouštět, dokud Turkur Conov neudělá první krok - pokud ho vůbec někdy udělá. Mezitím se Turchin snaží infiltrovat do Perchorska loajální lidi. Doufá, že se mu podaří zastavit Conova na jeho vlastním území."

Nathan se pomalu oblékal, ale teď se zarazil a vybuchl: „Doufám, že ho nezastaví! Chtěl bych se s tím chlapem setkat tváří v tvář ve svém světě! A ještě radši bych byl, kdyby se setkal s některým z obyvatel Hvězdné strany! V porovnání s nimi je totiž Turkur Conov jen docela maličkou stvůrou."

„Pořád myslíš na Siggi?"

„Jestli Siggi vážně zbavil všech myšlenek a pocitů a hodil ji Bránou na Hvězdnou stranu -" potřásl Nathan rozcuchanou hlavou „- pak přemýšlením jen ztrácíme čas. Ale rád bych ji někdy pomstil, to nepopírám."

„Nejdřív se však postarej o své lidi, Nathane," radil mu Ben. „Jestli na světě existuje nějaká spravedlnost, a z vlastních zkušeností vím, že tomu tak je, Conov svému osudu neujde i bez tvého přičinění." Otevřel dveře a ještě dodal: „Zek by si s tebou přála posnídat dole v hotelu. Chtěla by si promluvit o něčem, na čem jí velmi záleží."

Nathan dobře věděl, co to je...

O tří dny později odletěli do Řecka. Ve středu Nathanova zájmu stál ostrov Samos, protože mu mrtví přátelé sdělili, že zde má hrob Pythagoras. Byl vlastně pohřben na stejném ostrově, kde se narodil. Nathan si naposledy zkusí promluvit s nějakým matematikem, a to přímo s největším z největších! Bude to zároveň jeho poslední pokus něco zjistit. V poslední době rozmlouval s mnoha vědci, ortodoxními i ,nekonvenčními', ale číselný vír je mátl úplně stejně jako Hannanta. Největším problémem byla neustálá rotace víru. Čísla se ani na chvíli nezastavila a mrtví badatelé si je nemohli prohlédnout. A i kdyby se vír zastavil, jak by si mohli být jisti, že si prohlížejí tu správnou část?

Ve středu Zekiných zájmů byl samozřejmě rozhovor s manželem. Jazz byl pohřben na Zakinthu, nedaleko její vily. V polovině května bývá v Řecku nejkrásněji. Nathan si bude moci pár dní odpočinout a nabrat síly a Zek... bude moci doříct těch několik vět, na které jí před manželovou smrtí nezbyl čas. Jazz je i tak znal, jak jinak, ale poslední sbohem jim oběma prospěje.

Ben Trask chtěl jet s nimi, ale Zekino odmítnutí naprosto chápal. Možná se zeptal příliš zbrkle. Přes všechny prožité události, přes veškeré důkazy i signály vnitřního detektoru lži Ben stále nedokázal plně uvěřit v Nathanovo umění. Bylo to pro něj stejně nepochopitelné jako pro kohokoli jiného, kdo není sám nekroskopem. Tohle však byla Zekina poslední příležitost, aby se ,setkala' s Jazzem, a Ben to musel pochopit.

Ostrov Samos, omývaný Egejským a Dodekanským mořem, se ukázal být zkouškou Nathanovy trpělivosti. Nakonec se mu však podařilo vystopovat Pythagorova žáka, který se na mystické názory svého mistra díval stejně jako on a také opustil Velkou většinu. A díky němu Nathan konečně zjistil přesnou polohu matematikova hrobu.

Když dorazili blíž, Nathan se rozhodl jít sám. Hrob se nacházel v malém olivovém lesíku na terasovitém svahu, pod kterým do moře spadal malý výběžek s bílým kostelíkem. Nathan cítil něčí vzdálenou, mátožnou mrtvou mysl, jakoby ponořenou do dlouhého, hlubokého spánku. U živého člověka by tento stav lékaři ohodnotili jako duševní katatonii, ale u Pythagora... těžko říct.

Nathan se brzy vrátil a prohlásil: „Není to k ničemu. Nedokážu k němu proniknout. Pan Hannant měl pravdu. Pythagoras nedokáže unést představu, že vědomosti moderního světa překonaly vše, co vymyslel. Pochopil, že jeho výpočty byly správné, ale teologie chybná. Nedokázal se s tím smířit a raději se uchýlil mezi své vlastní doktríny. Vlastně nakonec dosáhl i jakéhosi přestěhování duše. Jenže místo aby se přesouval z jedné mysli do další, utekl do své vlastní duševní ulity. Čísla pro něj byla vším. A teď je konečně se svou existencí spokojen. Stal se sám sobě prvním a posledním číslem, nekonečnou nulou...

Křídlovou lodí dorazili na Zakinthos, Zekin rodný ostrov v Iónském moři. V Zante si pronajali taxík, projeli Porto Zoro a pustili se klikatou silnicí, která v mnoha zákrutech kopírovala hory na jihovýchodě ostrova. Dojeli na zalesněný mys, který vybíhal do neskutečně modrých mořských vln. Tady stál Zekin dům, ve kterém našel Harry Keogh své poslední pozemské útočiště.

Na krátkou chvíli setřásli Nathanovu ochranku. Muži ze speciální jednotky zůstali pozadu už v přístavu Zante, kde se jim nepodařilo tak rychle vyzvednout objednané auto. Odpoledne na okolní piniové stráně dopadl chladivý stín hor a zbarvil moře temně zelenou barvou. Nathan a Zek seděli na terase a popíjeli kávu a likéry, když se přes vrcholky prodral poslední sluneční paprsek a nahoře na silnici zahlédli odraz chrómu. Věděli, že mají své strážné anděly opět v patách...

Zek Nathana uložila v ložnici pro hosty. Následujícího rána ho nechala spát a vyrazila do města na nákupy, aby zásobila svou ledničku. Nathan zaslechl, jak se vrací, a proto vstal, osprchoval se a oblékl. Celým domem se brzy začala linout nádherná vůně a Nathan našel Zek, jak na něj čeká v jídelně. „Udělala jsem tvé oblíbené jídlo." Jinými slovy uvařila kávu a usmažila vejce se slaninou.

Dali se do jídla a Nathan se opatrně zeptal: „Půjdeme za Jazzem?"

„Mohli bychom? Hned teď?" Zek se tvářila nejistě.

„Kdykoli se budeš cítit připravená."

„Přemýšlela jsem... hodně jsem přemýšlela, co mu mám říct."

„Já vím," řekl jí laskavě. „Včera večer jsem nemohl nějakou tu hodinku usnout a slyšel jsem, jak se vedle převaluješ v posteli. Ani pro mě to nebude tak úplně snadné. Tentokrát ne. Bude to osobní. Protože vím, jak moc ti schází. Už sis rozmyslela, co mu řekneš?"

„Myslím, že ano. Vlastně toho moc není. Jen se chci vyhnout narážkám na to, co nás rozdělilo. Za života nás vlastně nikdy nic nerozdělilo, dokonce ani Vampýři ne. Rozdělila nás až smrt. Musím na to pamatovat a snažit se neplakat. Nemám slzy ráda. Stejně mě nebude slyšet. Budu na něj přes tebe mluvit jako... jako by byl živý. Ano, já vím, že to je pořád on... ale stejně to nebude jako zavolat někomu telefonem..."

Bylo to poprvé, co ji Nathan viděl rozrušenou. A věděl, že ji takovou nejspíš už nikdy neuvidí. Zek byla velmi silná žena. Podívala se mu do tváře a všimla si smutku, který měl v očích a který cítil i za ni. Rychle se odvrátila. A Nathan jí řekl:

„Nebude to tak těžké, jak se ti zdá. Řečí mrtvých můžeš přenášet víc než jen pouhé věty. Nejde v ní jen o slova, ale i o city. My dva spolu budeme mluvit telepaticky, abychom si byli blíž. Jazz telepatii nemůže slyšet, ale já budu schopen dopředu učesat tvé myšlenky, kdyby ses v nich zamotala. Stejně tak ti budu moci převyprávět ty jeho, a to bez... bez nějakých pocitů bolesti. Ale podle toho, co jsem slyšel, Jazz je ze stejného těsta jako ty a ani to nebude potřeba. Uvidíš, že to bude dobré."

Znovu se k němu otočila a s nadějí v očích se zeptala: „Jsi si jistý?"

Přikývl a usmál se. „Ano. Jsem si naprosto jistý, že to bude dobré." A opravdu o tom nepochyboval. Už se o to sám postará...

O několik hodin později se vydali k autu. Zek se zastavila u naklánějící se středomořské borovice a chvíli se dívala na moře. „Tenhle výhled jsme milovali," řekla.

Nathan jí dobře rozuměl. Dal by všechno za to, aby tam s ním mohla být Miša a aby spolu mohli pozorovat čarokrásné moře. Nic takového na Sluneční straně v životě neuvidí.

Zek na chvíli ztichla. Nathan se na ni podíval a zjistil, že se mračí. Sledoval její pohled a uviděl, že přímo pod nimi kotví na mělčině loď.

„Plachetnice," podotkla Zek. „První letošní turisté. Pronajímají si lodě a hledají opuštěné zátoky, jako je tato. Občas se vyšplhají na břeh, udělají si piknik a nechají po sobě nepořádek. Každý rok jich přichází více. Nevím, jestli tu vydržím žít takhle sama. Myslela jsem, že to dokážu, ale..." zakoktala se.

Nathan si byl jistý, že jí porozuměl. Tady býval jejich kouzelný svět. Ale loď sem vnesla realitu. Zničila poslední kouzlo a vyrušila Zek v její samotě.

„Pojďme si popovídat s Jazzem," řekl Nathan...

Mezi Porto Zoro a Argasi zatočili na kamenitou pěšinu mezi stromy. Na skalním výčnělku stál malý bílý kostelík, který v poledním slunci zářil, jako by byl z alabastru, a odrážel se na hladině zátoky. Mezi oblázkovou pláží a hájkem se rozkládal pečlivě udržovaný hřbitov. Místo bylo daleko z dosahu turistů a tak klidné, jak jen si lze představit.

„Jazz tady rád rybařil," vysvětlovala Zek. „A když věděl, že je konec... sám si toto místo vybral."

Vydali se k Jazzovu hrobu.

A Nathan jim setkání co nejvíce ulehčil...

Když Zek řekla všechno, co měla na srdci, a nedokázala už dál přemáhat slzy, odešla na nedalekou pláž a zůstala stát, zahleděná na moře, a Nathan řekl Jazzovi: Tak my už půjdeme. 

Jsem rád, že jste přišli, odpověděl Jazz. A moc si cením toho, co jsi pro Zek udělal. Harry by byl na tebe právem hrdý. Ale teď mě poslouchej. Nechci, aby se trápila sama a opuštěná. Splň mi prosím jednu prosbu. Až přijde čas a najde se někdo, kdo ji bude skutečně milovat, postarej se, aby se necítila vinná. Řekni jí, ať nemá výčitky svědomí. Vzkaz jí, že chci, aby byla šťastná. 

Nathan přikývl. Jestli tu ještě budu, až... pokud k tomu někdy dojde - máš mé slovo. 

Ale do té doby jí nic neříkej.

Neřeknu.

Tak to jsem rád, řekl Jazz...

Nathan nechal Zek na chvíli o samotě a pomalu se vracel k autu. Cestou si všiml plachetnice, kterou před časem zahlédli u Zekina domu. Teď byla vytažená na písku, ale nikdo v ní nebyl. V olivovém háji zahlédl odlesk slunce na chrómu a věděl, že strážci jsou nedaleko.

Podíval se pozorněji a uviděl jednoho z mužů, vlastně jen jeho paže, které vyčnívaly zpoza sukovitého starého stromu. Ruce ležely kotníky na zemi a zdálo se, že se muž opaluje. Jenže... ruce vypadaly tak nehybné! V autě seděl druhý agent a vypadalo to, že usnul za volantem.

Nathanovi ztuhla krev v žilách. Vycítil, že se něco děje, a vyslal telepatickou sondu. V okolí zachytil nějaké cizí duše, neznámé a podivně kradmé. Nathan poslední dobou zapojoval současně telepatii i schopnost řeči mrtvých. Instinktivně se přepnul na řeč mrtvých -

A vycítil zmatené, udivené a naprosto vyděšené duše svých ochránců! Oba byli mrtví!

Nathan šel ke stromu a obešel ho. Na slunci tam seděl jeden z mužů a na rozhalenou košili mu tekla krev. Koupal se v kaluži své vlastní krve! Oči i ústa měl otevřené v nedokončeném výkřiku. Na krku, přesně pod ohryzkem, se mu šklebila rudá rána, která vypadala jako druhá ústa. Na druhého muže v autě se Nathan ani nemusel chodit dívat.

Zek! namířil telepatickou sondu na pláž.

Nathane! Okamžitě reagovala a uviděla odpudivý obrázek, který měl stále v mysli. Předala mu vlastní zjištění: Ve vodě je nějaký muž... ne, dva muži. Museli sem připlout v té plachetnici. Jsou ozbrojeni harpunami a hlavu mají plnou vražedných úmyslů! Poslal je... Turkur Conov! 

Jejich tu víc, řekl Nathan. Nahoře mezi stromy. Jdu za tebou. A rozběhl se na pláž...

V Řecku bylo tři čtvrtě na dvě odpoledne, ale v centrále pobočky v Londýně bylo o dvě hodiny méně. Mrtvolně vyhlížející Ian Goodly právě vystupoval z výtahu. Náhle se zapotácel, vydechl a chytil se za spánky.

Na chodbě byl zrovna David Chung. Chytil Iana za paži, podepřel ho a zeptal se: „Co se děje?"

„H-Harryho pokoj!" vydechl prorok.

„Ano," přikývl David a olízl si náhle suché rty. „Také to cítím!"

Vydali se chodbou a cestou potkali empata Geoffa Smarta. Běžel k nim s vyděšeným obličejem, vytřeštěnýma očima a třesoucíma se rukama. „Cítím -" začal.

„My víme," přerušili ho unisono.

V Harryho pokoji řekl lan Davidovi. „Viděli jsme, jak zapojuješ starý počítač. Tehdy jsme u toho byli všichni tři, já, ty i Geoff. Zas je to tady."

Chung řekl: „Mám Nathanovu náušnici," a ukázal ostatním šperk. „Nemůžete to vidět, ale úplně mi vibruje v ruce! Ještě nikdy jsem nezachytil tak silný signál. Jenže nemám tušení, co by to mohlo znamenat!"

„Zapoj počítač," řekl Smart. „Možná se něco dozvíme."

David se sehnul k přístroji a Ian řekl: „Neřekl bych, že s ním Nathan pracoval od té doby, co se sám zapnul! Myslím, že se toho nikdy neodvážil. Jednou mi řekl cosi o ,zachování toho, co z počítače zbylo', ale dodnes jsem to nepochopil."

Obrazovka se rozsvítila a David odletěl od zásuvky a tvrdě dopadl na zem. Na obrazovce se objevil číselný vír! Rovnice, výpočty a čísla se zběsile otáčely, kmitaly a narážely do sebe! A všechny znaky zářily jasnou žlutou či zlatavou barvou na naprosto černém pozadí. V příštím okamžiku se však pohyb víru zpomalil a nakonec ustal úplně! Na obrazovce zůstala viset dlouhá, složitá rovnice. Tak složitá, že něco podobného ještě žádný z mužů nikdy neviděl, natož aby ji uměl spočítat.

Po chvíli jako by se rovnice začala sama počítat. Matematické symboly se slétly dohromady, spojily se a vytvořily trojrozměrný tvar - zlatý šíp! Vystřelil z obrazovky, jako když z vody vyskočí rybka. Vypadalo to jako nějaký hologram nebo oživená počítačová grafika, jako shluk elektronů, visící ve vzduchu a tvořící průhledný, nehmotný obrys šípu. Ale i když působil tak nezřetelně a pomíjivě, byl naprosto skutečný!

Šíp se na kratičký okamžik zastavil, vznášel se na místě a pak nabral rychlost a proletěl zdí. Než se stačil některý z mužů pohnout, celý počítač vybuchl! Z ohně vyletovaly kusy rozžhaveného plastu a elektrické jiskry. Všichni tři ESPeři s otevřenými ústy couvli a snažili se dostat co nejdál od puchu a černého kouře hořící konzoly...

Jak Nathan utíkal po pláži, zdálo se mu, že mu něco zaškubalo košilí. Vzápětí uslyšel tlumené výstřely ze samopalu. Zek mu běžela v ústrety. Za ní se z vody škrábali dva muži. Měli na sobě stříbrné neopreny a v rukou třímali harpuny.

Útěk byl možný pouze jedním směrem. Museli se dostat k severnímu cípu pláže. Nathan se přikrčil a utíkal za Zek, která tím směrem běžela. Nad hlavou mu však zahvízdaly další kulky a jemu bylo jasné, že nemají sebemenší šanci přežít. Pláž končila skalnatým výčnělkem, který se mírně svažoval do moře. Jenže skála byla hrubá a kluzká. Kromě toho by je šplhání jen zdrželo. A na černém vulkanickém kameni by z nich byly nepřehlédnutelné terče.

„Do vody!" zakřičel Nathan. Věděl, že Zek plave jako ryba, a zdálo se, že jinudy uniknout nemůžou. Zaslechla ho, strhla ze sebe oblečení a střemhlav skočila do moře. Nathan ji ve vteřině následoval. Muži v neoprenech se vrhli za nimi.

„Plav co nejdále," vydechl Nathan.

Sundej si kalhoty, zaslechl v mysli její hlas, chladný jako vítr. Zek se rozhodně neocitla v nebezpečné situaci poprvé. Veškeré emoce posledních dní hodila za hlavu a přemýšlela opět jako stará Zek. V kalhotách se špatně plave.

Pro Nathana však nebezpečí také nebylo nic nového. „Už jsem se jich zbavil."

Používejme telepatii. Nemůžeš plavat a přitom mluvit, zato můžeš plavat a myslet!

Klidnou hladinu opodál rozčísly další kulky. Potop se! vykřikl Nathan.

Oba věděli, že jim to příliš nepomůže. Muži v neoprenech měli na nohou ploutve a rychle se blížili. Na pláži stáli další dva agenti v šedých oblecích a vyprazdňovali zásobníky malých samopalů s tlumičem. Nathan a Zek slyšeli jejich chladné, necitlivé a vražedné myšlenky. Byli to cvičení profesionálové a uprchlíci zatím unikali jen díky šťastné náhodě.

Nathan se vynořil, aby se nadechl. Zahlédl, jak malé stříbrné náboje čeří lesklou hladinu. Muži na pláži křičeli pokyny na své kolegy ve vodě. Bylo jasné, že nezbývá mnoho času. Zaštěkaly další výstřely a Nathan ucítil prudkou bolest v ramenním svalu. Průzračná voda se zabarvila krví.

Necítil bolest, ale přesto zatnul zuby a zeptal se: Jsi v pořádku? 

Ano. Nathan však věděl, že v pořádku není. Byla unavená, vlastně téměř vyčerpaná.

Znovu se potopme.

Překvapení a šok je úplně obraly o všechnu sílu. Věděli, že se možná potopili naposledy a že se už pravděpodobně nevynoří. Zek klesla pod hladinu a zahlédla černé ploutve, které lehce klouzaly vodou jen kousek od nich...

Agenti bývalé KGB z pláže viděli, jak se jejich kořist podruhé ponořila. Podívali se po sobě a souhlasně přikývli. Brzy bude po všem. Jeden z nich na chvíli spustil ruku se zbraní, začichal, nakrčil nos ařekl: „Sračky! Cítím tu sračky... nebo něco takovýho. Určitě tu ústí nějaká stoka."

Druhý muž pokrčil rameny. „Takže se moc nestane, když tam nějakej ten odpad přidáme, co? Ti dva jsou vyřízený." Pohodil hlavou směrem k moři. „Když je zatížíme kameny, za chvíli z nich ve vodě nic nezbude."

Muž náhle ucítil na rameni těžkou ruku. Leknutím vyskočil půl metru, hned se ale vzpamatoval a s namířenou zbraní se celý přikrčený otočil. Přitom však zahlédl ruku, která mu ležela na rameni, ty seschlé, špinavé prsty se zčernalými nehty - a ucítil její pach!

Za zády zabijáků se od hřbitova trousilo několik postav. Vedl je Jazz Simmons, ale nyní vypadal úplně jinak než dřív. Byl to on, jen se na jeho těle podepsal zub času. Velice dobře věděl, co znamenalo, když k Velké většině náhle přibyli Nathanovi strážci.

A oba zavraždění muži se teď namáhavě zvedali na nohy a potáceli se mezi stromy směrem k pláži! Ano, běželi, a ve tvářích se jim zračilo děsivé odhodlání. Neměli shnilé svaly jako ostatní mrtví, a kromě toho věděli, co je jejich povinnost. Chtěli splnit úkol, který jim byl svěřen, ještě když žili. Jeden z nich měl řadu krvavých otvorů v košili na hrudi, druhý se odpudivě chechtal od ucha k uchu - a chechtal se dvěma ústy: jedněmi ve tváři a ta druhá se mu odchlípla na krku.

Jeden z vrahů vystřelil přímo do Jazzová shnilého těla tři výstřely. Vzápětí se však začal dávit. Kostlivá ruka mu sevřela dýchací trubici a srazila ho na zem. V příštím okamžiku... Jazz mu vytrhl zbraň a vrazil mu tlumič co nejhlouběji do krku - a zmáčkl spoušť.

Druhého zabijáka pokropila sprška kolegovy krve a mozku. Pomateně zablekotal a na podlamujících se kolenou se rozběhl do vody. Nakonec zakopl a spadl. V tomtéž okamžiku se na něj sesypal houf mstitelů. Děsivé postavy v hadrech na něj nalehly a držely ho pod hladinou, na kterou stoupaly poslední bubliny jeho dechu. Seděly na něm, němé a odhodlané, dokud ze sebe nevypustil poslední šokovaný výdech a dokud necítily, že na dně úplně znehybněl.

V hlubokých vodách zátoky se zatím Nathan a Zek rozdělili. Nekroskop se potopil do úzké štěrbiny, obrostlé mořskými řasami. Zek se zachytila balvanů u dna a ohlédla se zpět. Uviděla oba pronásledovatele. Tvrdě, neúprosně po nich pátrali. Nathan vyplašil hejno drobných zlatých pražem, které se jako mávnutím kouzelného proutku rozprchly. Kromě nich také vyděsil velkého kanice, který svými rychlými, vyplašenými pohyby zvířil písek na dně štěrbiny.

Jeden z agentů zahlédl rybky, které vystřelily z pukliny, a rychle se blížil, harpunu připravenou v rukou. Nathan se nutně potřeboval nadechnout. U dna už nemohl zůstat. Musel rychle vyplavat... ale neměl už téměř žádnou sílu. Věděl, že je s ním konec. Vyplaval ze štěrbiny, rovnou do rány tomu, kdo na něj nejspíš venku čekal. Připadal si úplně nahý.

Nathan v minulosti několikrát použil svého číselného víru jako skrýše. Instinktivně jej teď vyvolal v hlavě, i když mu bylo jasné, že tím nic nezmůže. Vír přece nebyl hmotný, měl jej pouze v mysli. Čísla se začala otáčet a Nathan uviděl zvláštní věc.

U ústí průrvy se hejno rybek zase shromáždilo a nervózně těkaly sem a tam, jako by byly rychlými zlatými paprsky. A jeden z nich nebyl rybou, ale... šípem? Zvláštní předmět jakoby zamířil na Nathana a vystřelil k němu. Nekroskop ucukl hlavou, ale šíp ho i tak trefil doprostřed čela. Nathan však nic necítil! V příštím okamžiku však začal cítit... něco!

Vnitřním zrakem uviděl svůj číselný vír. Zdálo se, že zmrzl na místě a přeměnil se v číselnou stěnu. Čísla začínala nabývat tvaru, stal se z nich obdélník a nakonec dveře! Nathan je viděl a zároveň pochopil, že je nikdo jiný zahlédnout nemůže. Dveřmi totiž celou dobu proudila mořská voda a kmitaly zlaté rybky. Byly to jedny z Harryho dveří do Möbiova kontinua!

Zabiják se rychle blížil. Harpunu držel u těla, aby se mu lépe plavalo, teď ji však pevně chytil a namířil. Vtom do něj narazil proud vody a on se zuřivě vrhl dopředu, přímo do dveří. Zrovna v tu chvíli si Nathan uvědomil, co se stalo, a přestal se soustředit.

Dveře se okamžitě zavřely, zmizely... jenže agent jimi nestačil proplout celý. Dolní polovina jeho těla se zběsile otřásla, voda se zbarvila do ruda a mužovy nohy pomalu klesaly ke dnu. Z jeho břicha vyplouvaly cáry střev a orgánů. Stříbrný neopren jako by se nafoukl a odplaval pryč. Nedaleko se vznášela zmrzačená ruka, která za sebou zanechávala růžovou stopu. Pomalu pustila harpunu a jako podivná, pětiprstá ryba zmizela v hlubinách...

Nathane! Je... konec! Byla to Zek. Jej í myšlenky byly plné zoufalství a hrůzy, ale také vědomí, že za chvíli bude moci i ona mluvit s Jazzem. Nathan se rázem vzpamatoval z šoku.

Harpuna klesala ke dnu. Popadl ji, obrátil se a uviděl, jak v temné hlubině stoupá proužek bublin. Byla tam dole, topila se a umírala, a zároveň byla i se svou agónií v Nathanově mysli. To se nemělo stát. Nikdy to neměl dopustit. Nathan sebral poslední síly a vrhl se ke dnu. Dvě tempa volné ruky, tři... a uviděl je. Vrah ji mohl zastřelit, ale radši odhodil zbraň, držel ji a čekal, až se utopí. Přinášelo mu to potěšení!

Nathan k němu připlaval zezadu, ale v tomto případě nebyl výstřel do zad žádným zbabělstvím. Byla to otázka života a smrti, protože Zek se topila. Muž se křečovitě roztřásl, vzepjal se a pustil Zekino bezvládné tělo. Padl na dno a zvířil mračno bahna a chaluh.

Nathan přesně věděl, co dělat. Chytil Zek, vyvolal číselný vír... a znehybnil jej do tvaru, který se pro něj brzy stane naprostou samozřejmostí. Objevily se dveře, ve kterých vznikl podtlak. Nahrnula se do nich voda a s ní i Nathan a Zek.

Konečně byl v Möbiově kontinuu!

A kolem něj byla jen temnota!

Nic!

A Nathan se pomalu topil!

Kam má jít? Jak se má pohybovat?

Ocitl se ve vesmíru bez jakýchkoli hvězd, kde neexistoval čas, dokonce... ani prostor! A Nathan vyprskl proud slané vody... obrovské proudy, celé rozlehlé vodní plochy, a on do nich narážel a houpal se v nich, jako by byl jen kusem rosolu ve vzduchoprázdnu. V dálce, strašně, strašně daleko zahlédl malé zlaté světélko. Nathan však nedokázal odhadnout, jestli paprsek skutečně existuje, nebo ho vidí jen ve své zmučené mysli.

Přitiskl k sobě Zekino bezvládné tělo a vrhl se za světlem. Pomalu narůstalo a svítilo čím dál jasněji. Nathan zjistil, že světlo tvoří nějaký tvar. Byl to jeho znak.

Nathan k němu spěchal, ale tvar se okamžitě rozplynul v tisíce zlatých atomů, které vytvořily další dveře! A Nathan a Zek jimi propadli...

Okamžik předtím zakřičel prorok Ian Goodly: „Pryč! Rychle pryč!" Všichni tři ESPeři se vypotáceli ze dveří. Ty se pomalu samy zavíraly, když do nich zevnitř narazila nějaká ohromná síla a naráz je znovu otevřela. A na chodbu se vyhrnulo téměř patnáct set litrů mořské vody!

David Chung byl poslední a vlna ho zasáhla nejsilněji. Podrazila mu nohy a lokátor plaval na vodě, naštěstí nezraněný, a v pěsti svíral Nathanovu náušnici. Jenže... šperk už nevibroval. A Chung věděl proč.

Slaná voda se pomalu rozlila po chodbě a z Harryho pokoje slyšeli, jak si Nathan oddechl úlevou. Potom se ozvalo přidušené kašlání a dávení. Zek Föenerová vyzvracela mořskou vodu a poprvé se znovu nadechla…

Epilog

V posledním velkém vampýrském hradě, ve Wrathině věži na Staré hvězdné straně, seděla vládkyně Wratha se svými ,přáteli' a sousedy. Po levici jí seděl vlčí Vampýr Noma Canison z Prašivé věže a po pravici nekromant Nestor ze Zjizvené věže, zvaný Mučitel mrtvých. Všichni tři seděli daleko od sebe po jedné straně Wrathina obrovského stolu. Naproti nim se rozvalovali vládcové Gorvi Křivák ze Zatuchlého sklepa, Wran Zuřivý a jeho bratr Spiro Smrtooký ze Šíleného hradu. Všichni tři zírali nepřátelskýma, podezíravýma vampýříma očima přes obrovskou tabuli z tmavého habrového dřeva. Jednání svolala Wratha Povznesená a vládcové se ho zúčastnili ze zvědavosti.

Začátek setkání se jako vždy zvrátil v obvyklé vychloubání, provokace, drzé poznámky a jen těžko skrývané hrozby. Jakmile se však pánové usadili, Wratha nemeškala a okamžitě přešla k věci.

„Myslím, že mluvím za všechny zúčastněné," začala, „když tvrdím, že už mám Lidesciho Szganyů plné zuby. Jste se mnou zajedno? Je nejvyšší čas, abychom na chvíli zapomněli na staré rozmíšky, sjednotili se a vyhladili Lardise a jeho bandu ze Sluneční strany! Jakmile je rozprášíme, ostatní kmeny se do půl roku vzdají samy. Sluneční strana bude konečně naše a budeme ji moci využívat podle libosti. A získáme tolik bojovných mužů a stvůr, kolik se nám jich do hradů vejde. Jedině tak postavíme neporazitelnou armádu." Wratha se opřela o opěradlo židle. „Znovu jsem vám připomněla to, co vám opakuj u už celou věčnost. Vícekrát to říkat nehodlám. Teď jste na řadě vy. Řekněte mi, jaké zaujímáte stanovisko?"

Po chvíli se ozval Wran: „Pořád tě ještě nepustily sny o vybudování impéria, Wratho?" Vládce se zaškaredil a dotkl se výrůstku na bradě. „Takže bys nás zase ráda viděla pod svým velením? A znovu nám kradla poctivě získané otroky, stejně jako kdysi?"

Gorvi Křivák si přisadil: „Nebo si to snad máme vysvětlovat tak, že sis všimla síly našich pobočníků a množství líhnoucích se válečníků a začala ses nás bát? Jak je možné, Wratho, že náhle hlásáš jednotu a spolupráci mezi těmi, které jsi už dávno odvrhla?"

V té chvíli se ozval Nestorův hluboký hlas, ne hlasitější než šepot. „Co se nám to tady snažíš říct, Gorvi Zbabělce? Dřív než příště otevřeš ústa, uvědom si, s kým mluvíš. To, co předhazuješ jí, se totiž týká i mě a Nomy Canisona. A my se rozhodně nikoho nebojíme, protože jsme sjednocení! Dělá se mi špatně z tvého věčného vychloubání, jak ,mazaný' a ,obratný' jsi. Jediné, v čem vynikáš, je zbabělost! Kdyby bylo po mém, klidně bych tě zazdil v tom tvém smradlavém brlohu a nechal tě tam pomalu shnít! Jenže pak by byl hrad od země nechráněný, kdyby..." Zdálo se, že se nekromantovi nedostávají vhodná slova. Odmlčel se, znechuceně si odfrkl a zamračeně padl zpátky do křesla.

Gorvi se zachechtal svým typickým, sarkastickým a lstivým smíchem, nic však neřekl. Wran okamžitě pojal podezření a vyštěkl: „Co jsi to řekl? Co má znamenat ta narážka na nechráněný hrad?" Pak se obrátil k Wrathe. „Tak ven s tím, vládkyně. Co má tohle všechno znamenat?"

Noma se naklonil dopředu a zavyl: „Mě se ptej, Wrane. Já ti řeknu, co to má znamenat!"

Spiro Smrtooký býval většinou potichu, teď však promluvil, usazený přesně naproti Nomovi. „Tak ty. Co se děje?"

„Umím vykládat budoucnost ze snů," zaštěkal psí vládce. „A zdálo se mi o velké armádě, která ze vzduchu obklíčila hrad... Bylo jich tolik, že se kolem rojili jak mouchy kolem kozích bobků! A celé té hordě létavců velel... Vormulak!"

Na chvíli bylo ticho a potom se ozval poněkud roztřesený Gorviho smích. „A to se jako máme začít třást strachy, protože ses uráčil mít v noci nějaký sen? Cha! Proč bychom proboha měli tvým snům přikládat jakoukoli váhu, psí vládče? Všichni lidé mají občas noční můry... a tobě se nejspíš zdají jen trochu častěji."

Znovu se ozvala Wratha. „Smějte se, jak je libo. Jenže Noma má skutečně jistý dar. Jen blázen by to neuznal! Copak jsme se mu všichni nesmáli, když tvrdil, že přiláká svou stříbrnou měsíční lásku? Smáli! Ale už nás smích přešel. Vždyť ji má u sebe v Prašivé věži! Ať přišla z měsíce, nebo ne, je opravdu stříbrná a skutečná, a patří Nomovi. Také vládce Nestor přísahá na pravdivost Nomových věšteb, protože už byl několikrát svědkem toho, že se vyplnily! Teď mě poslouchejte. Dlouhou dobu už se vás snažím přesvědčit, že proti námi jednou Vormulak vytáhne. A to velmi brzy! Možná dokonce dříve, než by se nám líbilo! Budete sjednocení a připravení postavit se mu tváří v tvář? Nebo se radši necháte pověsit v řetězech na cimbuří a zemřete v dýmu a zápachu při východu slunce?" Postupně na všechny pohlédla, dokonce i na Nestora a Nomu. A žádný z mužů neřekl ani slovo. Všichni jako by zkameněli na svých židlích a v myslích jim zůstala vypálená poslední Wrathina slova.

Vládkyně mohla být konečně spokojená. Zdálo se, že dosáhla svého...

* * *

A zatím v Turgosheimu...

Byla jedna hodina po západu slunce a Věštec Maglore sledoval vzdušné manévry stvůr, které se řítily kolem nejvyšších pater Runového hradu. Vysoko v rokli se totiž konala letecká přehlídka.

Poručil ji Vormulak Nespavý, aby se ještě jednou přesvědčil o bojové připravenosti své armády. Chtěl tak učinit ještě naposledy před odletem na západ, přes Velkou rudou pustinu, za kterou se snad rozkládá Stará sluneční strana, legendární země blahobytu. Až příště zapadne slunce a na Bariérové pohoří padne noc, vládce Vormulak a všichni jeho vojevůdci opustí hromadně Turgosheim, samozřejmě s veškerými ozbrojenci, válečníky a létavci. Všichni do jednoho byli připraveni na nová dobrodružství, objevy, válku a slavné vítězství! Vládce Vormulak z Melancholického hradu se dnes rozhodl naposledy cvičně svolat své vzdušné vojsko a zkontrolovat jeho bojové nadšení.

Zejména chtěl otestovat jejich koordinaci při masových přeletech. Nemohlo být pochyb o jejich obrovské síle. Všichni byli upíři, nebo alespoň stvoření z upírského masa. I ten nejmenší létavec byl výtvorem z metamorfovaných tkání, které byly na konci jeho vývoje speciálně nakaženy upírstvím. A o síle masožravých válečníků nebylo vůbec pochyb.

Veškerá pompa a sláva vzdušné přehlídky sloužila hlavně k předvedení Vormulakovy mocí; byla to pro něj příležitost povolat a vydrezírovat menší vládce a předvést jim svou moc. Pro ně to zase byla příležitost, aby po letech nablýskali bojovou rukavici, protáhli svaly a pocítili hrdost na celý vampýrský rod.

Maglore vyhlížel do velké rokliny Turgosheimu a pohledem zabloudil k ponurému Melancholickému hradu. Viděl, jak v komínech blikají oranžové plameny, a zahlédl matná světla za vysokými okny. Věděl, že Vormulak stojí na balkoně a sleduje své vojsko. A mág se radoval, že velký vojevůdce brzy odletí do neznáma, za možným vítězstvím a slávou. Maglore si tu myšlenku přímo vychutnával! K těšení však měl úplně jiné důvody než vládce Vormulak Nespavý.

Kolem stěn strže kroužili nespočetní vzdušní tvorové pod Vormulakovým velením: otroci, létavci i bojovníci a Maglore se usmíval a pokyvoval hlavou. Viděl, jak v horkých výfukových plynech monster a v páchnoucím větru vlají praporce a korouhve. Mohl dokonce rozeznat jednotlivé znaky.

Viděl Vormulakova ,oběšence', ,vztyčený pyj' Grigora Chlípného, ,šklebící se masku' panenské stařeny Devetaki, ,ostnatou bojovou rukavici' Erana Zjizveného a ,prase na rožni', které patřilo Zindevar Babí míze (všichni však věděli, že na vlajce je ve skutečnosti vyobrazen muž, s rožněm vraženým přímo do krku!), a mnoho dalších. V čele každého odřadu letěl jeden vládce nebo vládkyně a za nimi se řadili podle hodností vojáci, hrdě nastoupení pod svou vlajkou a spořádaně dodržující rozestupy od ostatních bojových jednotek. Ozbrojenci byli samá naleštěná kůže a zlatý ornament, létavci měli nová, železem zpevněná sedla. Do okolí se nesla kakofonie hlasitých zvuků - gongy z věží a hradů, rachot bubnů, troubení zlatých trumpet, dunění a prskání pohonných systémů válečníků...

Přehlídka byla opravdu velkolepá a Věštec doufal, že přinesla Vormulakovi skutečné potěšení. Kdyby však měl mluvit za sebe, bude rád, až celý ten rámus utichne a armáda navždy opustí Turgosheim! Jakmile odletí, nikdy se už nevrátí!

Podobné myšlenky si však Maglore nechával pro sebe. Ještě musí chvíli počkat. Vormulak byl mocný a nebezpečný, ale nebyl jediným vládcem, který snil o vybudování obrovského impéria. A Věštec tušil, že Vormulak sní zbytečně…

Ve Zjizvené věži se s výkřikem hrůzy probral vládce Nestor z Vampýrů, Mučitel mrtvých. Koupal se ve studeném potu, který mu zůstal jako památka na děsivou noční můru. Studený pot a nitro plné strachu. Byl vampýrským vládcem, dokonce nekromantem, a přesto ho takhle dokázal vyděsit vlastní sen! Všichni lidé mívají hrozné sny, a upíři nejsou výjimkou. Nestorův sen by tedy neměl být žádnou zvláštností. Jakkoli mocným se člověk stane, stejně má někde hluboko v sobě zakořeněné obavy z minulosti. Ty ve snech vzklíčí a vyrostou tak, že ho mohou neustále děsit. Jenže Nestor byl vlastně stále ještě mladík a hrůzy z jeho dětství neměly dost času, aby se proměnily v něco tak příšerného. Kromě toho si Nestor své mládí vůbec nepamatoval, a nemohl tedy znát své dávné obavy.

Ne, tato noční můra měla kořeny v nedávné minulosti. Sen se mu vracel s železnou pravidelností od jisté katastrofické noci na Sluneční straně. Vždycky Nestora obral o veškerou sílu a uvrhl ho do tohoto vzrušeného stavu a neblahého tušení tělesného... čeho vlastně, úpadku?

Bylo možné, že se jen příliš napil. Na polštáři viděl čerstvé skvrny od krve, které prozrazovaly, že tam v noci ležela jedna z jeho postelových otrokyň, než ji poslal pryč. Nebo si snad špatně lehl? Přeležel si ruku? Neblahý sen, který jako by ukazoval budoucnost, byl důvodem, proč už Nestor nespával ve Wrathině posteli. Ani všechen její žár ho k tomu nepřiměl. A rozhodně to nedělal ze strachu o ni. Bál se totiž o sebe.

Vstal a přecházel po místnosti. V levé ruce mu stále mravenčilo. Cítil jemné bodání v dlani a celé paži. Zatím se však na ruku ani nepodíval...

Hlavu měl totiž ještě plnou strašného snu. Vlastně to nebyl sen, ale vzpomínka z nedávné minulosti. Strašlivá podrobnost nedávné noci na Sluneční straně, kterou strávil v táboře... v táboře malomocných.

U Nestorovy postele stál šedý stín a vyjevil mu, kde se právě nachází. Nestor se vymrštil do sedu a chopil se volných rukávů jeho kutny. Byly však prázdné a nemohly jeho váhu unést! Utrhly se v ramenou a zůstaly Nestorovi v rukou, takže spadl zpátky na postel. A uviděl kostnaté ruce, které končily v loktech nateklými houbovitými pahýly!

Nestor se podíval na svou levou ruku, která však ještě nezískala typickou olověnou barvu Vampýrů, a na první šedivé skvrny. Paže mu každou chvíli zmrtvěla, nebo přinejmenším ztratila cit. Impulzivně se zakousl do kloubu na palci, až mu začala téct krev. I tak měl pocit, že nějak pomalu. A kromě toho vůbec necítil bolest...

A aniž by tomu mohl zabránit, před duševním zrakem se mu zase objevily výjevy z hrozného snu. Tentokrát nešlo o fragment minulosti, ale o... letmý pohled do budoucnosti?

Viděl osamělou, belhající se postavu se shrbenými rameny, volně visícíma rukama a s kymácející se hlavou, opřenou o prsa. V husté vrstvě prachu a špíny na podlaze za sebou nechávala otisky vlastních kroků. Byla to stopa osamělého a tesklivého muže, který jako zbloudilá duše putoval prázdnými místnostmi Zjizveného hradu, jež zněly pouze ozvěnou jeho vlastních kroků. Všichni odsud už dávno uprchlí a v tom ponurém brlohu mu byli jedinou společností pištící netopýři.

Štěrbinou v plesnivějících závěsech dovnitř pronikal slabý svit hvězd. Postava se zastavila a ohlédla se, jako by se jí zdálo, že ji někdo sleduje.

A Nestor tu zbídačenou tvář okamžitě poznal. Dobře znal ty vodnaté, napůl slepé oči, skvrnitou, tenkou pokožku, která se loupala z lebky, jako by byla z papíru, zhnisané, rozpadající se rty a černé zbytky zubů ve svraštělých dásních. Nestor muže dobře znal. A jak by také ne -

Vždyť se díval na svou vlastní tvář...

NEKROSKOP VII:

POSLEDNÍ HRAD

DRUHÁ KNIHA TRILOGIE SVĚT VAMPÝRŮ

Z anglického originálu

Vampire World II: The Last Aerie

vydaného nakladatelstvím Tom Doherty Associates, Inc.

New York 1993,

přeložila Klára Hlavicová.

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s.

Vydal Bohuslav Svoboda - POLARIS,

Podkopčí 464, Frenštát p.R.

v r. 2003 jako svou 142. publikaci.

Tisk - Slezská Grafia s.r.o., Veleslavínova 7, Opava.

Vydání první.

Cena: 269 Kč

ISBN 80 - 7332 - 031 - 2