Brian Lumley

NEKROSKOP VIII

VÁLKY O KREV

TŘETÍ KNIHA TRILOGIE SVĚT VAMPÝRŮ

POLARIS

Brian Lumley

NEKROSKOP VIII:  

VÁLKY O KREV

(NECROSCOPE VIII: BLOODWARS, VAMPIRE WORLD 3 )

Copyright © 1994 by Brian Lumley

All Rights Reserved.

Translation © 2004 by Eva Fulínová  

Cover Art © 1993 by Bob Eggleton

ISBN 80 - 7332 - 049 - 5 

Stevu Jonesovi.

Děkuji za ta kouzelná slova.

Všimni si, že jsem je vrátil

...Zek!

Část první

Země  

I

Venku a uvnitř

Když se Ben Trask vracel z časného oběda v indické restauraci, která byla vzdálená jen pět minut chůze od ústředí pobočky E v srdci Londýna, bylo mu horko. Indické kari mu ještě spalovalo ústa a hrdlo a celý se potil kvůli neobvykle teplému květnovému počasí. Polední slunce žhnulo na nebi, které bylo rozlehlé a modré jako nebe v Řecku. Doufal, že řeckého nebe si teď užívá jeho návštěvník z jiného světa. Trask sám si však neužíval ani trochu. Vlastně od té doby, co Zek Föenerová a Nathan Kiklu (nebo Nathan ,Keogh´, jak si teď nekroskop nechával raději říkat) odjeli před několika dny do Řecka, byl Trask celý nesvůj a choval se podrážděně i k ostatním ve své vysoce tajné ESPerské organizaci.

Přemýšlel o těch dvou a dělal si o ně starosti. O oba... ale z různých důvodů. O Nathana se bál, protože byl pravděpodobně tím nejcennějším a nej... snad nejjedinečnějším...? člověkem na světě. Dokonce na dvou světech. A o Zek, protože ji miloval. V jeho věku (Trask si odfrkl) se konečně zamilovat! Ne že by byl tak starý a určitě na to měl ještě nárok, ale... všechno se tím zkomplikovalo. A teď, když byla Zek v Řecku, vše se zdálo ještě komplikovanější. Hloupá stará průpovídka, která říká, že ,sejde z očí, sejde z mysli´, platila ve skutečnosti naopak. Alespoň v Traskově případě. Neměl Zek na očích, to tedy ne, ale nikdy nebyla přítomná v jeho mysli víc než právě teď...

Jeho myšlenky právě v tuto chvíli zapůsobily jako vzývání:

Hluboká voda... slané moře... chaluhy a usazeniny překážejí Traskovi ve vidění - ne, Zek ve vidění! - a ta bolest v jeho/jejím hrudníku... srdce buší, pohled se zamlžuje, plíce volají po vzduchu! Pane Ježíši, ona se topí! A dává mu o tom vědět jediným způsobem, kterým může... protože Zek je jednou z nejlepších telepatů světa.

BENE! To slovo vybuchlo v jeho mysli jako bomba. POKUS SE... MOC... SE... TÍM... NETRÁPIT.

„Zek!“ vykřikl nahlas a skutečně cítil chuť vody, která mu/jí zaplavovala ústa.

SBOHEM... BENE...!

Trask se zapotácel, otočil se, upadl a cítil, jak koleny tvrdě narazil do prašného chodníku. Ale nebolelo to. Nic nebolelo kromě skutečnosti, že Zekin telepatický hlas v jeho hlavě byl mrtvý. A Zek sama...?

Lidé na protějším chodníku na něj civěli. Zavřeštěl klakson a udivený řidič zíral na Traska klečícího napůl na silnici. Potom auto odjelo a lidé se začali sbíhat, ptát se. Někdo se zeptal, jestli Traska srazili. Zavrtěl hlavou, postavil se a znovu zavrávoral. Mladý pár ho zachytil, držel na nohou a dívka se zeptala: „Jste v pořádku?“

Ochromeně přikývl. Ano, je v pořádku. Ale Zek...?

Byla půlka května 2006 a Traskovi byla na žhnoucím slunci zima. Po tváři mu proudem tekl pot, lepil mu košili k zádům, a přesto cítil chlad. Chlad v mysli, z pocitu a chuti té slané mořské hlubiny, ale ještě mnohem větší chlad ze vzpomínky na Zekin telepatický hlas, který křičel a zemřel, tam, v jeho mysli. Zima z náhlé prázdnoty... světa. „Zek!“

Setřásl mladý pár, odstrčil lidi stranou, vyrazil po chodníku a nakonec utíkal, až vběhl zpocený a třesoucí se do postranní ulice za hotelem, ve kterém sídlilo ústředí pobočky E. Našel soukromý vchod a v porovnání se slunečním svitem venku se uvnitř zdála být tma jako v noci. Temnota ho obklopovala, dokud nepoužil kartu a nevešel do výtahu s elektrickým světlem na stropě. I potom bylo všechno temné, ale tahle tma byla v jeho mysli a Ben věděl, že znamená jenom nepřítomnost Zek. Možná kolem sebe bude vidět šero už navždycky.

Potom se výtah s trhnutím zastavil, dveře se se zasyčením otevřely a Trask vyklopýtal do hlavní chodby...

...která byla - zatopená?

Dva a půl centimetru vody se řinulo do výtahu! Co to zatraceně...? 

V chodbě stálo několik ESPerů. Trask poznával tváře, aniž si uvědomil údiv - úlevu, ...snad triumf, radost? - vepsané v každé z nich. Vzduch byl cítit oceánem, chaluhami, solí. Ta vůně korespondovala s chutí Zek v Traskově mysli, takže se sám sebe ještě jednou zeptal: Co to zatraceně...? 

V Traskově zorném poli se objevila vysoká, vyzáblá, jako obvykle melancholická postava prognostika Iana Goodlyho. Teď však jeho oči svítily radostí. Chytil Traska za paži a chraplavě řekl: „Bene - on to dokázal! Nathan to dokázal!“

„Dokázal to?“ Trask jen s obtížemi sbíral myšlenky a soustředil pozornost. Goodly měl pocákané, provlhlé oblečení, které bylo cítit mořskou vodou, stejně jako celá chodba. Jeho kalhoty byly promočené od kolen dolů a lepily se mu na hubená lýtka. V té chvíli vyšel na chodbu David Chung, lokátor pobočky. I on byl pokropený od hlavy k patě a zubil se jako asijský šílenec. „Co dokázal?“ dožadoval se Trask odpovědi a díval se z jednoho na druhého. „Co Nathan dokázal? A vůbec, on je někde v Řecku se... se Zek.“ A nakonec vybuchl: „Proč mi někdo neřekne, co - se - tady - sakra - děje!?“

„Bene, oni byli v Řecku.“ Goodly si najednou uvědomil, že Trask nemá daleko k šoku. Zároveň však věděl, jak těžké by bylo šokovat muže, který vždy pozná pravdu, detektor lidských lží, jakým byl současný ředitel pobočky E. Když se na něj Goodly díval, říkal si: Vyzrává, jak stárne, a čas ho zocelil. Ach, Ben má také lidské slabosti jako každý jiný, ale uvnitř - jeho mysl, duše a osobnost, id - je tvrdý jako diamant. 

Trask měřil asi metr sedmdesát pět, měl jen pár kilo nadváhy, hnědošedé vlasy a zelené oči. Široká ramena měl nepatrně schýlená, ruce se mu volně klátily a jeho výraz byl - snad posmutnělý? Možná to byl přímý důsledek jeho nadání, protože ve světě, kde se pravda vyskytovala čím dál vzácněji, nebylo nijak snadné vlastnit mysl, která neumí přijmout lež. Tento rok se konaly volby a Traska právě nejvíc rozčilovali politici. Při sledování pořadů politických stran často vybuchl: „Problém s těmihle lidmi je ten, že oni skutečně nikdy nelžou! Ale ani neříkají pravdu!“

Teď upřeně hleděl na Goodlyho a ptal se: „Co jsi to říkal? Že byli v Řecku? Co to kruci znamená?“

Goodly věděl, že je jediný způsob, jak mu to říct. Proto odpověděl: „Ano, Bene, byli. Ale před několika minutami je Nathan přenesl zpátky!“

Traskovi spadla čelist. Ne bez námahy ji zavřel a řekl: „On je přenesl...?“

„Ano, přenesl je zpátky sem.“ Goodly přikývl. „Pomocí Möbiova kontinua.“

Traskova ústa se teď otevřela dokořán, takže je musel opět zavřít, než vydechl: „Kontinua...?“ V tu chvíli mu konečně došla pravda. Možná ne celá pravda ohledně Nathana, ale určitě ta část, která se týkala Zek. Ten fakt, že je naživu! Ben samozřejmě věděl, že je to pravda, už když to Goodly říkal. Ta zpráva se však zdála tak vzdálená i jeho nejdivočejším nadějím a snům, že se dokonce i on zdráhal ji přijmout. Ještě před chvílí věděl, že je Zek Föenerová mrtvá - doslova slyšel a cítil, jak umírá - a přesto teď...

Trask si znovu uvědomil realitu, vytrhl se ze zamyšlení a chtěl vědět: „Kde jsou? Jsou v pořádku? A Zek... je živá?“

Odpověděl mu David Chung. „Jsou pod sedativy. Připravili jsme jim v zasedačce pár postelí. Ale měli namále. Plavali v moři. A když prošli... myslel jsem, že půlka Středozemního moře natekla s nimi!“

Trask ho popadl a vykřikl: „Ale jak se to stalo? Copak o tom nic nevíte? Kristepane, vezmu si hodinu volna na oběd a všechno se zblázní!“

„Než jsme ho uspali, Nathan s námi krátce mluvil,“ odpověděl Chung. „Ale museli jsme je z toho na chvíli dostat. Byli vyčerpaní a v šoku - zvlášť Zek - a jejich stav se mohl rychle zhoršit.“

„Takže co přesně Nathan říkal?“ S ostatními v závěsu zamířil Trask k zasedací místnosti.

„Zdá se, že to byla skupina Conovových zabijáků,“ navázal Goodly. „Překvapili Nathanovu ochranku ze speciální jednotky... a zabili je. Nathan a Zek utekli do moře. Tam na ně čekali další Conovovi lidé. Měli neopreny a harpuny a už číhali ve vodě. Podle všeho, co zatím víme, zahájili celou operaci z moře. A v kritické chvíli, když už nebylo jiné východisko, se to Nathanovi povedlo. Ovšem... zřejmě za tím bude mnohem víc.“

„Vážně?“ Trask se na něj podíval a pokračoval do zasedací místnosti, kde se malá skupinka ESPerů shromáždila kolem stolů se šesti nohama.

Goodly ho následoval a pokyvoval hlavou. „Staly se tu dost divné věci. Věci, podle kterých jsme poznali, že ti dva jsou v úzkých.“ Pokrčil rameny. „A tak jsme pro ně udělali, co jsme mohli.“ Goodly byl zvyklý vzít na vědomí jakoukoliv situaci; šlo o projev jeho typicky britského flegmatismu. Prorokův výrok o ,divných věcech´ však Traskovi hodně napověděl. Totiž to, že mu ještě zdaleka neřekli vše.

„A tohle všechno se udalo během jedné hodiny?“ zeptal se, zatímco ESPeři odstoupili od stolů, aby uvolnili místo svému řediteli. Trask se zastavil mezi dvěma postavami, které ležely na břiše na narychlo připravených postelích.

„Došlo k tomu za mnohem kratší dobu,“ vložil se do hovoru David Chung. „Řeknu ti, jak to bylo...

Já, Ian, Geoff Smart - všichni jsme ve stejnou chvíli dostali zprávu, že se něco děje. Mně to napověděla Nathanova náušnice: ta věc mi ožila v ruce! Nevím přesně, co to bylo u Smarta, ale je empat a hodně s Nathanem pracoval, takže možná vycítil jejich potíže i na tu vzdálenost. Ian dokáže nahlížet do budoucnosti a podle všeho mě ,viděl´, jak zapojuji do zásuvky počítač v Harryho pokoji. Tak jsme tam šli a já ho opravdu zapojil. Potom...

Bylo to stejné jako prve: ta čísla, rovnice a tak. Nejsem žádný matematik; co já vím, co to bylo! Ale všechno se objevilo na obrazovce. Jenomže dnes to nebylo úplně stejné. Tentokrát se ta čísla skládala, slučovala a přetvářela v něco jiného. Něco, co bylo... nevím, pevné? Tedy, téměř pevné.“

Trask vzal Zek za zápěstí, a když nahmatal klidný pulz, vydechl úlevou. Zek, ty jsi ke mně mluvila. Když sis myslela, že je po všem, byl jsem to já, ke komu jsi mluvila! Moc to pro něho znamenalo. A potom, jako by se nadechoval poprvé za poslední týdny, naplnil si plíce vzduchem až k prasknutí. Konečně se celý zamračený otočil k Chungovi. „Něco pevného, říkáš? Na obrazovce počítače?“

Tentokrát si vzal slovo Goodly. „Bene, vzpomínáš si na ty zlaté šípy? Když zemřel Harry?“

„Ovšem že si vzpomínám.“

„A na ten, který jsme viděli vletět do počítače? Počítač nám ho vlastně ukázal, že?“

Trask přikývl, odstoupil od stolů a pokynul ostatním, aby také couvli. „Prokrista, nechte je dýchat!“ A Goodly mu řekl: „Co je s ním?“

„Podle mě,“ odpověděl Goodly, „ten šíp - nebo co to bylo - vyčkával tam uvnitř. Dřív se zdálo, že počítač běží na svůj vlastní pohon. Vzpomínáš si, že nebyl zapojený do zásuvky? No a to, co v té době napájelo obrazovku - říkej tomu klidně ,duch´ nebo ,ozvěna´ Harryho Keogha - muselo být už skoro vybité. Teď se však ,duch´ napojil ke skutečnému zdroji a tím posílil tu trochu energie, která v něm ještě zbývala. Zkrátka... viděli jsme tohle:

Čísla na obrazovce se zastavila a - jak říkal David - zformovala se do něčeho pevného. Do zlatého šípu! No, byl nezřetelný jako obláček žlutého dýmu - takže v pravém slova smyslu úplně pevný nebyl - ale byl skutečný. A potom... opustil obrazovku!“

„Cože udělal?“ Trask se zamračil, až se mu vrásky na čele propletly.

„Opustil obrazovku,“ opakoval Goodly. „Prolétl zdí pokoje a byl pryč.“

„Pryč? Kam letěl?“

Odněkud se vynořil empat Geoff Smart. Slyšel, o čem právě mluvili, a proto navrhl: „Myslím, že na tohle se budeš muset zeptat Nathana, až se probudí.“

Trask se na něj podíval. Smart byl vysoký skoro metr osmdesát, robustní, s rezavými vlasy na ježka a vypadal agresivně, jako boxer, ale ve skutečnosti byl mírný. Jeho násilnický vzhled vynahrazovala jeho schopnost vcítit se do druhých, ,umění blízkosti´, jak tomu říkal Trask. Byl nadaný empatií a jako takový velmi úzce spolupracoval s Nathanem. Geoff sice ještě ostatní neseznámil se svým vysvětlením právě uplynulých událostí, bylo však téměř jisté, že jeho odhad bude správný. Přestože byl ještě nevyřčený, Trask v něm stejně dopředu cítil pravdu.

„Ty tvrdíš, že ho ten šíp... hledal?“

Smart přikývl. „A našel! To se vsadím. Myslím, že na něho prostě čekal... v našem počítači. A to je také důvod, proč jste vy dva celé ty roky nic nedělali s Harryho pokojem - podvědomě jste cítili, že v něm je. Proč ne? Všichni jsme koneckonců ESPeři. Když mezi nás přišel Nathan, ta věc se začala projevovat. A když konečně získala zdroj energie, když Chung zapojil počítač...“

„Šíp se vrátil domů,“ dokončil za něj větu Trask. „Odletěl domů k Nathanovi.“

Smart znovu přikývl. „Ano, tak to, myslím, bylo.“

„Dokončilo to za nás práci, kterou jsme na Nathanovi začali,“ mumlal Trask, jako by mluvil pro sebe, a téměř uctivě hleděl na mladíka na jedné z postelí. „Dalo mu to klíč k Möbiovu kontinuu a završilo jeho schopnosti. Ale... povedlo se mu to poprvé. A hned dokázal najít cestu zpátky sem - a navíc s sebou přenést ještě Zek?“

David Chung pronesl: „Nebyl na to úplně sám. Myslím, že jsem s tím měl něco společného. Lépe řečeno, mělo s tím něco společného tohle.“

Ukázal Nathanovu zlatou náušnici ve tvaru stočené Möbiovy smyčky. „Než Nathan utekl z Turgosheimu, dal mu ji vampýrský vládce jménem Maglore. Myslím, že Vampýr šperk používal, aby ho špehoval. Jakožto zařízení pro lokaci ovšem náušnice funguje oběma směry. Nathan ji zřejmě zaměřil, a tak našel cestu sem...“

Trask se na ně podíval, jak tam všichni stáli kolem něho. Díval se jim do tváře a potom na Zek Föenerovou a nekroskopa Nathana Keogha, kteří leželi pod sedativy na provizorních postelích. Nakonec se usmál a udiveně potřásl hlavou. Řekl Smartovi, Goodlymu a Chungovi: „Takže vy tři jste v tom měli prsty? Bože, co bychom si bez vás počali? Co by si všichni, kdekoliv na světě žijí, bez vás počali?“ Pozvedl svůj pevný pohled, aby zahrnul i zbytek ESPerů. „A myslím tím vás všechny.“

Byla to největší poklona, jakou jim kdy složil...

Plán byl jednoduchý:

Nathan znovu navštívil místo odpočinku sira Keenana Gormleyho, aby si v mysli zafixoval jeho souřadnice a také aby sdělil bývalému řediteli pobočky, že experimentuje s Möbiovým kontinuem. Teď, po návratu do ústředí pobočky, se chtěl pokusit o Möbiův skok na Gormleyho hřbitov. Pro případ, že by něco nevyšlo, byl připraven David Chung s Nathanovou náušnicí, která by ho dovedla zpět. A aby se pokus přiblížil skutečnému vědeckému experimentu, další členové pobočky se shromáždili u Gormleyho náhrobku, aby změřili případnou časovou prodlevu mezi Nathanovým skokem z ústředí a jeho znovuobjevením na hřbitově v Kensingtonu.

Vše bylo připraveno. Bylo devět hodin ráno a teplota v centru města už stoupala. Nathan, Trask a většina agentů pobočky E byla v zasedací místnosti. Úplně všem se na čele perlil pot, přestože klimatizace běžela naplno. Konečně Trask řekl: „No, synu, teď je to jen na tobě.“

Nathan se nervózně usmál, popořadě se na každého z nich podíval a nakonec pohlédl na Zek. Povzbudivě se usmála a připomněla mu: „Už jsi to jednou dokázal.“

Přikývl. „Ano, když jsem neměl jinou možnost.“

Trask si o něho dělal starosti, a proto řekl: „Nathane, jestli to chceš odložit...“

„Ne,“ přerušil ho Nathan. „Zkusím to teď. Nemám moc času. Jestli to dokážu, získám výhodu, která se mi bude doma na Sluneční straně hodit.“

David Chung postoupil dopředu, rozpačitě se usmál a řekl: „Nathane, já...“ a natáhl ruku. Chytli se za předloktí po způsobu Szganyů a Chung zase ustoupil zpět. Potom ESPeři od Nathana, který stál ve středu místnosti, jako na povel poodstoupili.

Byl čas.

Nastalo hrobové ticho a výrazy na všech tvářích byly napjaté očekáváním. Nathan cítil, jak na něj ESPeři, kteří kolem něho stáli v bezpečné vzdálenosti v kruhu, soustředí sílu svých myslí. Cítil na sobě jejich pohled - jejich myšlenky a dostal strach, že by mohli celý proces nějakým způsobem narušit. Proto zavřel oči, aby z toho ostatní vyloučil. Svou mysl však zavřít nesmí. Naopak, musí ji otevřít...

Otevřít a přivolat číselný vír!

Hned, tak rychle, že ho ta okamžitá odezva téměř polekala, začaly na obrazovce jeho metafyzické mysli mutovat Möbiovy rovnice. Byl to jeho vír, a přece to nebyl on. Čísla, znaky a symboly byly stejné, ale měly jinou formu. Čísla ve skutečnosti netvořila vír, spíše uspořádaný pochod odvozovaných výpočtů a stále se měnících rovnic. Jako by se postupně objevovala odpověď na nesmírně složitou otázku a rozvíjela se před ním na monitoru nějakého obrovského počítače.

Největší rozdíl však spočíval v tom, že Nathan už nebyl nevědoucí, už uměl počítat. Teď věděl, co má hledat a jak to ovládat a použít. A najednou byla zde a on ji zafixoval: velká rovnice, pozastavená na obrazovce jeho mysli jako vytištěná stránka.

Ano, na jediný okamžik se zastavila, než se rozložila a zbortila... a utvořila dveře.

Möbiovy dveře!

Nathan cítil, že jsou tady a jsou skutečné. Rychle otevřel oči a uviděl je - v místnosti hned vedle sebe, vzdálené jen jeden krok. Věděl také, že je jediným člověkem... jediným člověkem na světě... který je dokáže vidět.

Následující scénu si budou všichni přítomní pamatovat navždy. Upřeli pozornost na Nathana, očima na něm hltali každý detail - jeho vzhled, oblečení, postoj, dokonce snad i něco z jeho pocitů, až se jim celý jeho obraz vryl do zvláštně nadaných myslí:

Stál vzpřímeně, s hlavou vzhůru, hleděl trochu stranou a brada mu nepatrně klesla, protože si uvědomoval něco, co překračovalo dosah smyslů ostatních. Nathan Keogh byl dvacetiletý, možná jednadvacetiletý, impozantní mladý muž. Měl jednoduché, pozemské oblečení, které se ničím nevymykalo, pod ním se však skrýval mimořádný člověk. Byl nekroskopem, který mluví s mrtvými v hrobech a má tedy přístup ke všem tajemstvím minulosti... a možná dokonce i budoucnosti. Vlastně ještě téměř neměl čas tyto znalosti prozkoumat nebo je využít, jak nejlépe by byl schopen. Zatím ještě ne.

Nathan měřil něco přes metr osmdesát. Měl sportovní postavu: široká ramena, úzký pas, silné ruce a nohy. Jeho oči byly trochu šikmé, nebo se takové možná jen zdály kvůli zamračenému pohledu, pohledu plnému zaujaté pozornosti, s níž hleděl na věci, o kterých zatím mnoho nevěděl a které pro ostatní s výjimkou Zek byly neznámé úplně. Měl rovný nos, jenž se pod širokým čelem a v porovnání s vysokými lícními kostmi zdál malý. Nad hranatou, trochu vyčnívající bradou, měl plné rty, které obvykle nepatrně uhýbaly doleva. U jiných by to mohlo být znakem cynismu, u něho však ne. U Nathana to svědčilo o pravém opaku.

Benu Traskovi se stačilo na Nathana dívat a hned poznal, jaká je doopravdy jeho ,podstata´. Přirozenou nevinností, soucitem a citlivostí mu připomínal svého otce, Harryho Keogha. Návštěvník sice nevypadal jako jeho věrná kopie, Ben Trask z něj však měl i přesto stejný ,pocit´. Tento pocit měl Ben už tehdy, když Nathana uviděl poprvé, a nestalo se dosud nic, co by jeho názor změnilo. To, co se právě teď odehrávalo, mělo Bena v jeho přesvědčení ještě více utvrdit.

Nathan se zadíval na Möbiovy dveře a vykročil kupředu. Pohyboval se téměř jako robot, automaticky, instinktivně, jako by ho dveře přitahovaly, jako by ho místo za nimi neodolatelně vábilo. A to byla samozřejmě pravda. Potom se, jen jednou, naposledy podíval na Traska a ostatní...

...a udělal poslední, vratký, ale rozhodný krok... pryč z tohoto světa.

Byl s nimi... a ve vteřině byl pryč! Viděli, jak mizí jeho pravé chodidlo, lýtko, stehno, polovina těla a tváře, a nakonec se jim ztratil celý. Nekroskop Nathan Keogh už v místnosti nebyl. Ve slunečních paprscích dopadajících sem skrz žaluzie na oknech se vznášela jen zrnka prachu, která teď vplula do prázdného prostoru zbylého po Nathanovi.

Zní to prostě, ale očití svědkové byli naplněni úžasem. Agent, který stál na řečnickém pódiu skoro zapomněl říct do vysílačky své kouzelné slovo a jen tak tak se vzpamatoval: „Teď!“

Ze hřbitova v Kensingtonu se okamžitě ozvalo: „Teď!“

Muž na stupínku se na vysílačku zamračil. „Ano, proboha, říkám: teď! Proč to po mně opakujete? Právě odešel.“

Ve vysílačce s krátkým zapraskáním statické elektřiny zazněla odpověď: „Kdo po vás co opakuje? Vždyť vám to oznamuji! Zrovna se objevil! Už je tady!“

Neuplynul žádný čas. Pro ně ne. Ale pro Nathana ano.

Vešel metafyzickými Möbiovými dveřmi a vstoupil do prostoru mimo všechen prostor, mimo veškerý čas, a přesto obsažený v časoprostoru a časoprostor obsahující. Nebylo to jako... nedalo se to přirovnat... k ničemu, co dosud zažil. Dokonce i poprvé, když byl... tady, se Zek, před méně než čtyřiadvaceti hodinami, to bylo jiné. Tenkrát tam byla přinejmenším voda, silný proud z Iónského moře, který pronikl do kontinua svým vlastním tlakem a... kamsi se rozptýlil. Teď tam nebyla ani ta voda.

Nebylo tam nic!

Bylo to místo naprosté temnoty, možná dokonce samotné prvotní temnoty, která existovala před počátkem tohoto nebo jakéhokoliv jiného, paralelního vesmíru, jako byl ten Nathanův. Místo se vyznačovalo nejen nepřítomností světla, ale nepřítomností úplně všeho. Bylo to, jako by se Nathan ocitl v naprosto hypotetickém jádru černé díry (jeho školitelé z pobočky E ho poučili alespoň o těch základních kosmologických teoriích). Jenže černá díra má nesmírnou přitažlivost a tohle místo nemělo přitažlivost žádnou. Neexistovala tady přitažlivost, čas (tudíž ani prostor), neexistovalo tady ani světlo. Toto místo se neřídilo ani jediným přírodním nebo vědeckým zákonem, a proto bylo místem mimo náš známý vesmír. Přesto muselo existovat někde v našem vesmíru, protože ho už dvakrát vyvolala obyčejná... nebo neobyčejná... lidská bytost, nekroskop Nathan Keogh. A Nathanův otec Harry toto ,místo´ běžně používal, téměř jej obýval.

Möbiovo kontinuum bylo středem i vnějškem, bylo zároveň nikde i všude, dalo se z něj cestovat kamkoliv a nebo odejít navždycky nikam. A člověk by odešel opravdu navždy, protože v tomhle bezčasém... prostředí...? nikdy nic nezestárlo ani se nezměnilo samo od sebe, jedině silou něčí vůle. Tento fakt byl Nathanovi zřejmý, aniž věděl, odkud ho znal. Kachnímu mláděti také nikdo nemusí říkat, jak má plavat. Měl to v mysli, v krvi, v genech.

Möbiovo kontinuum tedy bylo ,místem´, což je asi ten nejlepší, vlastně jediný způsob, jak ho popsat. Nathanovi učitelé se také dotkli teologie, zvláště křesťanského náboženství. A Nathan cítil, že svým způsobem by tohle místo mohlo být i ,svaté´. Jestli to byla pravda, pak se nelze divit, že jeho objevení ho stálo takové úsilí. Protože je to nejspíš velice skryté svaté místo, na kterém ještě žádný bůh nepronesl ono vzývání: „Budiž světlo!“ Nebo jestli zde ta slova byla vyřčena... pak kontinuum představovalo zdroj všeho. Bylo tou počáteční jedinečností, která ze sebe - tam na velikém a úžasném začátku - vyzářila VŠECHNO!

Nathan si to náhle všechno uvědomil, a v té chvíli přišel na největší tajemství světa, jehož objevení trvalo jeho otci celý život. Ale byla to pouhá myšlenka a nepřipustil si, že by mohla být pravdou...

Uvědomil si však něco jiného. Ačkoliv je tohle ,místo´ pusté a nemůže být vzdálenější lidským zákonům, platí v něm jeho vlastní zákony a působí tam jeho vlastní síly. Dokonce na sobě působení jedné takové síly právě cítil. Snažila se ho přemístit, odstranit, vypudit ho z tohoto neskutečného místa zpět do skutečného světa. Ale Nathan měl svou vůli a nehodlal se pohnout jinam, než kam si sám přál.

Pozemské směry zde sice asi neplatily, přesto Nathan věděl, že se ,za´ ním zavřely Möbiovy dveře. Připomněl si, proč je tady, a představil si hřbitov v Kensingtonu, který byl cílem jeho cesty. Plánoval si, že si vybaví pamětní desku sira Keenana Gormleyho, soustředí se na plaketu a použije ji jako ukazatel směru. Teď viděl, že to nebude nutné. Jakmile totiž na krematorium v Kensingtonu pomyslel, zjistil, že se pohybuje, a věděl, že míří správným ,směrem´. Bylo to, jako by ho to někam táhlo, i když se nedalo říct, a dokonce ani odhadnout, jestli se pohybuje po přímce, křivce, nahoru nebo dolů. Ale s jistotou teď cítil první zkusmé přitahování síly, která se od odmítavých sil Möbiova kontinua lišila. Nebylo to dokonce ani přitahování. Byl to spíš jemný tlak a zdálo se, že ho vede. Něco podobného zažil, když sledoval symbol Möbiovy smyčky ze Zakinthu v Řecku do ústředí pobočky E. Tehdy se ta síla stala jeho i Zekiným záchranným lanem... a když si na to vzpomněl, necítil se už vůbec ohrožený.

Jednoduše se poddal tomu pohybu, či pocitu, a následoval ho ke zdroji: souřadnicím hřbitova Keenana Gormleyho v Kensingtonu. A jako by uviděl světlo na konci tunelu, Nathan tušil cestu před sebou a zrychlil svůj metafyzický pohyb. Stačilo nasměrovat vůli... tam, ke zdroji. Jako by dosud kráčel a náhle se rozběhl, cítil, jak rychle se najednou pohybuje. Tak neuvěřitelně rychle, že byl okamžitě na místě!

Během necelé vteřiny Nathan přešel z nevyčíslitelné rychlosti myšlenky do klidu... a přesto neměl vůbec žádné nepříjemné pocity. Vyvolal další Möbiovy dveře a překročil práh.

Světlo! Oslepilo ho tak jasné světlo, že zalapal po dechu a pevně zavřel oči. A přitažlivost! Nathan došlápl na pevnou zem a na okamžik zavrávoral. Nohy se mu roztřásly, jak na ně přenesl váhu. Pak někdo řekl: „Teď!“ a k Nathanovi se natáhly dychtivé ruce, aby ho podepřely.

Navzdory zdání, že během jeho cesty z ústředí pobočky do Kensingtonu plynul čas, tohle byla ta samá chvíle, kdy se hlas ESPera na pódiu dopustil toho mimořádně závažného omylu a položil tu mimořádně důležitou otázku: „Ano, proboha, říkám: teď! Proč to po mně opakujete?“ Tato otázka se právě ozvala z vysílačky v Kensingtonském krematoriu, kde Nathan stál. Byla důležitá z jednoho důvodu. Šlo totiž o první nesporný důkaz, že ,čas´ v Möbiově kontinuu neexistuje.

„Výborně, Nathane!“ vydechl někdo užasle gratulaci. Zatímco v nekroskopově mysli zazněla řeč mrtvých:

Výborně, synu! Keenan Gormley tleskal jeho výkonu. A teď... víc než kdy dřív mi připomínáš svého otce. 

Nathan na to rychle odpověděl otázkou: Jako byl na začátku, nebo na konci? 

Mrtvý chvíli mlčel, ale Nathan vycítil, že se zachvěl. Potom pronesl: Je pravda, že Harry chyboval. Sir Keenan nehmotně přikývl. Ale nezapomínej, že právě chyby nás zlidšťují. 

Zdálo se, jako by Nathanovi zážitek z Möbiova kontinua otrávil mysl a naplnil ji sžíravým cynismem (ve skutečnosti byly příčinou nervy), protože znovu bryskně opáčil: Vážně? Ale vždyť právě Harryho chyby ho učinily nelidským! Právě ony ho stály lidskou podstatu! 

Dopředu věděl, že mrtvý si to nenechá jen tak líbit.

Chytrý muž se ze svých chyb poučí, odpověděl sir Keenan po chvíli. Ze svých vlastních i z chyb druhých. V tvém případě se jedná o chyby tvého otce. Máš před sebou ještě dlouhou cestu, synu. Bůh tě provázej. A Nathane, dávej na sebe cestou pozor. Dávej na sebe pozor... 

Nathanovi zbývalo posledních čtyřiadvacet hodin.

Dál používal Möbiovo kontinuum a svůj stále rostoucí kroužek mrtvých přátel využíval jako ukazatele nebo souřadnice, takže zeměpis tohoto zvláštního světa pro něj přestal být řadou vrstevnic, trigonometrických bodů, akvarelových oceánů nebo mdle bílých ledových vrcholků na stránkách atlasu, ale stal se živoucím, dýchajícím zdrojem neustálého údivu, ba dokonce i úcty. Rozdíl mezi tímto a jeho vlastním světem byl jako rozdíl mezi česnekem a medem. Ne jen proto, že jeden byl zkrátka palčivý a druhý sladký (to ne, protože Sluneční strana má také své příjemné stránky), ale proto, že se skoro ve všem ostatním diametrálně lišily. Vždyť byly odlišné přímo paralelně dimenzionálně!

Jediné, co se na obou světech dalo srovnávat, byly horské oblasti. Když nic jiného, měly podobnou flóru a faunu. Přesto i hory byly jiné ve světě, kde slunce svítilo na obě strany horského hřebene! Země tvořila jeden svět, celistvý, provázaný systém, jako každý plnohodnotný živý organizmus. Jak už sama jména naznačují, Sluneční a Hvězdná strana jako by představovala světy dva. Sluneční strana znamenala světlo, teplo, lásku a život, zatímco Hvězdná strana byla chladná a ponurá, plná obscénní černé nenávisti, hořkých svárů a odporné nesmrti. Jak by tomu také mohlo být jinak? Na jedné straně žili Szganyové, Nathanův lid, zatímco druhou obývali Vampýři.

Země, tahle paralelní Země, byla krásná celá, přestože někteří její obyvatelé krásní nebyli. To si alespoň Nathan myslel, dokud nespatřil průmyslem zpustošené oblasti ve východní Evropě a jiná území navěky pro lidi uzavřená kvůli jadernému znečištění...

Harry Keogh míval mezi mrtvými mnoho přátel a ti všichni teď chtěli s Nathanem mluvit. V jednom směru to pro něj bylo nové: mrtví Szganyů v jeho domovském světě s ním nechtěli nic mít, ačkoliv často slýchal, jak si spolu v hrobech šeptají. Ale na druhou stranu se mu to zdálo důvěrně známé. Zdánlivě ,primitivní´ Thyrové ze žhavých pustin Sluneční strany od začátku toužili se s ním seznámit. Odešel do rozpálené pouště, aby tam našel smrt, a místo ní nalezl vůli k životu a cíl či směr, kterým stálo za to v životě jít.

Schopnost mluvit s mrtvými mu dodala vůli k životu a jeho životním cílem se stalo ovládnutí Möbiova kontinua (o němž v té době nevěděl víc, než že se jedná o nějaké velké tajemství, které se skrývá v matematickém bludišti číselného víru). Nyní ten vír zkrotil, Möbiovo kontinuum mu patřilo a mohl je po libosti prozkoumávat.

Tato dvě nadání se v Nathanovi snoubila a schopnost telepatie byla návdavkem, který jeho otec poznal až na konci svých dní. O jiná esoterická nadání však Harry Keogh neměl nouzi. Praktikoval jisté ,umění´ (totiž kříšení lidí z jejich pradávného prachu), které se ve světle poznatků, jež Nathan získal o pozemských náboženstvích, dalo vykládat jako rouhání. Jedna věc je umožnit tlejícím mrtvolám, aby pro lásku k druhým dobrovolně vstaly z hrobů. Když však nekromant povolává dávno mrtvé zpět k životu proti jejich vůli a oživuje je z jejich solí, prachu a popela ke svým vlastním temným účelům, je to něco úplně jiného.

Ano, nekromancie byla nestvůrným nadáním. A přece by bez ní...

Ve městě jménem Bonnyrig nedaleko Edinburghu žil chlapec, jehož štěňátko přišlo o život pod koly auta jedoucího příliš rychle. Nebýt ,dovednosti´ Harryho Keogha, štěně by zůstalo mrtvé. Kdo dokáže změřit tu trvalou radost, kterou voříšek během svého života přinesl do světa chlapce, mladíka, muže, do života celé rodiny? Paddy totiž stále žije... pes i chlapec jsou teď dospělí... a Nathan je byl navštívit.

Paddy byl pouhý voříšek a Harryho první pokus s nekromancií. Našli se ovšem i lidé, které svým ,uměním´ povolal zpět do života, mezi nimi i kráska Penny. Všichni z nich prošli peklem umírání dvakrát, zbytečně, kvůli Harrymu. Ne všichni lidé, kterých se takto dotkl, byli však oběťmi.

V Zaraldulujských horách v Rumunsku mluvil Nathan s thráckým válečníkem jménem Bodrogk a jeho ženou Sofií, nebo spíš s tím, co z nich zbývalo. Z jejich těl totiž nepřetrvalo víc než několik hrstí prachu, rozvátého větry po světě. Zůstávali však v místech, kde zemřeli, a pověděli Nathanovi o díle jeho otce. Žádný z mrtvých, se kterými Nathan dosud mluvil, ani žádný z těch, se kterými bude mluvit v budoucnu, nechválil Harryho víc než Bodrogk Thrák a jeho žena Sofia.

V noční tmě, v rozvalinách starého hradu pod dorůstajícím měsícem, ho jejich hlasy, slaboučké jako dech, obeznámily řečí mrtvých s dílem Harryho Keogha: jak zde nekroskop povstal proti poslednímu z proslulých Ferenczyů, Janosovi, pokrevnímu Faethorovu synovi, a zvítězil! A Nathan věděl, že ten příběh musí být pravdivý. Nejen proto, že ho vyprávěli mrtví, ale také proto, že i v jeho vlastním světě bylo jméno Ferenc kletbou. Stejně jako všechna jména Vampýrů.

Když Nathan slyšel o všem, co Janos dělal, o mužích, které povolal z posvátného prachu, aby z nich mučením vymámil jejich tajemství, a o tom, k jakým účelům použil jejich dlouho mrtvé ženy, konečně se v této věci rozhodl.

Nekromancie byla uměním, kterému se věnovat nebude. Thyrové, stejně jako mrtví Szganyů, jí beztak opovrhovali, a proto se také szganští mrtví Nathana stranili. Byl totiž synem pekelníka Harryho Keogha. Tento poslední odkaz svého otce musí Nathan ve svém světě ještě překonat. Buď trpět za otcovy viny, nebo dokázat, že Harry si v tomto směru tak špatnou pověst nezasloužil.

V tomto světě, se s ním však Velká většina konečně spřátelila.

Nathan navštívil hřbitov poblíž Ploješti v Rumunsku, ze kterého za dnů Ceauseska pro jeho otce povstali mrtví, když bojoval s rváči ze Securitate. Ještě tam leželi, na všechno si vzpomínali a Nathana vítali mezi sebou. Jeho otec byl pro ně legendou a ujišťovali ho, že navzdory bázlivosti celé Velké většiny oni sami se nikdy k Harrymu Keoghovi zády neobrátili.

Vždyť Harry z jejich země odstranil zhoubnou rakovinu. Zapříčinil konec samotného Faethora Ferenczyho, postaral se o jeho vyhnání do nekonečných hlubin budoucího času - do Möbiova času. Právě do Möbiova kontinua totiž Harry vyštval nehmotného ducha upířího vládce Faethora. Tam bude jeho mysl, která jediná mu zbývala nedotčená, navěky plachtit proudy času bez sebemenší naděje na záchranu. Taková byla nekroskopova nenávist k upírům... a stejně je nenáviděl i jeho syn.

Nathan také navštívil hřbitov nedaleko Newcastlu na anglickém severovýchodě, aby si promluvil s prostitutkou, kterou Harry znal. Pamela litovala, že nepoznala jeho otce ,tím´ způsobem... ale znala ho a měla ráda dost na to, aby se kvůli němu vyhrabala z hrobu a pomohla mu, když byl v úzkých. Stalo se to krátce před Harryho vyhnáním (nebo dobrovolným odchodem) z tohoto světa na Hvězdnou stranu. Tehdy stál nekroskop proti stvůře v lidské podobě, která nosila jméno Johnny Found. S Pamelinou pomocí a s pomocí dalších z početných mrtvých, které Found zavraždil, ho Harry právě na tom hřbitově zabil.

Tak se Nathan postupně dovídal o skutcích svého otce, jak od živých, tak od mrtvých, od svých přátel v pobočce E a od stovek mrtvých v hrobech po celém světě. Křižoval svět ve snaze vystopovat všechny, kdo Harryho Keogha znali. Chtěl svého otce ospravedlnit a očistit jeho pověst.

Aby mohl Nathan s mrtvými hovořit, nemusel ani navštívit místo jejich posledního odpočinku. Mnohem jednodušší by bylo vyslat sondu řečí mrtvých, vyhledat je a rozmlouvat s nimi na dálku. Jeho otec to však neměl ve zvyku. První nekroskop na Velkou většinu nikdy ,nepokřikoval´ a když si přál s některým mrtvým mluvit, vydal se ho ,navštívit´. Byla to slušnost, kterou se snažil zachovávat, snad s výjimkou mimořádně naléhavých záležitostí. A Nathan měl na věc stejný názor.

V jednom ohledu musel být Nathan krajně opatrný. Celá řada mrtvých přátel Harryho Keogha ležela v hrobech na území bývalého Sovětského Svazu. Přestože měl k dispozici Möbiovo kontinuum, Nathan měl dost rozumu na to, aby návštěvy těchto míst omezil. Stejně jako existovali ESPeři na Západě, i na Východě žili podobně nadaní lidé ... a většina z nich pracovala pro Turkura Conova!

Na zemi je ještě tolik mrtvých, které Nathan musí navštívit! Možná je to totiž jeho poslední příležitost. S tolika z nich si musí promluvit! A všechno to musí zvládnout za dobu jen o něco delší než dvacet čtyři hodin, za jediný den, noc a ráno. To byl veškerý čas, který mu zbýval...

Alespoň na tomto světě.

Většině lidí by se jeho cestovní plán a množství práce, které vměstnal do těch několika málo hodin, zdály naprosto vyčerpávající. Bez Möbiova kontinua by se ani nedaly zvládnout. Ale Nathan byl jakožto Szgany zvyklý na zdánlivě nekončící dny a noci na Sluneční a Hvězdné straně, kde každý denní cyklus trvá tolik, co v paralelním světě na Zemi týden. Proto dokázal podat výkon, kterého by jinak byl schopen jen člověk trpící nespavostí.

Nakonec byl se vším hotov, nebo alespoň se vším, co se dalo stihnout. Nathan se vrátil do ústředí pobočky E ze své poslední cesty na hřbitov v severovýchodní Anglii, kde dlouho mluvil a něžně se rozloučil se svou přítelkyní, duchem předčasně zemřelého děvčátka jménem Cynthia. I on začal pociťovat únavu. Byla mu vidět ve tváři, když vystoupil z Möbiova kontinua v Harryho pokoji. Už nepotřeboval, aby David Chung působil jako naváděcí maják, protože souřadnice teď dobře znal.

A únava na něm byla také znát, když se podle instrukcí, podle nichž se měl hlásit po každé cestě do kontinua, dostavil k Benu Traskovi...

II

Potíže v pobočce E - Möbiova cesta

Ředitel pobočky sám moc dobře nevypadal. Traskův hlas zněl poměrně nedůtklivě, když Nathanovi připomenul: „Je pátek a musíme chytit letadlo - ty, já a pár strážců. Další naši lidé budou čekat v Bělehradě pro případ, že je Turkur Conov ve střehu a má tam agenty. Vlastně se můžeš klidně vsadit, že má! A když už mluvíme o Conovovi, možná si to neuvědomuješ, ale mám o tebe strach, když cestuješ sám. Bojím se, že se zatouláš příliš daleko na jeho území a že by tě mohl vlákat do pasti a zabít. Takže možná bys mi teď mohl vysvětlit, proč jsi mě nechal čekat. Už jsem si začínal myslet, že to nestihneš. Letadlo nám odlétá za tři hodiny. Je to asi dvouapůlhodinový běžný let. Možná se budeš moct ve vzduchu trochu dospat. Popravdě, vypadáš, že bys to potřeboval.“

Nathan však zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, to neudělám. Létání není nic pro mě. Letadla zrovna v lásce nemám.“

Traskovi to vzalo vítr z plachet. Zamračil se a řekl: „Co tím chceš...?“

„Létání na vampýrských létavcích mě také nenadchlo.“ Nathanův úsměv byl trochu mdlý, i přes zdravé opálení, které získal v Řecku. „Svým způsobem je to s letadly zrovna tak špatné, možná i horší. Dobře, poprvé to snad bylo vzrušující, ale... přiznejme si, že nic tak těžkého by nemělo skákat tak vysoko! Takže co kdybys vzal do Bělehradu Davida Chunga, já se tady prospím a pak vás doženu?“

„Doženeš nás...?“

„Pak,“ zopakoval Nathan. „Po svém. Jakmile budete v útulku v Radujevaku...“

Po chvilce ticha se Trask ozval: „Po svém...“ Vyslovil ta slova tak, že zněla jako povzdech. V tu chvíli oběma mužům došlo, jak moc ten starší závidí tomu mladšímu. Potom se však Trask zeptal, snad aby ten fakt zakryl: „Už ti to připadá snadné?“

„Ano, je to čím dál lehčí.“

„Pro Harryho to bylo stejné jako chodit, mluvit, dýchat. Ale on měl praxi.“

„Já ji získávám.“

„Tys... přenesl jsi sem takhle Zek. Včera.“ Trask měl spoustu času o tom přemýšlet, ta věc by pro něho měla být všední, ale nebyla a nikdy ani být nemohla. „Ty jsi sem Zek jednoduše ze Zakinthu přenesl.“

„Přesně tak, to jsem udělal.“ Nathan se nevytahoval. Z velké části to pro něj také pořád byla záhada. Zkrátka jen konstatoval fakt, který byl cokoliv, jen ne prostý. I bez telepatie jaksi věděl, na co Trask myslí a co řekne dál.

„Chlapče, myslíš...“ začal Trask a trochu se na židli zavrtěl. Nenáviděl, když musel mluvit oklikou, protože si cenil přímosti. Možná tak opačným směrem působilo jeho nadání. „Chci říct, tvůj otec svého času vzal s sebou přes Möbiovo kontinuum pěkných pár lidí. Zdá se mi to zvláštní. Zážitek, který asi nikdy nepoznám... Nebo ne?“

„Pro mě je to také ještě pořád zvláštní,“ odpověděl Nathan. „A přesto přitažlivé, možná dokonce návykové. Chceš to zkusit?“

„Já... nevím.“ Trask už málem zavrtěl hlavou, zarazil se však a přikývl. „Ano, chci to zkusit. Taky by to mohla být má poslední příležitost.“

„A věříš mi?“

Tentokrát se nerozmýšlel. „Ano, samozřejmě že ano. Vždyť to víš.“

Nathan pokrčil rameny a znovu se usmál. „Tak budiž,“ řekl.

A tak se také stalo...

Nathan spal, ale Trask byl příliš rozčilený. Nedokázal se věnovat žádné jiné činnosti, takže si přerovnával papíry na stole a snažil se nemyslet na to, co mělo přijít jen za několik málo hodin. Protože kdyby o tom přemýšlel... věděl, že by neudělal vůbec žádnou práci! Trask už navštívil spoustu velmi podivných míst a podnikl plno zvláštních věcí - prazvláštních! - ale tohle znamenalo vydat se na místo, kam se v minulosti dostala jen hrstka lidí. Místo, které podle všeho ani neexistovalo, o němž ve snech blouznili jen teoretikové fyziky nebo matematici, které nikdo nechápal. Möbiovo kontinuum! Kdyby na to jen pomyslel... sám by znovu zabředl do šílených snů a představ. A byly by to opravdu pouhé výplody fantazie, protože odhadnout, jaké bude kontinuum ve skutečnosti, se nedalo.

Nakonec nechal papírování a odešel do zasedací místnosti. Odsud měli vyrazit do Rumunska. Místnost byla prázdná, ale přibližně za tři hodiny...

Budou tu všichni, kompletní pobočka E, nebo s jedinou (jedinečnou?) výjimkou. Anna Marie Englishová, ekopatka, totiž už několik měsíců pracovala s dětmi v rumunském útulku a zároveň připravovala Nathanův odchod. Dostaví se dokonce i zplnomocněný ministr, protože něco takového ani on ještě neviděl.

Ben Trask to však viděl. Viděl to ještě před tím, než poznal Nathana.

Tenkrát v domě Harryho Keogha nedaleko Bonnyrigu, v jeho pozemském ,posledním útočišti´, když nekroskop dospěl na konec svých dní na tomto světě. Trask tehdy viděl Harryho v jeho vampýrském stavu - stal se svědkem trochy nadpřirozené upíří metamorfózy - a ještě teď o tom občas míval noční můry. Ale k Möbiovu kontinuu: to se vidět nedalo, jedině když ho člověk sám vyvolal. Rozhodně se však dalo vidět, jak ho někdo používá.

Trask se znovu otřásl, když si vzpomněl, jak Harry vypadal tu noc, kdy mu pobočka spálila dům. Ježíši! Vypadají vampýrští vládci z Nathanova světa - tedy vlastně z Hvězdné strany - takhle? Samozřejmě věděl, jací jsou, i to, že jsou vlastně mnohem horší. Harry v sobě zlo potlačoval celou dobu, co žil tady, a podle Nathana dokonce i na Hvězdné straně. Vampýři naopak povolují uzdu všem svým vášním, svému chtíči a zlu. Oni jsou ztělesněným zlem.

Stejně jako už mnohokrát na povrch Traskovy paměti vyplul ještě jeden obrázek Harryho Keogha. Byla to scéna z téže smutné, děsivé doby, kdy se nekroskop téměř poddal svému upírství.

ESPer jménem Geoffrey Paxton se pokoušel Harryho zabít. Byl to zrádný lump nadaný telepatií, kterého neměli nikdy do pobočky přijmout. Zkusil nekroskopa zastřelit kuší. Neuspěl a padl za oběť Harrymu a málem i tvorovi v něm.

V zahradě svého hořícího domu sebral upír - vampýrský vládce Harry Keogh - Paxtona ze země jako plyšovou hračku, zkoumal ho tváří v tvář, hleděl mu do očí. Křehoučká lidská bytost, i když byla lidským odpadem, stála proti někomu, kdo býval nejlidštějším z lidí a teď byl zrůdou. Paxton do široka otevřel ústa a poulil oči. Jeho třesoucí se maso pokryté studeným potem dělilo jen několik centimetrů od bíle se lesknoucí brány do pekla, ve které se sbíhaly sliny. Harryho tvář, jeho ústa... rudá jeskyně se stalaktity a stalagmity zubů, blýskajícími se a špičatými jako střepy skla. Brána do pekla? To také a ještě mnoho horšího.

Trask si pomyslel: Paxton je zákusek, bonbon, kokosový kmen. Je možné se do něj zahryznout. Vždyť Harry by mu mohl ukousnout obličej, kdyby se mu zachtělo! Načež ho napadlo: Možná že chce! Možná to udělá! 

Vzpomínka pokračovala a Trask vykřikl: „Harry, nedělej to!“

Nekroskop pomalu zavřel své nestvůrné čelisti připomínající past na lidi a v červeném přísvitu z hořícího domu vzhlédl. Přes zakouřenou zahradu se do Traska zabodl pohledem. Potom:

Tvůj svět je v bezpečí, Bene, řekl mu Harry v mysli. Nezůstanu tady. 

Hvězdná strana? chtěl vědět Trask.

Harry v duchu pokrčil rameny. Nemám kam jinam jít. 

Nato Paxtona pustil a nechal ho spadnout na zem jako kus bláta, kterým také byl. Dal tím Traskovi najevo, že válka skončila. Neskončila však pro Paxtona.

Telepat chňapl po své kuši a znovu se pokusil na Harryho vystřelit. Ten však právě zmizel v Möbiovu kontinuu. To bylo poprvé, kdy Trask viděl na vlastní oči a zblízka, jak někdo kontinuum skutečně používá.

Se zrádnou, hadí elegancí Vampýrů Harry ustoupil nebo spíš odplul od Paxtona a... zmizel! Traskovi a agentům pobočky, kteří stáli na zahradě, se zdálo, že jednoduše přestal existovat. Paxtonova šipka vlétla do mlhavého, vířícího vzduchoprázdna, které po Harrym zbylo, a to ji pozřelo. Telepat supěl: „Dostal jsem ho! Jsem si jistý, že jsem toho parchanta sejmul! Musel jsem se trefit!“

Tam, kde se mlha kolem nekroskopa zavřela, se znovu otevřela a ozval se z ní temný, klokotavý, zdánlivě nadpozemský hlas. Řekl: „Je mi líto, že tě musím zklamat.“

V tu chvíli Trask vdechl horký, zakouřený vzduch a z prázdnoty se natáhla ruka, která vypadala jako pařát s nehty jako zrezivělé rybářské háčky. Sevřela se kolem Paxtonovy hlavy a ječícího ho vytáhla ze zahrady a ven z tohoto světa. Potom...

Jak snadno mohl Harry telepata zabít, ale neudělal to. Místo toho jej za několik vteřin dopravil zpět na zahradu: jako muže zbaveného telepatických schopností. To byla poslední služba, kterou nekroskop prokázal pobočce E a vůbec tomuto světu.

Následoval krátký rozhovor potvrzující přátelství, které mezi nimi bylo, a Harry řekl: „Dej na sebe pozor, Bene.“

Trask si to velmi dobře pamatoval. Vzpomínal si, co cítil: zmatek, lítost, hanbu. I svůj poslední marný pokus najít jiné východisko: „Harry, počkej!“

Nekroskop však znovu odcházel Möbiovými dveřmi a Trask naposledy uviděl, jak dělá krok stranou, na jiné místo, do jiného prostoru a času.

Kdyby v jeho zmizení hrálo roli lano, mohlo se klidně jednat o indický trik s provazem... kdyby to ovšem byl trik! O žádný trik totiž nešlo a kouzlo spočívalo v čisté matematice.

Dej na sebe pozor, Bene...

Trask znovu viděl, očima své paměti, jak tam Harry stojí - monstrum, to ano, ale přesto člověk - a potom, jak mizí. Pak sny a vzpomínky postupně bledly... až byl ředitel pobočky náhle zpět v prázdné zasedací místnosti, což ho dokonce zaskočilo...

Vtom mu na rameno dopadla čísi ruka!

Trask sebou prudce trhl, napůl se otočil a uviděl za sebou nekroskopa! Byl to však novější, mladší nekroskop, sám polekaný, jak starší muž zareagoval na jeho přítomnost. Odtahoval se od něj, dokud Trask nenabyl znovu rovnováhy a nevzal ho za rameno.

„Nathane, promiň! Zrovna jsem myslel na tvého otce a...“ Zarazil se, když mu pohled na tváři druhého muže prozradil, že Nathan už ví, o čem přemýšlel.

„Tvé myšlenky, vzpomínky, byly tak silné...“ Pokrčil rameny, ne však nedbale, spíš jakoby na znamení omluvy. Nathan obvykle do cizí mysli nevstupoval nepozvaný. „Věděl jsem, že se budou týkat mě nebo mého otce. Bene, měl by ses naučit chránit si myšlenky. Zvlášť při své profesi. Udělal bys lépe, kdybys kolem své mysli udržoval hypnotickou clonu, jako jsi měl v Perchorsku.“

Trask zasmušile potřásl hlavou. „Ne, v Perchorsku jsem udělal chybu. Vlastně několik chyb. Mám dojem, že když jsem zablokoval přístup do své hlavy, omezilo to mé nadání. Conov a ostatní neviděli dost dobře dovnitř, ale mé vidění se tím také zhoršilo! Zajímá mě jenom pravda, Nathane, Polopravdy nestačí. Kromě toho, tohle je pobočka E. Komukoliv tady bych svěřil život, takže totéž můžu udělat s myšlenkami.“

„Tvoje mysl byla velmi jasná,“ řekl mu Nathan. „Tak jasná, až mi připadalo, že jsem tam s tebou. Vyděsil ses, když jsi uviděl mého otce. Když jsem ho zahlédl v tvé mysli, pochopil jsem proč.“

Trask přikývl. „Byl Vampýrem, to ano - ale stále byl silný. Nikdy se tomu nepoddal, ani jednou ne.“

„Pořád mi to všichni opakujete,“ odpověděl Nathan. „Jako byste říkali: ,Kdyby došlo na nejhorší, pamatuj, že tvůj otec se tomu nikdy nepoddal.´„

„Možná to říkáme.“ Trask to nepopíral. „Nathane, ještě ani teď si plně neuvědomuješ, jak silnou jsi zbraní. A co teprve kdybys byl Vampýr? Kdyby ses stal Vampýrem...?“

Trask to nemohl tušit, ale vedle Conova a protivníků existovali další lidé přímo tady v Londýně, kteří se zabývali stejnou představou. Mezi nimi a Traskem byl jeden zásadní rozdíl: on se s ní dokázal smířit.

* * *

Většina přítomných agentů se postupně scházela v zasedací místnosti, s výjimkou Zek Föenerové, která si ve městě zařizovala odlet domů do Zante v Řecku. V služební kanceláři Ian Goodly právě vzal telefonát od zplnomocněného ministra. Jakmile bylo zřejmé, kdo volá, prorok se ho zeptal: „Ale pane ministře, nemáte být teď tady?“

„Poslouchejte,“ řekl naléhavý hlas na druhém konci. „Neptejte se, kde mám nebo nemám být já. Řekněte mi, jestli tam ještě jsou oni.“

„Oni? Trask a Nathan?“

„Samozřejmě! Myslím, jestli už... jestli Nathan... jsou už na cestě do útulku?“

„Ano, během takových patnácti minut. Čekají, až David Chung zavolá, že je na místě. Bude Nathana navigovat, jak asi víte.“

„Ano, to vím! Teď mě poslouchejte, pane... Goodly, nemýlím-li se. Možná nás čekají nepříjemnosti.“

Najednou prorok pochopil, co mu celý den nedalo pokoj. Tohle je ono a zplnomocněný ministr se mu to právě chystá říct. „Sakra!“ ulevil si, což vůbec nebyl jeho styl.

„Cože?“

„Pokračujte,“ odsekl Goodly. „Jak nejrychleji můžete. A nebojte se, pochopím všechno, co mi řeknete.“ Samozřejmě že to pochopí. Vždyť jádro věci už zná: Trask a Nathan - ten druhý stoprocentně - jsou ve velkém nebezpečí. Proto bude poslouchat a dávat pozor jako nikdy předtím.

Ministr vzal proroka za slovo. Mluvil svižně a zadýchaně. „Pane Goodly, o Nathanovi vědí další lidé. Vědí o něm a dospěli... k rozhodnutí! Já s nimi nesouhlasím. Mohlo by mě to stát místo, ale nesouhlasím s nimi. Chápete?“

„Ano. Pokračujte.“

„Ani nevíte, jak se mi ulevilo, když se mnou před několika hodinami mluvil Trask a řekl mi, že ho Nathan vezme s sebou přes Möbiovo kontinuum. Tihle lidé totiž zařídili, aby Nathan z letiště v Bělehradě nevyšel živý! Mohli by to pak svést na naše protivníky.“

Goodly nasál vzduch, který mu zasyčel mezi zuby. „Chtěli mu zabránit vrátit se domů. Ovšem... ublížit mu?“

„Nesmírně! Takže když jsem se doslechl, že Nathan plánuje cestovat - jak to říct? vlastní dopravou? - spadl mi kámen ze srdce.“

„To si umím představit!“ zavrčel Goodly. Ani tohle nebyl jeho styl. „Jak to, že jste se o tomhle... tomhle bělehradském přivítání nezmínil dřív?“

„Komu by to pomohlo? Samozřejmě že bych to byl Traskovi řekl... kdyby mě nebyl upozornil na změnu plánu. Copak nechápete, jak právě teď riskuji?“

„Riskujete jen své postavení. Nezmínit se o tom by znamenalo riskovat -“

„Já vím,“ skočil mu do řeči ministr. „Však jsem to nakonec udělal, nebo ne? Alespoň to mi připište k dobru!“

„Pokračujte.“

„Letadlo mělo vítr v zádech a přistálo v Bělehradě o patnáct minut dříve. Trask a Nathan v něm, jak víme, neletěli. KVR tedy začala něco tušit.“

„KVR?“ Goodly se do telefonu zamračil. „Mluvíte o Kombinované vojenské rozvědce?“ KVR měla zaniknout už před dobrými dvanácti lety, ale mezi ostatními zpravodajskými službami se běžně vědělo, že je aktivní a nevyzpytatelná jako vždy.

„Nathan je velké zvíře na svobodě,“ odpověděl ministr. „Nikdo ho neovládá. Ani není z tohoto světa a jeho jedinou starostí je návrat na Sluneční stranu... zatím! Vždycky nás trápila jedna věc: Skončí to takhle? Zůstane tam? S jeho otcem jsme měli stejný problém, vzpomínáte si? Kolikrát jenom Ben Trask říkal, že Nathan by mohl být zbraní těžkého kalibru. Nyní se právě takovou zbraní stal! Samozřejmě že se o něj zajímá KVR. Chtěli mu udělat nabídku, navnadit ho, přetáhnout z pobočky E. To ale bylo předtím, než ovládl Möbiovo kontinuum...“

„Moment,“ přerušil ho Goodly. „Vždyť ho ovládl teprve teď. Jak je možné, že se o tom tak rychle dozvěděli?“

Skoro slyšel, jak ministr na druhém konci zaúpěl... což byla také odpověď. Skutečně ,zplnomocněný´ ministr! Potom se ozvalo: „Panebože, pane Goodly! Já jsem taky jen zaměstnanec, chápete? Copak si myslíte, že jednám na svou vlastní pěst? Člověče, přece vždycky někdo dohlíží na ty, kteří dohlížejí! Jestli by o tom někdo měl mít představu, pak jste to vy, ESPeři.“

„Přejděte k věci,“ odsekl Goodly. „Trask a Nathan tedy nebyli v letadle. Co dál?“

„Dál jste vy. V tuto chvíli už vědí, že se jim snažíme vyklouznout. Představte si, že byste Nathana hledal sám, kam byste se obrátil dál?“

„My? Tím myslíte tuto budovu? Centrálu pobočky E?“

„Samozřejmě! Bělehradská skupina se určitě ozvala svému londýnskému nadřízenému a ten se postaral o to, aby jiná skupina vyrazila k vám. Jsou na cestě a tentokrát budou jejich rozkazy naprosto konkrétní!“

„Kristepane!“

„Co se děje?“

„Nic,“ odpověděl Goodly a praštil sluchátkem. Ve skutečnosti se toho dělo poměrně dost. Prorokův talent se probudil a on očima své mysli uviděl toto:

Dveře výtahu se rozlétly... hrstka svalovců v šedých uniformách polovojenské jednotky se hrne do chodby. Někteří z nich jsou ozbrojeni krátkými automaty, jiní mají automatické pistole nebo kulomety připravené k palbě.

Goodly k nim běží, zastavují ho a dva z nich ho tisknou ke zdi. Úsečnými, břitkými hlasy šeptají: „Váš šéf a muž jménem Nathan... kde jsou?“

On odpovídá: „V zasedací místnosti!“

Ježíši! Zasedačka!

Ještě než mu stačila prorocká vize v mysli vyblednout, vyskočil Goodly ze židle za stolem pro agenta konajícího službu a vyběhl na chodbu. Centrální chodba měřila asi padesát metrů. Třicet z kanceláře služby na konec k zasedací místnosti. Jak utíkal, oči mu sklouzly ke kontrolkám výtahu. Původně býval výtah součástí hotelu pod nimi. Teď stavěl jen v jednom patře: v tom posledním, v centrále pobočky E. Indikátory však stále fungovaly postaru a klec výtahu se právě vydala na cestu vzhůru!

Mohl to samozřejmě být i agent pobočky, opozdilec, který se přichází rozloučit s Traskem a Nathanem. Jenže Goodly si to nemyslel. Rozrazil létací dveře do zasedací místnosti a uviděl kroužek ESPerů, kteří si podávali ruce s Nathanem a ředitelem. Nikdo neměl naspěch. Zdálo se, že Goodly myslí a pohybuje se tak rychle, že ostatní jsou proti němu nehybní. Jejich hlavy se v podivném zpomaleném záběru otáčely ke zdroji rozruchu.

O rozruch se skutečně postaral, když zařval: „Bene, Nathane... zmizte sakra odsud! Okamžitě! Měl jsem na drátě ministra. KVR sem poslala lidi a jdou po Nathanovi!“

„Cože?“ vydechl Trask a jeho ústa se otevírala pomalu, jako by zíval. Znal však Goodlyho jako vlastního bratra, rychle pochytil smysl prorokova varování a poznal, že Goodlyho slova jsou pravdivá. Naléhavě se obrátil k Nathanovi: „Chlapče, můžeme jít?“

Nathan zavřel oči, zamračil se, jak se soustředil, a zavrtěl hlavou. „Ne. Je brzy. David je ještě na cestě. Měl nám zavolat a zatím se neozval. Mohl by být v autě nebo tak něco a možná není sám. Musíme se objevit někde v bezpečí.“

Očima své mysli Goodly viděl, jak se dveře výtahu se zasyčením otevírají! „Tak běžte někam jinam!“ vykřikl a pospíchal zpět na chodbu. „Zdržím je.“

V tu chvíli už přicházelo několik členů polovojenské jednotky. Nesli takové množství zbraní, že by bohatě stačilo k rozpoutání menší války. Goodly však věděl, jak si s nimi poradit, protože tuhle situaci předtím viděl. Řítil se po chodbě a vběhl rovnou mezi dva ozbrojence. Popadli ho, přimáčkli ke zdi a zeptali se:

„Váš šéfa muž jménem Nathan... kde jsou?“

„V za... v zasedací místnosti!“ vymáčkl ze sebe Goodly skrz dýchací trubici přiškrcenou v místě, kde mu krk tiskla mužova ruka.

„Kde?“

„Tamhle.“ Máchl rukou špatným směrem, k opačnému konci chodby. Tam však už agenti KVR prohlíželi místnosti. Na druhém konci se zatím dveře zasedací místnosti rozlétly a na chodbu vyšla skupinka ESPerů.

Muži odstrčili Goodlyho stranou a všichni se přikrčení rozběhli k zasedací místnosti. Goodly je následoval. Námitky ESPerů nebral nikdo na vědomí. Agenti z KVR smetli Traskovy mentální špiony z cesty a vešli létacími dveřmi s Goodlym v závěsu...

V místnosti však... byla jen zvířená zrnka prachu kroužící v pruhu světla, které sem pronikalo oknem skrz zatažené žaluzie.

„Vy.“ Agent KVR dloubl Goodlyho automatickou pistolí. „Vy jste nám lhal.“ Byl vysoký asi metr sedmdesát, měl široká ramena, rezavé vlasy na ježka a vypadal přihlouple. Typický surovec. Musel vážit dobrých osmdesát kilogramů. Měl zelené oči posazené poněkud blízko u sebe a masité rty. Jeho dolní ret byl trochu povislý.

Goodly se zamračil a odstrčil pistoli. Ostatní ESPeři se vrátili do místnosti, stáli kolem pozorně a mlčky, s rukama založenýma na prsou. Teď když Trask a Nathan vyvázli, situace se změnila. Přesně, jak to říkal zplnomocněný ministr: tito muži měli velmi konkrétní rozkazy.

„Slyšel jste mě?“ prskal muž s automatickou zbraní, zřejmě velitel oddílu. Zrudl v obličeji a znovu namířil na Goodlyho.

„Slyšel,“ odpověděl Goodly svým vysokým hlasem, který však nezněl ani trochu vyděšeně. „Zásadně lžu lidem, kteří se vloupávají do soukromých objektů, a násilníkům, kteří mi vyhrožují! Stejně tak ostatní tady. Vy a jeden z vašich mužů jste mě na chodbě napadli. Odskáčete si to. Jste z KVR, je to tak? Připravte se, že za tohle půjdete na kobereček.“

Velitel natáhl závěr své zbraně. Zbytek oddílu následoval jeho příkladu a začal postupovat. Paul Garvey, telepat s plně rozvinutými schopnostmi, se však postavil po bok Goodlymu. Garvey se usmál a řekl: „Je vyvedený z konceptu, nesnáší, když ho někdo obviňuje. Přišli udělat svou práci a přišli pozdě. Už tu nemají co dělat. Jakákoliv další akce se vymyká jejich pravomocem. Tomuhle jsi už výhrůžkami nahnal strach. Natáhl závěr, aby ti ukázal, jak je důležitý a statečný, ale teď se bojí, že i to přidáme do hlášení. Ve skutečnosti je to posera!“

Goodly věděl, že Garvey čte veliteli oddílu KVR myšlenky. Ten však zíral... ne, šklebil se... na výraz v Garveyho tváři. Telepat se stále usmíval a dělal to záměrně. Byl to totiž pohled, který stál za vidění, nebo spíš, který nebylo radno vidět, alespoň pro nezasvěcené.,

„Vy,“ oslovil velitel oddílu Garveyho a dloubl ho zbraní, i když opatrně. „Držte hubu!“ Nepřestával zírat na Garveyho... výraz?

„Nebo co?“ odpověděl telepat. „Zabijete mě? A všechny ostatní taky? Tohle je ústředí pobočky E. Copak nevíte, že všechno, co tady řeknete nebo uděláte, se nahrává? Na záznamu bude i to, že jste zničili bezpečnostní systém výtahu, abyste se sem dostali. Nejen vy, ale i lidé, kteří vás poslali... všichni jste v maléru!“

Paul Garvey byl vysoký, urostlý a zachoval si štíhlou, atletickou postavu, přestože mu už bylo jednapadesát. Býval i pohledný... před šestnácti lety, než se postavil jednomu z nejnebezpečnějších protivníků Harryho Keogha - nekromantovi Johnymu Foundovi. Tehdy Garvey přišel o většinu levé strany obličeje. Tenkrát a od té doby ještě mnohokrát na něm pracovali nejlepší plastičtí chirurgové Anglie a díky nim vypadal alespoň trochu přijatelně. Skutečnou tvář však dělá tváří něco víc než maso posbírané z nejrůznějších částí těla. Je pravda, že Garveyho obličej chirurgové rekonstruovali ze živé tkáně, ale svaly vlevo nefungovaly úplně stejně jako svaly vpravo. Ani po letech se nervy ještě zcela nespojily. Mohl se usmát pravou stranou, ne však levou. Z tohoto důvodu se Garvey za normálních okolností nesmál a snažil se vyvarovat i jiných výrazů tváře, i když ostatní ESPeři byli na jeho vzhled zvyklí.

Garvey se teď přestal usmívat a skutečně se zamračil. Když to velitel oddílu uviděl, zalapal po dechu a učinil očividný pokus vzchopit se. Poté zajistil pistoli a o krok ustoupil. Zamrkal, odvrátil pohled od telepata, vytáhl z kapsy u košile laminovanou kartičku a podal ji Goodlymu. Jako papoušek začal odříkávat: „Tohle byla operace útvaru KVR. Ze zákona jste povinni uchovat v tajnosti -“

„Ven!“ zkrátil to Goodly. „Seberte se a vypadněte... vy i ti vaši partyzáni... hned!“

Velitel ještě víc zrudl, nafoukl tváře... a vypustil vzduch ve frustrovaném zachrochtání. Obrátil se ke svým mužům, zamračil se a trhnutím hlavy naznačil, že nadešel čas k odchodu. Goodly s nimi však ještě nebyl hotov. „Zapřemýšlejte o tomhle,“ řekl. „Vy jste povinni zapomenout, že jste tu vůbec byli, a to podle zákona, vedle kterého je zákon o oficiálním utajení směšný cár papíru! Možná by vás mohli dokonce donutit zapomenout, že jste se kdy narodili! Je dost možné, že vám právě touto dobou váš nadřízený, nebo možná jeho nadřízený, zařizuje provedení prefrontální lobotomie!“

Agenti KVR vypochodovali v zástupu z místnosti, prošli chodbou a nastoupili do výtahu. Goodly měl první příležitost je spočítat: polovina jednotky, tedy osm mužů. ESPeři nad nimi měli početní převahu. Paul Garvey prohlásil: „Měli jsme nad nimi převahu i v každém jiném ohledu! Nebyl to zrovna výkvět inteligence. Přesto, kdyby tu byl Nathan, měli rozkaz ho zajmout. Kdyby to nešlo, měli ho zabít.“

„To máš z jejich myšlenek?“

„Ano.“ Garvey přikývl. „Přišli si jen pro Nathana, takže jsem si mohl dovolit trochu drzosti. O nic nešlo. Jak jsem řekl, jejich velitel je posera.“

„Musím to ohlásit.“ Goodly se tvářil ponuře. Zamířil do kanceláře služby a byl ještě bledší než obyčejně. Jakmile tam došel, začal telefon vyzvánět.

Volal David Chung z rumunského útulku. Když uslyšel Goodlyho hlas, řekl: „Všechno v pořádku, Iane, vzduch je čistý. Na letišti byly trochu potíže, ale nakonec jsem dorazil. Nathan s Traskem můžou... můžou přijít.“

Goodly si úlevou oddechl a řekl: „Ano, můžou.“

Až na to, že...

Kde jenom je Nathan s Traskem?

Z hlubin mysli jako by mu odpověděl nějaký vnitřní hlas svou vlastní otázkou: A kde budou zítra touhle dobou? Když na to přijde, kde budeš zítra ty, můj milý Goodly? Věděl, že to se ozývá jeho nadání. Ovšem ani prorok nevidí příliš vzdálenou budoucnost. Někdy, jako například teď, neměl nejmenší chuť se o to pokoušet...

Nathan už na to byl zvyklý, Trask ale ne. Teď když poprvé uviděl, okusil a pocítil Möbiovo kontinuum, pochyboval, že by si na něj někdy zvyknout mohl. Asi by si na něj ani zvykat nechtěl.

Tak co si o něm myslíš? zeptal se ho Nathan.

Dokonce i myšlenky získávaly v Möbiově kontinuu váhu a Trask je ,slyšel´ právě tak ostře a jasně jako ve svém obvyklém prostředí řeč. Rychle to pochopil a řekl: Dám ti v... vědět, až budu schopný myslet! 

Jedinou Nathanovou odpovědí byl potutelný smích. Traska příliš zaměstnávalo Möbiovo kontinuum, než aby ho to rozladilo. Vnímal, vstřebával a zakoušel z kontinua, co se dalo. Bylo to pro něj velmi podobné jako pro onu hrstku lidských bytostí, které tudy prošly před ním. Když byl znovu schopný přemýšlet, hlavou se mu honily podobné myšlenky jako kdysi jim, a dokonce jako tenkrát Nathanovi.

Stáli jsme s Nathanem v zasedací místnosti, potom jsme udělali krok a byli... pryč. Teď jsme tady, za Möbiovými dveřmi. Až na to, že... kde to kruci je ,tady´!?

,Tady´ se totiž rozprostírala temnota. Samotná Prvotní temnota, stejná jako na počátku světa. Bylo to místo naprostého popření, které se nedalo nazvat ani paralelní rovinou existence, protože tam neexistovalo nic. Alespoň ne za normálních okolností. Jestli někdy bylo místo, kde ,tma ležela nad propastnou hlubinou´, bylo to tam. Traska najednou zasáhla myšlenka: Třeba se Bůh narodil zde a odtud vykročil do světla vesmíru. Možná že náš hmotný svět vznikl právě tak, že ho On oddělil od této temné, metafyzické prázdnoty. Möbiovo kontinuum skutečně postrádalo formu a bylo i prázdné.

Říct o Traskovi, že byl naplněn úžasem, by znamenalo nedocenit celou škálu pocitů, která ho zaplavila. Vlastně právě zakoušel pocit, který odpovídal tomuto novému zážitku, a byl proto zcela nový a nepoznaný žádným člověkem, kromě těch několika cestovatelů před ním. Dokonce ani nekroskop Harry Keogh (přestože byl prvním z nich), ani jeho syn Nathan se nikdy takto necítili. Oni totiž Möbiovu kontinuu do jisté míry rozuměli, dovedli si ho představit a vyvolat ho. Kdežto Traskova mysl byla pozemská, přestože měla zvláštní schopnost poznat Pravdu.

Jestli teď mohlo jeho nadání něco ovlivnit, spíš situaci zhoršovalo, protože Trask pochopil pravdu Möbiova kontinua. Viděl, že leží mimo svět lidí a mimo veškerou lidskou skutečnost včetně všech hypotéz. Snad kromě těch, které se skrývají v tajuplných myslích dávno mrtvých matematiků a v ,magii´ mystiků a metafyziků.

Přesto byl zde a dokázal si to uvědomit!

Nebyl tam vzduch, ovšem nebyl tam ani čas, takže Trask nepotřeboval dýchat. Nepřítomnost času zase vylučovala existenci prostoru. Tyto základní předpoklady... hlavní složky jakéhokoliv hmotného vesmíru... tam neexistovaly! Přesto zůstávalo Traskovo tělo nedotčené. Neprasklo, nerozpadlo se ani nerozlétlo na kusy, protože nemělo kam odlétnout.

Trask poznal pravdu: byl NIKDE. Bylo to však také místo, kde pramení Kdekoliv a Kdykoliv. Tady se rodí vesmíry! Tohle je lůno světů! Jedinečnost před počátkem času!

Chtěl vykřičet své leknutí, šok, zakřičet své vlastní ,Heuréka!´ Nebyl však pravým objevitelem, jen jedním z nich. Byl přesvědčen, že už chápe, co tím lidé myslí, když řeknou, že jim zazářilo ,světlo poznání´. On právě takto spatřil tmu.

Najednou se v temnotě začal bát. Čím dál pevněji tiskl Nathanovu neviditelnou paži. Sice ji neviděl, ale zapamatoval si ji z fotografického negativu, který mu ještě jako záblesk světla bledl na sítnici. Nathan, jeho jediné zbývající pojítko se zdravým rozumem, realitou a lidmi. Trask ho ve skutečnosti neviděl, ale vnímal ho a cítil jeho přítomnost. Znal pravdu o Nathanově existenci. V tu chvíli představovala jeho jedinou jistotu v tomto děsivém ne-prostoročasu.

Trask se vyčerpal světskými myšlenkami (nebo myšlenkami, které ve světě tak nezemském dávaly alespoň smysl). Jeho strach rychle nabýval rozměrů hysterie, která se však nemohla projevit zběsilými pohyby jako běžný panický strach. Neodvažoval se totiž ani hnout, protože si nebyl jistý, kam by ho takový pohyb, třeba jen nepatrný, zanesl. Kdyby se pohnul... mohl se odtud dostat kamkoliv, za předpokladu, že by znal cestu, nebo odejít na vždycky nikam. Což by se Traskovi mohlo stát, kdyby ho Nathan opustil. Ztratit se zde by znamenalo ztratit se navždy, protože v tomto prostředí bez času a prostoru se nic neměnilo, jedině když si změnu vynutila něčí vůle. Nikdo tady však vůlí nepůsobil. Jedině snad ten, kdo sem zabloudil nebo ze svého rozhodnutí přišel a věděl, jak toto místo ovládat. Někdo jako Nathan.

Vtom Traska napadlo něco nového, nebo to bylo nové alespoň pro něj.

Nathane, neměli bychom tu být. Nepatříme sem. Já sem nepatřím. Jeho duševní šepot zněl vyděšeně a Nathan to okamžitě vycítil.

Neboj se. Své vlastní myšlenky ovládal a byly klidné. Neměj strach. Nebyl jsi to náhodou ty, kdo se sem chtěl podívat? No, a teď jsi tady. 

Ale neměl bych být. Není to správné.

Jsi si tím jistý?

Trask se zamyslel. Byl si tím jistý? Ale proč o tom přemýšlet, když přece okamžitě pozná pravdu. Ano, jsem si jistý. Jsou tady síly. Není to jen... vakuum, jaké jsi mi líčil. Cítím nějaké... proudění? Začíná to se mnou hýbat, snaží se mě to zahnat, vyhodit. Traskův ,hlas´ se třásl neustále narůstající panickou hrůzou.

Uklidni se, řekl mu znovu Nathan. Držím tě. Jsi v bezpečí. Přemýšlel jsem o těch silách, které cítíš. Znáš ten pocit, když stojíš na červenou a vnímáš, jak se motor pod kapotou chvěje? Je v něm energie, která se nemůže dočkat, až tě vynese kupředu. Myslím si, že tohle je stejné. Síla, kterou cítíš, je tvá vlastní. Je to určité tak, protože tady se nic nestane jinak než silou vůle. 

Nebyla to celá pravda, přinejlepším dohady, ale Trask nebyl ve stavu, aby se přel. Teď, když se tady ocitl, jeho jediným přáním bylo odsud zmizet. Byl jako malý kluk na horské dráze.

Kam půjdeme?

Za chvíli půjdeme do Perchorska.

Starší z mužů se okamžitě sebral. COŽE? Vycítil, jak Nathan pokrčil rameny.

Tam, kde nás budou čekat ze všeho nejméně. Do jádra. Jenom na okamžik. Tam a hned zase zpátky. Aby nás viděli a hned zas neviděli. Nathanův telepatický hlas byl teď chladný a zlověstný. Traskovi silně připomínal jeho otce. Chci, aby si Turkur Conov uvědomil, s kým měl tu čest. Zaslouží si trochu starosti po tom, co udělal Siggi Damové a co chtěl provést mně se Zek. 

Ale proč? Vždyť tady nezůstáváš.

To on ale neví. Jsem Szgany a něco mu dlužím.

Ale Perchorsk?

Tam a hned zase zpátky, nic víc, odpověděl odhodlaně Nathan. Stačí, když nás uvidí. Tvým zájmům to také může jedině prospět. Turkur si příště rozmyslí zkoušet své triky na tebe nebo na pobočku. 

A ty víš, jak... jak se tam dostat?

Ano. Vždyť jsem tam byl. Ještě ti chci ale cestou něco ukázat.

Trask už byl klidnější, ale těžko se vyrovnával s tím, že se zde nedá... že nepotřebuje... dýchat. Vážně? A co to je? 

Minulost, odpověděl Nathan. Také budoucnost! Objevil jsem totiž Harryho dveře času, i když jsem zatím nepřekročil práh. Neboj, ani se k tomu nechystám. Zatím ne. Chci to jenom znovu vidět. Bene, jen si pomysli, co by za to dal Ian, kdyby s tebou teď mohl měnit. 

Moc asi ne, odpověděl Trask a ucítil, že se pohybují. Ian Goodly budoucnost vlastně nemá rád. Ona k němu prostě přichází. Když tak o tom přemýšlím, přichází k nám všem. Je nevyhnutelná jako smrt. Možná právě to se mu na ní nelíbí. Mnohem raději by ji neviděl a zkusil o ní rozhodovat... 

Rychle se pohybovali směrem ke světelnému bodu, který se během chvilky zvětšil na chvějící se dveře. Nathan je oba zastavil poblíž prahu. Z dveří času proudilo světlo. Pulzující modravé světlo, které navzdory své barvě dýchalo teplem a nepůsobilo uměle. Světlo života! Trask samozřejmě uhodl pravou podstatu věcí, aniž by mu ji musel někdo vysvětlovat. Když však teď stál nebo lépe řečeno byl s Nathanem na prahu a oba je zalévala teplá modrá záře, stejně zašeptal: Budoucnost? Naše budoucnost? Budoucnost lidstva? A ta modrá vlákna? 

Nathan chvíli mlčel a pak odpověděl také šeptem, se stejnou bázní jaká čišela z Traskova hlasu. Ta vlákna... jsou lidé! řekl. Jsou to lidské životy... Přitáhl Traska ještě blíž, až na samotný práh, a dodal: Vidíš? To jsi ty, Bene, modré vlákno tvého budoucího života! 

Za časovými dveřmi do budoucnosti se vlnila spleť milionů vláken modrého světla a Trask uviděl, že sám je zdrojem jednoho z nich. Vycházelo z něho jako nějaký podivný průsvitný kabel a jak uhánělo do budoucnosti, ztenčovalo se, dokud nebylo jen modrou nitkou. Tam v dálce byla jeho budoucnost. Jiné vlákno se odvinovalo z Nathana a pospíchalo dál a dál vstříc příštím dnům, zahaleným v čím dál hustším oparu...

Ještě chvíli se dívali na tuto přehlídku budoucnosti, snad minutu, snad věky... Trask to nedokázal posoudit. Až nakonec Nathan řekl: I tady se čas začíná krátit. Alespoň mi to tak připadá. Stejně vím, kam mě budoucnost vede. Zpět na Sluneční a Hvězdnou stranu. 

Trask neodpověděl. Ohromila ho krása scenérie (a v neposlední řadě i vědomí jejího významu) a náhle si uvědomil, že slyší zvuk: téměř andělský chór, harmonické, nekonečné Aaaaaaach! Mohlo mu znít jedině v hlavě. Uhodl totiž, že čas bude zrovna tak tichý jako Möbiovo kontinuum. Musel být, protože kdyby měly zaznít všechny budoucí zvuky najednou, vznikla by nesnesitelná vřava.

Všechna modrá vlákna života se dál odvíjela k zítřkům a vzdychala Traskovi v mysli. Některá z nich bledla, až docela zhasla, to když lidé umírali, zatímco jiná se z ničeho nic rozsvítila a vydala na svou jasně modrou, neonovou pouť, když se jejich majitelé narodili. Trask měl pocit, že by tu vydržel stát a dívat se celé věky. Vlastně by tady mohl zůstat navždycky, tedy alespoň dokud potrvá čas.

Je tu ještě minulost, řekl mu Nathan a zavedl ho k jiným časovým dveřím. Bylo za nimi totéž, jen místo aby neonových vláken života přibývalo a rozrůstala se do čím dál větší šíře, jak se lidstvo množilo, tady se jejich objem ztenčoval, sbíhala se a ustupovala do mlhavého šera na počátku lidských dní. Nyní se zdálo, že mystické Aaaaaaach zní obráceně a vytrácí se v hlubinách lidské historie...

Za okamžik, nebo možná po dost dlouhé době, řekl Nathan: A nyní směr Perchorsk. 

Než mohl Trask zaprotestovat, cítil, že se znovu pohybuje a zakouší něco jako intenzivní zrychlení ve zlomku vteřiny. Jeho průvodce jednoduše šel do Perchorska na Urale. Za malou chvíli byli na místě a bez námahy si během chvilky zase zastavili.

Nathan vyvolal Möbiovy dveře...

...které se vlnily a chvěly jako plamínek svíčky v průvanu!

Trask si najednou vzpomněl. „Moc blízko!“ vykřikl, jak nejhlasitěji mohl, což spustilo v Möbiově kontinuu drtivou, ohlušující, zničující lavinu hluku! „Jsme moc blízko k Bráně!“

Nathan, ochromený vibrací, k sobě Traska pevně přitiskl. Já vím, řekl. Všechno je tady pokřivené, dokonce i tok číselného víru. Jenom tě prosím, Bene, nekřič. Ani nemysli. Stačí, když si správně uvědomím souřadnice. Potom nechal dveře, ať se do sebe zbortí, o kousek ustoupil a vyvolal jiné. Tyhle byly stabilnější, i když ne úplně. Ještě se kroutily, pomalu se ztrácely a zdálo se, že se z nich kouří a že trochu uhýbají, jak se je Nathan usilovně snažil udržet na místě. Konečně se ustálily, Nathan jimi hned prošel a vtáhl Traska s sebou...

...do Perchorska. Do komplexu pod Uralem. Rovnou do ohromné okrouhlé jeskyně, kterou nazývají jádro!

III

Brány - Perchorsk a Radujevac

Trask i Nathan už oba dříve toto nepříjemné místo navštívili a znali ho lépe, než by si přáli. Byla to podivná jeskyně, vyhlodaná v masivu hor, pod kterými vznikla ve strašlivém vakuu jaderné imploze Brána. Bylo to podzemní nádraží či stanice metra na trase do paralelního světa, na Sluneční a Hvězdnou stranu.

Místo připomínalo jeskyni, ale tím veškerá podobnost končila. Skála byla vyhloubená do dokonale kulatého tvaru, jako obrovská bublina o průměru více než pětatřiceti metrů. Oblá černá stěna byla neporušená, lesklá a hladká jako sklo, kromě míst, kde kolem dokola, dokonce i ve vypouklém stropě, zely otvory tunelů vyhloubených výbuchem. V samotném středu jádra se nacházela perchorska Brána, uzavřená v ohromném plášti z uhlíkové oceli o průměru přibližně deseti metrů. Tři svařené díly kulatého pláště podpírala mohutná hydraulická ramena. V případě potřeby mohla na díly vyvinout obrovský tlak a udržet tak celou schránku bezpečně pohromadě. Brána sama žádnou oporu nepotřebovala. Vznášela se uvnitř, v přesném středu obalu, který ji chránil (nebo chránil spíš okolí před ní?), na stejném místě, kde se kdysi ve výhni podivných energií zrodila.

Tuto scénu alespoň vetřelci z Möbiova kontinua očekávali, protože tak ji viděli posledně. Teď však:

Tři metry široký visutý ochoz vinoucí se okolo ocelové koule, ,vajíčka´, které chránilo Bránu, byl nyní posunutý dozadu, aby se z vajíčka mohlo něco vylíhnout. Ochoz byl vybavený ovládacími panely, počítači a obrazovkami. Byl opuštěný, kromě několika groteskně pokroucených těl v bílých pláštích s rudými cákanci, která bez života ležela poblíž hlavní konzoly. Když ještě žili, byli vědci a zemřeli teprve nedávno, před minutou nebo nanejvýš dvěma. Nathan to poznal díky neomylnému instinktu nekroskopa. Vnímal zmatek, nedůvěru a panický strach lidí, kteří znali smrt jako něco, co se týká jen druhých... což si myslíme všichni, dokud se nedotkne nás.

Nathan a Trask vystoupili z Möbiových dveří na ochoz vedoucí po obvodu jádra, jakoby po jeho rovníku, a tvořící vnější okraj soustavy plošin, které jako Saturnovy prstence Bránu obkružovaly. Štěstí jim přálo, protože se objevili za hliníkovým krytem připevněným k zábradlí ochozu a byli tak skryti pohledům ze zbytku jádra. V plechu byly průzory z kouřového skla, skrz které by se dalo pohlížet i na otevřenou Bránu bez obvyklého oslnění. Brána se však otevřít neměla... nebo ano?

O nějaké tři metry výše a asi o dvacet metrů dále po obvodu černé, lesklé, plynule zakřivené stěny bylo odpočívadlo. Naproti němu ústila dokonale kruhovým otvorem šachta, která vybíhala nahoru do skály v úhlu čtyřiceti pěti stupňů. Těsně přitisknuté na skálu vedlo z odpočívadla na ochoz široké schodiště se zábradlím. Z obvodové plošiny se zvedal portálový jeřáb. Jeho rozkročené pavouci nohy a lávka, která ho na obou koncích přesahovala, tvořily most na centrální ochoz s konzolami, počítači, mrtvolami a s oslnivým bílým světlem uprostřed.

Ano, světlem, protože mohutná hydraulická ramena se stáhla, odtrhla od sebe svařené pláty uhlíkové oceli a v metr širokých mezerách se objevily tři obrovské klíny světla, které zářily jako kočičí oči, jako by byly pevnými světelnými sloupy. Na okrajích dílů visely pásy svařovaného kovu a dodávaly kouli vzhled jakéhosi podivného kovového ovoce s oloupanou slupkou. Zdrojem záplavy zvláštního světla byla samozřejmě Brána, která teď byla vystavena na odiv jako obrovské slepé, volně se vznášející Kyklopovo oko. Nebo jako vševidoucí křišťálová koule. Nebo možná jako otevřená Pandořina skříňka, ze které se vylévá zlo!

Tohle byl jen nehybný obrázek, první pohled následující po tmě Möbiova kontinua, jako když se náhle rozsvítí světlo a věci v místnosti se vypálí divákovi na sítnici. Nehybný, zastavený, neozvučený... dokud si Nathan s Traskem neuvědomili, že jsou součástí výjevu a ten najednou vybuchl životem! Potom...

Neskutečná změť zvuku, pohybu a vražedné aktivity!

Muži na vnitřním ochozu nebyli jedinými mrtvolami v okolí, každou, chvíli jich přibývalo, takže bylo okamžitě zřejmé, co se děje. Prezident Gustav Turchin skoncoval se svou opatrnickou politikou a rozhodl se jít nepříteli rovnou po krku. Zkusil se postavit Turkuru Conovovi v jeho doupěti. Kdyby jen postavit, on se ho pokoušel zabít!

„Ježíši!“ vyjekl Trask, zatímco se kolem rozléhala ozvěna kulometné střelby a kulky se odrážely od kovové hrany ochozu. „Přišli jsme doprostřed války! A Turchin... ani slovem nás nevaroval!“ Pokropily je další kulky a Trask popadl Nathana za loket. „Pro boha všemohoucího! Vypadněme odsud.“

Nathan se však přikrčil a řekl: „Počkej! Musím to vidět.“

„Co chceš vidět?“ zalapal po dechu Trask, i když už vlastně věděl co. Nathan chtěl vidět, co Turkur Conov chystá a co se tu odehraje. Perchorská Brána představovala spojení s Nathanovým paralelním světem a ta Brána byla otevřená. Rus zamýšlel provést invazi na Sluneční a Hvězdnou stranu s prvotřídní pěší divizí, zcela mu oddanou. Chtěl kolonizovat upírský svět, udělat si z něj obrovský satelit Matičky Rusi. Plenil by jeho nerostné bohatství a jím tady na zemi financoval znovuzavedení ruské rozpínavosti a komunismu starého stylu, přičemž centrem se měl stát Sovětský svaz, který byl teď zruinovaný politicky, ekologicky i finančně. Mezitím by byl prezident Turchin zabit při atentátu a musel by být nahrazen novým, ,demokraticky zvoleným´ vůdcem všech různých národů, které v rozlehlém regionu žily. Samozřejmě by se jím stal Conov!

Tak bylo vše rozehráno před zhruba čtyřmi měsíci. Potom však Branou ze Sluneční a Hvězdné strany prošel Nathan, Conovův plán byl odhalen a diplomatickými cestami se o něm dověděl ruský prezident. Od té doby se zdánlivě nic nedělo. Teď se však ukazuje, že se toho přece jen dělo dost. Gustav Turchin nezahálel a v tuto chvíli měly jeho snahy vyvrcholit a měl dosáhnout vytýčeného cíle. Chtěl na Turkura Conova a jeho lidi provést zátah a chytit je při činu. Bylo však právě tak jasné, že Conov, vůdce protivníků, ruské pobočky E, vše předvídal. Právě probíhající přestřelka v Perchorsku mohla být jedině důkazem toho, že se připravil na případný krizový scénář.

Na portálovém jeřábu stálo pět po zuby ozbrojených mužů v uniformě. Ti se ocitli pod palbou z odpočívadla nad ochozem po obvodu zdi. Tři z nich se usilovně snažili dotáhnout vozík naložený zásobou zbraní a střeliva k mezeře v ocelovém plášti Brány, zatímco dva jejich kolegové je kryli palbou.

Když si teď Traskovy a Nathanovy oči zvykly na náhlý jas, pronikavou záři Brány, která je oslňovala i přes kouřové sklo průhledů, viděli, že tihle Conovovi lidé nebudou první, kteří překročí práh. Někteří jeho vojáci už prošli ,kůrou´ na povrchu oslňující koule, horizontem událostí, a jejich zářící siluety se rýsovaly na jednolitém, mléčně bílém pozadí. Vlekli se s těžkým nákladem a jejich světelné postavy se postupně vytrácely v podivné bílé dálce. V popředí zanechávali už jen několik málo přízračných kolegů děsivě pomalu gestikulujících na ty, kteří se ještě venku snažili přejít po jeřábu.

Zpoza Brány se vynořil technik, nebo snad vědec, v bílém plášti. S rukama nad hlavou na znamení toho, že se vzdává, a přitisknutý zády k ocelovému plátu, se po krůček po krůčku sunul do výhledu. Jeden z mužů na jeřábu ho zpozoroval, namířil na něj ohyzdný ocelový čenich své automatické pistole a vypálil dávku asi tuctu nábojů. Byla to neoddiskutovatelná vražda, naprosto zbytečná a dokazovala jen, že Conov si své vojáky a spolubojovníky vybral s velkou pečlivostí. Vědec sebou škubl a otřásl se, jak ho žhavé olovo provrtalo skrz na skrz. Proniklo jím, roztříštilo se na uhlíkové oceli a odrazilo se zpět do jeho těla. Jeho bílý plášť byl v okamžiku rudý. Klopýtl kupředu, prohnul se, padl na kolena na okraji plošiny, pak se převážil a po hlavě spadl z dvaceti metrů mezi železné sloupy a ramena. Jeho zmatený mrtvý hlas hned přibyl k hlasům mrtvých, kteří leželi poblíž konzoly.

Nathan je neměl čas utěšit. Mohl jen přihlížet.

Z okrouhlé šachty vycházeli na odpočívadlo další muži. Připojili se k těm, kteří ostřelovali vojáky na jeřábu, a také je začali kropit olovem. Jednoho zasáhli do hrudníku. Jak padal k zemi, řval a kopal kolem sebe, pak sebou zaškubal a zůstal nehybně ležet. Vozík se jim už podařilo dostat skoro až k Bráně, zbývalo posledních pár kroků. Z kovové konstrukce jeřábu odlétávaly jiskry v místech, kde z ní kulky odsekávaly úlomky. Dva vojáci nepřestávali opětovat palbu a tím ostatní krýt.

Další a další muži přicházeli z přístupové šachty na odpočívadlo. Teď se z nich oddělila osmičlenná skupina a s rachotem začala sestupovat na ochoz kolem stěny. Když byla v polovině schodiště, atmosféra nabyla na výbušnosti.

Nathan doufal, že zahlédne Turkura Conova a že Conov uvidí jeho. Chtěl mu připomenout, s kým že tak mizerně zacházel a s kým možná ještě bude mít v budoucnu co do činění. Také ho chtěl upozornit, že musí zaplatit za to, co udělal Siggi Damové. Zatím byl nekroskop v tomto ohledu zklamán, to se však mělo brzy změnit. Rus tady přece jenom byl, ale kdyby s mu teď Nathan ukázal, byl by to pravděpodobně on, kdo by za setkání zaplatil. Trask samozřejmě také, protože tady byli spolu.

Za schodištěm k přístupové šachtě a za portálovým jeřábem, který překlenoval mezeru mezi Saturnovými prstenci ochozů, spustil najednou raketomet kaťuše s více hlavněmi ve dvou řadách. Zbraň stála u zdi na jedné z podpůrných plošin. Spočívala na trojici odpružených nohou jako obrněný ocelový puchýř. Její elektrický motor, až dosud tichý, začal příst. Šedá polokoule ochranného krytu se rozevřela, a když se zařízení poskládalo do sebe jako teleskop, dalo se zahlédnout, kdo ji z tlustě opancéřovaného sedadla obsluhuje. Střelcem nebyl nikdo jiný než Conov, a když to Nathan s Traskem uviděli, oba zároveň konsternované zalapali po dechu. Tento muž byl hrozbou i bez smrtící zbraně v rukou, ale co teprve u ovladače kaťuše...?

Turkur Conov byl Turkem jen napůl a napůl Mongolem, mužem však byl v každém ohledu. Na první pohled byl vůdcovský typ a v jeho atletickém těle sídlil neobyčejný duch. Měl šedé oči toho druhu, který se dokáže na člověka zadívat a proniknout mu do hloubi duše. U něj to platilo doslova, protože oči představovaly jeho telepatický nástroj.

Rus měl tenké obočí, jako nakreslené tužkou. Bylo platinově světlé a kontrastovalo tak s osmahlým, hranatým čelem. Byl holohlavý, což však ladilo s ostatními rysy do té míry, až se zdálo, že vlasy na jeho hlavu nikdy nepatřily. Jeho plešatost rozhodně nevěstila nemoc nebo předčasné stárnutí, protože kypěl zdravím. Jediným defektem byly jeho oči. Jejich okolí jako by se modralo pohmožděninami způsobenými dlouhými hodinami studia a úporného soustředění. Nach kolem nich prozrazoval telepatické schopnosti.

Conovův nos byl výrazně orlí, pravděpodobně si ho někdy zlomil při nehodě nebo ve rvačce. Nejspíš to druhé, protože ředitel ruské pobočky E se věnoval bojovým uměním. Měl plná, poněkud široká ústa, silnou, hranatou bradu a malé špičaté uši těsně přiléhající k hlavě. Nemohlo být sporu o tom, že Conov je pohledný, i když celkově budila jeho tvář dojem až příliš dokonalé souměrnosti.

Ještě než se Nathan s Traskem vzpamatovali z toho, co vidí, motor kaťuše zařval a Conov stočil zdvojené hlavně zbraně od cíle uprostřed jádra ke konstrukci podpírající odpočívadlo pod přístupovou šachtou. Muži, kteří na odpočívadle stáli, a ti, kteří sestupovali po schodech, pohyb zaregistrovali a zběsile hledali, kde se ukrýt. Ti na odpočívadle se po hlavě vrhli zpět do šachty a ti na schodech přeskočili zábradlí a dopadli na obvodový ochoz.

Conov posádku ochozu ignoroval a zamířil skrze ni, přímo na pavoučí konstrukci.

Nathan a Trask uviděli výraz v Rusově tváři ve chvíli, kdy stiskl spouště kaťuše. Ať už byl pohledný, nebo ne, teď vypadal jako ztělesnění zlomyslnosti. Jeho tvář připomínala lebku kostlivce, protože v šíleném úsměvu ohrnul rty z dokonalých zubů. Šlachy na krku, tam kde se připojují ke klíčním kostem, mu hrozivě vystupovaly. Potom se úsměv proměnil... ve zvířecké cenění zubů!

Rraff, Rraff, Rraff! štěkala kaťuše.

Muže roztrhla explodující ocel, kuchala jim střeva a barvila jimi všechno žlutě, rudě, šedě, hnědě. Jejich tělní tekutiny stříkaly po okolí a opěrná konstrukce se změnila v masu pokrouceného, kouřícího kovu. Ti na odpočívadle, kterým se nepodařilo včas prchnout do šachty, se svezli po zhroucené konstrukci na dno jádra nebo se zuby nehty drželi na zmačkaném kovovém zábradlí nebo na viklající se kostře plošiny.

Conov se tomu pohrdavě zasmál, pohlédl k Bráně a viděl, že jeho muži s nákladem zbraní ve vozíku už prošli kůrou. Dva z nich čekali za pláštěm, kývali na něj a jejich pohyby byly vlivem Brány podivně zpomalené. Měl být tím posledním, kdo projde Bránou. Rus měl možná své chyby, ale nebyl zbabělý. Divošský úšklebek se mu ztratil z tváře, zvedl čenich kaťuše a z jejích hlavní vypálil další dva náboje do řvoucí, potlučené změti na plošině odpočívadla.

Nathan s Traskem se přikrčili do podřepu za svým chatrným štítem a přikryli si uši, protože všude kolem létaly šrapnely. Dvoumetrový kus trubky z opěrné konstrukce prosvištěl vzduchem a urazil vrch jejich hliníkového krytu, který odlétl se zavytím těžce zkoušeného kovu. Průhledy z kouřového skla vzal s sebou.

„Můžeme už odsud vypadnout?“ řval Trask a překvapilo ho, že se přes zvonění v uších ještě slyší.

Nathan s pobledlým obličejem přikývl. Roztřeseně se postavil, zavřel oči, vyvolal dveře. Trask také vstal, a jakmile se jejich horní poloviny těla vynořily ve výhledu, Conov je spatřil.

Zahlédli, jak mu klesla čelist a hned nato se mu oči rozsvítily šílenou radostí a rty zformovaly jediné slovo: „Vy!“

„Sakra!“ zaklel Trask, protože Rus právě otočil zbraň a sklopil její kouřící hlavně.

Nathan se snažil udržet dveře, ale nemohl se soustředit. Cítil na sobě Rusovy oči, věděl, že stojí uprostřed nitkového kříže v hledáčku zaměřovače. Také ho rušila blízkost Brány a dveře se nechtěly správně zformovat. Neměl je zcela pod kontrolou.

„Nathane,“ vydechl Trask. Pak znovu, ale mnohem naléhavěji, to když Conov zmáčkl spouště: „Nathaneee!“

Úderníky narazily do vzduchu v prázdných komorách! Hned to poznali z výrazu zuřivosti na Conovově tváři: kaťuše měla prázdné zásobníky. Tím Nathan získal čas, který potřeboval. Conov se vymrštil ze sedadla, skočil na obvodovou lávku a vyrazil k jeřábu. Nekroskop zatím nechal první dveře, aby se zbortily, a u pevné zdi jádra vyvolal stejně nestabilní nové dveře.

Nathanovo soustředění nebylo dostatečné kvůli kouři a zmatku, kvůli ztrápeným výkřikům umírajících, které mu zněly v uších, a nářku mrtvých v jeho metafyzické mysli. Ještě Möbiovo kontinuum plně neovládal a nemohl si dovolit nesoustředěnost. Conov doběhl do půli lávky přes jeřáb, na chvíli se zastavil, shodil z ramene automatickou pušku a pažbou si ji opřel o bok. Nathanovy dveře uhnuly ke straně podél zdi a překryly ústí tunelu zbylého po staré explozi. Byla to šachta s hladkými stěnami, o průměru jednoho metru. Dveře se podle ní zformovaly do kruhu a zdálo se, že je něco vtahuje dovnitř šachty... uvnitř se však konečně ustálily.

Nathan vykročil ke dveřím. Pohledem do tunelu se přesvědčil, že jsou už pevné. Dostaly se ještě o několik centimetrů dál z vlivu Brány a daly se bezpečně použít.

„Bene,“ zavolal na staršího muže. „Pojďme!“

Trask vystoupil ze svého hliníkového úkrytu a uviděl Turkura Conova, jak se přikrčil na jeřábu a míří. „Sakra!“ ulevil si znovu.

„Běž první,“ řekl mu Nathan, zatímco na ně Conov spustil palbu.

„Jak první?“ zavyl Trask a kolem hvízdaly kulky a s bzučením se odrážely od stěn. Nathan neodpověděl, ale popředu ho vstrčil do tunelu. Trask zmizel v Möbiově časoprostoru, nekroskop o krok ustoupil a po hlavě se vrhl za ním...

Conov na jeřábu vytřeštil oči a čelist mu klesla. Ještě dlouho a téměř bezmyšlenkovitě pálil proudy olova do otvoru, ve kterém viděl Traska a Nathana zmizet. Pak prudce zavřel ústa, oči mu potemněly a tvář se zkroutila zlostí. Bylo mu jasné, že není možné takhle rychle zmizet z dohledu. Nebyli už v tunelu. Byli... někde jinde.

Conov věděl kde. Nebo když ne kde, věděl alespoň, jak si jejich zmizení vysvětlit. Nathan zjevně zdědil schopnosti svého otce, nebo mu k jejich objevu pomohl Trask a britská pobočka E. Přišel na tajemství teleportace, stejně jako před ním Harry Keogh. Mohl se okamžitě přemístit, kam se mu zlíbilo, aniž by musel vzdálenost mezi dvěma místy překonat fyzicky. Lépe řečeno, znal zkratky.

Conov sundal prst ze spouště. Hrozné drnčení zbraně ustalo a zanechalo za sebou jen ozvěnu a kvílení raněných. Ze šachty za rozdrceným, kouřícím odpočívadlem se ozval dusot těžkých bot. Conovovi se krátil čas a měl před sebou cestu.

Zvedl hlaveň zbraně, vypálil krátkou dávku do šachty, pak se v podřepu otočil a pokropil olovem hlavní konzolu. Jiskry, které vylétaly z kovu, byly žhavé a bílé a Conov si podle nich hledal cestu po tříštících se ovládacích panelech. Věděl, kam mířit, a když zasáhl cíl, odměnila ho podívaná na oblouk modrého ohně z drátů pod napětím. Jako by chtěl dosvědčit, že má Conov přesnou mušku, začal namáhaný kov praštět a ze základen tří hydraulických ramen vystříkly gejzíry páry. Tři obrovské díly skořápky z uhlíkové oceli se začaly zavírat.

Kulky, které u Rusových nohou narazily do konstrukce jeřábu, se rozprskly v horkých sprškách olova. Zaklel, otočil se a vypálil dlouhou sérii do otvoru šachty. Potom se rozběhl k mezeře mezi dvěma přibližujícími se pláty, mezi kterými se zužovala záře Brány. Zatímco za nim doznívala nesouvislá, sporadická palba, prošel horizontem událostí a nechal se pohltit neznámou silou. Masivní kovové díly se k sobě s drhnutím přibližovaly a světlo Brány se zmenšilo na tři blikající oblouky či vějířky a i ty nakonec pohasly. Palba konečně dozněla.

Nastala tma, s výjimkou nepatrných odlesků bílého světla ve švech pláště, kde vypadl svařovaný kov. Poté, co hydraulická ramena přestala syčet, nastalo i ticho... až na naříkání umírajících a nezodpovězené otázky nedávno zemřelých, na které ani neexistovala odpověď...

O chvilku dříve Nathan ještě i v Möbiově kontinuu cítil rušivý vliv žhavého olova z Conovovy zbraně. Dokud za sebou nenechal rozplynout dveře.  Jediné, co vnímal potom, byl Ben Trask.

Na-Na-Nathane? Trask teprve popadal dech a vyslal do okolní cizí temnoty zadýchanou telepatickou otázku, která byla vlastně modlitbou. Hned v příštím okamžiku se změnila na výkřik panického děsu: Nathanéééé! 

Nekroskop k němu došel, pevně ho chytil a řekl: Nic se neděje! Uklidni se, Bene. Jsem tu s tebou. Pak vztáhl svou metafyzickou mysl a dodal: David Chung dorazil do útulku v Radujevaku. Už tam můžeme jít. 

Ježíši! vydechl Trask. Nathane, díkybohu, že jsi tady! Víš, říkal jsem si: Co když ho Conov dostane? Moc mě to mrzí, chlapče, ale nemyslel jsem v tu chvíli na tebe. Říkal jsem si, co bych dělal, kdybych tady uvízl. Během hodiny bych se zbláznil. Ne, mnohem dřív. Nejspíš bych už teď byl šílený! 

Zatímco ,mluvil´, dali se do pohybu a Nathan sledoval svou náušnici do Rumunska. Za jediný okamžik (nebo se dá také říci: aniž by uběhl jediný okamžik) byli na místě. Nathan vyvolal dveře, prošel jimi a vyvlekl za sebou klopýtajícího, motajícího se Traska.

V místnosti bylo tlumené světlo a Nathanovy oči si na něj hned zvykly, ani je nemusel přivírat. David Chung k nim přistoupil, aby pomohl podpírat Traska, a zeptal se: „Nějaké problémy?“ Když viděl Benovy ztrhané rysy, měl starost. „Měli jste špatnou cestu?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl mu Nathan ponuře.

Vystoupili s Traskem z Möbiova kontinua do místnosti připomínající krabici. Měřila napříč ne víc než tři a půl metru, nevedla z ní okna a nebyl v ní nábytek. Z nízkého stropu ji spoře osvětlovala zářivka. Byly to jen čtyři holé, bíle natřené stěny, mezi kterými stál David Chung a držel Nathanovu náušnici ve tvaru Möbiovy smyčky. Když ji Nathan v Chungově natažené ruce uviděl, vzal si ji a navlékl na své místo v lalůčku ucha.

Trask se zatím vzpamatoval, jen hlas se mu pořád ještě trochu třásl. „Mohu říct jedno,“ ozval se. „Jako dobrovolník se už na cestu Möbiovým kontinuem nehlásím!“ Uviděl výraz v Nathanově tváři a dodal: „To ovšem není to nejhorší.“

Nathan na něj navázal. „Museli jsme z centrály pobočky E vyrazit narychlo. Byl bych šel rovnou sem, ale tys tu ještě nebyl. Mohl jsem jít kamkoliv, chtěl jsem však znovu vidět Perchorsk. Tak jsme tam šli a... viděli.“ Pohlédl na Traska.

Ten si odkašlal. „Turkur Conov a... co já vím, možná kompletní rota jeho vojáků? Možná víc... prošli perchorskou Bránou. Když jsme se tam dostali, zrovna probíhala taková menší válka! Prezident Turchin se asi rozhodl, že Conovovi zatne tipec, ale Conovovi se to doneslo. Vzhledem k tomu, kým je a jaké zaměstnává talenty, na tom není nic divného. Takže už žádné pomaloučku polehoučku. Právě v této chvíli je Conov na cestě na Sluneční a Hvězdnou stranu a má s sebou dost vojáků a výzbroje na to, aby mohl rozstřílet na cucky cokoliv, co mu zkříží cestu!“

Nathan se na něj podíval zvláštním, vědoucím pohledem, trochu možná posměšným a určitě vyjadřujícím nesouhlas, ale neřekl nic.

„Což znamená,“ řekl Chung, „že Nathan se bude chtít také vydat na cestu, jakmile to půjde.“

Další hlas, tentokrát ženský, dodal: „A možná ještě dřív.“ Anna Marie Englishová, ekopatka (dost možná jediná svého druhu, protože za všechna ta léta v pobočce E Trask nikdy nenarazil na podobné nadání, jako bylo to její), vstoupila potichu do místnosti. Podívala se na dva nově příchozí a řekla: „Bene, Nathane.“ Potom se obrátila rovnou k prvnímu z nich a její hlas zněl naléhavě: „Mluvil jsi s Davidem? Víš o problémech na letišti? KVR?“

Trask se na ni zadíval a pomyslel si to, o čem přemýšlel už tolikrát. Anna Marie byla ESPerkou pobočky. Angličanka jménem a národností, ale těžko by ji někdo nazval anglickou růží. Byla vždycky... ošuntělá? To byl hodně slabý výraz. Vypadala vyčerpaně, byla bledá, ucouraná. Zdálo se, že dokonce i tento naléhavý tón je pro ni přílišnou zátěží, se kterou si téměř neumí poradit. Trask věděl, že za to mohou její schopnosti, a bylo mu jí líto. Na druhou stranu, možná by nemělo být. Ve čtyřiadvaceti vypadala na padesát a teď ve čtyřiceti stále vypadala na padesát! To byla pro Zemi určitě dobrá zpráva.

Anna Marie měla ekologické cítění a její předčasné stárnutí se zpomalilo díky tomu, že se planeta částečně vzpamatovala z průmyslového a nukleárního zpustošení, které ji zdecimovalo v minulém století. Jak ze sebe Země setřásala neduhy, Anna Marie se přibližovala svému skutečnému věku - ale: pozpátku. Jako teenager byla ,přestárlá´, teď vypadala na čtyřicátnici staře. I Kdyby však její náprava pokračovala tímto tempem, možná se dočká dne, kdy bude ,mladou´ šedesátnicí!

Co se týká jejího nadání (dá se to ještě považovat za nadání, říkal si Trask, nebo se to víc blíží prokletí?), Anna Marie měla schopnost vcítit se do světa, ve kterém žijeme, stejně jako se jiní dovedou vcítit do lidí. Byla jakoby srostlá se Zemí. Když Antarktidu okrádali o nerostné bohatství, Anně Marii ubývalo sil. Když znásilňovali deštné pralesy kvůli výnosnému dřevu a někdy jen kvůli palivu, ona se také cítila poskvrněná a vyhořelá. Zakusila něco z agónie každého delfína, který byl nelegálně zabit Japonci, a dovedla by sečíst jejich kořist podle počtu jaterních skvrn a vrásek na šupinaté, suché kůži svých paží. Když se v Tichém oceánu potopila obrovská nákladní loď poháněná jadernou energií, bolest se jí rozlévala kostmi stejně, jako se po mořském dně šířila radiace. Když v ozónové vrstvě přibývaly zející díry, žaludek Anny Marie rozežíraly vředy.

Prací tady v rumunském útulku alespoň přispívala něčemu, co bylo dobré a mělo smysl. Pomáhala ubohým dětem a mladým lidem a zároveň dělala něco sama pro sebe. Byly to přece děti Země a ona o ně pečovala. Trask chtěl věřit, že jí Země tu službu oplácí...

„KVR?“ Konečně jí odpověděl. „Vím, co se stalo v Londýně. Ale... uniklo mi něco?“ Podíval se tázavě na Chunga.

„KVR byla i na letišti v Bělehradě,“ řekl mu Chung. „Očividně je zklamalo, když jsem vystoupil bez Nathana... moc zklamalo. Chvíli mě vyslýchali. Proto jsem se zdržel.“

„Mohlo by to znamenat, že nastanou další potíže,“ navázala na něj Anna Marie. „Potom je tu ještě Turkur Conov. Má lidi i v Rumunsku. Takže podle mě tady nesmíme Nathana držet moc dlouho. Nebyl by tu v bezpečí. Jestli je KVR nebo protivníci, nebo dokonce obě skupiny dostatečně odhodlané ho dostat.“

Trask zabručel: „Conov vypadal poměrně odhodlaně, když jsem ho viděl naposled, před... asi dvěma minutami? Teď už však vypadl ze hry, protože je na cestě na Hvězdnou stranu. Vím, co chceš říct, jeho agenti budou aktivní jako vždycky a budou vykonávat rozkazy, které jim nechal. Co se týká KVR, myslím, že Ian Goodly jim právě teď chystá horké chvilky! Každopádně se neboj, Nathan se tady dlouho nezdrží. Jestli všechno půjde podle plánu.“ Podíval se na ni s otázkou a ona přikývla.

Vyšla z místnosti do budovy útulku následována ostatními a cestou Traskovi odpověděla: „Všechno máme pohromadě. Jedině snad... nechtěl si s sebou Nathan vzít zbraně?“

„Ano, chci si je vzít,“ řekl jí Nathan. „Všechno, co potřebuji, je v centrále pobočky E. Musím se pro to vrátit.“

Trask honem namítl: „Možná to nebude tak snadné, Nathane. Ne po tom, co se stalo.“ Obrátil se k Anně Marii: „Plán byl, že si Nathan zapamatuje souřadnice útulku a bude pak moci přicházet a odcházet -“ Trask pokrčil rameny, „- jak bude chtít. Pak přenese zbraně přes Möbiovo kontinuum, jednu po druhé. To je celé. Možná to nakonec bude moci provést. Všechno závisí jen na pobočce E a na situaci doma.“

Zrovna když domluvil, došli do kanceláře správy, kde se právě rozdrnčel telefon. Hovor byl z Londýna, z pobočky E, a Ian Goodly chtěl mluvit s Traskem. Anna Marie mu předala sluchátko.

„Tady Ben,“ ohlásil se Trask. „Je to šifrované?“

Telefonát byl šifrovaný a Goodly mu vylíčil zbytek návštěvy KVR. „Šli po Nathanovi,“ uzavřel. „Měli rozkaz ho zajmout, a kdyby se jim to nepodařilo, měli ho zabít!“

Trask roztržitě pokýval hlavou a řekl: „Někdo z něj má strach, asi jako jsme se my báli jeho otce.“ Letmo na Nathana pohlédl. „A jsou na omylu stejně, jako jsme byli my. Jak však mohli vědět, že se ho chystáme dopravit domů na Sluneční a Hvězdnou stranu?“

„Nebudeš tomu věřit... náš zplnomocněný,“ Goodly ironicky zakašlal, „ministr? Musím však přiznat, že byl asi upřímně rozčílený. A také nesmíme zapomínat, že to byl nakonec právě on, kdo mě varoval, že se KVR zastaví v pobočce. Teď si zpětně uvědomuji, že mumlal něco o lidech, kteří dohlížejí na lidi, kteří mají dohlížet.“

Trask znovu přikývl. „Tak to je. V pobočce E jsme všichni velká zvířata. Když se však jedná o něco tak důležitého nebo tak potenciálně nebezpečného jako v tomto případě, vynoří se zvířata ještě větší a jsou to pěkní dravci! Říkají si poradci užší vlády a jsou to špičky, ledově chladní ,experti´, kteří se specializují na finance, zahraniční politiku nebo vnitřní a vnější bezpečnost. Celý ten spolek vládne mozky, ale nemají ani kousek srdce. Můžeš se vsadit, že tuhle lavinu spustil někdo tam nahoře, někdo mnohem výš než náš ministr. Ať už to odstartoval kdokoliv, je jasné, že se dopouští chyb jako každý jiný. Zabít Nathana by byla zatraceně velká chyba a z velmi mnoha důvodů!“ Turkur Conov byl samozřejmě jedním z těch důvodů, ale o něm se Trask raději nezmiňoval, přestože byl telefonát šifrovaný.

„Takže co dál?“ zeptal se Goodly. „Můžeme něčím přispět my?“

„Nathanovou výzbrojí a municí,“ odpověděl Trask. „Je s ní všechno, jak má být?“

„Je schovaná,“ řekl Goodly. „KVR ji nenašla. I kdyby našla, tak co. Jsme pobočka E a máme na to právo.“

„Kde je KVR teď? Sledují vás, odposlouchávají, vměšují se nějak?“

„O ničem takovém nevíme.“

„Dobře,“ zabručel Trask. „Chci, abyste udělali následující. Dočasně odpojte výtah, tím zabezpečíte pobočku. Postavte jednoho muže na střechu, ať dává pozor na vrtulníky. Další lidi pošlete na ulici, ať prostě sledují okolí. Tebe chci mít osobně na telefonu bez přerušení od začátku do konce, abychom si mohli dávat zprávu o každém Nathanově příchodu a odchodu, dokud si neodnese všechno. Vím, že je jen velmi malá pravděpodobnost, že by k vám KVR dostala další tým, než bude Nathan pryč, ale nechci nic riskovat. Při sebemenším náznaku nebezpečí akci přerušíme a počkáme, až se situace uklidní a Nathan bude moci pokračovat.“

Nathan se dotkl jeho lokte. „Telefonováním marníme čas,“ řekl tiše.

Trask se na něj podíval. „Hm?“

„Zek je ještě v Londýně,“ připomněl mu Nathan. „Ať ji zavolají. Může být mým systémem včasného varování. Telefon nepotřebujeme. Telefony se dají vyřadit z provozu.“

Trask si pomyslel: Ano, ale totéž platí i o Zek! 

Nathan si to přečetl nejen v jeho mysli, ale i v pohledu. Souhlasil s ním i rychle řekl: „Samozřejmě, máš pravdu. Použijeme telefon.“

Na druhém konci Goodly pochytil něco málo z toho, o čem mluvili. Řekl: „Zek se před chvilkou vrátila. Byla si ve městě zařizovat návrat domů. Stojí teď vedle mě a říká, že v tomhle chce s námi spolupracovat.“

Traskovi uklouzlo znechucené, téměř neslyšné: „Zatraceně!“

Goodly řekl: „Zek chce, abych ti od ní vyřídil: nápodobně!“

„No dobře.“ Trask si uvědomoval, že nad Zek Föenerovou jen tak nezvítězí. Protože do ní byl zamilovaný, ani nad ní zvítězit nechtěl. „Rozdělte zbraně do dávek, se kterými půjde snadno manipulovat. Zasedačka k tomu bude ideální a Nathan tam bude mít pro sebe dost místa. Zek mu dá vědět vždycky, když budete mít nachystanou další dávku, on se na ni při cestě zaměří a postupně tak udělá všechno, co potřebuje.“ Zběžně se podíval na Nathana a pokrčil omluvně rameny.

„Dobře,“ odpověděl Goodly. „Dej mi chvíli, abych to tady zabezpečil, a Zek se ti pak ozve. Tedy spíš Nathanovi. Řekněme za patnáct, dvacet minut?“

„V pořádku,“ uzavřel Trask a zavěsil telefon. Otočil se k ostatním a oznámil jim: „Máme asi tak dvacet minut.“ Podíval se na Annu Marii. „Bude to stačit, abychom si to tu prohlédli?“

Přikývla. „Pojďte.“

Útulek byl školou, hospicem, rozrůstajícím se lesním domovem pro padesát rumunských dětí ve věku od šestnácti do dvaceti let. Po pádu katastrofálního Ceauseskova režimu v osmdesátých letech, když se Rumunsko postupně otevíralo západním vlivům, zasadila se pobočka E o to, aby určití lidé na vyšších místech dostali strach a vybudovali tento komplex na zalesněném břehu Dunaje, nedaleko Radujevaku. Umístění útulku nebylo náhodné. Stál na stráži nad místem, kde podzemní řeka, přítok Dunaje, vyvěrá na povrch po své cestě temnotou od pramene někde v předhůří Carpatii Meridionali, tedy Transylvánských Alp. Místo, kde řeka vytéká z podzemí, bylo ve světě zdrojem veškerých pověstí a legend o upírech, vlastně celé upírské nákazy na této planetě.

Tady se totiž v podzemí, kam neproniká světlo, několik kilometrů proti proudu, zrodila druhá Brána. Také ona spojovala náš svět s Nathanovým paralelním světem Sluneční a Hvězdné strany. Rumunský útulek tak sloužil dvěma účelům. Skutečně poskytoval útočiště několika obětem Ceauseskovy nelítostné a drastické politiky, které utrpěly tak velká traumata, že i po všech těch letech stále potřebovaly pomoc. Byl však i něčím víc, totiž bariérou proti dalším vpádům Vampýrů a všech hrůz Hvězdné strany, jejichž důsledky by byly ještě drastičtější.

V útrobách komplexu, pod jeho základy, byla řeka odkloněna, svedena do nového koryta a kontrolována. Detektory ve sklepích neustále registrovaly přítomnost čehokoliv, co by se mohlo projevit jako nepřátelské lidstvu. Podzemí skrývalo také zařízení, které dovolilo předmětům dostat se dovnitř, ale už nepustilo ven nic většího než mřenku nebo mladého úhoře. Člověk nebo jiné stvoření z cizího světa, kteří by prošli Branou a spláchla je řeka, by zde bezpečný útulek hledali marně. Vše živé, mrtvé i nemrtvé, by prodělalo jiné než metamorfní změny. Zabití elektrickým proudem, vykuchaní, uvaření a semletí by se ten, ta nebo to na konci vynořili v podobě kaše či pasty, připravené k vysušení a spálení. V této záležitosti byla pobočka E nekompromisnější než kdy jindy...

Nad zemí se útulek rozkládal ve třech patrech jako moderní, zpola pohřbený zikkurat pod stěnou útesu, kdysi vymletého Dunajem. Nyní však stál v bezpečné vzdálenosti od vířivé řeky. Nejspodnější patro spočívalo na pylonech zapuštěných do sutě u paty srázu. Vyztužené betonové zdi mezi pylony byly pomalovány různými tvary a vzory v podzimních barvách, takže nezasvěceného člověka by nenapadlo, že se dole skrývá sklep. I když ten, kdo ke zdi přišel blízko, mohl zaslechnout hluboký hlas turbín, když pršelo nebo když mraky ležely nízko nad vrcholky předhůří. Hlavně v zimních měsících, kdy podzemní řeka poskytovala útulku energii na topení a osvětlení. Nezasvěcení lidé byli však drženi dost daleko za zahradami a vysokým plotem, který pozemek obkružoval a stál na samém okraji řeky. Celé místo bylo ,výsostným územím´, malou britskou enklávou na cizí půdě.

Voda podzemní řeky musela nejprve v útulku proběhnout uličkou bezpečnostního či ,čistícího´ systému a potom se konečně objevila na povrchu ve velkém rybníku s lekníny pod zdí orientovanou na východ. Odtud hlubokým betonovým korytem odtékala do Dunaje. Její tok byl v suchém období líný a mělký, když však přišly deště, stal se dravou bystřinou.

Rumunský útulek plnil své hlavní poslání a zaměstnanci si jen žertem říkali ,Strážci Brány´. Děti v jejich péči nebyly jen zástěrkou. Vždycky o ně bylo dobře postaráno a bylo jisté, že to tak zůstane, dokud za ně bude zodpovídat Anna Marie Englishová. Sirotci, postižení, zanedbávané děti (v určitých případech je bylo možné nazvat i ,chovanci´) obývali horní dvě patra útulku. V dolním patře měli třídy, dílny a prostory k odpočinku a by v něm také ubytovaný personál, přímo nad místem, kde se řeka vynořovala.

Občasné vrčení turbín izolovala silná železobetonová podlaha s protihlukovou úpravou.

Místnost, kde Trask s Nathanem vystoupili z Möbiova kontinua, byla pouhým skladištěm, do kterého se vcházelo z chodby v prostředním patře Anna Marie zařídila, aby místnost vyklidili, a poskytla tak Nathanovi dostatečný prostor k práci. Kancelář správy, ve které pracovala, byla na stejném podlaží a měla obrovské okno na jih. Když se z něj Chung, Trask a Nathan podívali přes sluncem zalitou řeku, viděli na jedné straně do Bulharska a na východě do Jugoslávie. Hranice však již mnoho neznamenaly a výhled tak byl jednoduše krajinou.

Z kanceláře správy sešli do dolního patra útulku a do tělocvičny, kde právě instruktor cvičil s několika dětmi. Z jejích vysokých oken se dívali na východ, přes široký balkon se stolky a židlemi na štěrkovou cestu, která se vinula zahradami a mezi stromy až k železné bezpečnostní bráně ve vysokém plotu. Místo bylo alespoň navenek chráněné. Ne však před odhodlanými muži.

V tu chvíli se Trask rozhodl: „Venku všechno vypadá až příliš mírumilovně... ale není!“ Jeho talent se ozval a prozradil mu, že tohle celé je lež. „Sledují nás. Celý útulek mají pod dohledem. Zřejmě Conovovi lidé. Nebo KVR...“ A s odkazem na to, co prve řekla Anna Marie, dodal: „Nebo obě dvě skupiny. Máte pravdu, musíme odsud Nathana dostat, jak nejdřív to půjde.“

Do suterénu ani nešli (Anna Marie Traskovi řekla, že je tam hrozivé ucho jako v břiše nějakého vyhládlého zvířete, zatím trpělivě spícího zimním spánkem). Davida Chunga nechali v kanceláři zvedat telefony a vyšli do nejvyššího patra útulku. Trask se tam setkal s několika zaměstnanci, lidmi, kteří skutečně byli to, co se zdálo, že jsou: učitelé, sestry, fyzioterapeuti a psychoterapeuti a všem jim záleželo na své práci, a na dětech, pro které ji vykonávali. Mezi těmito specialisty byli však i jiní, kteří měli na rozdíl od ostatních ,vlastní instrukce´. To byli Traskovi lidé, přeřazení k pobočce ze zvláštních jednotek, lidé, kteří prošli bezpečnostními prověrkami a zavázali se k mlčenlivosti.

Byli to jeskyňáři, speleologové, experti na průzkum podzemí a na podvodní vybavení, bývalí příslušníci námořních jednotek. Trask jim rozděloval služby od doby, kdy útulek vznikl. Tihle lidé by se postarali o zařízení v útrobách komplexu, kdyby někdy vyžadovalo zásah, a právě oni měli Nathana doprovodit k Bráně v temných jeskyních pod vrcholy předhůří. (Temné byly samozřejmě s výjimkou tajemné záře, kterou vydávala Brána.)

Z těchto pěti mužů tři už Bránu navštívili. Byli u ní přede dvěma týdny když hladina řeky klesla po dlouhé době, kdy nepršelo. Pěkné počasí vydrželo a shodli se, že by teď mělo být bezpečné odvést Nathana i se zbraněmi do jeskyní a do... cizího světa. Samozřejmě pro něj byl ten svět domovem. Chtěli ho doprovodit alespoň na práh, odkud by šel už sám.

Právě se s Nathanem seznamovali, když přiběhl rumunský chlapec se vzkazem od Chunga. Pobočka E byla zajištěná. Nathan mohl začít přenášel zbraně do útulku...

Möbiův přenos nečinil Nathanovi vůbec žádné potíže a s každým pokusem se použití kontinua stávalo snazším. Už neměl pocit zrychlení, když se pohyboval k nějakému místu, jednoduše k němu ,šel´.

Šel tedy do pobočky E, kde Ian Goodly dohlédl na přípravu všeho, co se mělo stát jeho arzenálem na Sluneční straně. Nathan si vybral bednu tříštivých granátů, kompaktní plamenomety, které se většinou používaly ve stokách zamořených krysami, automaty s nočním viděním, infračerveným hledáčkem a laserovým zaměřováním, tři opakovací pušky ráže jedenáct milimetrů, na centimetr přesné až do vzdálenosti přes kilometr, pár lehkých plamenometů ráže třicet milimetrů a hojnost munice. Zvlášť si oblíbil nový model kovové kuše používaný v lomech, v lesnictví a kanadských těžebních táborech. Centimetr a půl široké šipky měly uvnitř výbušnou plastickou trhavinu a dokázaly porazit smrk rychleji než motorová pila. Když byla šipka z bezpečné vzdálenosti vystřelena do kmene, její jádro se roztrhlo vteřinu a půl po nárazu. Nathan znal kuše ze Sluneční strany a vždycky je respektoval, tenhle model však byl něco docela jiného. Vzal si jich šest.

V celkovém součtu všechno vybavení vážilo přibližně dvě stě kilogramů, ale Goodly ho rozdělil do tašek po čtyřiceti kilogramech. Nathan absolvoval pět cest. V Londýně mu pokaždé ESPeři naložili zbraně do náručí a v útulku mu je Trask s Chungem pomáhali vykládat. Jestli o tom věděla KVR nebo někdo jiný, nedali nic znát, a celá akce proběhla za méně než pět minut...

IV

Cesta domů

„Tak to by bylo,“ řekl Nathan celý zadýchaný po předposlední cestě. „Alespoň co se týká zbraní.“

„Co to říkáš?“ Trask tázavě naklonil hlavu na stranu. „Co ještě zbývá?“

„Ještě někdo, kdo by se s tebou rád rozloučil dřív, než se na nějaký čas vrátí domů. Požádala mě, abych ji tam vzal... po svém. Nejdřív by se však chtěla zastavit tady.“

„Požádala tě, abys...?“ Trask se prudce nadechl. „Nathane, počkej...!“

Bylo však už pozdě, protože nekroskop mezitím zmizel, jako by se vypařil. Vzápětí byl zpátky a postavil na zem Zek, lehoučce jako tanečnici. Právě tak lehce přešla z Nathanovy náruče do Traskovy. Nathan také nesl její kufr.

„Zdá se, že Zek to nedělá potíže jako tobě,“ řekl Traskovi. „Myslím Möbiovo kontinuum.“

,,Bene.“ Zek se usmála a nedala Traskovi vůbec příležitost, aby se vzpamatoval. „Jedu teď na chvíli domů. Vracím se do Zante. Chci si trochu promyslet to, o čem jsme spolu mluvili.“

David Chung rozpačitě zakašlal a tiše se vytratil z místnosti. Nathan však zůstal. Věděl, o co se jedná, a žádné rozpaky proto necítil.

„O čem jsme...?“ Trask držel Zek v náručí a hltal ji očima. Zekintha Föenerová byla krásná. Vždycky byla a Trask se domníval, že krásná vždycky zůstane. Při své výšce metr sedmdesát pět měřila jen o pár centimetrů méně než on, ale pokud šlo o vzhled, byl on na konci pomyslné tabulky, zatímco ona kralovala v jejím čele. Její matka Řekyně ji pojmenovala po ostrově Zakinthu, kde se narodila. Zek byla štíhlá, dlouhonohá, blond a měla modré oči. Vybarvením se mnohem více podobala svému otci Němci. Nebo možná zdědila barvy po rodném řeckém ostrově, protože Zakinthos znamená Ostrov květů. Muselo jí teď být asi devětačtyřicet nebo padesát, ale nikdo by jí tolik nehádal. Právě tak jí mohlo být třicet šest či sedm.

Zek měla drobné vady na kráse... ale patřily k ní a podle Traskova mínění její krásu jen podtrhovaly. Právě tyto nepatrné chybičky ji činily dokonalou... tedy dokonalou v jeho očích. Například to, jak se jí nepatrně chvěly měkké, od přírody vlhké a trošku příliš plné rty, když se zlobila. Nebo to, jak její brada vypadala vpravo malinko větší, což se také projevovalo, když se rozčílila...

Naráz ho přivedla zpět do reality: „Neříkej mi, že jsi na to zapomněl.“ Znovu ten její úsměv.

Trask se začervenal. „Ne, nezapomněl jsem. Ale... budeš doma v bezpečí?“

„Jdou přece po Nathanovi,“ odpověděla a úsměv jí zmizel z tváře. „Až bude pryč, na mě se brzy zapomene. Nejspíš zapomenou na nás všechny.“

Dva jeskyňáři si do místnosti přišli pro balík zbraní a munice. Jeden z nich se na chvíli zarazil, pohlédl na Traska a Nathana... a s jistou dávkou překvapení i na Zek. Potom jim oznámil: „Anna Marie říká, že musíme brzy začít. Jenom jsem vám chtěl dát vědět. My jsme připravení.“

„Dejte mi jen minutku,“ odpověděl mu Nathan.

„Už jste tak nedočkavý?“

„A vy byste nebyl? Vždyť se vracím domů!“

Muž se trochu nejistě usmál. Trask si pomyslel: Usmíval by ses, kdybys věděl, jaké to u něj doma je? Když jeskyňáři odešli, pustil Zek a řekl jí: ,,Buď opatrná a zůstaň se mnou ve spojení. Dej mi zprávu, až budeš chtít. Nebo až nebudeš chtít? Chci říct, já vím, že nejsem nejlepší partie, ale...“

„Jsi výborná partie, Bene Trasku.“ Políbila ho. „Jsi... opravdový? Není to jen tvým talentem. Je to životní styl. Někdy, když se na mě díváš... Musím se přiznat, že jsem ti jednou nebo dvakrát nakoukla do myšlenek. Jen jediný člověk si o mně myslel to, co ty. S Jazzem jsem mluvila a nechce abych zůstávala sama.“

Traskovi radostí poskočilo srdce. „To znamená, že ses rozhodla?“

Přikývla. „Myslím, že ano. Teď jen potřebuji pauzu, abych... zkrátka abych si to mohla promyslet. Z hlediska logistiky. Víš, miluji také svůj ostrov a musím se s ním dlouze a pomalu rozloučit.“

Nathan začínal být netrpělivý a Trask to věděl. Oplatil Zek polibek a řekl: „Teď se však rozloučíme rychle. Hodně rychle!“ Obrátil se k Nathanovi: „Dobře. Je jen tvá, abych tak řekl. Dej na ni pozor!“

Nathan se usmál svým pomalým, melancholickým způsobem a odpověděl: „Nemusíš mít strach, Bene. Také ji miluji, i když jinak než ty. Kdy pominu její barvy, Zek by mohla být mou matkou.“

Nezasvěcenému člověku, který by to zaslechl, by Nathanova slova asi připadala divná, protože její barvy byly stejné jako jeho a mohla tedy i v tomto ohledu být jeho matkou. On se však viděl jako Szgany a její barvy na něj působily cize. Nana Kikluová (jeho pravá matka) měla oči tmavé a vlasy havraní, typicky kočovnické, cikánské. Nathan měl v povaze upřímnost a i ze způsobu, jak to řekl, Zek poznala, že jeho poznámka se netýkala jejího věku, ale jen a jen jeho citů. Zalichotilo jí to.

„Můžeme jít,“ řekla. Trask měl znovu možnost sledovat to, co už vícekrát:

Jak se barva nekroskopových očí mění ze safírově modré na modř mlhavou jako letní anglická obloha, téměř mystickou barvu, a jak vyvolává Möbiovy dveře. Kývl na Traska, přitáhl si Zek k sobě, správně ji nasměroval a ukročil s ní stranou, skoro jako by tančili... v polovině kroku však zmizeli. Potom ještě ten náhlý závan vzduchu vtaženého na místo, kde před chvílí stáli, a Trask zbyl v místnosti sám.

Vešel David Chung s bezdrátovým telefonem v ruce a předběhl vracejícího se Nathana jen o vteřinu a půl. „To je Ian Goodly,“ řekl Chung Traskovi. „Pro tebe... naléhavé!“

V příštím okamžiku poslouchal Goodlyho vysoký hlas: „Bene! Má se stát něco zlého!“

„V pobočce E?“ Trask měl hlas zastřený napětím.

„Ne. U vás. V útulku!“

Trask jeho talentu bezmezně důvěřoval. Dál se ho nevyptával, jen chtěl ještě vědět: „Kdy?“

„Každou chvíli!“

„Kdo za tím je?“

„Nevidím to moc jasně. Jen exploze... řev... násilí! A Bene... nevidím vás. Tebe a Davida Chunga. Nejste tam!“

„Ale my tady jsme!“

„V nejbližší budoucnosti ne.“

Trusk cítil, jak mu vstávají chlupy vzadu na krku. „Smrt?“

„Bože, já nevím! Zatím jsem si byl pokaždé jistý, že tam jste... myslím v mé budoucnosti... teď ale ne...“

Nathan si všiml výrazu v Traskově tváři a zeptal se: „Co se stalo?“

„Rychle do sklepa, suterénu nebo jak tam tomu dole říkají... ano, k jímce. Běž teď hned, Nathane. A ty taky Davide.“

„A co ty?“ Na Chungově tváři se najednou zaleskl pot. Věděl, že situace je vážná.

„Já jdu taky,“ přikývl Trask. „Ovšem ne bez tohohle!“ Sebral z podlahy automatickou pistoli, což byl jeden z posledních kusů výzbroje v místnosti, a plný zásobník zarazil na místo. „Tak pojďme, rychle!“

Telefon v Traskově ruce zmlkl. Zahákl si ho za náprsní kapsu a nechal ho tam volně viset. Nathan si vzal pod paži krabici nábojů a přes rameno přehodil opakovací pušku. Chung popadl několik kuší z černého kovu, které byly ještě v obalu napuštěném olejem. Už zbývalo odnést jen malou bednu munice a balík náhradních dílů k opakovacím puškám. O ně se postaral bývalý mariňák, který přišel zkontrolovat, jestli mají všechno.

Na chodbě, když zamířili dolů k jímce...

...narazili na Annu Marii. „Vybavila jsem pár instruktorů vysílačkami a poslala je hlídkovat do lesa a na přístupové cesty,“ řekla skoro bez dechu. „Naštěstí je tady těch cest zatraceně málo! Hlásí mi, že se v okolí pokradmu pohybují cizí lidé a na několik výzev jsem ani nedostala odpověď. Bene, vůbec se mi to nelíbí.“

Cestou do suterénu jí pověděl o telefonátu s Ianem Goodlym. „Nikomu z nás se to nelíbí,“ řekl. „Ani tobě, ani mně, ani Ianovi. Jestli je to Turkur Conov, tedy jestli na tom mají podíl jeho lidé, strašlivě riskují. Mohlo by to vyvolat mezinárodní incident. Jestli to je KVR... Chápu, že Nathan může lidi děsit. Člověk s jeho schopnostmi, pocházející z cizího světa upírů. Ale proč se chtějí mstít tak najednou? Jak to, že o tom nemáme tušení? Koneckonců proto jsme přece zpravodajská služba, máme vědět, co se bude dít, dřív než kdokoliv jiný. Tentokrát nevíme nic. Připadá mi to, jako by se celou dobu někdo skrýval, pozoroval, vyčkával, čekal na nejpříhodnější okamžik. Příhodný okamžik k čemu?“

Anna Marie se belhala na svých vychrtlých, bolavých nohou a betonové chody do přízemí jí činily potíže. „Myslíš, že jsme poslední dobou nedbalí, Bene?“

„Pobočka? Možná. Jakmile bude Nathan odsud pryč, musíme zase přitvrdit. Já musím přitvrdit... jestli mi dají příležitost.“

 „Oni? Manipulátoři? Ti, co vodí loutky?“ V jejím hlase znělo pohrdání. „Už dávno jsme to měli vzít do vlastních rukou. Náš svět ještě stále potřebuje spasit, Bene, a nikdo se o to nesnaží. Alespoň ne tak, aby to stálo za řeč. Všechno ostatní pak ztrácí smysl. Jestli to nejsme schopní udělat pro svůj vlastní svět, není od nás troufalost chtít zachraňovat svět někoho jiného?“

„Kdybychom však veleli my,“ (Trask si to už mnohokrát promýšlel) „kdo by na nás dohlížel?“

„A kdo dohlíží na ně?“ Její hořká slova měla logiku, ale Trask věděl, že v jeho argumentech je ,pravda´. Šlo o absolutní moc a všechno, co s ní souvisí...

„Co se týká Sluneční a Hvězdné strany,“ přešel její poslední poznámku, protože se chtěl věnovat druhé části její otázky, „víš stejně dobře jako já, že jestli ji Vampýři ovládnou, náš svět může být další na řadě. Ano, teď je v ohrožení Nathanův svět... ale za nějaký čas?“

Než mohla začít s odpovědí, jestli tedy odpovědět chtěla...

Naléhavě zazvonil telefon zavěšený v Traskově kapse a on sebou trhl.

V tu dobu už byli dole u jímky, kde řeka v průběhu staletí vyhlodala v útesu jeskyni pod převisem, plnou ozvěn. Vchod do jeskyně a bublající mělký proud, který z ní vytékal, byl překrytý a ohrazený tunelem z drátěné sítě, která byla pod napětím a na které visely lampy se silnými žárovkami. Směrem od paty útesu byl tok odkloněn, po obou stranách obehnán železobetonem a sveden do systému pastí na lidi a na upíry.

Dveře v drátěném plotě byly otevřené a kontrolka ukazovala přívětivou zelenou. Proud byl vypnutý. V tunelu čekali muži a někteří z nich si už dopředu natáhli neoprenové kalhoty potápěčských obleků. Nathan, Trask a ostatní se k nim připojili a v ústí jeskyně se Trask zastavil, aby zvedl telefon. Okamžitě poznal hlas zplnomocněného ministra a řekl: „Mnohokrát děkujeme!“ Jeho hlas zněl hořce, jako by potlačoval zlost.

„Pane Trasku, na vzájemné obviňování nemáme čas,“ řekl mu ministr. Jen to dokazovalo, že Goodly měl pravdu: něco se má brzy stát. „Teď mě poslouchejte a poslouchejte dobře. Tohle je z míst úplně nahoře. Rozumíte? Úplně nahoře. Musíte upustit od svého plánu. Nathan nesmí projít Branou. Musíte ho bez námitek vydat...“ Ministr se na chvíli odmlčel, jak by se rozmýšlel, a vzápětí jeho hlas přeskočil o pár tónů nahoru, téměř do hysterických výšek: „Pane Trasku, KVR je tam, v útulku! Tohle poslouchají, jak na vašem konci, tak v Londýně. Já s tím nemám nic společného, pane Trasku, musíte mi věřit. Jestli však odmítnete spolupracovat, mají rozkaz...“ Telefon ztichl.

Trask rozuměl. Měl to být příkaz, ale ministr z něj udělal varování. Po tom, co se odmlčel, byla jeho slova zbrklá a vychrlil je téměř zoufale. Na konci Trask zaslechl další hlas... snad vojenský? Rozhodně autoritativní a rozzlobený, protože jeho majitel vytrhl telefon ministrovi z ruky.

„Sakra!“ řekl si Trask potichu, ne však dost tiše na to, aby to ostatním uniklo.

„Blíží se vyvrcholení, mám pravdu?“ Obličej Davida Chunga se leskl potem.

„Pojďme Nathana odvést,“ přikývl Trask. „Potom se postaráme o vlastní krky.“ Myslel na varování Iana Goodlyho, že on a Chung nemají bezprostřední budoucnost.

Nathan mu četl v mysli, a proto řekl: „Mohu vás vzít odsud pryč. Znám souřadnice desítek různých míst. Kamkoliv budete chtít. Do pobočky E?“

„Bože!“ zabručel Trask. „Už zase... Möbiovo kontinuum?“

Chung byl pro. „Proč ne?“ zeptal se nedočkavě. „Tedy jestli si myslíte, že tady jsme v nebezpečí...“

„Oba dva,“ řekl Nathan a jeho oči prodělaly tu podivnou proměnu. Chytil je oba za ruce, vtáhl do Möbiových dveří a...

Vysadil je v centrále pobočky E.

V zasedací místnosti.

V nynějším táboře nepřítele!

Stál tam Ian Goodly a jeho tvář připomínala masku hrůzy, protože pochopil, co se stalo. S ním tam byl zplnomocněný ministr, brunátný a rozzuřený. (Traska nenapadlo, že volal z centrály pobočky, protože ji ministr navštěvoval jen zřídka.) Také půl tuctu ESPerů, každý s jiným výrazem ve tváři, a k tomu několik zabijáků z KVR se zbraněmi po ruce, naštěstí však ne v pohotovosti. Když se ti tři zčistajasna objevili, stál k nim ministr otočený zády. Hrozil pěstmi a křičel něco nesrozumitelného na uniformovaného muže s bezdrátovým telefonem v ruce.

Prorok Goodly ,věděl´, kde se objeví, a proto se díval přímo na ně a křičel: „Proboha jděte! Běžte pryč!“

Jakmile Goodly vykřikl varování, zplnomocněný ministr se obrátil a uviděl je. Do důchodu mu zbývalo ještě několik let, byl malého vzrůstu a měl prošedivělé vlasy. Vypadal vetchý, ale měl pořád dost energie. Jednu chvíli byl v obličeji rudý a hned v příštím okamžiku zbledl, když poznal Traska, Chunga a Nathana. Okomentoval jejich přítomnost jediným, pro něj netypickým slovem: „Ježíši!“

„Pryč odsud!“ zavrčel Trask Nathanovi do ucha a zopakoval tak Godlyho vynikající radu. Zároveň si všiml, že se hlavně zbraní agentů KVR obracejí jejich směrem. Natáhl závěr své automatické pistole, což vydalo typické č-cink, jak se první náboj zvedl a zasunul do komory. Nemohl by vystřelit... neudělal by to. Ne, dokud jsou v místnosti ESPeři. I agenti z KVR jsou jen lidé plnící rozkazy, ať už dobré či špatné. Udělal to však pro výstrahu. Jestli chtějí přestřelku, mají ji mít. Kulky nebudou létat jen jedním směrem.

Výstraha se setkala s pochopením. Agenti z KVR se rozutekli po zasedací místnosti všemi směry, ESPeři zalehli na zem a kryli se, jak se dalo. Zplnomocněný ministr a přítomní vyšší důstojníci KVR, kteří stáli k Traskovi a jeho skupince nejblíže, ustoupili o několik vrávoravých kroků a zvedli třesoucí se ruce nad hlavu.

Tohle všechno rozptýlilo jejich pozornost, přesně jak Nathan potřeboval. Vyvolal Möbiovy dveře, popadl Traska a Chunga za loket, podtrhl jim sice nohy, ale nasměroval je na neviditelný portál. Pro KVR to však nebyla jen hra. Opravdu dostali rozkazy a Nathan v nich hrál hlavní roli. Pod pódiem se v odpověď ozvalo zlověstné č-cink a přehlušilo všechny ostatní zvuky. Právě když Nathan postrčil své společníky přes práh svých dveří, místností se přehnala smršť vraždícího olova doprovázená ohlušujícími obscénními nadávkami, které chrlí zbraň při rychlé palbě.

I když už vstupoval do Möbiových dveří, Nathan přece jen dostal zásah do ramene. Rána ho roztočila a v okolní tmě se mu před očima dělaly krvavé mžitky. Trask a Chung se ho drželi zuby nehty, točili se s ním a zakoušeli s ním i jeho pocity: nedostatek koordinace, víření Nathanovy mysli, ze kterého se zvedal žaludek. Konečně získal stabilitu a zeptal se: Kam teď? Samotný fakt, že se ptá, dokazoval, že je otřesený a dezorientovaný. To, že byl zasažen. Bolest byla znát v jeho mysli, stejně jako by zazněla v jeho slovech, kdyby je vyřkl nahlas.

Jak zlé to je? Trask se o něj bál. Tentokrát o Nathana, ne o sebe. A to i přes to, že kdyby se nekroskopovo zranění ukázalo jako smrtelné, ředitel pobočky E by mohl v Möbiově kontinuu uvíznout navždy. Jeho obavy svědčily o míře přátelství, oddanosti, dokonce lásky, které cítil k synu Harryho Keogha. Totéž prokázal i lokátor David Chung.

„Nathane, vydrž! Nevzdávej to...“ Znovu se opakovalo to šílené dunění gongu, ta bolestivá ozvěna řeči pronesené nahlas v živelné, rezonující nicotě Möbiova kontinua.

Myslím, že to není zlé, řekl jim Nathan. Potřebuji jen vědět, kam vás mám zavést. Čas se krátí. Teď myslím v útulku. Co třeba k Zek do Zante? 

Ne! Od toho nápadu ho Trask musel odradit. Ať už se KVR jedná o cokoliv, ona s tím nemá nic společného... zatím. Máš pravdu, moc času nám nezbývá. Goodly předpověděl potíže na obou koncích a na žádném z nich neviděl moji ani Davidovu budoucnost. Alespoň ne v tomto světě... 

Jakmile to dořekl, ujalo se slova jeho nadání a ukázalo mu ,pravdu´ o celé situaci. Neměli sice budoucnost na tomto světě, ale Země nebyla jejich jediná možnost. Co takhle Sluneční a Hvězdná strana?

Nathan četl Traskovi myšlenky. V Möbiově kontinuu k tomu ani nebylo potřeba být telepatem. Ty chceš... projít Bránou se mnou? 

To musí být ono, odpověděl Trask. Je to jedině vysvětlení. Na umření se necítím a jestli v tomhle světě nemám budoucnost...? 

Chung všemu porozuměl a pochopil mezitím i to, že mluvit a tím spíš křičet na tomhle místě není dobrý nápad. Proto si nyní jen pomyslel: Nemohl se Ian zmýlit? 

Trask řekl: A vzpomínáš si, kdy se naposledy zmýlil? 

Na Chunga doléhal pobyt v Möbiově kontinuu i to, že Nathan je raněný a nejspíš by potřeboval ošetřit. Opravdu si však nedokázal vzpomenout, kdy se Goodly naposledy spletl. Kvůli tomu všemu teď s povzdechem zavelel: Zpátky do útulku. 

Nathan znal souřadnice...

...a okamžitě byli na místě.

Nathan je provedl čerstvě zformovanými dveřmi.

Do chaosu!

Objevili se v ústí jeskyně, přesně na stejném místě, kde stáli před minulou. Objevili se právě včas, aby na vlastní kůži zažili Goodlyho ,exploze... řev... násilí!´ Ještě však zbývalo třicet vteřin.

Anna Marie Englishová a bývalý mariňák tam čekali a v jejich tvářích (dokonce i ve tváři Anny Marie) se objevil čirý úžas, když se před nimi Nathan, Trask a Chung najednou zhmotnili. První z nich lehce došlápl, zatímco dva zbývající klopýtli a oddychli si úlevou, že jsou zpátky. Dva jeskyňáři mezitím poodešli hlouběji do jímky a zbývající dva stáli před drátěnou klecí, kde na klávesnici kontrolního panelu nastavovali automatický režim pro dobu trvání nadcházející expedice.

Tak to bylo v několika prvních okamžicích.

Potom začal Traskův telefon naléhavě zvonit. Volal jeden z mužů, které Anna Marie poslala ven na pozemek útulku a jehož vysílačku na telefon přepojil někdo v kanceláři správy. „Anno Marie!“ jeho hlas zněl pisklavě napětím. „Venku jsou nějací muži. Nepoznávám je. Dělají něco u zdi s malbami. Proboha, oni nainstalovali... nálože? Teď se běží skrýt!“

Trask si zřetelně představil zvuk Goodlyho ,exploze´. Nemělo zůstat jen u představ. Chvíli nato výbuch skutečně zazněl a naplnil dutou akustickou komoru sklepa hromovými ranami tlakové vlny. Detonaci provázela ohnivá koule, která vyšlehla oslepujícím světlem v odlehlé zdi ve fasádě budovy. Ve zlomku vteřiny se zeď probořila dovnitř a ohnivá koule se tak mohla rozrůst na hvězdu zkázy rozpálenou doběla. Mezitím síla původní exploze nahrnula hluboko dovnitř sklepa žhavou suť - kusy betonu, zdiva, pokrouceného kovu. Bloky žhnoucího, čadícího betonu rotovaly mezi podlahou a stropem, trhaly drátěnou síť a s pleskáním přistávaly v mělkém proudu řeky nebo dopadaly k nohám Traskovi a ostatním, kteří se krčili před nárazy vzduchu.

Dva bývalé příslušníky námořnictva, kteří pracovali u konzoly ovládající jímku a různé neviditelné stroje a zařízení, výbuch sebral a odhodil stranou za stěnu plamenů a kouře rozpínající se jako atomový hřib. Je možné, že křičeli, když je pohřbíval déšť suti, jejich výkřiky však nikdo neslyšel, protože zanikly v hluku exploze a kulometné palby. Ta se ozývala z díry v pobořené zdí, kudy přes clonu kouře a prachu pronikalo denní světlo.

„Pane bože na nebesích!“ zařval Trask přes ten kravál. A dodal: „Co to sakra znamená? Tohle si někdo pěkně odskáče!“

„Pane!“ bylo slyšet naléhavý hlas zezadu z jeskyně. „Tudy, jestli jdete, pojďte hned.“

„Pojďme,“ řekla Anna Marie s tváří bílou jako křída.

„Ti dva muži tam vzadu.“ Nathan otálel. „Chtěli mi pomoct. Teď jsou mrtví.“ Jeho pohnutí způsobilo něco jiného než jen nesmyslné násilí. Slyšel totiž šepot právě zemřelých, jejich strach, pochybnosti a hrůzu z věčné tmy.

Trask si všiml, že si drží rameno a mezi prsty mu prosakují červené pramínky. „Je ti dobře?“

„Ano... ne,“ odpověděl Nathan a nerozhodně potřásl hlavou. „Tohle všechno bylo určeno mně.“

„Tak ať jejich oběť není zbytečná!“ zasyčela Anna Marie. „Pojďte.“

Je silnější, než vypadá, pomyslel si Trask a následoval ji.

V kouři a zmatku za nimi se znovu ozvala střelba, jak se přes sutiny dovnitř prodírali další muži a dychtivýma očima v umouněných obličejích propátrávali sklep.

Vzadu v jeskyni stála masivní betonová zábrana. Vyplňovala celý prostor od zdi ke zdi, od podlahy ke stropu. V ní byl zasazený průlez nebo vzduchový uzávěr, který měl v průměru přibližně metr. Voda se řinula z výpusti s podobným průměrem, zasazené víc vpravo a níž, asi 30 centimetrů nad korytem řeky. Další dva otvory po stranách hlavního proudu byly vyschlé, protože průtok byl příliš slabý, aby je zaplnil.

Poklop vzduchového uzávěru byl otevřený a Trask pomohl Anně Marii protáhnout se jím. Potom pokynul Nathanovi, Chungovi a jeskyňářovi, aby ji následovali. Sám prošel jako poslední, a když se přidržel madel a vsunul nohy do tunelu, Anna Marie za ním z druhého konce zavolala:

„Zabouchni za sebou poklop, Bene. Stačí přitáhnout držadla.“ Vystrčil ruce znovu ven a přitáhl dveře, které se zhouply na naolejovaných pantech. Ještě než je přibouchl, zahlédl na stěně jeskyně pohybující se stíny. Přicházeli dva ozbrojení muži v plynových maskách. V mlhavém osvětlení z drátěného tunelu viděl jejich siluety a rozeznal, že jsou oblečeni v civilu, v anonymní šedi, jakou nosí KVR. Zatím Traska nezpozorovali...

Potom se k nim připojil třetí muž bez masky a Trask zkameněl na místě, když ho zaslechl, jak říká: „Tak kde jsou?“ Ten hlas totiž znal. Byl sice mnohem starší, což se dalo očekávat, ale byl to ten samý úsečný, chladný, samolibý a cynický hlas, který slýchával před tolika lety. Přestože Traskovi jeho nadání oznámilo, že se nemýlí, musel se přesvědčit i za tu cenu, že bude riskovat život. Vyčkával tedy s pootevřeným poklopem a věděl, že kdyby si ho všimli a začali střílet a kdyby několik nábojů mělo to štěstí i vniklo do tunelu, byl by vyřízený.

„Několik jich běželo sem,“ odpověděl prvnímu hlasu jiný, chraplavý a tlumený. „Můžou být jedině tam vzadu. Jestli začneme pálit všichni tři najednou a celé to tam pokropíme, nejspíš je dostaneme všechny. Nezapomeňte, že rozkazy ohledně toho muže jménem Nathan jsou jasné - máme ho zabít. Jestli při tom zlikvidujeme i ty ostatní, co na tom?“

„Ostatní mě moc nezajímají,“ zavrčel v odpověď ten nedočkavý hlas, který si Trask až moc dobře pamatoval. „Co se však týká toho cizince... můj rozkaz zní: dostaňte ho živého! Teď mě kryjte...“ Majitel hlasu se přikrčil a plíživými přískoky zamířil skrz svíjející se proužky dýmu podél koryta řeky hlouběji do jeskyně. Trask držel svou automatickou pistoli a kohoutek byl ještě natažený. Lehký stisk spouště... a tenhleten by ho už neobtěžoval. Nemohl to však udělat, i když dobře věděl, s čím nebo s kým má tu čest. Jestliže tohoto muže ušetřil Harry Keogh, po všem, co mu provedl nebo se pokoušel provést, jaké právo měl na jeho život Trask?

Stále vyčkával.

Proužky kouře se rozplynuly a muž byl od něj jen pár kroků. Traskovy oči byly uvyklé šeru, a proto viděly a dosvědčily, že měl pravdu. V tu chvíli ho druhý muž zahlédl, jak klečí na všech čtyřech v otvoru vzduchového uzávěru. Jejich oči se setkaly, oba je přivřeli, jak je pohled přenesl přes všechny ty roky. Trask si znovu vybavil scénu v zahradě starého domu na okraji Edinburghu.

Nekroskop Harry Keogh ve své zrůdné, slintající, strašidelné vampýrské podobě, s očima jako dvě halogenové žárovky, v jedné ruce držící nepatrného, tenoučkého človíčka, scvrklého jako křížala... jménem Geoffrey Paxton!

Paxton, ta duševní veš, telepat pobočky E, ale proradný skrz na skrz, doslova prolezlý špatností! Tenkrát mu bylo asi sedmadvacet a teď něco přes čtyřicet. Paxtonovy lasiččí oči a obličej se nezměnily, ani jeho hlas, jeho tělo však prodělalo svým způsobem metamorfózu. Protože mu nekroskop sebral telepatické nadání, musel rozvinout jiné schopnosti, ne duševní nebo parapsychologické, nýbrž fyzické. Musel si hledat nový způsob obživy, a to ho donutilo trochu se pochlapit. Trask si pomyslel: Vypadá, že je v dobré kondici! Alespoň tělesné... 

Jeho mysl však byla stejná jako vždycky. Stále zákeřná, plná nenávisti, prahnoucí po pomstě. Pomstě na Harrym Keoghovi... nebo jeho dědicích! Trask okamžitě rozpoznal pravdu a jednoduše tak přišel na kloub celé záhadě. Paxton z KVR! Šestnáct let mu trvalo, než si vypracoval svaly, vyšplhal se nahoru a stal se vyšším důstojníkem v Oddělení špinavých triků. Celou tu dobu nespouštěl oči z pobočky E a číhal, pořád číhal.

Pomstychtivý? Ano, to on byl! pomyslel si Trask. Ale tak moc? Dělal to všechno skutečně kvůli pomstě? Nebo v tom bylo víc než jen msta Harrymu Keoghovi a komukoliv, kdo ho následoval? Harry považoval Paxtona za veš, něco otravného, něco svědivého, co si nemohl poškrábat a nepoddat se přitom parazitické věci v něm, jejímž hlavním cílem bylo proměnit ho ve Vampýra. Nakonec našel řešení. Vstoupil Paxtonovi do mysli a provedl několik úprav. Když si konečně přece jen poškrábal telepatické svědění, Paxtonovo nadání při tom vzalo za své. Nekroskop ho prostě vymazal.

Trask si uměl představit, co by cítil, kdyby ho někdo najednou okradl o jeho talent: chtěl by ho zpátky. A Paxton? Chtěl zpátky svou telepatii? Nebo chtěl víc... mnohem víc? Jako ESPer pobočky četl samozřejmě spisy o Keoghovi. Byl svědkem úplného konce, Harryho posledních dní na tomto světě.

Takže... Paxton znal dobře nekroskopovy schopnosti, vlastně poznal jeho nadání na vlastní kůži. Věděl i o Möbiově kontinuu (Harry ho do něj vzal, na nejtajnější místo na světě i mimo světy, a právě tam mu upravil mysl). Věděl i o Sluneční a Hvězdné straně, světě upírů. Nakonec věděl i to, že Harry byl upírem. Jedním z nemrtvých, který dokázal mluvit se skutečně mrtvými. Jediný na světě... tenkrát.

Teď tu však byl někdo další - Nathan. Paxton věděl i o něm. Když ho vyhodili z pobočky, bývalý ESPer si jako červ vyhlodal cestičku do KVR, která byla vedle pobočky poslední tajnou zpravodajskou službou vlády. Udělal to jen proto, aby mohl mentální špiony sledovat. Jestliže existuje vůbec nějaký způsob, jak může Paxton získat své nadání zpátky, cesta k němu musí vést přes Traskovu pobočku E. A jestli přitom dostane šanci si nadání trochu obohatit a vylepšit...? Je jisté, že si ji nenechá ujít.

Nyní přišel jeho čas, příležitost konečně zaklepala na dveře. Možná by tenhle synek Harryho Keogha mohl napravit, co jeho upírský tatíček pokazil. Tím to však pro Paxtona zdaleka nekončilo, protože dostal konečně i šanci pomstít se! Když mu teď stál Trask tváří v tvář, věděl, že je to pravda, že přesně takhle to je. Paxton chtěl Nathana pokud možno využít, a kdyby to možné nebylo, chtěl ho zabít. Ano, Trask to věděl...

A Paxton věděl, že to ví.

Poznat a ohodnotit Paxtona zabralo Traskovi jen vteřinu. Ještě méně potřeboval, aby předpověděl jeho reakci. Hned po nekroskopovi býval Paxtonovým nejhorším nepřítelem. Bylo zřejmé, že tohle se nezměnilo. Když bývalý telepat strhl zbraň směrem ke vzduchovému uzávěru a stiskl spoušť, Trask už za sebou přibouchl poklop a přitahoval držadla, aby zámek zapadl. Jen zpočátku ještě zaslechl, jak se jeskyně naplnila pomateným štěkotem náhlé smrti. Přesto však naprosto přesně poznal, když střelba zasáhla dveře. Rachot kulek, zplošťujících se nárazem na ocel jen pár centimetrů od jeho hlavy, byl ohlušující.

Trask se odstrčil od zavřeného poklopu a popojel po zádech několik centimetrů hladkým korytem tunelu. Potom ho zachytily dychtivé ruce a za nohy ho vytáhly ven. Tunel měřil asi dva metry, což byla tloušťka betonové zdi, ve které byl zasazený. Na stěnách měl připevněná madla, kterých se dalo chytit. Trask se domníval, že vzduchový uzávěr bude nejslabším místem celého systému. Poklop se dá snadno vylomit náloží. Paxtonovi nebude trvat dlouho, než si prorazí cestu dovnitř.

Nathan, Chung a Anna Marie čekali opodál se třemi zbývajícími jeskyňáři. V bílém, umělém osvětlení vnitřní jeskyně vypadaly tváře všech šesti ztrhaně a jejich rysy byly jako vyleptané strachem. Trask se na ně díval a myslel si: Je jen jedna cesta odsud. Nathan ho znovu poslouchal.

„Pořád ještě vás mohu odvést někam jinam,“ řekl. „Za chvilku vás můžu vysadit v Edinburghu nebo Hartlepoolu. Nebo na řeckých ostrovech, jestli chcete!“

Trask zavrtěl hlavou. „Chlapče, každý máme nějaké zvláštní nadání. Anna Marie, Chung, já i ty. Ty hlavně. Ian Goodly je také nadaný a já mu věřím jako sobě samému. Jestli říká, že tady nemám nejbližší budoucnost, pak tu zřejmě nemůžu zůstat. Chápeš, jak je to, co předpověděl, zvláštní? Nemáme ,bezprostřední´ budoucnost. Má to znamenat, že Chung a já máme sice budoucnost, ale je vzdálená? A jestli ano, má tohle zase znamenat, že se musíme vydat na Sluneční a Hvězdnou stranu a někdy později se vrátit?“

Nathan přikývl. „Jednou jsem měl podobný problém. Někdo mi předpověděl budoucnost a řekl mi, že se stane, i kdybych se jí snažil vyhnout. Budoucnost je stejná jako minulost, je nezměnitelná. Nemůžeme se jí vyhnout, a proto je lepší ji neznat.“

Anna Marie zamkla vnitřní poklop, sehla se a přitiskla na něj ucho. „U vnějšího poklopu něco dělají,“ řekla. „Možná připravují další nálože? Bude jim to chvíli trvat. Musí dát pozor, aby nestrhli celou jeskyni.“

Jeden z jeskyňářů se zeptal: „Kdo tedy odchází?“

„My tři,“ odpověděl okamžitě Trask, ale koutkem oka se podíval na Annu Marii, protože čekal, že se ozve.

„Čtyři,“ řekla a narovnala se. „Na vlastní oči jsem viděla tu spoušť, tu chladnokrevnou vraždu! Ten, kdo je za ni zodpovědný, nebude stát o žádné svědky.“

Trask se rozmýšlel jen vteřinu. Pak řekl: „Dobře. Stejně jsem ti chtěl navrhnout, abys šla.“

„Jak to?“

„Vůdcem té krysí smečky totiž není nikdo jiný než Geoffrey Paxton. Je teď zjevně u KVR.“

„Tak moment,“ zabručel další jeskyňář. „Chci říct, že my jsme už projevili dost trpělivosti. Nemyslíte, že by nám měl někdo vysvětlit, co se tady sakra děje? Nikdo nám neřekl, že jdeme do války! A tenhle chlápek...“ zahleděl se na Nathana, „... to, jak se objevuje a mizí... zatraceně, vždyť nevíme vůbec nic! Jediné, čím jsme si jistí, je, že pracujeme pro vás, pane Trasku. Provádíte tady nějakou špatnost, nebo co? Copak není KVR vládní parta?“

„Měli bychom vyrazit,“ odpověděl Trask, „a já vám to povím za pochodu.“

Zatímco si jeskyňáři připravovali vybavení, Anna Marie Nathanovi ovázala rameno. Měl na něm hluboký šrám po celé délce pevného, oblého ramenního svalu. Byla to spíš spálenina než trhlina, protože kulka mu sama vyleptala ránu, kterou způsobila. Poranění se křížilo se škrábnutím, které utrpěl před dvěma dny v Řecku, a jejich kombinace měla za následek, že mu strnulo rameno. Naštěstí se mu nestalo nic horšího.

Chvíli nato se skupina vydala na cestu proti proudu podzemní řeky.

Za pětadvacet minut pochodu říčním korytem se dostali hluboko do podzemního systému jeskyní a ledová voda jim už sahala do půli stehen. Trask mezitím odvyprávěl hodně zkrácenou verzi příběhu o cizím světě a upírech, kteří v něm žijí. Co nevylíčil správně, Nathan pohotově opravoval. Trask také vyjmenoval důvody, proč se tam Nathan musí vrátit, tedy proto, aby zachránil nejen svůj svět, ale možná i náš. Dokonce stačil nastínit i svou teorii o Paxtonovi, pohnutky, které má bývalý telepat pro to, aby chtěl Nathana zajmout... nebo zabít, třeba jen z pomsty Harrymu Keoghovi.

Trojice realistických jeskyňářů se nejdřív stavěla k Traskovu povídání skepticky. Traskovo nadání však někdy působilo oběma směry, takže díky němu nejen on rozeznal pravdu, ale i jiní pochopili, že pravdu mluví on sám. To se teď stalo a on si posluchače postupně získal svým vystupováním a tónem hlasu, takže zatímco se skupina brodila proti proudu, vyslechli si ho bez připomínek. Každopádně všichni tři už v jeskyni u Brány někdy byli a viděli, co skrývá, a Traskovo vysvětlení se jim proto zdálo lepší než žádné. Potom se konečně odmlčel.

„Neříkala však slečna Englishová, že KVR nebude mít zájem o svědky?“ Hlas mluvčího jeskyňářů se v podzemí rozléhal jako v katedrále a jeho tvář ve světle výkonné svítilny vypovídala o jeho obavách. „My nejsme jen svědci, pane Trasku. Tam vzadu jsme ztratili kolegy a přátele. Co se stane s námi? Vezmete nás s sebou do toho jiného světa? Nebo nás necháte tady, ať si sami poradíme s tím, co přijde?“

Trask se na mluvčího podíval a potom se obrátil k Nathanovi: „Seběhlo se to moc rychle. Neměl jsem čas nic promýšlet, takže nevím, jaký plán by měl šanci na úspěch.“

„Mohou jít s námi,“ odpověděl Nathan. „Koneckonců mě doprovázejí na cestě domů, nesou mi zbraně. Nechci, aby se jim něco stalo. Lardis pro ně najde něco užitečného na práci. Bude potřebovat instruktory zacházení se zbraněmi.“

„A jak to vypadá s návratem zpátky sem?“ chtěl vědět jiný jeskyňář.

Nathan jen potřásl hlavou, pokrčil rameny a odpověděl: „Nemohu vám nic slíbit. Kdybyste znali Vampýry tak, jako je znám já, taky byste neslibovali.“

„Je ale nějaká naděje?“

„Víc než jen naděje. Cesta, kterou byste se všichni mohli vrátit, existuje. Teď je však zatarasená. Taky si nemůžeme být jistí, jak by vás na téhle straně přijali. Později však, jestli nastane nějaké později, vás mohu kdykoliv dovést k Bráně na Hvězdné straně.“

Jeskyňáři si vyměnili pohledy a jejich mluvčí řekl: „Vypadá to, že jdeme s vámi.“

Zároveň s tím zaslechli tlumený hluk, jako vzdálené dunění hromu, daleko ve směru, odkud přišli. „A je po vzduchovém uzávěru,“ povzdechl si Chung.

V této chvíli už byli v černé vířící vodě po pás a zamířili k pruhu pevniny po straně toku. Vlekli za sebou dva lehké nafukovací čluny s miniaturními, ale výkonnými přívěsnými motory a dlouhý plovoucí gumový vak s kapsami na zip. V krajním případě každý člun unese tři lidi. Vak sloužil jako plovoucí transportér, v jehož kapsách byly uloženy Nathanovy zbraně a další věci.

„Je nás sedm,“ ozval se mluvčí jeskyňářů. „Šest ve člunech a jeden se chytne vzadu vaku. Já se postarám o výstroj.“ Když se vyškrábali na pruh souše, dodal: „Teď setřeseme pronásledovatele, alespoň prozatím. V útulku jsou sice další čluny a láhve se vzduchem, ale budou se pro ně muset vrátit, jestli nás budou chtít sledovat dál.“

Na výběžku bylo šest dýchacích přístrojů s přídavnou vrtulí. Traskovi se stačilo na ně jen podívat a už ho přepadaly klaustrofobické pocity. Mluvčí jeskyňářů, který se soukal do horního dílu potápěčského obleku, však Traska ujistil: „Jsou pro poslední úsek cesty. Je tam průrva, patnáct metrů na délku a je úplně pod vodou. Samozřejmě vám skrz ni pomůžeme. Věřte mi, máme štěstí. Hladina podzemní vody snad nikdy nebyla tak nízko. Kdykoliv jindy bychom už dávno plavali.“

V dálce, po proudu řeky odkud přišli, slyšeli hrubé hlasy a rozléhající se šplouchání. Opatrně nastoupili do člunů, nastartovali motory a zanedlouho nechali ozvěny daleko za sebou. Pak už sklonili hlavy a vypluli na dlouhé jezero temné vody se stropem jen nízko nad hladinou. Cítili nad sebou tíhu karpatského předhůří, které jako by nad nimi někdo zázrakem rozvěsil. Sledovali řadu světélkujících, pohupujících se bójek do zdánlivě nekonečné temnoty a všichni zmlkli. Div, že nezadržovali dech...

* * *

Tma však nebyla nekonečná.

Celou půlhodinu si pomalu razili cestu proti proudu řeky, někdy měli skalní stěny na dohled a jindy se i strop vzdálil tak, že ho neviděli. Nakonec se jeskyně zúžila jako hrdlo láhve a z vody pár centimetrů nad hladinu vystoupila tmavá, kamenitá pláž. Na jedné straně pláže zela ve stěně obrovská puklina a pod ní měla voda zářící mléčný nádech, jako by byla nasvícená nějakým podvodním ohněm.

Nathan moc dobře poznal ten měkký, ale jaksi nepříjemný svit. „Za průrvou ve stěně,“ řekl Traskovi, „je Brána.“ Aby to dokázal, i když jen sobě, vyvolal dveře Möbiova kontinua - které se okamžitě zkroutily a propadly do sebe. Tady v útrobách země to bylo stejné jako v jádru v Perchorsku. Přílišná blízkost Brány narušovala bázi časoprostoru a s ním samozřejmě i Möbiovo kontinuum.

Vytáhli čluny na pláž, dva jeskyňáři si oblékli neopreny a hned se pustili do vody. Doplavali k puklině ve skále, ponořili se a zmizeli v zářivých hlubinách. Za sebou táhli světélkující nylonové lano, upevněné jedním koncem k výstupku ve stěně jeskyně. Za minutu či dvě byli zpět a signalizovali, že Nathan, Trask a Chung mají jít do vody. Ti tři už měli na sobě potápěčské obleky a dýchací přístroje. Teď zaujali pozice mezi svými průvodci a přeručkovali podél lana. Dostali se tak do jeskyně Brány. Tam se na pásu souše svlékli a jeden z jeskyňářů odnesl nejmenší oblek a dýchací přístroj průrvou zpátky pro Annu Marii. S pomocí vedoucího jeskyňářů a jeho zástupce prošla jako poslední i ona.

Než vešli s Annou Marií do vody, její průvodci nejprve uvázali částečně vypuštěný vak ke konci lana, čluny jednoduše odstrčili od břehu a nechali plout po proudu. Konečně celá sedmičlenná skupina stála v jeskyni Brány.

Jeskyňáři už zde byli a toto místo pro ně i přes svou zvláštnost nepředstavovalo žádnou novinku. Přitáhli na laně vak naložený celým Nathanovým malým arzenálem a různými kusy suchého oblečení a ostatní zatím jen stáli a rozhlíželi se na všechny strany, protože se jich zmocnila bázeň. Nejvíc se však dívali k Bráně, nebo si spíš před jejím jasem clonili oči.

„Brána.“ Vůbec nevypadala jako brána v obvyklém smyslu toho slova. Byla přesnou kopií ohromné koule podivného bílého světla v perchorském jádru. Zde se však zdálo, že většina její hmoty je zabořená v nízkém stropě, jako by z něj vyrůstala jako obrovský puchýř chladného ohně.

„Cesta domů,“ řekl Nathan prostě, ale jeho slova zněla jako povzdech, nebo dokonce jako modlitba.

Trask se na něj podíval a pomyslel si: Tentokrát jinudy cesta ven opravdu nevede. 

Jestli ho Nathan slyšel, nedal to znát.

Část druhá

Sluneční a Hvězdná strana

I

Hvězdná strana

Trask mhouřil oči, rozhlížel se po jeskyni Brány a přitom si myslel: Jako bychom už byli v jiném světě! A tihle (zarazil se nad neobvyklými tvary několika krápníků) jsou určitě jeho obyvatelé. 

„Někdejší obyvatelé,“ řekl mu Nathan šeptem, který se přesto rozléhal. „Ne však tohoto světa, ale Hvězdné strany. Ne, ještě tam nejsme.“

Jeskyně měla přibližně tvar vnitřku ragbyového míče, byla velká jako kostelní loď a zpola zaplněná vodou. Černé, k sobě se sbíhající stěny byly zvrásněné jako obrovská dýchací trubice a měly v sobě tu a tam praskliny a spáry, kde je ve skalnatém podloží vyhlodala voda, a jinde z nich v různých výškách vystupovaly mělké římsy. Do jinak celistvé skály zabíhaly na mnoha místech černé tunely s průměrem asi půl metru nebo metr, červí díry vyhloubené podivnými energiemi. Z výše položených výklenků, kde seděli, krčili se nebo byli natěsnaní, pošilhávali v kamenném mlčení ,obyvatelé´ tohoto místa, jak je Trask nazval.

Mlčeli, alespoň pro Traska a ostatní. Ne však pro nekroskopa. Když prve Nathan promluvil na Traska, byla jeho běžná řeč zároveň řečí mrtvých, stejně jako jí byly jeho myšlenky. Jeho slova i myšlenky byly vždycky v řeči mrtvých - pokud si je ovšem nechránil. Dávno mrtvá stvoření v jeskyni ho slyšela. Navíc ho už znala nebo znala jemu podobné, protože nebyl prvním živým člověkem, který k nim takto promluvil. Jeden už před ním tudy procházel. Proto teď mrtví zareagovali způsobem, který si už Nathan zvykl očekávat.

Aá! Tak ty ses vrátil? To jsi první, komu to vyšlo. Že ti to ale trvalo! Nu, řekl bych, skoro tisíc západů slunce. Ale co znamená čas pro takové jako já? Takhle promluvila věc podobná mumii, napěchovaná ve výklenku, kde ji krápník zatavil v poloze podivného embrya v lůně z lesknoucího se vápence. Z groteskního stalaktitu vyčnívala ohavná znetvořená lebka, jejíž prázdné oční důlky odrážely planoucí pohled Brány. Zívající žravé čelisti zamrzlé v pravé smrti měly zuby masožravce. Vždyť to skutečně býval masožravec - Vampýr! Nebo přinejmenším pobočník, kterého od povýšení dělil jen krůček. Nyní byl jen věcí bez života. Přesto se zdálo, že o Traskovi a jeho skupině úkosem vrhá pohledy plné věčné, nezničitelné zlomyslnosti.

Trask se nejdřív vyděsil, teď však přistoupil blíž ke stěně jeskyně a pozorně si netvora nad sebou prohlížel. Bylo zřejmé, že se tam takhle krčí už velmi dlouho. „Že by to byla socha? Nebo přímo originál?“ Už když se ptal, věděl, že tvor býval samozřejmě opravdový a živý. Talent mu to pověděl. Neměl však Nathanovo nadání a těžko si uměl představit, že spolu nekroskop a zkostnatělá věc v tuto chvíli konverzují.

„Je to originál,“ odpověděl tiše Nathan. „Scvrklý, seschlý a zarostlý v kameni, ale je určitě pravý.“ Pak řekl dávno mrtvému pobočníkovi: Nejsem ten, za koho mě máš. To byl můj otec. Procházel tudy přede mnou cestou na Hvězdnou stranu. Jmenoval se Harry Keogh a já jsem jeho syn, Nathan. 

Podívejme! Jaký otec, takový syn, že? Tak ty kráčíš v jeho stopách? Jestli tvůj otec odešel na Hvězdnou stranu, jak říkáš, pak už bude dávno mrtvý a opustil oba světy! Teď se kliď. Tohle je totiž soukromý pozemek.

Mrtví obvykle nebývali tak nevrlí, úseční a nezdvořilí. Toto ovšem nebyl obvyklý mrtvý. Nathan se nenechal vyvést z míry a pokračoval: Čí jsi býval otrok? 

Zdálo se, že to mrtvého překvapilo. Jeho pouhá přítomnost - jeho bývalá identita - obvykle stačila k tomu, aby zastrašil myšlenky většiny ostatních mrtvých tady. Kdo vůbec je tenhle Nathan, to pískle, ještě k tomu lidské? Čí jsem byl? No samozřejmě jsem byl jen svým vlastním pánem. Říkali mi Cezar Drtičův. 

Nathan však věděl dost dobře, jak Vampýři pojmenovávají své otroky, a mohl si tedy lehce odvodit, kterému vládci sloužil. Drtičův? Teď ses, Cezare, prozradil, řekl. Byl jsi otrokem Menora Drtiče, který zemřel v bitvě o Obyvatelovu Zahradu na Hvězdné straně. Byl to právě můj otec, kdo ho zabil! 

Tohle mrtvého skutečně ohromilo. Nejsi o moc víc než kluk, zalapal po dechu, a přece... tolik toho znáš! Jak to, že tolik znáš? Když někdo projde Branou na Hvězdné straně, zmizí navždy. Tvé znalosti o Hvězdné straně jsou však značné. Říkal jsi... že Menor je mrtvý? Opravdu? 

Mluvčí jeskyňářů si náhle uvědomil, že zavládlo zvláštní ticho, a řekl: „A co teď?“ Jeho kolegové byli právě tak zmatení, přinejmenším Nathanovým výrazem, se kterým zíral na zrůdnost nahoře ve výklenku.

Trask, Anna Marie a David Chung, ti alespoň všichni věděli, oč jde: že Nathan v tuto chvíli mluví s mrtvým člověkem nebo něčím, co možná kdysi člověkem bývalo. Protože byli ESPeři, něco z rozhovoru přece jen vytušili. „Za chviličku,“ zašeptal Trask a o krok od Nathana ustoupil, aniž by z něj však spustil oči. „Prozatím... mohli byste, prosím, chvíli mlčet?“ Jednou z věcí, které jim neřekl, bylo, že Nathan je nekroskop. Představa teleportace a paralelních vesmírů byla už tak dost náročná, nemohl po nich ještě chtít, aby věřili, že někdo mluví s mrtvými!

Ano; mrtvý, odpověděl zatím Nathan na Cezarovu otázku. Zemřel před tisíci východy slunce. A ostatní staří Vampýři s ním.  

Zaskočený hlas mrtvého se ozval: Cože, všichni z nich? Šejtis, Fess, Lesk? Lesk Nenasytný? Ne, ten určitě ne. 

Všichni do jednoho, potvrdil mu Nathan. Až příliš dobře znal jména, o kterých se Cezar zmínil, protože mezi Kočovníky na Sluneční straně představovala kletbu.

A ten, který tu tenkrát byl, tvůj otec, říkáš, že to udělal on?

Určitě se o to přičinil.

Najednou se Cezar rozchechtal. Ten starý parchant Menor Drtič je mrtvý co? Á, cha, cha, cha! 

To jsi svého pána moc v lásce neměl.

Cezar se okamžitě přestal smát a zabručel: V lásce? Nenáviděl jsem jeho prohnilé srdce! Chytil mě, jak mu lížu ženu, vyřízl mi jazyk a donutil ji sníst ho. Řekl mi: ,Tak. Nyní ochutnala tvůj jazyk oběma ústy - stejně jako bezpochyby ochutnávala tvé pohlaví!´ Potom... ji uškrtil a mě odvedl k Bráně na Hvězdné straně. 

Nathan znal Bránu na Hvězdné straně z vlastní zkušenosti a věděl, co upír myslel svou poslední větou. Měl alespoň zkušenosti s Bránou, jejíž polokoule se klenula nad zemí. Asi před třemi lety ji viděl, když doprovázel Lardise Lidesciho na jeho každoroční pouti do tehdy bezútěšné a bolestné prázdnoty Hvězdné strany. Jen před několika měsíci jí prošel do Perchorska. Krom toho si také nechal v pobočce E přečíst spisy o Keoghovi a věděl, že existují Brány dvě. Horní z nich vznikla, když selhal ruský experiment, Perchorský Projekt, a vypálil šedou díru mezi paralelními dimenzemi. Druhá pak byla dílem přírody, vklíněná pod první Bránu a usazená ve svém dolíku. Díky své uměle vzniklé sestře nebyla z povrchu země vidět. Vampýři odpradávna, i když zřídka a jen příležitostně, využívali spodní, přírodní a původní Bránu, ústící tady v podzemní jeskyni v Rumunsku, jako nástroj pro vykonání trestu, pomsty nebo jen krutosti. Vládci Hvězdné strany do ní shazovali nepřátele, pokořené protivníky a neposlušné otroky.

Takže tě vhodili do bílé otevřeně pekelné tlamy, přikývl vážně Nathan, a skrz ni jsi propadl sem. 

Ano, odpověděl mrtvý. Když jsem však přišel, voda byla vysoko a proud temný a rychlý. Tak jsem se vyšplhal sem nahoru na římsu a čekal jsem, čekal a čekal. Brzy jsem byl příliš zesláblý a nemohl bych plavat, ani kdybych to uměl, a z chladu a vlhka mi ztuhly všechny klouby. Měl jsem hlad... ještě
jsem nebyl Vampýrem, jen pobočníkem... ale ani upírská dlouhověkost mi nepomohla přežít na tomto drsném místě. Stejně jako ti ostatní kolem i já jsem se tuze bál vody. Nakonec jsem skončil, jak mě teď vidíš, ztuhlý na kámen, nebo téměř tak. To byl konec Cezara Drtičova... 

Nehmotně si povzdechl a po chvíli pokračoval: A ty? Skutečně chceš projít opačným směrem? Jsi tedy šílenec? Na to bude zapotřebí skutečných kouzel, aby ses udržel naživu na Hvězdné straně! I když... (znovu jeho povzdech) Ne, to ne! Protože Oni už nežijí, staří Vampýři jsou navěky pryč. Je to ale... pravda? 

Byli pryč nějakou dobu, odpověděl Nathan.

He? To mi vysvětli!

Staří Vampýři jsou opravdu mrtví, to ano. Na východě však, za Velkou rudou pustinou, čekali jiní, až přijde jejich čas. Teď se vrátili na Hvězdnou stranu a žijí v posledním hradě Vampýrů. Mám jeden cil, stejný jako měl přede mnou můj otec: zabít ty, kteří zabíjejí můj lid. 

Tvé jméno, Nathan Keogh je zvláštní. Křestní, přestože je neobvyklé, je přece jen kočovnické jméno... ale Keogh? Á, už si vzpomínám, je to jméno tvého otce. A on -

Byl pekelník, ano. Nathan přikývl. Moje matka však byla Szganka, Kikluová. 

Mrtvý si povzdechl, jako by částečně pochopil, a řekl: Já jsem pocházel ze Stengiových Szganyů, kteří sídlili osmdesát kilometrů na východ od horského průsmyku. I v mém kmeni byli Kikluové... Odmlčel se, jako by na něj vzpomínky na staré časy byly příliš. Vzápětí však pokračoval mrtvým hlasem, který ztvrdl jako vápenitá skála, v níž byl vrostlý: Pchá! Tomu všemu je teď konec. Dokonce i životu je konec. Byl jsem Szgany... udělali ze mě nemrtvého... možná jsem mohl být i Vampýrem! Po všech těch letech tady, ztuhlý pravou smrtí... zdá se, jako by celý můj život byl jen sen. A ty jsi mě vyrušil. Kvůli tobě jsem musel poznat pravdu: že byl promarněny. Nepřinesl jsi mi útěchu, Nathane Keoghu. 

V tu chvíli se do hovoru vložil jiný, mnohem drsnější, temnější, a dokonce rozezlenější hlas: Útěchu? O to jediné ti jde, Cezare Drtičův? Útěchu? Ty a pobočníkem Vampýra? Pche! Menor pochybil, když tě vzal do učení! Dokonce i tady, na tak pochmurném místě, máme dost toho, co nás utěší. Také už máme dost těchhle řečí. Takže přestaň planě tlachat a nech toho blázna, ať si jde vstříc jisté smrti na Hvězdné straně. 

Nathan určil, odkud hlas vychází: z krápníkové vybouleniny ve stěně. Zdálo se, že tam je v prastaré puklině pod girlandou stalaktitů ve tvaru tesáků zaklíněná vápenatá dvoumetrová ,svíce´. Její krunýř byl napůl průsvitný jako sklo a pod ním se daly rozeznat dravé rysy. Když Nathan věděl, odkud hlas vychází, věděl také kým býval jeho majitel.

Vampýr!

„Nathane,“ řekla Anna Marie, vytrhla ho z myšlenek a odvedla od rozmlouvání s mrtvými.

Pohlédl na ni. „Ano?“

„Nemůžeme se tu zdržet. Je tu chladno. A jde o čas. Plánovali jsme, že projdeš za tři dny, což by podle našich výpočtů, založených na tom málu, co víme, vyšlo na východ slunce na Sluneční straně. Právě teď, zatímco mluvíme... se slunce sklání k Bariérovému pohoří. A nevíme, jak dlouho potrvá cesta skrz Bránu.“

Nathan se obrátil k Traskovi. „Já si s nimi promluvím a vy byste mohli zatím začít podávat mé zbraně do Brány. Podle toho, co bylo v zápisech, vtáhne je, přenese a ony sjedou po kopuli Brány na Hvězdné straně na zem. My je budeme brzy následovat. Projdeme společně nebo tak blízko po sobě, jak to půjde.“

Trask a ostatní se pustili do práce a on se znovu otočil k té krápníkové věci stojící ve své stalaktitové hrobce. Kým jsi byl? 

Ach! (V hlase vampýrského vládce byla hořkost.) Spíš se zeptej, čím jsem dnes, že by mě přemohlo i pouhé děcko a jen tu bezmocně stojím. Kámen, který kdysi býval člověkem, a mnohem víc než člověkem, dokonce vampýrským vládcem! 

„To bylo tenkrát, ale teď je teď.“ Nathan sklouzl do běžné řeči, která v jeho případě byla samozřejmě řečí mrtvých, byla však jednodušší. „Býval jsi člověkem. Býval jsi Vampýrem. Teď jsi zkamenělinou. Tohle je nejspíš tvá poslední příležitost promluvit si s někým ze světa živých, dokonce ze dvou světů živých. Chceš ji promarnit?“

Mrtvý zvažoval jeho slova, když se za Nathanem ozvalo: „Co to zatraceně...?“ Mluvčí jeskyňářů ucukl rukou ze svitu Brány, do které podával bednu munice. Rozptyloval ho pohled na Nathana, kterého slyšel mluvit na něco v krápníku, jako by to bylo živé, a mohlo mu dokonce odpovídat. „To
světlo... zdálo se mi, že mě chce vcucnout!“

„Samozřejmě,“ řekl mu Trask. „Tak jako si od nás bere zbraně, vezme si i nás. Je jako neviditelný běžící pás nebo výtah do jiného světa.“ Vzal opakovací pušku, pažbou napřed ji podal do Brány a díval se, jak mizí v zářivém světle. Cítil nejdřív přitažlivou sílu a potom prudké, neodolatelné sání, když mu Brána vytáhla zbraň z ruky. „Stačí, když se nebudete prsty dotýkat povrchu -jestli tedy nechcete být na Hvězdné straně jako první...“

Cožpak je na Hvězdné straně někdo, kdo by si mě pamatoval? zamýšlel se v Nathanově hlavě bývalý vampýrský vládce.

„Na Hvězdné straně nikdo,“ odpověděl Nathan. „Ale nebyl jsi nejprve Kočovníkem? Nepovýšil jsi snad obvyklým způsobem? Musel jsi patřit k nějakému kmeni jako každý. Možná i teď žijí na Sluneční straně synové tvých synů.“

Byl jsem z Ferenciho Szganyů, řekl zasmušile mrtvý. Byli jsme vyděděnci, kolaboranti. Jako kováři jsme vyráběli Vampýrům bojové rukavice. Měli jsme s nimi ,dohodu´ – pchá! Odvedli mě, když mi bylo sedmnáct. Z mého ledví lidský potomek nevzešel, Nathane Keoghu. 

Jakmile věc ve stalaktitu zmínila jméno Ferenc, ostatní obyvatelé jeskyně, kteří byli dosud potichu zavzlykali hrůzou. Ferenc! Samo to slovo bylo kletbou. Původce jejich děsu uslyšel jejich nehmotné úpění.

Ano, Ferenc! řekl jim. Dokonce i teď... je zřejmé, že to něco znamená, být tím, kým jsem byl já. Proto také nacházím útěchu, i když nepatrnou, i na místě, jako je toto. Už jen vědomí vašeho strachu mě utěší... to, že mohu vnášet do vašich srdcí strach i jako mrtvola. Vy bázliví kožnatí trogové a zbabělí Kočovníci! Pro takové jako vy je ctí... být ve společnosti někoho jako já! A jak jen může kámen mít otroky, budete vy mými otroky od teď až navěky. Staniž se! 

Nathana se to dotklo. Tahle mrtvola - Ferenc, Vampýr, nebo jak si říkal - neměl nazvat Kočovníky zbabělci. To Szganyové nikdy nebyli. „Nevšímejte si ho,“ řekl duchům všech, kteří tady byli polapení. „Jestli je největším z vás, je hlavně největším zbabělcem! Vampýr? Silný a odvážný za deset? Hm? Jestli je to tak, proč zůstal tady? Nebo že by se bál vody stejně jako vy ostatní? Ano, a možná se jí bál ještě víc! Něco vám povím:

Tento vodní tok byl odnepaměti místem, odkud ,smělí´ vampýrští vládci podnikali nájezdy do pekelných zemí a stali se tak pohromou na obou světech. V tomto světě byli však nevýznamní“ (to nebyla tak úplně pravda, byli snad nevýznamní jen počtem) „a díky úsilí lidí se podařilo, aby jejich význam nevzrostl! A tenhle - tenhle Ferenc - byl dokonce tak nicotný, že se ani neodvážil do vody! Celý život se poddával, měl to v krvi až do úplného konce. Nepřipadá vám jako zbabělec? Takový jako on by si vás nikdy nemohl zotročit. Ještě něco. Vždyť dokonce uchvátili jeho místo a vyhodili jej z Hvězdné strany, jak jinak by se tady ocitl?“

Řeč mrtvých někdy poví víc, než je řečeno. Ferencova zuřivost by však nemohla být zřetelnější, ani kdyby byl naživu a nevěznila ho schránka ze stalaktitu. Ty... drzý... zakrslý... spratku!!! 

„Buď zticha.“ Nathan vylezl k zapouzdřené postavě a zabušil na krápník kotníky prstů. „Přemýšlej o tomhle, Ferenci. Kdybych tudy ještě někdy procházel, mohl bych si snadno přinést kladívko a dláto a štípat z tebe kousky tak dlouho, dokud by nic nezbylo. Až tvé ostatky ohladí řeka jako oblázky a tvou zlovolnou podstatu rozptýlí do daleka a doširoka, jaká ti potom zbude ,útěcha´, co? A kolik otroků se před tebou bude třást?“

Na druhém konci se neozvalo už nic, snad jen vzdálené, slaboulinké kňučení...

„Nathane,“ Anna Marie k němu vzhlížela ze země. „Je čas.“

Trask řekl: „Chlapče, je tady čím dál větší zima. Raději bychom měli vyrazit.“

Nathan slezl a řekl jim: „Máte pravdu. Ale tohle,“ naposledy se letmo otočil k hrůze v puklině a zpražil ji pohledem, ,jsem musel udělat. Nemarnil jsem čas. Jako můj otec přede mnou, i já jsem se něco naučil.“

„Vážně?“

„Ano. To, že mrtví - dokonce opravdu mrtví - Vampýři jsou právě tak odporní, jako jsou za života nebo v nesmrti!“

„Jak... jak to provedeme?“ Hlas vedoucího jeskyňáře se trochu třásl.

Trask pokrčil rameny. „Před několika minutami jste byl sám odpovědi nejblíž. Natáhněte k tomu ruce, vyskočte a nechte Bránu, ať se postará o zbytek. Pohltí vás a provede skrz.“

„Což bude trvat... jak dlouho?“

„Tím si nejsme jistí,“ řekla Anna Marie.

Nathan jí nabídl: „Když půjdeš první, pomůžeme ti.“

Postavila se mezi něj a Traska, zvedli ji, vztáhla ruce a Brána jim ji bez námahy odebrala. Když vklouzávala do bílé záře, slyšeli, jak se nadechla, a zdálo se jim, že mizí nekonečně dlouho. Trask ji hned následoval, takže když se nohy Anny Marie ztratily ve světle, on už vyskočil a vztahoval ruce.

„Rychle!“ řekl Nathan Chungovi a jeskyňářům. „Pojďme všichni najednou.“ Jeskyňáři vyskočili skoro jako jeden muž a Brána je pohltila. Nathan a Chung skočili jako poslední.

Když ostatní zmizeli v kouli bílého světla, Nathan si vzpomněl na někoho, kdo tu není. Vzpomněl si také na svou milovanou Mišu, jak musí být zoufalá, když neví, co se s ním stalo. Bylo by zbytečné, aby Zek také tak trpěla. Rychle k ní poslal myšlenku a spojil se s ní těsně předtím, než ucítil, jak ho Brána vtahuje. Předání zprávy, že Ben Trask je na cestě na Hvězdnou stranu, bylo jen dílem okamžiku. Zekin duševní výkřik plný popření, údivu a bolesti však k cíli nedoletěl...

Zpočátku měli pocit, že je Brána vsává, že je vtahuje dovnitř, cítili první podivné přetahování mezi gravitací a přitažlivostí Brány a potom, jako by se gravitace úplně zrušila. Ten pocit však postupně přestal. Bylo to, jako by pluli, vyplouvali směrem vzhůru jako plavec vynořující se po skoku.

Když se dívali nahoru - nebo dopředu? - Nathan a Chung viděli ostatní v proudu bílého světla a zdálo se, že se tam vznášejí bez opory. Anna Marie byla v čele, následoval Trask, potom pluli jeskyňáři v trojúhelníkové formaci. Všichni se dívali dolů nebo dozadu na Nathana a Chunga.

Svým způsobem, pomyslel si Trask, je to tak zvláštní jako Möbiovo kontinuum. Beztíže... pocit, že je člověk prázdný... pohyb bez námahy. Teď se ovšem nepohybujeme jen z místa na místo, ale mezi světy! 

Na rozdíl od Möbiova kontinua tady myšlenky neměly takovou váhu. Toto místo bylo poměrně skutečné, žádné metafyzické kontinuum nýbrž fyzikální fakt, spojnice mezi paralelními vesmíry. Zatímco Möbiovo kontinuum mohlo být místem, kde Bůh pronesl: „Budiž světlo,“ tady možná bylo to světlo. Mlhavé, bílé jako sníh, ale s vyrovnanou teplotou, takže brzy zapomněli na chlad jeskyně.

A tak těch sedm padalo vzhůru, kamsi do zdánlivě nekonečného bílého prostoru. Bylo takové ticho, že každý z nich slyšel přerývaný, nervózní dech ostatních a snad i tlukot jejich srdcí.

Přestože věděli, že se musí vynořit, trochu je to zaskočilo. Anna Marie jako první prošla kůrou Brány, napůl se sklouzla, napůl skutálela po křivce odolné polokoule a přistála na zpřeházené hromadě Nathanových zbraní. Ty se vršily na kamenných úlomcích tvořících plošinu kolem obvodu Brány. V tu chvíli uviděla, že Brána sedí jako zátka v obrovské díře, jako by byla hrací kuličkou zamáčknutou dětským prstem do písku.

Přímo nad hlavou jí visela spodní polokoule druhé Brány, která spočívala v té samé šachtě a vypadala téměř stejně jako Brána, kterou viděli ve stropě v jeskyni zkamenělých příšer. Dva úkazy, tak jedinečné a individuální, dělila jen vzdálenost metru a půl nebo dvou, takže si Anna Marie říkala: Nebo bych jim měla říkat dualita, místo individualita? V každém případě však věděla, že horní polovina vrchní Brány se otevírá pod širým nebem a září do upířího světa Hvězdné strany.

Všude kolem ní mezi sutí a úlomky kamenů, a dokonce v samotných stěnách šachty byly povědomé tunely vyhlodané podivnými energiemi, stejné jako viděla v jeskyni rumunské Brány. Když se objevil Trask, nabrala dech a vykřikla: „Bene, pozor! Ty tunely!“ Byly totiž hladké jako sklo a spadnout do některého... mohlo by trvat velice dlouho, než by se odtamtud člověk dostal. Jestli by se mu to vůbec podařilo.

Trask se hned postavil a už pomáhal dezorientovaným jeskyňářům, kteří právě procházeli, a nakonec Chungovi a Nathanovi. Když se oprášili, řekl jim: „Odteď si musíme dávat pozor, kudy půjdeme.“ Jeho pevný hlas se ozvěnou odrážel od stěn. „Když sem přišel Harry Keogh, musel vyzkoušet několik tunelů, než našel ten pravý, který ústí na povrch. On byl však jen jeden a nás je sedm. Vyhýbejte se šachtám, které směřují dolů. Točí se a ohýbají a mohli byste se v nich najednou propadnout. Hledejte šachty vedoucí vzhůru. Každopádně postupujte pomalu a neriskujte. První, kdo uvidí nad hlavou denní světlo...“

„Nebo světlo hvězd,“ dodal Nathan vážně.

Trask se na něj podíval a přikývl. „Nebo světlo hvězd, ano...“ A nechal to nedořečené.

Rozešli se podél římsy ze suti, vyhlédli si tunely a hlavou napřed do nich vlezli, nejdřív ve světle z Brány a potom si svítili tenkými kapesními svítilnami. Východ objevil Trask. Asi jich existovalo víc, ale on našel první a trasa, kterou se jeho tunel vinul, přesně odpovídala tomu, co popsal Harry Keogh (a co Trask čítával znovu a znovu).

Nejprve jen mírně stoupal, ne tak strmě, aby v něm sklouzával dozadu. Po chvíli se stáčel doleva a stoupal o něco strměji. Následoval krátký stísňující výstup a tunel se narovnal a stočil vpravo. Načež... vystřelil na povrch skoro svisle! Trask vzhlížel vzhůru jako z mělké studny a viděl...

…hvězdy.

Vycouval, vrátil se do hlavní šachty k zářící Bráně a zavolal na ostatní. Anna Marie, Nathan a jeden jeskyňář tam už stáli. Chung a dva zbývající jeskyňáři se brzy pozadu vyplazili z tunelů.

„To je on,“ řekl jim Trask a ukázal na ústí východu na Hvězdnou stranu. „Teď plán, jak budeme postupovat. První půjde Nathan a já hned za ním. Pomůžu mu vylézt ze studny na povrch. Zbytek se postaví podél celé trasy a budeme si podávat zbraně, které pak podám nahoru Nathanovi. Nakonec nám Nathan pomůže vylézt ven, nejdřív mně, pak Anně Marii a potom vám, v jakém pořadí budete chtít. Nahoře každý pobereme tolik zbraní, kolik uneseme, a ztratíme se od horní Brány. Možná budeme muset jít víc než jednou, ale je to nutné. Nejen proto, že by zbraně byly tak důležité, což samozřejmě jsou, ale také proto, že Nathan nemůže... ehm, nemůže příliš blízko Brány pracovat, jak by chtěl. Varuji vás, nebude čas se rozhlížet a zevlovat. Když jsem se podíval nahoru, nad ty poslední tři metry šachty, bylo tam nebe Hvězdné strany a na něm hvězdy. Jestli to není západ slunce, je jen zatraceně krátce po něm! Máte nějaké otázky?“

Vedoucí jeskyňářů řekl: „Ta druhá Brána na povrchu... tudy vede cesta zpátky?“

„Je to tak, ale ještě ne. Mohli bychom ji použít, to ano, ale nemůžeme zaručit, jak by nás na druhém konci přijali. V Perchorsku se naučili chovat velice obezřetně ke všemu, co k nim Bránou přijde. Tak obezřetně, že by vás možná zabili na půl tuctu různých způsobů, než byste vůbec stačili pozdravit! Zvláště teď. Viděli jste, co se stalo v útulku, dole u jímky? To bylo ještě dost krotké...“

„Až dojdeme dost daleko od Brány, co dál?“

Trask pohlédl na Nathana, který odpověděl: „Potom to závisí na mně. Je to však můj svět a znám... několik cest odtud na Sluneční stranu.“

Dřív než mohli položit další otázky, řekla Anna Marie: „Plýtváme časem. Myslím, že jste zapomněli ještě na jednu věc.“

„Na co?“ Trask se na ni podíval.

„Turkur Conov a jeho muži můžou být někde poblíž. Jak dlouho to je, co jsi ho viděl vstoupit do Brány v Perchorsku? A jak dlouho mu asi trvalo projít skrz? Nebo sis to nespočítal?“

Trask si to spočítal a rychle. „Je to snad tři a půl hodiny, co jsme ho viděli vejít - těžko to odhadnout. Víme však, že šel pěšky, zatímco nás to přeneslo. Moje hodinky se během cesty zastavily a -“

„Všem se nám zastavily,“ upozornil ho vedoucí jeskyňářů.

Anna Marie řekla: „Ať se na to podíváme jakkoliv, Conov nemůže být daleko.“ Pohlédla nahoru. „Buď se právě teď se svými muži blíží k východu z Brány a brzy vyjde na kamenité pláně... nebo už tady je, někde nad námi, a možná zrovna zamířil k Bariérovému pohoří a k průsmyku na Sluneční stranu.“

Trask přikývl. „Přednostně si tedy, jakmile budeme venku, vybereme osobní zbraně a nebudeme je pouštět z ruky. Ale poslední, co potřebujeme, je přestřelka na Hvězdné straně! Dobře, tak pojďme na to...“

O dvacet minut později byli venku a jediný pohled kolem Nathanovi potvrdil, že je doma nebo blízko k domovu. Hvězdná strana a Bariérové pohoří se totiž za ,domov´ v pravém smyslu slova nedaly pokládat. Alespoň ne za domov pro lidi.

Co se týče těch šesti, kteří sem přišli poprvé...

Bylo sice hezké, že Trask vydal zákaz zevlování, ale tohle byl přece jen jiný svět a byl zvláštní. Když se teď Trask a ostatní rozhlíželi, viděli toto:

Za prvé, Bránu.

Oslňující bílou polokouli, která měřila skoro deset metrů v průměru a byla zasazená v kráteru, který připomínal vyvýšené okraje sopečného jícnu. Všude po obvodu Brány se otvíraly tunely vytvořené podivnou energií a provrtávaly i stěny kráteru a půdu kolem v okruhu asi dvaceti metrů. Sedmičlenná skupina se vynořila právě z jednoho z nich a musela dávat pozor, kam šlape, protože stěny červích děr byly hladké jako sklo a některé téměř kolmé. O jejich hloubce se dalo jen spekulovat.

Když od Brány poodešli, dojmy návštěvníků byly nejprve poněkud zmatené kvůli zvláštním rozporům v rysech krajiny, která by se snad dala nazvat surrealistickou nebo halucinogenní. Na to však byla zase až příliš skutečná. Možná protože na ně krajina působila tak cize, přitahovaly jejich oči hlavně dominanty, které dokázali někam zařadit. Například pohoří.

Asi tři kilometry na jih od Brány se zvedaly hory. Holé a šedavé vyrůstaly z podhůří a nízkých valů s uvolněnou sutí, do svahů porostlých řídkou vegetací, přes skaliska a hradby, skrz průrvy a sedla až ke svažitým náhorním plošinám a rozeklaným vrcholkům, jejichž obrysy v houstnoucím soumraku rychle bledly z ametystové na popelavě šedou. Obrovský hřeben se táhl na východ i na západ, kam oko dohlédlo. Štíty se rozbíhaly ke vzdáleným horizontům, splývaly s nimi, přecházely v nachové sametové dálavy  a mizely za okrajem světa. Přes všechny všední rysy, které tyto hory spojovaly s horami na zemi, tyto vrcholky byly zcela zřetelně cizí a zanechávaly v divácích chladný dojem něčeho neznámého. Trask se zabýval stejnými myšlenkami jako před ním přinejmenším ještě jeden člověk:

Odmyslet si jen stromy pod hranicí lesa... a tohle by klidně mohly být hory na Měsíci!

Asi o tři, čtyři kilometry dál na jih a poněkud východně se na kamenitou pláň otevíral kaňon - Velký průsmyk. Zdálo se, že mimo tento průsmyk, kde se hradba pohoří před dávnými věky prolomila, pokračuje pásmo hor bez jediného přerušení. Hory, průsmyk, který přes ně vedl, a tichý soumrak dokázalo lidské vnímání nejsnáze přijmout. Ze zbytku Hvězdné strany viděli toto:

Na západ se táhly jen řídce zalesněné svahy hor a od jejich úpatí se na sever rozprostíraly kamenité pláně, které v jednotvárné dálce získávaly modrou barvu, která postupně tmavla. Přímo na severu se však modř měnila v kouřově černou a země tam byla temná, protkávaná jen mdle stříbřitými žilkami. Pod tajuplným příkrovem přízračné polární záře a ve svitu neznámých souhvězdí zamrzlých v klenbě nebes jako modré kousky ledu se rozkládal prostor, který mohl být hladinou moře nebo povrchem ledovce. Cizí nebe se v něm odráželo jako v zamlženém zrcadle. Jestli zdejší pohoří patřilo na Měsíc, pak tohle byl obrázek krajiny na nějaké vychládající planetě daleko za Polárkou...

Zvedl se mrazivý vítr. Vál ze severu a postupně si hledal cestičky skrz oblečení návštěvníků, dokud se jim nezahryzl do morku kostí. Ucítili ho a roztřásli se, ale nejen tělesným chladem, mrazil je totiž až v duši.

Nathan vycítil (nebo si možná přečetl) jejich myšlenky a řekl jim: „Ten vítr fouká z Ledových pustin. Za starých časů, když se upírský vládce něčím provinil, ostatní ho vykázali na sever. Takovým vládcům, kteří pochybili, hrozilo několik druhů trestu: mohli být vyhnáni na sever, možná vstříc mrazivé smrti, mohli být zaživa pohřbeni na kamenitých pláních nebo vhozeni do Brány do Pekelných zemí, ze které se ještě nikdo nevrátil. Tedy až dosud.“

Sedm návštěvníků si rozdělilo Nathanovy zbraně. Když je odváděl z dosahu bílého světla polokoule, na chvíli se zastavil a ukázal k východu a trochu na sever. Teď, když byla bodavá záře Brány za nimi a jejich oči si zvykly na nadpřirozené šero Hvězdné strany, viděli pláně poseté balvany mnohem jasněji. Tam, na severovýchod od Brány, uviděli nejsurrealističtější krajinu ze všech - holé kamenité pláně a to, co na nich stálo nebo v ohromné změti leželo.

Kamenité pláně byly přesně takové, jak naznačovalo jejich jméno: zdánlivě nekonečné planiny, rozprostírající se od úpatí Bariérového pohoří směrem na sever až k obzoru pod klenbu mihotavé polární záře. Mohly být dnem nějakého dávno vyschlého předvěkého oceánu, jako ne zrovna přiléhavě pojmenovaná ,moře´ na Měsíci. Po nich byly široko daleko roztroušené kupy balvanů nebo jednotlivá skaliska, jako hroudy hlíny poházené nazdařbůh po dně vyschlého jezera. V záři Brány se útvary ostře rýsovaly a vrhaly stíny v soustředných prstencích s centrem ve zdroji světla. Balvany dál od Brány vypadaly jako strašidelní bílí strážci a ty ještě vzdálenější se podobaly duchům, kteří se postupně víc a víc rozplývají na šmolkově modrém pozadí.

Byly zvětralé do mnoha prapodivných tvarů a mnoho z nich připomínalo groteskní chrliče, takže výsledný dojem byl opravdu surrealistický, jako obraz od Salvadora Dalího. Zdálo se, že jediné, co scéně chybí, je dominanta, objekt, který by dostatečně upoutal tvarem nebo strukturou a odvedl pozornost od okolí, které jinak působilo poněkud jednotvárně. O nějakých třináct, čtrnáct kilometrů dál na východ a pět nebo šest severněji takový ústřední bod skutečně existoval.

I na tu dálku mohli rozeznat shluk zavalitých sloupů ověnčených mlhou, které se zvedaly z mohutných hald suti a kamenných úlomků jako nějaké ohromné Stonehenge, jako nohy gigantických zkamenělých hub rostoucích v kruhu, nebo mohutné podstavce pobořených obřích soch. Zborcená na nepřátelské zemi, zpola pohřbená v rozryté půdě pak ležela samotná roztříštěná těla padlých bohů. Kusy se kupily v mohylách nebo byly rozeseté na hromadách štěrku obklopujících paty obnažených pahýlů.

V centru tohoto fosilního pralesa zůstávala však jedna obrovská věž nezasažená zemětřesením ani zbraní lidí či stvůr: poslední velký hrad Vampýrů! ,Karenin hrad,´ zašeptal Nathan v bázni před tím neuvěřitelným tesákem. „Nebo jak tomu říkají... teď.“

Fascinovaní tou morbidní podívanou hleděli Trask a ostatní na východ do mlhavé dálky, kde se tyčila ta osamělá, kilometr vysoká strážná skála. Vytrvale stála mezi kusy padlých hradů zhroucených tam, kde je Harry Keogh srazil na kamenité pláně. Trask, Chung a Anna Marie si říkali: Jestliže je toto jen poslední hrad a není zdaleka největším z nich, jak to asi muselo vypadat, když stály všechny hrady? A všichni jejich obyvatelé žili… tedy byli nemrtví?

Trask nemohl od podivného mrakodrapu odtrhnout oči, a když je Nathan vedl dál od zářivého povrchu Brány, zakopával proto o kameny. Možná že se věž, nebo kdysi věže oddělily ze zvětralé části Bariérového pohoří, které ustoupilo a nechalo je tam stát jako shluk obřích termitišť. Rozhodně však bývaly přírodním výtvorem tohoto místa, dokud je vampýrští vládci nezačali upravovat. Poslední hrad Vampýrů teď nevypadal ani v nejmenším jako dílo přírody, obzvláště ne ve svých horních patrech. Měl totiž komíny a lávky. Věže, vížky a opěrné oblouky. Přistávací plošiny, terasy a... okna! A zatímco se Trask díval, rozžínala se za nimi světla, jedno po druhém! Nebo si s ním jen pohrávala jeho představivost? Obelstilo ho to záhrobní šero, viděl snad fátu morgánu v proužcích mlhy, které se ovíjely kolem vzdáleného menhiru?

„Žádná fáta morgána, Bene,“ řekl mu Nathan. „Podívej se na druhou stranu, přes Bariérové pohoří.“

Trask i všichni ostatní se podívali a viděli, že nebe nad vrcholky hor je nyní indigové s blednoucími zlatými pruhy, které tvoří pomalu se otáčející vějíř, jako by to byly paprsky neviditelného kola. Vějíř se pomalu skládal a za chvíli z něj zbyla jen vzpomínka před očima mysli.

„Západ slunce,“ řekl jim Nathan. „Nastává opravdová noc. A taky čas, abychom odsud zmizeli. Světla v Karenině hradě znamenají, že Vampýři jsou na nohou. Možná už jsou i venku na Sluneční straně. Jestli ne, brzy vyrazí a my jim budeme stát přímo v cestě. Počkejte chvilku...“

Vyvolal Möbiovy dveře, které se pod vlivem Brány trochu zavlnily, potom se ustálily. „Je to dobré, můžeme jít.“ Obrátil se k jeskyňářům. „První vy. Jste tady jen kvůli mně. Takže chci, abyste byli v bezpečí. Postavte se do kruhu, chyťte se jeden druhého a... no prostě se držte. Žádné otázky a žádné mluvení. Jen... se mnou mějte chvíli strpení.“

Roztáhl dveře, provedl je skrz, vešel za nimi a...

A Trask, Chung a Anna Marie na kamenitých pláních osaměli. Ne však na dlouho, nanejvýš na minutu a půl. Potom...

„Ježíši!“ vydechl Trask, když se mu blízko nad hlavou zatřepetal cár stínu. Očima propátrával nebe nad sebou a jeho automatická pistole vydala své typické kovové č-cink, když instinktivně natáhl závěr. „Netopýři!“ zašeptal, když zahlédl to, co si prohlíželo je.

„Desmodus.“ Dech Anny Marie byl přerývaný. „Skoro jako pozemský druh netopýrů živících se krví, jen větší.“ Také natáhla zbraň.

„Vetší?“ David Chung rychle následoval jejich příkladu. „Vždyť ta pozemská zvířata musí mít rozpětí křídel snad metr!“

„Nejsou ale zvlášť nebezpeční.“ Anna Marie se už uklidnila. „Kdyby tu byl jen jeden z nás a zraněný, pak by možná zaútočili. Teď jsou však jen zvědaví. Představujeme pro ně zvláštnost. Nečekali tu něco takového. Pst! Poslouchejte!“

Půl tuctu obřích netopýrů nad nimi teď kroužilo a volalo na sebe vysokým, téměř nepostřehnutelným pískotem. Tedy těžko postřehnutelným lidským sluchem. Na kilometry daleko se jejich křik určitě nesl přes kamenité pláně k jejich příbuzným... nebo k někomu, s kým byli spřízněni o něco méně. Ještě k tomu těch kilometrů možná ani nebylo tolik.

„Předvoj,“ řekl Trask a najednou mu vyschlo v krku. „Vzdušní průzkumníci, stopaři, špioni.“

„Přesně tak,“ ozval se přidušeně Chung. „A teď přicházejí jejich páni, podívejte!“ Ukázal třesoucí se rukou.

Na nebi, ani ne kilometr od nich, zaclonilo hvězdy několik zvláštně pulzujících stínů ve tvaru rejnoka, spustily se níž... a zamířily přímo ke tři ESPerům přimrazeným na chladné, lhostejné pláni poseté balvany, jako králíci ve světle předních reflektorů...

II

Na kamenitých pláních

O půl hodiny dříve v Turgosheimu:

Věštec Maglore odešel na obhlídku dolů do Šíleného hradu, tedy tam, kde se tomu říkávalo Šílený hrad, dokud tam sídlili bratři Smrtoocí, Wran a Spiro. Nyní byl hrad plný pavučin a obsypaný netopýry, strašilo v něm a vůbec připomínal mauzoleum. Maglore si ho šel prohlédnout kvůli plánovanému rozšíření svého vlastního Runového hradu. Doprovázel ho pobočník Karpat Věštcův. Dělali nákresy a přeměřovali jisté místnosti, které by Vampýr mohl využít pro výrobní kádě. Maglore totiž potřeboval vytvořit mnoho příšer a v Runovém hradě se už nedostávalo místa.

Dole v Šíleném hradě se zdálo, že ještě i teď ponurým éterem vane strašlivý duch zavražděného Eygora Smrtookého, někdejšího pána tohoto místa. Maglore náhle ucítil vzadu na krku mravenčení a také, jak mu tam vstávají šedé chlupy. Jen na malý okamžik mu před věšteckýma očima vyšlehl tento symbol:

Byl to Maglorův znak, podle kterého jej poznal každý vampýrský vládce a vládkyně. Byl však také znakem někoho, kdo se Maglorovi ztratil z dosahu před nějakými sedmnácti západy slunce. A nyní se... vrátil? Je to možné? Že by se věštcovo okno na Starou Sluneční a Hvězdnou stranu znovu probudilo k životu či nesmrti?

Teď, když Vormulak Nespavý a jeho vzdušná upíří armáda odletěli na Západ na křížovou výpravu proti Wrathe Povýšené a ponechali Maglora svému osudu ve velké soutěsce Turgosheimu, byla tohle přesně ta šťastná okolnost, kterou potřeboval! Vždyť jestli je ten prohnaný Nathan zpět na Staré sluneční straně, bude jistě možné pomocí něj špehovat, jak se Vormulakovi vede, a Maglore získá klíč k veškerým poznatkům o té dosud neznámé zemi!

„Nathane!“ Maglore se napřímil, zavětřil a rozhlédl se kolem v šeru opuštěného Šíleného hradu. „Jako bych skoro cítil i tvůj pach!“

„Nathan Bledý?“ Obrovitý Karpat přivřel oči, když si Maglore zamnul pařátovité ruce, usmál se pro sebe a zamířil ke schodišti vedoucímu vzhůru. „Co je s ním, pane?“

V tom se Maglore zarazil, ohlédl se a rudé oči mu ve tmě zasvítily. „Bledý? Nathan Bledý? Jistě máš na mysli Nathana Věštcova.“

Karpat o krok couvl. „Já... myslíval jsem na něj jako na Bledého, pane - protože on byl tak bledý a jeho krev tak řídká.“

„Opravdu?“ Maglorův hlas byl hluboký, temný a hrozivý. „Tahle...tahle tvá potřeba přidělovat jména mě poněkud znepokojuje, Karpate. Je to totiž mimo tvé pravomoci. V Runové věži smí pouze Maglore pojmenovávat stvoření, která mu patří. V podobných záležitostech jsou Vampýři převelice žárliví, jak jistě víš. Ty tedy předjímáš své povýšení? Lačníš po mém vejci, Karpate?“

„Pane.“ Pobočník se třásl. „Pane, já...“

„Mohu ti slíbit tohle: až se rozhodnu, že dozrál čas, abych vložil své síly do někoho dalšího, dozvíš se to jako první.“

Hned nato se jasnovidný vládce Maglore odebral sám do své místnosti pro meditaci...

A v té místnosti:

Na štíhlém onyxovém podstavci po straně pracovního stolu stála Maglorova ,křišťálová koule´. Když se ke stolu posadil, mohl se snadno natočit a položit ruce na tuto pomůcku svého věšteckého a jasnovidného nadání. Nástroj však nebyl koulí a nebyl ani křišťálový. Byl z kovu vzácného v zemích za Bránou do pekel, ale běžného ve světě upírů. Byl to vlastně v masivním zlatě provedený model Maglorova znaku: překroucené smyčky, asi dvacet centimetrů dlouhé a deset široké, nevelký, ale robustní - a mocný! Pomocí tohoto média soustředil Maglore své síly znásobené vampýrstvím, aby mohl navázat kontakt a ,mluvit´ se svými rozličnými špehy na Sluneční straně. Doufal, že se pomocí něj také dozví o všem, co Nathana potká na Staré Sluneční a Hvězdné straně.

Když žil Nathan nějaký čas v Runovém hradě - ne jako Věštcův otrok nebo sluha, spíš jako ,přítel´ - Maglore ho kvůli svým záměrům obdaroval zlatou náušnicí stejného tvaru, ale menší, dlouhou dva centimetry. Byl to dárek nejen praktický, ale také vhodný, protože Möbiova smyčka byla i Nathanovým symbolem. Vlastně už když do hradu přišel, nosil na zápěstí překroucený kožený pásek.

Když zhruba před čtyřmi měsíci věštec zorganizoval Nathanův ,útěk´ z Turgosheimu na vyšinutém, nevrlém létavci, náušnici měl s sebou a ona se tak stala Maglorovým oknem do vzdálené, bájné země. Mladík neměl tušení, jaké jsou věštcovy pohnutky. Tak si to alespoň Maglore plánoval. Nathan však sotva stačil dorazit na Starou sluneční stranu na západě a spojení se přerušilo. Maglore si vzpomněl, co se tenkrát stalo:

Stejně jako teď vycítil, že se... cosi děje, pospíchal do meditační místnosti a položil třesoucí se prsty na zlatý znak. Nechal svou mysl odletět z Turgosheimu a řítit se na západ nepředstavitelnou rychlosti myšlenky. Tento let ukončil, když si všiml, že znak je bez života, jen zvláštně zkroucený kus těžkého kovu a nic víc... v tu chvíli by mu o Nathanovi další informace neposkytl.

Věštcovo okno do neznámého světa se tedy zavřelo. Něco tu však nehrálo. Přestože Nathanova aura zmizela, měl pocit, že není mrtvý. Maglore přemýšlel: Co tedy? Nemrtvý? Je uvězněn v metamorfním spánku, který předchází upírství? Konečně se poddal svodům upírského stavu? Drží ho u sebe Wratha nebo někdo z jejích společníků? 

Tenkrát se odpovědi nedočkal, dnes však ano.

„Ááá!“ vydechl Vampýr, protože jakmile se rukama dotkl znaku a jeho mysl se rozletěla na západ, hořel tam Nathanův plamen! Mladík je naživu, odkudsi se - vrátil? A Maglorovu náušnici má stále v pořádku na svém místě v uchu, pouhých několik centimetrů od středu mozku.

Maglore zavřel šarlatové oči a soustředil se, soustředil - a za okamžik se díval Nathanovýma očima... díval se na kamenité pláně vzdálené Hvězdné strany a v dálce viděl k oblakům čnící menhir, poslední velký hrad Vampýrů. Díval se na něj a společně s Nathanem si uvědomoval, že je domovem Wrathy a ostatních odpadlíků. Navíc zjistil, co je v Nathanově mysli nejpřednější: naprosté zničení Wrathy, všech jí podobných a všeho, co představují.

„Je silný,“ vzdychl Maglore. „Ach, silný! Že by Nathan ,Bledý´? Ne, to rozhodně ne.“

Potom se vidina mohutného hradu vytratila a na jejím místě... se zformoval prchavý portál ze zlatého chvějivého kouře! Tak Maglore viděl Nathanovy dveře. Když Nathan udělal krok a vešel do nich, věštec poznal něco ze síly Möbiova kontinua.

Viděl vířící symboly, které už znal jakožto esoterické ochránce Nathanovy mysli: neuvěřitelný číselný vír. Nebyl však úplně stejný. Symboly tentokrát postupovaly uspořádaně,  kroužily jakoby řízeny  inteligencí a vlastní vůlí. Nebo Nathanovou vůlí? Ano, to Nathan je řídil!

Jakmile však nekroskop prošel metafyzickými dveřmi, vytrhl se z Maglorovy mysli a zmizel z tohoto vesmíru. Přesto mezi nimi přetrvalo ještě slabé telepatické spojení, takže Maglore cítil, jak se s Nathanem pohybuje…tak závratnou rychlostí! Tak rychle jako samy Maglorovy myšlenky. I teď Nathan všechno ovládal...

Maglore zalapal po dechu, odtrhl ztuhlé prsty od smyčky a vrávoravými kroky od ní odstoupil. Byl ohromený a oči mu naprostým úžasem vylézaly z důlků. Věděl totiž, že Nathan šel - že fyzicky odešel – z kamenité pláně někam úplně jinam. Byl přitom naprostým pánem situace, věděl přesně, co dělá.

Jako si šeptá dítě nechané samo potmě, tak i Maglore se teď snažil uklidnit: „Neříkal jsem snad, že tenhle kluk má schopnosti?“ Poznal, že se bojí, přestože svému strachu nerozuměl. Rozhlédl se kvapně po místnosti, aby se ujistil, že ho nikdo neviděl, a rychle se ovládl.

Když se však jeho mysl projasnila a dech se uklidnil, cítil se najednou zesláblý... jako by ho snad Nathan oslabil svou silou? Nebo se na něm podepsala abstinence? Alespoň to se dá snadno napravit. Vztáhl myšlenkovou sondu ke Karpatovi, který se zaobíral svými povinnostmi v jiné části Runového hradu, a zeptal se ho: Karpate, máme čerstvé? 

Jistě, pane, odpověděl mu okamžitě pobočník. Muže i ženy. 

Tak mi pošli silného muže. Za chvíli vyhledej Orleu a řekni jí... že jsem znovu mladý a mám své potřeby.

Karpat odpověděl: Ano, pane. Jakmile však věštec stáhl sondu, pobočník se svým zrůdným způsobem usmál. Věděl, jaké jsou vládcovy potřeby. První souvisela se skutečností, že krev znamená život. A ta druhá...

Život přece znamená chtíč.

Dole v Šíleném hradě, v utěsněné odpadní jámě prolezlé chorobami a nepoužívané už více než padesát let, se stvoření, které bývalo Eygorem Smrtookým, zhrouceně opíralo o zeď se skvrnami ledku. Věštec Maglore nahoře v Runovém hradě měl víceméně lidskou podobu, Eygor tady v jámě však nepřipomínal nic jiného než bytost z noční můry. Dávno mrtvý bývalý vládce Šíleného hradu byl totiž neskutečně monstrózní zrůdou, amalgámem, ve kterém se spojilo všechno nezdravé a vytvořilo jedinou bytost. Antropomorfní, to ano. Jakoby lidskou alespoň celkovým tvarem. Tím však pro Eygora, jaký byl teď i jaký byl v minulosti, veškerá spojitost s lidstvem končila. Eygor se už dávno díky metamorfóze vymanil z omezení daných tvarem a stavbou obyčejných smrtelníků.

Podobně jako bytosti v rumunské jeskyni Brány také Eygora si bylo možno na první pohled splést s podivným stalagmitem, fantastickým krápníkovým útvarem vytvořeným přírodou. Ovšem při bližším ohledání (kdyby se našel někdo natolik morbidní, aby měl chuť si něco takového prohlížet) se brzy objevily do očí bijící rozdíly. Zkamenělí tvorové v jeskyni Brány například nedosahovali výšky pěti metrů a nebyli tvořeni spečenými kostmi, černým mumifikovaným masem, boulemi tuhých chrupavek a pláty lesklého modrého chitinu. Ani neměli navíc mnohá ústa po těle a končetinách, která by vhodně doplňovala ta v obličeji. Přesně tak však vypadal Eygor v ponuré odpadní jámě Šíleného hradu, v té katedrále plné pavučin, obrovské a s vysokou klenbou, jejíž stěny ronily sliz a ledek.

Podlahu tvořila změť nesourodého odpadu, zdeformovaného, vláknitého a rozbředlého. Všude probleskovaly houbovité kosti a svítily bílé chrupavky. Místo připomínalo pohřebiště vyhynulých monster a bývalý vládce Šíleného hradu samozřejmě monstrem byl. Jakožto Vampýr k tomu navíc vládl inteligencí, takže byl o to strašlivější.

Tvar a šílená konstrukce té bytosti, zhroucené na kolenou u zdi a k ní napůl přirostlé, budily hrůzu samy o sobě. Měla zkamenělá zrohovatělá chodidla, svraštělá kožovitá stehna, nahrbená záda, svěšená ramena a znetvořenou lebku ztuhlou ve výkřiku. Obrovská hlava byla zvrácená nazad s čelistmi široce otevřenými v nekonečné grimase. Scvrklou ruku ležící na římse zakončoval pařát široký v zápěstí jako lidské stehno. Ze zpráchnivělého, rozežraného masa čněly zčernalé kosti.

Tak vypadal Eygor, někdejší vládce obávanější než kterýkoliv jiný tvor v Turgosheimu. Eygor, svými současníky nazývaný Smrtooký, kvůli nebezpečnému nadání, které mu umožňovalo zabíjet lidi pouhým jedovatým pohledem, a jehož vlastní synové Wran a Spiro se ho tak báli, že ho nakonec v této jámě zavraždili. Je však vražda a vražda. Tuhle Eygor přežil o mnoho a mnoho let.

Nelze popřít, že si Eygor smrt zasluhoval, protože byl bezmezně krutý. Toužil po tom, aby jeho synové získali moc a Turgosheim se jich bál tak jako jeho. Aby z nich vychoval silné muže, postupoval nemilosrdně a jeho surovosti se nedaly snést. Wran a Spiro se třásli před svým otcem vládcem, ale víc než jej samotného se báli jeho zlého pohledu.

Viděli totiž, jak ho používá proti Szganyům, a mohli sledovat, jak výheň pohledu lidské oběti škvaří a v jakých mukách umírají. Přestože byli právoplatnými Vampýry, i oni okusili žluč Eygorova oka a věděli, že jeho moc vzrůstá a upevňuje se pokaždé, když pohled použije. Dnes zabíjí jen lidi, ale zítra?

Proto se zítřka neměl dočkat. Jeho synové mu otupili smysly silným vínem, otrávili jídlo stříbrem, a zatímco ležel v komatu, oslepili ho! Když se s řevem probral, vysmívali se mu a vedli ho tápajícího Šíleným hradem až k této jámě... a pak do ní! Nakonec, když už ležel zlomený na dně, zaházeli jámu kameny, čímž ji utěsnili.

Eygor byl však Vampýr a nezemřel. Ne hned. Půl roku se živil odpadky a kostmi a dokud bylo jeho metamorfované maso ještě tvárné, nechal k sobě přirůst pozůstatky mrtvých monster, brnění válečníků, zbytky chrupavčitých tvorů a morek z kostí příšer. Chtěl se probourat ven, a proto ze sebe tvořil obra. Jáma však byla hluboká, výživa mizerná a Eygorovi ubývalo sil, přestože stále rostl. A navíc byl slepý.

Vyrobil si oči, ale byly slabé a neměly moc, všechno tajemné zlo v nich vyprchalo. Nakonec se Eygor vyhladovělý a ztuhlý sesul u zdi a už se nepohnul. Zlo a nenávist vyprchaly možná z jeho očí, v jeho nesmrtelné mysli však nadále žhnuly jasným plamenem. Stejně jako mysl obyčejných smrtelníků i upírská duše přežije smrt. Protože zlovolná síla jeho mysli bývala za života a v nesmrti ohromná, zůstala taková, i když opravdu zemřel. Snad to vysvětlovalo pochmurnou atmosféru Šíleného hradu, kde Eygor Smrtooký stále přebýval, i když jen jako mysl a duch...

Když v Maglorově Runovém hradě nějaký čas pobýval nekroskop Nathan Kiklu, Eygor s ním mluvil ve snech, přilákal ho dolů do opuštěného Šíleného hradu, a dokonce se s ním pokusil vyjednávat. Bytost v odpadní jámě totiž odposlouchávala hovory v řeči mrtvých, které mezi sebou vedli thyrští předci snící v jeskynních hrobkách pod navátými písky v pouštích na Sluneční straně. Vyrozuměl z nich, jakou moc má Nathan nad mrtvými, že by na jeho příkaz mohli dokonce vyjít z hrobu. Navrhoval proto tohle:

Kdyby Nathan uznal za vhodné přivést ho opět k životu - i kdyby jen nakrátko, než se pomstí svým synům - mohl by si od něj vyžádat, cokoliv by chtěl, a mohl by se stát dědicem Eygorova největšího tajemství: vraždícího pohledu! Tak zněla Eygorova vampýrská přísaha, slib daný pro budoucnost, a Nathan jí pohrdl.

Jenže... Eygor věděl, že budoucnost je dlouhá a zrádná a co dnes stojí, může zítra padnout, a když ne, padne zcela jistě pozítří. V tuto chvíli Nathan nepotřeboval další nadání, měl jich dost sám. Ale v budoucnu?

Eygorovy někdejší vraždící oči se po smrti staly vidoucími, takže od té chvíle sledoval mladíkova dobrodružství až do doby, kdy utekl domů na západ. Potom...

Nathanova smrt, tedy to, co za ni Eygor pokládal, přišla jako závan studeného větru, který prolétl myslí bytosti v jámě. Eygor viděl Nathanovo světlo zhasnout jako vzdálenou svíčku, která dohořela v temné noci záhrobí. Nabízelo se jediné vysvětlení: nekroskop zemřel.

Ovšem (jak Eygor sám kdysi podotkl) budoucnost je dlouhá a zrádná a historie se ráda opakuje. Když Maglore obhlížel Šílený hrad a zarazil se, zavětřil a ucítil, že se Nathan vrátil... ucítil to Eygor v tu samou chvíli také! A když Maglore zašeptal Nathanovo jméno, Eygor v útrobách hradu ho vyslovil řečí mrtvých, protože jinak ani nemohl: Nathááánééé! Jako skučení větru na cimbuří hradu nebo vzdychání duchů v odpadních jámách.

Eygor měl Nathana v mysli. Byl sice daleko, ale zářil svým jedinečným světlem stejně jako předtím, takže ho Eygor hned poznal. Bytost v jámě se okamžitě rozpomněla na starou touhu vstát a vyjít do světa živých. Nekroskop představoval jedinou naději na pomstu zrádným synům, Wranovi a Spirovi.

Pomyšlení na syny na Eygora zapůsobilo jako elektrický výboj a je mrtvé maso na okamžik reagovalo. Z jámy se ozval zvuk připomínající vrzání zrezivělých pantů, a než se všechno znovu ponořilo do strašidelného ticha, z vysokého stropu plného pavučin se snesl osamocený obláček prachu.

Vampýrský vládce Maglore z Runového hradu a bývalý vládce Eygor Smrtooký nebyli jediní, kdo si uvědomil návrat nekroskopa Nathana. Věděli o něm i všichni mrtví na Hvězdné straně. Postupně, jak se šířila jeho aura a v naprosté tmě zazářilo jeho světlo, dovídali se o něm i mrtví na Sluneční straně.

I další tvorové, pro Nathana ještě důležitější, věděli o jeho návratu od okamžiku, kdy poodešel z vlivu Brány na kamenitou pláň. Například jeho vlčí synovci: Plamen, Pahýlek a Smíšek. Prvního, který byl z nich nejchytřejší, pojmenoval podle šikmého bílého pruhu přes šedé čelo, jako by tam měl ojíněnou srst. Pahýlkovi zase chyběl kus ocasu. Když byl ještě vlčetem, za cosi ho tak ztrestala rozzlobená liška. Smíšek byl náladový a měl tendenci cenit zuby pod ohrnutým černě lesklým horním rtem, takže se mohlo zdát, že se usmívá. Všichni tři si byli jistí, že se Nathan vrátil.

Probudili se v doupěti v Bariérovém pohoří, zamrkali žlutýma trojúhelníkovýma očima a zívli, neboť tušili, že nastává soumrak a jejich paní Luna brzy vypluje na oblohu. Jednoduše zaregistrovali Nathanův návrat a zaradovali se. Radovali se nejvíc, jak vlci dokážou. Nebyli však jedinými Nathanovými ,příbuznými´, kteří se o něm dověděli...

Nejvýjimečnějšími ze všech, kdo si všiml jeho návratu, byly asi uctívané mumie thyrských Předků, snící ve svém jeskynním mauzoleu. Mezi mrtvými pouštního národa se Nathan stal legendou, stejně jako jeho otec by legendou pro Velkou většinu v cizím světě ve vzdálené dimenzi. Nathan vnášel světlo do temnoty smrti, překládal díla mrtvých a zvěstoval žijícím potomkům, že život po smrti určitým způsobem pokračuje.

Jestli se na Sluneční straně dalo některé místo pokládat za bezpečné, bylo to u Thyrů. Protože sídlili tak blízko slunci, nepoznali nikdy hrozbu Vampýrů přímo, jen z pověstí a životních zkušeností Szganyů, se kterými občas obchodovali. Thyrové měli dobře utajované telepatické schopnosti, díky kterým přijali Nathanovu schopnost mluvit s mrtvými poměrně snadno a umožnili mu, aby se stal mluvčím mrtvých mezi živými.

Proto se teď nerozmýšlel, kam vzít jeskyňáře, aby byli v bezpečí. Věděl, kdo ho tam přivítá.

Když Maglore Věštec ucukl před silou číselného víru, nyní vědomě ovládaného, odtáhl pařáty od svého zlatého znaku a podivil se nad Nathanovou rychlostí, kterou se ubíral - kam? a přes jaké podivné médium? - nekroskop už Möbiovým kontinuem putoval k cíli. Provedl své svěřence Möbiovými dveřmi, přidržoval je, protože se potáceli a ohromeně lapali po dechu, a sám vydechl úlevou, že ho souřadnice nezklamaly. Věděl však, že ho sem dovedlo něco víc než matematika.

Potom se ozval hlas mrtvého, jako by mu chtěl tušení potvrdit: Nathane! Byl to hlas, na který nikdy nezapomene, první, který ho kdy oslovil. Nathane... byl jsi pryč, odešel jsi nám, dokonce mimo tento svět. Před chvílí ses vrátil, ale daleko, na Hvězdnou stranu. Nemohu se mýlit, protože jsem tě tam cítil. Ale teď... jsi tady! Nebo tě telepatie předstihla? Jestli ano, pak bych měl pogratulovat tvým thyrským učitelům, že tě naučili promítnout mysl tak jasně. Přísahal bych však, že nejsi jen myšlenkou. 

Byl to filozof Rogei, thyrský Předek, a na tomto místě navěky odpočíval společně s mnoha dalšími jako on: v Jeskyni předků, jednom z četných mauzoleí, do kterých Thyrové ukládali své nejuctívanější mrtvé, v rozlehlé, prosvětlené jeskyni, pohřbené hluboko v pouštní rokli, v jeskyni jako žádná jiná.

Přes celý pískovcový strop, ode zdi ke zdi, se táhl pás bílého křemene jako vytesaný ze světla. Tvarem připomínal zúženou panenku kočičího oka. Celá jeskyně byla na šířku puklá, ale pomalu prosakující minerály po staletí prasklinu zaplňovaly krystaly, které ztvrdly na kámen. Odkudsi seshora přicházelo dovnitř světlo, ale aby se sem dostalo, muselo nejdřív proniknout křemenem, což způsobovalo ten mlhavý, měkce světélkující jas. Strop věnčily krystalické stalaktity a ze země vyrůstaly průsvitné krápníkové útvary jako svíce. Po celém obvodu jeskyně leželi ve výklencích a nikách, na policích a římsách vytesaných přímo z kamene, na místě svého posledního odpočinku thyrští Předkové a pomalu splývali s prachem věků. Zatímco se jeskyňáři vzpamatovávali, nekroskop rychle přešel k Rogeovu výklenku. Najít ho mezi ostatními nebylo těžké, protože ho k němu dovedl Předkův mrtvý hlas. Jak se Nathan přibližoval, Rogei věděl, že je skutečně víc než jen myšlenkou.

Ty jsi... jsi vážně tady! Jeho udivený vzdech zněl tak skutečně, jako byl ani nebyl řečí mrtvých.

„Ano, to opravdu jsem. Nemohu však zůstat, ještě ne. Vrátím se, i kdybych měl jen vyzvednout své přátele.“

Ty jsi sem někoho přivedl? Takové jako ty? Nyní se Rogei mračil.

„Neměl jsem jinou možnost,“ vysvětloval Nathan. „Nemohl jsem si vybrat, kdy se vrátím, a zatímco tu mluvíme - nebo jestli ne teď, pak tedy brzy - vypraví se Vampýři plenit Sluneční stranu. Musím pomoci svému lidu, ale nemohu se zároveň postarat o tyhle muže. Nejsou prostě na Sluneční stranu připravení... nemůžu je tam vzít... ne když by se tam mohli střetnout s Vampýry. Takže bych je chtěl nechat tady, prozatím.“

Ty chceš pomoci svému lidu? Ale jak?

Nathan mu předvedl různé zbraně - ukázal mu, jak fungují a jaký mají účinek - všechno v mysli. Rogei nad nimi užasl a nemohl pochopit, jakou spoušť zanechávají. Přesto si už dokázal představit, jaké to musely být země, kde Nathan pobýval, a jaké divy tam asi viděl.

Tyto zbraně nejsou ze Sluneční strany, řekl. A nejsou ani z Hvězdné strany. Takže jestli nejsou z tohoto světa...? Jsou z Pekelných zemí? V Nathanově mysli si přečetl, že se nemýlí.

„Když jsem se tu ocitl poprvé,“ Nathanovy myšlenky se rozletěly zpět v čase, „řekl jsi mi, že jsem nekroskop. A tím byl přede mnou i můj otec. Objevil jsem jeho svět, jeho národ, jeho zbraně - a s jejich pomocí mohu zachránit svůj národ! Vrátil jsem se a ty zbraně jsem přinesl s sebou. To bude poprvé, kdy se Szganyové postaví Vampýrům jejich vlastním způsobem - krví a ohněm!“

Rogei se odtáhl od obrázků v Nathanově hlavě, které ho děsily. Řeč mrtvých často vyjádří víc než slova či představy a v Nathanově případě se v ní skrývala všechna nahromaděná nenávist jeho mládí.-“Viděl jsem, jak zdecimovali můj kmen a zničili mi domov,“ zavrčel. „Jen zázrakem vůbec někdo přežil. Ten zázrak má jméno - je to Lardis, náš náčelník. Teď se musím podívat, jestli přežívá dodnes, a musím udělat, co bude v mých silách, abych vyrovnal skóre.“

Rogei chvíli mlčel a hleděl na Nathana prázdnými očními důlky. Potom řekl: Je tohle ten mladík, který přišel do pouště zemřít a našel v Jeskyni předků smysl života? 

„Ten samý mladík,“ odpověděl Nathan, „a jeho smysl života se nezměnil. Myslím, že jsem ho měl vždy, jen mi chyběla energie a prostředky. Život mi připadal beznadějný, nesmyslný, myslel jsem, že jsem přišel o všechno. Mýlil jsem se, mnoho se zachránilo. Teď jsem konečně objevil  i ty prostředky - všechno jen díky tobě, Rogei.“

Díky mně?

„Tys mi dal důvod žít, ukázal jsi mi cestu. Přes tebe jsem poznal Shaekena a díky němu jsem zase vyhledal Ethloie, který mi řekl, že až budu jednou schopný ovládat číselný vír a dokážu ho ve své hlavě uspořádat jako výjevy na tapiserii, pak možná objevím klíč. Měl pravdu a já klíč skutečně objevil. Ne v tomto světě, ale v Pekelných zemích. Vůbec bych se tam však nedostal nebýt astrologa Thikkoula, který mi z hvězd vyčetl budoucnost. Vidíš byl jsi to ty, kdo mě správně nasměroval.“

Měl bych na tohle být pyšný? Rogeiův hlas teď zněl zasmušile.

„Kdysi jsi býval pyšný na mě.“

To pořád jsem. Vždyť tě mám rád! Ale při vší té krvi a bouři, které nosíš v srdci, jak tohle skončí? Říkáš, že zamýšlíš vyhladit Vampýry. Může se to však vůbec podařit? Našel jsem snad syna, jen abych o něj hned zas přišel ve veliké a strašné krvavé válce?

„Jsem tedy tvým synem?“ Byla to neuvěřitelná pocta.

Přál bych si, abys jím byl. Měl jsem z tebe pocit, jako bys jím byl, když jsi tady pracoval mezi Thyry.

„Tak... mě tedy neztratíš,“ slíbil Nathan a doufal, že bude moci slib dodržet.

Než mohli v hovoru pokračovat, mluvčí jeskyňářů se přestal znepokojovat Nathanovou zálibou v konverzaci s mrtvolami a zavolal: „Nathane! Někdo přichází...“

Nathan věděl odkud. Východ z Jeskyně předků ústil na strmou skalní stěnu, podél které do rokle sestupovaly ochozené, drolící se pískovcové schody. Také sem však vedl tunel z thyrské osady Pod žlutými útesy. Thyrové neustále diskrétně dohlíželi na místo odpočinku svých mrtvých, protože si jich velice vážili. Přicházela stráž, která měla za povinnost pečovat v mauzoleu o Předky.

Když zaslechli ze stoupající šachty lehké, opatrné kroky, jeskyňáři zmlkli a Nathan také. Vzápětí se v ústí tunelu objevila postava. Žena, která mrkala zvědavýma olivově zelenýma očima se zornicemi barvy nezralého citrónu. Jakmile vešla do jeskyně, zastavila se, znehybněla a zaujala postoj, jako by chtěla utéct. Nahnula se dopředu, zvedla bradu a zavětřila zatuchlý vzduch jeskyně. Ve štíhlých rukou nesla luk se založeným dlouhým šípem, připravený k použití. Uviděla tři jeskyňáře - uviděla i Nathana - jen chvilku poté, co spatřili oni ji.

Mela na sobě červenou sukni, sandály a už nic jiného. Její malá nezakrytá prsa hruškovitého tvaru byla trochu povislá. Měla velké uši, malá ústa a bradu, široký, zploštělý nos s tmavými zarudlými dírkami. Stála zpříma ve střehu a chvěla se. Byla mladá, půvabná a její vystupování působilo jaksi královsky.

Mládí jí oslnivě zářilo z velikých očí pod vystouplými nadočnicovými oblouky a vyzařovalo také z jejích údů, jejichž lesk byl výsledkem používání thyrských přírodních tělových olejů. Barvou připomínala ořechy, ale zároveň byla hladká. Jako všichni příslušníci její rasy byla hubená, téměř vychrtlá.

„Atwei!“ Nathan ji okamžitě poznal a vykročil k ní. Pootevřela a nevěřícně potřásla hlavou. Zároveň cítil, jak telepaticky zkoumá jeho identitu a poznává, že se nespletla. Už o něm nějakou chvíli věděla, ale téměř se neodvažovala uvěřit. Udělala váhavý krok směrem k němu, pak se zarazila a pohlédla na jeskyňáře.

„Přátelé,“ řekl.

Nato pustila zbraň a vrhla se mu přes Jeskyni předků do náruče... okamžitě se však stáhla a napřímila se se skloněnou hlavou a rukama spojenýma před tělem. Řekla: To bylo neslušné. 

Stejně ji vzal znovu do náručí a řekl jí: „Sestřičko.“

„Bratře,“ odpověděla. To byla zrovna taková pocta, jako když ho Rogei nazval synem.

Nathan však neměl času nazbyt a ona v jeho mysli zahlédla přehlušující se zájmy. Přední místo mezi nimi zaujímali jeho lidé. A ona věděla proč. Venku v širé poušti, na Sluneční straně a především na Hvězdné straně, se stmívalo.

„Postarej se tady o mé přátele,“ řekl Atwei a pustil ji. „Neboj se, vrátím se pro ně.“ Jako vysvětlení to nebylo moc - dost málo na to, že se dva roky neviděli - ale vysvětlování musí odložit na jindy. Nathana teď čekají jiné úkoly, které odkládat nesmí.

Vybral si pro sebe zbraň, vyvolal Möbiovy dveře... pak se zastavil a znovu pohlédl na Atwei. Řekl jí: „Sestro, byl jsem na zvláštních místech a naučil se zvláštní věci. Nelekej se...“

Protože si to tak přál, byla jeho slova zároveň řečí mrtvých – Rogei je tedy zaslechl a odpověděl: Buď opatrný, nekroskope! 

Atwei odpověď neslyšela, jen v Nathanově mysli ucítila příval a hukot
číselného víru, a i přes jeho varování se lekla... hlavně když se otočil stranou, udělal krok…

...a zmizel.

Objevil se na kamenitých pláních poblíž Brány do pekel. A skutečně se tam právě rozpoutalo peklo!

Přivítala ho fantastická scéna. Když před několika minutami odcházel, byla tam jen polokoule zářící bílým světlem, balvany rozbíhající se od ní do holé pustiny a v mlhavé dálce pobořené hrady Vampýrů, kde se uprostřed mezi pahýly padlých věží vypínal hrad dříve nazývaný Karenin. Nyní však:

Ben Trask a David Chung klečeli na jednom koleni, mířili na nebe a kropili rozžhaveným olovem vampýrského létavce kroužícího nad nimi. Z boku se k nim přibližoval další rejnokovitý tvor a kličkoval, aby se vyhnul rozeklaným vrcholkům hromad kamení a trčícím špičákům osamělých balvanů. Natahoval svůj krk prehistorické příšery s lopatkovitou hlavou doširoka otevíral kapsu v místě, kde se krk napojuje na tělo.

Na zdobených sedlech za krky létavců seděli vampýrští pobočníci, předkláněli se a pobízeli zvířata vpřed. Neznali střelné zbraně, slyšeli sice jejich ďábelské štěkání, ale neuměli si představit, jakou mají palebnou sílu. Zatím jim přálo štěstí. Přestože jejich zvířata byla obrovská, ani je, ani jejich jezdce dosud nic nezasáhlo. Možná že střelba teprve začala - nebo měli střelci špatnou mušku - anebo možná létavci byli zasaženi, ale zatím se to na nich neprojevilo.

Nathan se rozhlížel po Anně Marii. Vystoupila zpoza balvanu a vypálila, náraz zbraně ji však odhodil dozadu, takže se jí podlomily nohy a upadla. Létavec plachtící nízko nad kamenitými pláněmi změnil směr a zamířil přímo k ní!

Hned když Nathan vyšel z Möbiových dveří, nabil si zbraň. Teď vykl „Anno Marie - sem ke mně!“ Uviděla ho a začala klopýtat směrem k němu. Létavec znovu změnil kurz, vyklenul křídla a pustil se za nimi. Anna Marie zakopla a spadla mu přímo do cesty. Na vrásčitém břichu se mu ještě více otevřel povislý vak.

Chung stále pálil na druhé stvoření, které přestalo kroužit, klouzalo sem tam jako potápějící se plochý kámen a snášelo se s jezdcem zvolna k zemi. Trask si všiml, v jakém nebezpečí se ocitli Anna Marie a Nathan, a obrátil svou automatickou pistoli proti zvířeti a jezdci, kteří je ohrožovali. Zasáhl létavce do horní hrany křídla a nato vysázel úhlednou řádku děr do gumovitého šedého masa na jeho dlouhém krku, který se prudce vzepjal. Přesto se zvíře prosmýklo mezi dvěma balvany, křídly opírajícími se o vzduch se otřelo o jejich vršky a blížilo se ke svým obětem.

Jezdec už pochopil, že tady něco nehraje. Slyšel nárazy pršících kulek, cítil, jak se pod ním zvíře třese a naklání hned na jednu, hned na druhou stranu. V mysli cítil i něco z tupé bolesti nestvůry, věděl, že její upírské maso je poškozené. Nebyl Vampýrem, jen pobočníkem, a proto zvířeti nerozuměl dokonale. Když to bude nutné, požene ho až na hranice sil. Vlastně nemá na výběr, protože kdyby to neudělal, jeho pán, vládce Gorvi Křivák, by žádal vysvětlení.

Když se létavec vrhl na Nathana a Annu Marii, z jeho ran už kapala krev. Na odpudivě lidské hlavě měl oči jako talíře a těmi na ně zíral. Růžové pysky kapsy lemovaly chrupavčité háčky. Byla to past na lidi a oni téměř až na jazyku cítili strašlivý puch, který z ní vycházel - tak byl létavec blízko! Trask řval něco nesrozumitelného a pálil a pálil, dokud neměl prázdný zásobník. Zvíře se za nimi stejně hnalo dál.

Nathan viděl oči jezdce: žluté jako oči šelmy a ve středu rudé - touhou po krvi! Upír věděl, že dnes v noci se napije a obstará otroky pro svého pána nebo maso pro zásobování hradu. Smál se a pobízel létavce: Seber je! Nebo je alespoň sraz k zemi! 

Nathan slyšel jeho hrubý telepatický rozkaz, a proto se mohl včas připravit na reakci zvířete. „K zemi!“ vykřikl, odstrčil Annu Marii, sám se vrhl opačným směrem a svalil se do prachu. Zející otvor kapsy proletěl mezi nimi, nabral půdu a rejnokovitá křídla, která se nad nimi vzepjala do oblouku, je minula jen o centimetry. Potom... když se mu nepodařilo je ohromným kosočtvercem svého těla zasáhnout, se zvíře ohlédlo.

Poskytlo tak Nathanovi šanci k zásahu, který si nemohl nechat ujít. Namířil kuši a stiskl spoušť. Pobočník se také ohlížel. Když se Nathanova šipka prosmýkla pod ohnutým křídlem a zaryla se létavcovi do krku, čtyřicet centimetrů od hlavy, jezdec zvrátil hlavu dozadu a zasmál se. Cože? Pouhá šipka z kuše? Pohřbená ve všech těch svalech? Pro takový necitlivý kolos, jako je létavec, neznamená víc než komáří štípnutí! Okamžitě přitáhl otěže a obrátil pozornost k Traskovi a Chungovi, kteří zběsile nabíjeli.

Netrvalo to celé ani vteřinu.

Potom...

Místo výstřelů zazněl tlumený výbuch. Nathanova šipka explodovala silou, která porazí vzrostlý smrk. Létavcův krk se rozprskl na chrupavky, šedé maso a rudou spoušť a zkropil kamenité pláně krví. Hlava se od úplně oddělila, a než dopadla na zem, roztočila se a rozprašovala červeň po okolí. Potom krk žuchl na kamenitou zem, jeho nárazem se vymrštilo tenké ploché tělo, vztyčilo se a vyhodilo jezdce ze sedla. Ještě než dopadl, třaslavě se za ním zřítilo necelých tři a půl tuny tuhého masa, blan a dutých kostí a zvířilo oblak prachu. Tento létavec byl jen malým exemplářem svého druhu.

Mezitím se druhý létavec snesl na zem a jezdec sesedl. Běžel k nim, ale krčil se a kličkoval, protože si už uvědomil, že skupina lidí na kamenitých pláních nejsou typičtí obyvatelé Sluneční strany. Za skalnatým výběžkem pomohl druhému pobočníkovi na nohy. Upír byl otřesený, ale neutrpěl vážné zranění. Metamorfované upíří maso menší trhliny a modřiny odstraňovalo, aniž jim věnovalo pozornost.

Vysoko na nebi - téměř v takové výšce, do jaké sahá vampýrský hrad - se za zástěnou mraků na teplých nočních proudech vznášelo třetí kosočtvercové stvoření. I ono mělo svého jezdce, který nebyl sám. S pleskáním pláště a prskáním pohonných trysek za ním na pozadí hvězdné oblohy pulzovalo něco děsivého připomínajícího gigantickou chobotnici: válečník, který doprovázel Gorviho Křiváka a jeho muže cestou na Sluneční stranu. Gorvi by nebyl Gorvim, kdyby poté, co rozeznali na kamenitých pláních cizince, neposlal své pobočníky na průzkum, zatímco sám se držel v pozadí. Teď slyšel štěkání zbraní, viděl záblesky výstřelů a cítil šok a údiv v myslích pobočníků.

Gorvi pochopil, že se něco ošklivě zvrtlo, ale byl příliš vysoko a ani jeho upíří zrak nerozeznával podrobnosti. Vyslal za nimi: Překonejte všechen odpor. Zajměte je. Postarejte se o to! Když teď navázal spojení, okamžitě dostal ze země odpověď od jednoho z pobočníků. Byl to sled šílených, chaotických mentálních výjevů, které však přece jen nastínily situaci:

Sestřelili létavce, je zmrzačený nebo mrtvý... Pobočníci čelí lidským bytostem, ale nejsou to Szganyové! Na zemi jsou muži a jedna žena, bledí a zjevně slabí, mají však neslýchané zbraně... Gorviho muži jsou právě teď pod palbou!

Křivákovi táhly hlavou nejrůznější myšlenky:

Přes to, co tvrdili jeho pobočníci, Gorvi byl přesvědčený, že jde jen o skupinu Kočovníků (nejspíš Lidesciho Szganyů, soudě podle jejich výzbroje), kteří se vydali k poslednímu hradu, aby ho nečekaně napadli. Vědí nejspíš, že při západu slunce ve Wrathině hradě nezůstává nikdo kromě otroků a bezduchých hlídacích příšer. Mezi sutí a kameny u paty věže se pokusí zlikvidovat Gorviho stráže, vniknou do Zatuchlého sklepa, otráví mu studny a tak dále. Mohli by se vloupat i do Šíleného hradu, dvojčatům Smrtookým zničit plynovce v jejich komorách, čímž by vyvolali obrovskou explozi a strhli celý hrad! Už se to párkrát stalo, jak dosvědčují padlé hrady Starých Vampýrů. Vlastně pokus o něco podobného se v dávné minulosti odehrál i v Turgosheimu.

Jenže... je jich jen pár? Ne, ani s jejich vynikajícími zbraněmi se jim to nemůže podařit. Leda že by šlo o sebevražedné komando - tomu by se Gorvi u Lidesciho lidí vůbec nedivil!

Nebo si možná přišli jen obhlédnout terén pro nějakou budoucí invazi. Zatímco vládci (a ta čubka Wratha, samozřejmě) plení Sluneční stranu, cesta je volná a tajná pátrací skupina může nepozorovaně překročit kamenité pláně a objevit bezpečnou trasu pro příští použití. Gorviho už nějakou dobu trápilo, že Zatuchlý sklep není chráněný před útokem ze země...

Z přemítání ho nepříjemně vytrhlo mentální volání pobočníka: Co teď, pane? 

Zaútoč! nařídil okamžitě Gorvi. Pošli na ně mé netopýry, ať je vyženou z úkrytů a tvůj létavec ať je rozdrtí. To si říkáš pobočník? Používej hlavu chlape - nebo o ni přijdeš! I když mají zbraně, jsou to jen lidé, krmivo! Tak si hleď práce a nic se neboj. Protože teď přicházím já, Gorvi. 

K válečníkovi vyslal: Dolů! Dolů na pláně. Splaskni měchýře a sleť. Připrav si nejsilnější výfukové výpary, ať se těm, kteří se staví proti mně a mým lidem, udělá zle. Mysli na to, že až bude po všem, dostaneš odměnu. Ano, nakrmím tě nejlepšími lahůdkami - těmi, které ječí, když je chroupeš! 

III

Dramatický návrat domů

Létavec bez jezdce klouzal nad planinou a snažil se krýt si masivní tělo skalnatými výběžky a haldami kamenů. Měl jediný cíl. Upíří pobočník, který sesedl a teď procházel mezi roztroušenými balvany, k němu vysílal jediný příkaz: Rozdrť je! 

Nathan tento příkaz slyšel. Trask a Chung našli útočiště mezi shlukem balvanů poblíž a nebylo by snadné je odtamtud vystrnadit nebo je rozdrtit na místě. Navíc jejich možnost střílet nijak neutrpěla. Díky úkrytu byli ve výhodě.

Nathan a Anna Marie však zůstali na otevřeném prostranství a nabízeli se jako snadný terč útoku. Létavec zamířil k nim. Anna Marie viděla, jak přilétá, tvaruje křídla do obrovských lopatek a brzdí. Jeho úmysly nemohly být jasnější. Zachvátila ji panika a chtěla se odbelhat, Nathan ji ale chytil za ruku a řekl: „Ne, tam ne.“

Vyvolal dveře, vtáhl ji za sebou dovnitř a odvedl ji na místo, které znal. Byl to plochý útes po straně Velkého průsmyku a nebylo těžké z něj slézt dolů do bezpečí. Jednou ho tam vzal Lardis Lidesci, aby se podívali, jak poslední hrad zasáhne vycházející slunce. Přidržel ji, aby neupadla, a řekl: „Tady bys měla být v bezpečí. Jestli všechno půjde dobře, vrátím tebe. Jestli ne... za průsmykem leží Sluneční strana.“ Na víc neměl čas.

Potom se vrátil pro Traska s Chungem.

Létavec, kterému zmařili plán, se teď vznášel nízko nad shlukem balvanů, kde se Nathanovi kolegové schovávali. Drželi zbraně v rukou, ale šetřili munici a vyčkávali na další vývoj událostí. Nathan vystoupil z Möbiova kontinua poblíž jejich kamenného hnízda a zakřičel: „Nestřílejte!“ Zatímco k nim běžel, uviděl dva vampýrské pobočníky, jak se plíží ke kamenům z boku.

Nathan prudce zastavil, ukazoval na ně a křičel: „Napravo. V tom dolíku.“ Vzápětí se pobočníci objevili v zorném poli a v poklusu kličkovali směrem ke skupině balvanů.

Potom se přes nerozhodně stojícího Nathana přehnal stín... a za ním další stín. Zároveň uslyšel zvuk, který ho zamrazil: tepání a prskání hnacích trubic vampýrského válečníka! Dobře věděl, co to znamená. Tak dobře, že mu ztuhla krev v žilách a mysl měl jako ochromenou. Vzpomínky ho zavedly zpět v čase - zpátky k té noci v Osadě, kdy ji Wrathini nájezdníci zanechali v troskách.

Noc, kdy Vampýři unesli jeho bratra Nestora, kdy viděl Mišu s Nomou Canisonem a myslel si, že ji také odvlekli na Hvězdnou stranu. Noc, kdy válečník nadělal z domu Nany Kikluové hromadu suti, a její syn ji proto pokládal za...

„Nathane - proboha!“ Traskův varovný výkřik ho ze všeho vytrhl - nebo spíš právě do všeho vrhl. Slyšel Traskův křik a štěkot automatů. Nathanův pohled se zaostřil. Viděl, jak se pobočníci přibližují k balvanům a nadlidským skokem se po hlavě vrhají přes ochrannou bariéru kamenů...viděl také, jak se ve vzduchu zastavují a dva proudy kouřící oceli, které se do nich zakously, je dokonce odhazují zpátky!

Alespoň pro tuto chvíli se podařilo pobočníky vyřadit z boje. O Gorviho menším služebnictvu se to však říct nedalo. Přilétalo s pištěním od západu a už to nebyli jen stopaři, teď se z nich stali lovečtí psi! Gigantickým netopýrům Desmodům jejich velikost ani v nejmenším nepřekážela. Protože vířili klikatě sem a tam, zdálo se, že jich je hejno, a přitom jich bylo nanejvýš šest. Létali tak rychle a nepředvídatelně, že nebylo téměř možné jednotlivé netopýry zasáhnout.

Nathan doběhl ke shluku kamenů, mezi kterými se ukrývali Trask s Chungem. Kdyby se k nim vtěsnal, mohlo by být těžké na tomto chráněném místě vyvolat Möbiovy dveře. Ne, musí je nejdřív odtamtud dostat.

„Bene, Davide!“ zavolal na ně. „Pojďte sem, ke mně. Ven z úkrytu.“ Horečně se snažil založit do kuše další šipku.

Vtom na něho nalétli dva vřeštící netopýři, skrčil se, vrhl pohled na nebe…a zahlédl to, co očekával. Viděl to pouze letmo, protože to bylo stále ještě vysoko, a na zemi se už dělo dost věcí, které vyžadovaly Nathanovu pozornost. Řev pohonu už však sílil a první slabá připomínka děsivého zápachu známého z minula se už snášela všude kolem jako odporný hnilobný déšť.

Po kraťoučkém zdržení Nathan konečně nabil svou zbraň. Pátravě se rozhlédl po krajině poseté balvany a viděl toto:

Nízko nad zemí se přibližoval zatím největší a k tomu obrněný létavec. Jeho jezdec se hrbil v sedle a připomínal supa. Byla to podivná postava podobná strašáku s očima zasazenýma tak hluboko pod naježeným černým obočím, že se z nich daly zahlédnout jen slabé rudé záblesky. Jezdec měl kostnatou postavu a také pozicí v sedle dělal dojem mrtvoly, přesto z něj vyzařovala moc, zrádná síla a bylo nad slunce jasnější, že není pouhým válečníkem. Opravdu ne, byl totiž vampýrský vládce. Vampýr!

To bylo poprvé, co Nathan uviděl Gorviho Křiváka, jednoho z renegátů, kteří utekli z Turgosheimu s Wrathou Povýšenou. Znal ho však z popisu Maglora z Runového hradu.

Klenutou lebku nosí vyholenou až na jediný pramen padající dozadu. Jeho pleť je sinalá a vyschlá jako pergamen (Nathanovi se znovu vybavil malomocný sup). Má podlé zapadlé oči a vychrtlé ruce jako pařáty, je v nich však síla skutečného vládce. Chodí oblečený od hlavy k patě v černém, vždycky, a jeho černý plášť se třepotá jako cáry křídel...

Ó ano, Gorvi Křivák. Nemohlo být pochyb.

Teď, když se dostavil jejich vampýří vládce, velcí netopýři byli odvážnější. Utvořili roj a s vřískáním nalétávali jako vánice bušících křídel. Nathanova kuše by proti nim nic nezmohla a zbytečně by plýtval šipkami. Ještě k tomu mu jejich dorážení znemožňovalo zaměřit se na cíle, které byly větší a výš.

Vrátil se i létavec bez jezdce. Klouzavým letem se vynořil nad vršky balvanů jakoby odnikud. Nathan si klekl, zamířil a... obrovští netopýři něj okamžitě udeřili, až ztratil rovnováhu. Natáhl se na zem a zbytek hejna se na něj sesypal.

Když Ben Trask viděl, že jsou netopýři pohromadě, chopil se příležitosti a spustil palbu z automatické pistole. Tři ze šesti doslova vybuchli ve vzduchu a zuřivá palebná síla Traskovy zbraně je roztrhala na krvavé cucky. Zbytek se s vyděšeným pištěním zmateně rozprchl, uhýbal vpravo vlevo a nakonec se ztratil v bludišti roztroušených balvanů.

Na co čekáš? Nathan zaslechl Gorviho rozlícený mentální výkřik, který vampýrský vládce vysílal k létavci bez jezdce. Dokonči to! Pusť se do nich! Zadus je svou vahou, zaryj pařáty mezi kameny a rozdrť je! 

Zvíře se k nim rozletělo, ohnulo křídla do oblouku a nízko nad zemí zpomalilo. Mezi záhyby jeho břicha se rozvinuly gumovité přistávací výrůstky jako hemžící se hnízdo citlivých červů! Nathan věděl, že nemůže minout. Zvedl zbraň jednou rukou, namířil tam, kde se krk nad otvorem vaku připojuje k tělu, a stiskl spoušť. Zatímco se létavec snášel na skupinu balvanů, šipka si našla cíl.

Nathan odvrátil tvář. Zdálo se to dlouho. Třeba byla vadná rozbuška a šipka nevybuchne? Pak se však ozvalo tlumené křup! Jako by se převážil balvan a spadl na zem. Nathan se podíval: ani ne dva metry od něj na něho udiveně zírala létavcova obrovská, přesto však nesporně lidská tvář na konci třímetrového krku. Měla výraz tupého úžasu, který se vzápětí změnil na pokřivenou masku agónie; hlava sebou začala házet sem a tam, otevřela čelisti a vydala pronikavý výkřik!

Potom... začal tvor bušit blanitými křídly do vzduchu, jako by se od něj chtěl odrazit a odletět pryč, pryč od bolesti, které se nedalo uniknout. Zvíře se prudce stočilo doleva, naklonilo se a poskytlo tak Nathanovi možnost podívat se zblízka na škodu, kterou napáchala výbušná šipka: rozšklebenou díru chrlící růžové šťávy. Létavcův krk se zpola oddělil od těla. Nezbývalo mu mnoho svalů, které by hlavu udržely zpříma, a už vůbec mu k tomu nezbývala síla ani vůle.

Bušení křídel se zpomalovalo, až z něj bylo jen chvění, a zvíře započalo klouzavý, trhaný let k zemi. Visící špička křídla se zachytila mezi vysokými kameny a létavce to otočilo. Jeho groteskní hlava se propadla, dotkla se prašné země, zaryla se do ní a vyhloubila v ní brázdu. Dlouhý krk se poskládal jako harmonika, v místě zranění se vyboulil a bylo slyšet měkké chrupavčité rup! Zvedl se oblak prachu, jak sebou rejnokovitá křídla plácla, a tělo se konečně s trhnutím zastavilo.

Nathan pohlédl na zbraň, kterou držel v ruce, a cítil se nesmírně mocný. Stiskl ji pevněji, zatřásl s ní ve vzduchu a přes vyceněné zuby procedil vítězný výkřik. Nicméně jeho radost neměla dlouhého trvání. Puch válečníka v okamžiku zhoustl a hvězdy znovu zaclonil pulzující monstrózní letící tvar.

Trask a Chung se vynořili ze svého kamenného hnízda. Hned se však skrčili a chtěli zase ustoupit. Nathan si všiml strašlivého výrazu, se kterým vytřeštěně hleděli nad něj. Otočil se a uviděl... zhmotnění své noční můry. Vzduch se rozvlnil dunícím pohonem blížícího se vampýrského válečníka!

Plášť lapající vzduch kolem něj vlál, plynové měchýře měl nafouklé, a jak se otočil a pulzoval a burácel nad holými kamenitými pláněmi, jeho prskající pohon vypouštěl oblaka páchnoucí páry. Stejně jako dva poražení létavci ani on nebyl největším svého druhu. I když se dokázal udržet ve vzduchu, nebyl to žádný dobrý letec. Netvor se svým bizarním tvarem vzdáleně podobal malým, neškodným sladkovodním chobotnicím, žijícím v jezerech Sluneční strany. Měl však podlouhlejší tělo a jeho chapadla sloužila spíš k přistávání než k pohybu po oblázkovém dně a lovení garnátů. Nejpodstatnější rozdíl však spočíval v očích... v šílenství, které z nich čišelo... v zlovolném záměru... v jejich počtu!

Rozdílná byla také velikost. Ani malý válečník totiž není malý. Nathan poznal svůj omyl: spletlo ho to srovnání. Kvůli vzdálenosti porovnával nestvůru s přirozeným tvorem, ano, mohla za to vzdálenost a perspektiva. Válečník byl od něj totiž asi sto padesát metrů a na takovou dálku se jeho vzhled dal ještě snést - tedy téměř (když člověk pominul bezpočet očí jako talíře). Alespoň na chvíli bylo možné si při takovém odstupu zachovat chladnou hlavu a zabývat se přemýšlením o jiných zvířatech, přestože vzdálenost se stále zkracovala. Jak se však válečník s pulzováním přibližoval…veškeré pokusy o srovnání selhávaly.

Zdálo se zhola nemožné, aby se podobně hmotný tvor třeba jen o centimetr nadzvedl nad zem, a bylo absurdní, aby létal. Přesto se tady hnal přes hvězdnatý obzor jako podivný vzdušný slimák. Nathanovi stačilo se na něj podívat a detaily se mu vryly do paměti.

Šedé flekaté maso obrněné šupinami modře se lesknoucími ve svitu hvězd... shluky plynových měchýřů vyrůstajících nestvůře podél těla jako zvláštní laloky nebo snad odporné semeniště nádorů. A mezi nimi ohebná páteř tvořená díly, neustále se smršťující a roztahující, pomocí čehož příšera držela rovnováhu. Všude chrupavčité háky, pilovité výrůstky a chitinové kleště ve tvaru krabích klepet. Nejhorší však byla zlovolná inteligence zračící se v tvorových pátravých obrovských očích. Také jejich umístění v čelní části vypouklé lebky, v měkké bláně spodního pláště a po stranách pohonných trubic v zadní části těla, kde se mrskal i ostnatý ocas ve tvaru palcátu fungující zároveň jako kormidlo...

Teď už byl válečník jen padesát metrů daleko a zpozoroval je. Sklonil hlavu a se řvoucím pohonem zamířil přímo k nim!

Rozdrť je! Ať se jejich maso rozstříkne po kamení! Gorviho mentální výkřik probudil Nathana k akci. Zprudka se narovnal, vrhl pohled na svou zbraň, věděl, že nebude čas nabít. Potom ho Ben Trask popadl za loket, až sebou Nathan trhl.

„Panebože!“ ječel Trask přes burácení válečníkova pohonu. „Nathane - dostaň nás odsud!“

Stranou zaslechl přidušený hlas Davida Chunga: „Ježíši! To prostě není možné!“ Gorviho pobočníci, v jejichž tělech oblečených do kůže zely díry a z půl tuctu ran jim prýštila krev, vyšli zpoza skupiny balvanů. Vrávorali, ale stejně se přibližovali. Trask už měl s Vampýry osobní zkušenost a věděl, že to možné je.

Nahoře se Gorvi ještě víc předklonil ve zdobeném sedle svého létavce, popuzeně ukázal na ty tři třesoucím se pařátem a rozkázal válečníkovi: Teď! Rozdrť je teď hned! Ano, mé idiotské neschopné otroky s nimi! 

Chung se rychle vzchopil. Zatímco Nathan vyvolával Möbiovy dveře, obrátil svou automatickou pistoli proti Gorviho pobočníkům. Z této nulové vzdálenosti je doslova rozcupoval. Příval kulek probil do jejich koženého brnění dírky, skrz naskrz, nahoru a dolů. Jako by rozmázl mouchy plácačkou, upíři padli naplocho na záda na kamenitou zem.

Trask vypálil na válečníka. Netvor nebyl ani dvacet metrů od něj a otevíral čelisti. Uvnitř kterých... neměl ani tak ústa jako spíš jeskyni plnou ostří! Traskem to otřáslo, ale pevně držel zbraň a zamířil přímo do rozevřené tlamy. Když se střetla ocel s kostí v strašlivé srážce, zuby, ze kterých odkapával sliz, se roztříštily na kousky. Válečníka to však nevychýlilo z kurzu ani o centimetr.

Nathan měl připraveny dveře. Ustálil je a chytil Traska a Chunga za ruku. Válečník však už byl skoro u nich. Provokativně řval a blížil se čelem proti nim s jediným cílem - narazit je na shluk balvanů. Trask zaskučel strachem, zacílil na nejbližší hrozen plynových měchýřů a vypálil poslední spršku kulek. Měchýře vybuchly jako granáty, zvíře zavylo, škublo sebou a natočilo se k nim masou obrněného boku. V tu chvíli Nathan strhl své kolegy za ruce do Möbiova kontinua.

V prázdnotě si Trask vydechl úlevou a nahmatal díru ve svém saku. Věděl, že si rukáv natrhl o válečníkovu šupinu...

Gorviho válečník se natáhl a na chvíli si v závětří balvanů vydechl. Při srážce s kameny si vytrhl šupiny, rozmáčkl několik očí a přistávacích chapadel a prorazil další měchýře. Plášť měl na několika místech na levém boku proděravělý, ale rány nebyly tak zlé, aby se nezahojily. Nejprve si však musí odpočinout, nakrmit se a z metamorfního masa vyrobit další měchýře, tedy bude-li si jeho pán přát, aby ještě někdy vzlétl.

Gorvi přistál. Přišel blíž celý rozzuřený a prohledal prostor mezi svým výtvorem a balvany, kde doufal najít rozmáčklé pozůstatky nepřátel - ať už to byl kdokoliv. Nic tam však nenašel.

Tedy něco přece. Ležela tam těla jeho otroků, zdeformovaná, polámaná a mrtvá... nebo nemrtvá. Dokonce i teď by se dala napravit, kdyby si to Gorvi přál. On si to ovšem nepřál, neudělá to pro tenhle párek bezcenných psů! Ještě štěstí, že poslal své nejlepší a nezkušenější pobočníky napřed na Sluneční stranu, aby bojovali po boku Wrathy a ostatních. Jinak tady mohl ležet Turgis Gorviho s tělem plným děr a vykrvácený!

Na druhou stranu... Turgis je jeden z těch, na které si musí dávat pozor. Gorvi ho mohl nechat hlídat v Zatuchlém sklepě, ale to by si už touhle dobou užíval s některou Gorviho ženou - nebo s několika z nich! Á! Dneska se nedá věřit nikomu.

Náhlé zmizení cizích vetřelců - nebo alespoň jejich mrtvol - to byla záhada. Gorvi je tam viděl, byl si jistý, že viděl, jak do nich válečník narazil. A jejich strašlivé zbraně? Třeba na něho právě teď míří...

Okamžitě se přikrčil a vyslal do kamenného bludiště opatrnou upírskou sondu. Aura - a pach - by tyhle lidské bytosti snadno prozradily, jestli se jim nějak podařilo znovu se ukrýt mezi kameny: vlahý slaný pach nezkažené krve. Ne, nebyli tam. Byl cítit jen olej a závan lidského dechu sladce visící ve vzduchu... také tam zůstával pach látky a žhavé oceli z jejich oblečení a zbraní. Všechno jen cizí pachy a nic z vůně masa a krve lidí, kteří je zanechali.

Gorvi znechuceně zavrčel a proklel svou smůlu: ztratil dva létavce, několik pobočníků, jeho válečník je poraněný a vyčerpaný. Alespoň toho by mohl zachránit. Nakrm se! přikázal zvířeti.

Stálé oči obludy (stálé narozdíl od zakrnělých metamorfních čidel na jejím břichu a jiných částech těla) se okamžitě otočily směrem ke Gorvimu. Prázdné černé kotouče, které těžko mohly sloužit soudně uvažujícímu tvorovi - spíš jen poskytovaly informace maličké hrubé mysli uvnitř - přesto se v nich zračilo veškeré zlo pokřiveného mutantova myšlení, záludnost, jejímž zdrojem byl sám Gorvi. Válečníka koneckonců vytvořil, a ten byl proto prosycený Křivákovou podstatou.

Krmení? Cítil tázavé váhání zvířete, jeho tupé obavy. Tihle jsou však tvoji, pane. 

Gorvi si odfrkl a přikývl holou hlavou. Ano, jsou moji, ale teď je dávám tobě. Takže se najez a načerpej sílu. Vezmi si tyto otroky, ale nech létavce tam, kde jsou. Ať tam shnijí! Nepřecpávej se, jen si doplň palivo a uzdrav se. Potom, až toho budeš schopný, se vrať do Zatuchlého sklepa. 

Válečníkovy startovací končetiny se rozvlnily a on se otočil. Všechny veliké oči v obrovské obrněné hlavě se zaměřily na vyvrhnuté pobočníky. Mocné čelisti se rozevřely, z kožovitých pysků cákaly sliny a rozeklaný jazyk silný jako lidské stehno ochutnal a potom uchopil nejdříve jedno tělo a pak druhé. Jako si chameleón přitáhne mouchu, tak si Gorviho výtvor podal mrtvé pobočníky.

Jestli vůbec zaznamenal slib, který mu Gorvi dal před několika minutami, teď ho pustil z hlavy - omezená mysl příšery ho prostě vymazala a překryla krátkou, ale vášnivou extází horečného krmení. Tyto ,lahůdky´ nekřičely ani nevydávaly žádný jiný zvuk, když je netvor žvýkal. Jejich maso však bylo měkké a šťavnaté.

Zatímco se netvor krmil, Gorvi se zamyšleně vrátil k létavci kývajícímu hlavou, vylezl do sedla a dal zvířeti pokyn, aby se vzneslo. Noc zatím nebyla naprostým fiaskem. Nejdřív se ještě v Zatuchlém sklepě vyskytly nepředvídané administrativní úkoly: odsát živné roztoky z kádě válečníka, který se narodil mrtvý a nesměl začít zahnívat, zastrašit hádavé otroky, ztrestat nevrlou ženu. (Tyto neodkladné povinnosti měly alespoň tvořit základ Gorviho výmluvy, kdyby mu snad Wratha a ostatní vládci chtěli něco vytýkat nebo žádali vysvětlení, proč se opozdil. To však nebylo pravděpodobné, protože Gorvi věděl, že bude mít ,zpoždění´, a vyslal tedy napřed nejen Turgise, ale i další pobočníky a otroky aspirující na povýšení, aby se připojili k vládcům a vládkyni při tomto společném podniku: hromadném útoku na Lidesciho Szganye.)

Od samého začátku neměl z dnešního skupinového nájezdu dobrý pocit. Spojit se při tomto nejistém nočním výletu (spíš krvavém náletu) na vynalézavé Lidesciho Szganye s Nestorem a Nomou, kteří ho nenávidí, Wrathou, která jím pohrdá, a s dvojčaty Smrtookými, která jsou šílená? Šlo o více než špatný pocit, spíš jako by samotný Wrathin hrad obklopovala aura neblahého tušení a atmosféra zkázy už od chvíle, kdy vládkyně přednesla svůj návrh, že Lidesciho Szganye napadnou. Nebo se Gorvi možná začínal cítit zranitelný ve svém obydlí v základech hradu, Zatuchlém sklepě, který byl na úrovni kamenité suti, a proto napadnutelný ze země. Ať už bylo důvodem jedno nebo druhé, držel se dnes zpátky a rozhodl se, že přiletí do bitvy jako poslední.

Hm! Že mu to bylo ale co platné! Možná že i tato událost je špatné znamení, varování, že by měl zůstat stranou. Bude muset, protože se v žádném případě nezúčastní velkolepé bitvy bez silného vojska pobočníků, otroků a válečníků po boku. Kvůli samotnému boji to rozhodně neudělá. Ať ostatní klidně vyhledávají slávu, jak chtějí... Gorvi se obejde bez jizev po válečných zraněních. Že je zbabělý? Ne, to nikdy, vždyť je Vampýr! Je však také Křivák a to jméno si po právu zaslouží.

Bude tedy ostatní chvíli sledovat a uvidí, jak se situace vyvine. Ať už bitva dopadne jakkoliv, až noc skončí, Gorvi bude mít co vyprávět: jak odrazil tajný útok na poslední hrad, zatímco si Noma, Nestor a ostatní vyhazovali z kopýtka, vypočítávali svá vítězství a přecpávali se kořistí ze Sluneční strany. Ano, takto bude také vypadat jako hrdina!

Na Sluneční stranu, nařídil létavci, který nabíral výšku. Přeleť nad kopulí Brány do pekel, nech se vynést větrem z Ledových pustin a leť podél hor na západ. Potom nahoru k západním vrcholkům a přes ně na úbočí Sluneční strany. Tam v podhůří přistaneme a uvidíme… 

Z vhodného stanoviště na plochém útesu v ústí Velkého průsmyku viděli Nathan, Trask, Chung a Anna Marie - všichni pohromadě - jak Gorvi odlétá a nabírá kurz k západu. Dole na kamenitých pláních o sobě poškozený válečník dával hlasitě vědět. Jeho řev a chrochtání se k nim neslo ozvěnou a z jeho trubic ještě pořád stoupaly závany výfukových par jako kroužky odporného kouře.

Ti čtyři to nemohli tušit, ale právě v tuto chvíli byla těla pobočníků vampýrského vládce trávena i s koženou výbavou. Stačili však pouze k povzbuzení válečníkovy chuti a jeho pozornost pozvolna začínaly přitahovat doširoka roztažené mrtvoly létavců. Oba byli tak mrtví, jak jen nemrtvá upíří stvoření mohou být, přestože měli stále v krvi to, co je udrží ,naživu´ ještě velmi dlouho. Protože však hodně krve ztratili, dá se říct, že byli mrtví. Vyčerpaní, mrtví... a nehlídaní. Válečník měl na paměti Gorviho poslední rozkaz - že se nesmí přejíst - a neopovažoval se ho neuposlechnout. Stvoření cítilo fyzickou bolest jen málo a ještě méně jí rozumělo, ale už jako ,mládě´, ještě nehotový tvor rostoucí v životodárné tekutině ve své kádi jako v lůně, cítilo káravé mentální šipky svého pána a vědělo, že by mohl jeho život bolestivě a nepříjemně ukončit jediným bodnutím.

Proto nemohlo být na létavce ani pomyšlení. Válečník měl jasné rozkazy, které musí uposlechnout z povinnosti ke svému pánu Gorvimu Křivákovi a Zatuchlému sklepu, jeho hradu. Měl si chvíli odpočinout, doplnit plynové měchýře a pohonný systém a nechat metamorfózu zacelit trhliny v blanitém vzdušném plášti. Potom měl odletět zpět do posledního hradu a vrátit se do své ohrady v přízemí. Protože spánek je nejlepší na uchování energie a největší pomocník hojivého procesu - to platí stejně pro upíří maso jako pro lidské - netvor zavřel oči, zpomalil metabolismus,  vyřadil z činnosti větší část smyslového ústrojí a usnul.

Nechal si aktivní jen dva ,snímače´ a to ještě jen napůl: jedno pseudooko na tupém čele a jedno dole na páteři tam, kde začínal ocas ve tvaru palcátu. Byly napojené na zakrnělý mozek a držely stráž. Při jakékoliv náhlé nebo nevysvětlitelné změně v okolí by se válečník hned s vrčením probudil!

Tohle Nathan věděl, protože v Turgosheimu se naučil hodně o vampýrských válečnících a hlídacích tvorech. Nyní se na vrcholu útesu obrátil k Traskovi a Chungovi: „Předpokládám, že zbraně jste nechali schované mezi těmi balvany.“

Muži se na sebe podívali a nezbylo jim, než pokrčit rameny. Trask řekl: „Nemohli jsme vést ofenzívu a zároveň se starat o zbraně. Přežít bylo důležitější, Nathane.“

Přikývl. „Samozřejmě, já to chápu. Ale dokud se ten válečník nevyléčí a neodtáhne - což by mohlo klidně trvat celý zbytek večera, tedy tři pozemské dny - neodvážím se pro zbraně vrátit. Takže musíme vyjít s tím, co máme.“

„Přátelé jeskyňáři si každý část vzali,“ podotkl Chung. „Vzali si je tam, kam jsi je odvedl.“

Nathan znovu přikývl. „Dobře. Než se však vrátím pro zbraně, musím vás odvést do bezpečí na Sluneční stranu. Tedy tam, kde by bylo bezpečno nebýt... právě teď noc. Takže musím zkontrolovat pár věcí, než vás budu moci přemístit. Nemělo by to trvat dlouho, ale než skončím, chovejte se nenápadně a počkejte na mě tady.“

Vyvolal Möbiovy dveře, prošel jimi a zmizel...

Objevil se v Jeskyni předků.

Atwei a tři jeskyňáři tam ještě stáli a s nimi mladý Thyr. Také tam ležely pytle se zbraněmi, které si jeskyňáři přinesli. Nathan neměl čas na vysvětlování. „Atwei, zůstaň tady s mými přáteli,“ řekl jí thyrsky. Vzal jeden a znovu odešel -

- odešel na holou okrouhlou plošinu na vršku Ochranné skály. Skála tvořila dominantu krajiny a zároveň byla úkrytem. Stála západně od zničené osady, na kraji lesa, přimknutá ke kopcům podhůří Sluneční strany. Nathan si vybral Skálu, protože z jejího vrcholku byla příhodná vyhlídka a mohl by odtud zjistit, jak vypadá situace na východě a na západě podél Bariérového pohoří, v zemi, kterou kdysi nazýval domovem. Po cestě Möbiovým kontinuem na ni vzpomínal, jak ji znával v mládí.

Tehdy a stejně i nyní se Skála tyčila do výšky přes šedesát metrů nad kamenitou strání kopce. Byla jako obrovský oválný balvan, převalený na bok a napůl zahrabaný do úbočí, které stoupalo mezi borovicemi a břízami a podrostem ostružiní a trnek. Nad Skálou byl pruh lesa úzký, stinný a pochmurný a vlnil se podél obrysů podhůří. Všude kolem ní se tyčily stromy, ale u paty jejích zamračených útesů listoví ubývalo. Pod Skálou klesaly roztroušené lesíky do řídké vlnící se mlhy a v rovině zhoustly do skutečného lesa. Koruny stromů nakonec dálkou vybledly a staly se šedozeleným chmýřím s měkkými konturami a potom splynuly s jemným mihotavým obrysem nejasného, mlhavého obzoru.

Skále se říkalo ,Ochranná´, protože už za starých časů, vlastně odnepaměti, se v jejím nitru Szganyové ukrývali před Vampýry Hvězdné strany. Schovávali se v útrobách kamene, který byl u základů vykotlaný jako zkažený zub, jehož hlavní část a vrcholek byly však z větší části pevné. Nyní se tam Lidesciho Szganyové nejen skrývali, dokonce tam i žili. Sídlili nadále i v Osadě, ale na noc se pokaždé stáhli do bezpečí Skály.

V průběhu let Lidesciho kmen skálu značně vyhloubil tak, aby byla lépe obyvatelná. Vytvořili v ní bludiště chodeb, sýpek, ohrad pro zvířata, soukromých obydlí jednotlivých rodin, úložných prostor, a dokonce i míst pro rekreaci. Od vchodu pod převisem si prorazili tunely přes propojené soustavy jeskyň pod východním okrajem Skály až úplně dozadu na nejodlehlejší místa. Také strategicky podminovali všechny větší východy sudy primitivního, ale účinného střelného prachu. Skála v současné době sloužila jako útočiště, provizorní tábor, vražedná past a úniková cesta v jednom.

Dvacet nebo třicet kilometrů okolo Skály se rozkládalo území Lidesciho Szganyů, které Lardis Lidesci vždycky žárlivě střežil, hlavně před nočními nájezdy vampýrských vládců z Hvězdné strany. Nekroskop tušil, že jestli dnes Vampýry najde někde na Sluneční straně, bude to...

Ve chvíli, kdy vystoupil z Möbiova kontinua, už to věděl s určitostí. Jsou tady a právě teď. Skutečně přišli sem  k Ochranné skále!

Daleko na jihu, za rozsáhlou oblastí lesů ponořených do noční tmy a za rozpálenou pouští ležící ještě dál, se táhla zakřivená linie obzoru na pozadí světla žlutého jako roztavené zlato. Směrem nahoru se žlutá měnila v růžovou, ametystovou, světle a tmavě modrou, která nakonec přešla v nadhlavníku v černou oblohu, na které blikaly hvězdy jako kusy modravého ledu zamrzlé v cizích (Nathanovi však důvěrně známých) souhvězdích. Obloha měla být černá...

...a neměly ji protínat záblesky barevných světel a neměla být poseta nestvůrnými tvary, které prskají jako třaskaviny, nebo jinými, které tiše kloužou skrz černý dým stoupající z ohňů živených olejem a proplétají se mezi kouřovými stopami, jež za sebou zanechávají prudce vylétávající rakety! Obranná skála se stala terčem mimořádně silného útoku a po tichu a tmě Möbiova kontinua si Nathan připadal, jako by se ocitl uprostřed samotného pekla!

Dole u Skály na svahu řídce porostlém lesem, blízko - příliš blízko - nekrytému vchodu do hlavního systému jeskyň, přistáli válečníci. Zdálo se, že jeden z nich, ten největší, je zmrzačený. Vzňal se plamenem, a proto syčel a řval jako stádo jelenů v říji, zvedal se na zadní a kýval se ze strany na stranu. Měl zjevně zlomenou páteř. Ze zadní části těla, na kterou Kočovníci nalili olej a zapálili ji, zbyla jen kroutící se ohnivá masa. Objevili se tam i menší válečníci. Drobnější, ne tak těžkopádní, dosud nezranění, velmi, velmi nebezpeční... a samozřejmě také rozzuření.

Zatímco se Nathan díval, jeden z nich se zdvihl na předních odrazových chapadlech a z hnacích trubic vypustil krátkou dávku plynu. Zdálo se, že chce vzlétnout, ale dopadl na skupinu obránců Skály, několik jich zamáčkl do země a po ostatních začal chňapat. Na všechny strany se výhružně oháněl chitinovými palicemi, kleštěmi a bodáky.

Nathan také dole na zemi zahlédl létavce. Alespoň půl tuctu. Ti však zaujali stanoviště v dostatečné vzdálenosti od kraje bitevního pole a dokonale umístění, aby mohli znovu vzlétnout. Seděli čelem z kopce na úzkých pěšinách vedoucích ke Skále a očekávali další instrukce. Jejich páni, pobočníci a zkušenější otroci, sesedli a jako pěší divize pokračovali po svých. Řídili bitevní stroje - válečníky.

Další létavci a válečníci kroužili ve vzduchu. Bylo jich dohromady jen kolem dvaceti, ale Nathanovi se zdálo, že se jich tam hemží stovky. Nelétali ani tak vysoko jako vršek Skály, takže je vlastně viděl seshora rýsující se na pozadí ohňů a zářících vícebarevných ohonů raket. Jen několik válečníků patřilo k velkých kusům. Menší druh byl totiž všestranný a překypoval děsivou vitalitou. Nathan sledoval, jak se dva z nich snášejí ve spirále k zemi, pohony jim prskají, chapadla se rozvinují a chystají se přistát na západní straně Skály blízko u jejího úpatí. Tam by mnoho nepořídili. Ta strana nebyla obydlená, a proto ji nikdo nebránil. Skála tam byla tvrdá a její strmá stěna se zarývala přímo do kamenité země. Válečníkům však nebude trvat dlouho, než znovu vzlétnou a přesunou nápor své monstrózní síly na východ…

Mezitím nahoře na nebi, asi čtyři sta metrů nad vrcholem Skály a kilometr nad lesem, kroužili sami vampýrští generálové jako supi nad umírajícím tělem. Vznášeli se v nočním vzduchu, při otočkách každou chvíli zaclonili hvězdy a rudýma, dravýma očima pozorovali výkon své armády. Pět Vampýrů sedělo na obrněných létavcích a pět prvních pobočníků na menších zvířatech.

Od chvíle, kdy opustil Möbiovo kontinuum, si Nathan uvědomoval jejich přítomnost a automaticky se skryl v hlodašovém keři, který vyrůstal z trochu půdy usazené v hluboké trhlině v kameni. Teď když se obeznámil se situací, podíval se znovu na nebe, aby zjistil, co vládci zamýšlejí...

Udělal to právě včas, protože Vampýři se ve spirále spouštěli ke Skále, mířili k centrální plošině na jejím vrcholu a připravovali se na přistání. Měla se stát jejich velitelským stanovištěm, ze kterého budou řídit své lidi a příšery na zemi.

Celý výjev už od začátku Nathana ohromil. Vzduchem rozpalovaným ohni, strachem a bojem se zezdola šířil řev nestvůr a výkřiky mužů. Občas zasvištěly nebo pronikavě hvízdly nespolehlivé střely, ozývaly se ohlušující detonace a bylo vidět oslepující exploze, když se roztrhly při nárazu na upíří maso nebo častěji ve vzduchu. Nocí se v jedovatých šedých a žlutých oblacích vznášel zápach síry a výfukových plynů válečníků. Pohled na zrůdné tvary pulzující nebo vlnící se na nebi posetém hvězdami ochromoval. Úplně nejhorší mu však připadalo vědomí, že to jsou jeho lidé, kdo dole na zemi bojuje a umírá za Skálu a za právo lidí na život.

Ano, to všechno Nathana omráčilo...  

Ale vampýrští vládci za chvíli přistanou!

Nathan stál dlouhou dobu jako přimrazený, ale konečně se probral a začal horečně jednat. Ze svého rance vytřepal několik zbraní a podíval se, co má k dispozici. Tříštivé granáty, nabitý dvojhlavňový raketomet ráže třicet milimetrů, lehký plamenomet, automatickou pistoli a munici. Vyprostil ze změti raketomet, do kapes si nacpal granáty a co mohl, naházel zpátky do pytle, který zastrčil hluboko mezi kořeny hlodaše.

První létavec přistával. Byl to jeden z menších a řídil ho pobočník. Nathan vstal a měl tak hlavu a ramena nad keřem. Zatím si ho nevšimli (alespoň si to myslel), ale už nějakou dobu si raději chránil myšlenky a odposlouchával telepatický hovor vampýrských vládců - a vládkyně, která je vedla!

Tady na tom velkém balvanu budeme bezpečni a uvidíme vše o tolik jasněji, říkala právě. Mám dojem, že boj s naším pozemním vojskem už přišel Lidesciho Szganye draho a zatlačujeme je zpátky do děr. Než pošleme dolů další tři nebo čtyři válečníky, budou na ústupu úplně všichni. Potom by stačilo dostat dovnitř do Skály jedno zvíře - Zbytek už nedomýšlela.

Ohromný létavec vládkyně Wrathy přistával hned za menším zvířetem jejího pobočníka. Zbytek vampýrských vládců je následoval a klesal ve volné formaci tvaru V. Další na řadě po Wrathe Povýšené byl někdo, jehož myšlenky byly čím dál znepokojenější a zmatenější a nyní vyslal naléhavou zprávu: Wratho! Stáhni se zpátky! Nepřistávej! Někdo tam je! Nepřítel - Velký nepřítel! Ano, je nebezpečný! 

Nathan telepatický hlas okamžitě poznal. Roztřásl se různými pocity, mezi nimi i hrůzou, protože hlas patřil jeho dvojčeti - vládci Nestorovi z Vampýrů!

IV

Nestor

Vládce Nestor z Vampýrů, Mučitel mrtvých, to věděl už téměř hodinu: jeho bratr, na kterého si skoro nepamatoval (ano, jeho pravý, ,pokrevní´ bratr, bratr však jen jménem, protože jinak byl jeho Velkým nepřítelem), se vrátil na Sluneční a Hvězdnou stranu. V témže okamžiku, kdy se to dověděl Maglore z  Runového hradu, zkamenělý Eygor Smrtooký ve své odpadní jámě, mrtví Thyrové a Nathanovi synovci vlci, dověděl se to i Nestor a byl tak jistý jako ti druzí.

Na rozdíl od nich se tomu však právě Nestor zdráhal uvěřit, protože se domníval, že svého bratra zabil! Věděl přece, že Nathan je navždy pryč, vyhoštěn z upířího světa do Brány do pekel, odkud se ještě nikdo nevrátil, ani člověk, ani zrůda, žádná bytost ať už stvořená přírodou, nebo v kádi. Nemůže to být pravda, protože před sedmnácti, dokonce už osmnácti východy slunce, mu Zahar Mučitelův podal zprávu o tom, že přesně podle Nestorova rozkazu hodil Nathana do Brány a odeslal ho tak do Pekelných zemí! Od té doby až do dnešní noci měl Nestor jistotu, protože cítil, jako by mu zmizením bratra spadl ze srdce těžký balvan jiného prokletí... které se teď vrátilo!

Číselný vír!

Ten nejasný, divoce rotující výmysl tvořený symboly, číslicemi a počty, který tryskal ze středu bratrovy zvláštní mysli a často se přeléval i Nestorovi do snů. Nathanův mentální štít, za který se od dětství schovával, ho nyní prozradil jako světlo v noci. Jako vůně kočovnických ohňů nesená vánkem ze Sluneční strany odhalí tábořiště nebo jako vzrušené bzučení much ukáže, kde leží kus tlejícího masa.

Nestor vír poprvé ucítil, když spolu s ostatními přeletěl vrcholy Bariérového pohoří mezi Velkým průsmykem a Osadou. Ucítil ho však... za sebou? Zdroj víru ležel za ním na Hvězdné straně, poblíž Brány. Co by tam však člověk ze Sluneční strany dělal? A proč by měl mrtvý člověk vůbec něco dělat? Potom, když se snesli nad předhůří Sluneční strany, hory úkaz trochu odstínily a Nestor si pomyslel, že to byla jen zbloudilá vzpomínka na doby, na které je nejlépe zapomenout (co jiného by to mohlo být, když Velký nepřítel přece nežije?). Snažil se na to už nemyslet.

Když se však soustředěné síly z Wrathina hradu hnaly a pulzovaly k západu jako hejno stínů na pozadí velkého stínu pohoří, znovu se to objevilo, vířilo to v Nestorové vampýrské mysli s větší intenzitou než kdy dřív! Zatímco kdysi býval vír neuspořádaný, zmatený a nevědomý, nyní měl směr a cíl.

Jestli je jeho Velký nepřítel skutečně naživu, co se to tady potom děje? Nejprve ho Nestor cítil blízko Brány do pekel a teď najednou... daleko na jihu, v poušti za lesy a stepmi? Nedávalo to smysl. Nikdo (a tím spíš mrtvola) nemůže být na dvou místech najednou!

Potom Nestor pocítil naléhavou potřebu pokárat nebo alespoň vyzpovídat svého pobočníka Zahara. Zavolal si ho vedle sebe, aby s ním mohl lépe mluvit. Letěli nocí trochu stranou od hlavní skupiny a Nestor, aniž by na velkého zachmuřeného pobočníka pohlédl, ,řekl´ mu nejjemněji, jak uměl: Jsi věrný, Zahare? 

„Vám, pane? Za všech okolností.“ Zahar promluvil nahlas a věděl, že Nestor jeho slova ,uslyší“ i přes hučení větru. Přestože odpověděl kladně, měl obavy. Co tím Nestor sleduje, říkal si, že se na něco takového ptá zrovna teď a na takovém místě?

Nekromant na něj vrhl přes vzdušnou propast, která je dělila, zamračený, dokonce poněkud nesouhlasný pohled. Přivřel šarlatové oči a zeptal se: Poslechl jsi mě opravdu vždy? 

Zadar horlivě přikývl. „A vždycky poslechnu, můj pane!“

Nestor se mu na chvíli zadíval skrz noční tmu a přes vítr burácející mezi nimi do očí. Rudá se vpíjela do šelmí žluté. Věděl, že jeho pobočník mluví pravdu. Zahar Mučitelův se totiž bál umění svého vládce a bolesti, kterou by mu mohlo způsobit nejen na tomto světě, ale i na světě příštím. Ani mrtví před někým takovým nebyli v bezpečí. Nekromant z nich mučením mámil tajemství a zraňoval jejich mrtvé maso, jako by v něm ještě zbýval život. Během posledních čtyř nebo pěti měsíců se ho Zahar naučil bát ještě mnohem víc, protože se změnil tak, že Zaharův předchozí vládce Vasagi Sosák mu v porovnání s ním připadal jako přátelská, dokonce zábavná osoba.

I když se na Nestora zadíval jen krátce (protože se nesluší zírat na Vampýra příliš dlouho nebo příliš otevřeně), viděl ho, jak se v sedle trochu předklání proti větru, a tu změnu mohl pozorovat.

Jeho vzhled se změnil k nepoznání. Před dvěma a půl lety měřil metr osmdesát a teď měl téměř dva metry. Býval opálený sluncem a teď mu kůže úplně vybledla vlivem noci a upírského stavu. Jeho tělo získalo barvu nemrtvých. Míval přirozeně tmavé oči Szganyů... ale netrvalo dlouho, nanejvýš den, a už za tak krátkou dobu v nich proběhl proměňující proces! Vampýr, ano - měl k tomu vrozené sklony! Oči teď měl rudé jako plamen.

Přesto to pro něj možná nebylo tak přirozené, jak se mohlo zdát ze začátku. Maso šedé jako olovo si zahaloval, jako by se za ně styděl, a chodil v černém doslova od hlavy k patě, takže mu rudé oči planuly za maskou z černé látky. Možná se styděl, možná chtěl popřít upírství, každopádně však Nestor uchoval něco z dědictví Sluneční strany, i když už byl čerstvě zrozeným vládcem - zrozeným z bolesti, frustrace a nejistoty upíří metamorfózy. Nějakou dobu zůstal člověkem, přestože se zároveň čím dál víc stával Vampýrem.

Dost zvláštní například bylo, když si z jedné noční výpravy na Sluneční stranu s psím vládcem Nomou Canisonem přivedl bývalou lásku, dívku Glinu, která ho milovala. To však představovalo poslední projev jeho lidství. Kde teď byl konec Glině a dítěti, které si ze Sluneční strany přinesla?

Zahar to dobře věděl, protože onu událost viděl na vlastní oči a vlastně nejen viděl. Dítě zemřelo. Po pádu z Wrathina hradu ho náraz na kameny rozbil na kusy. Glinu spálilo slunce a potom také skočila z hradu. Její tělo je zazděné ve skalní průrvě západně od Velkého průsmyku. To vše se stalo na Nestorův rozkaz, i když ne jeho rukou. A změna v něm stále pokračovala.

Zároveň tu byl jeho románek s Wrathou Povýšenou, který, dokud trval, mu zvedl náladu, takže si vykračoval lehčeji. Jejich ,láska´ však byla tak zrádná jako Wratha sama... nebo jako byl proradný Nestor? V každém případě netrvala dlouho. V té době už v sobě objevil schopnosti nekromanta. Zjistil, že může mluvit s mrtvými a mučit je, aby se dověděl jejich tajemství. Když to poznal, změny v něm se vydaly novým směrem. Nestor, který se teď plížil nocí nebo bloumal jako duch labyrintem chodeb ve Zjizvené věži, byl temnějším Nestorem...

S Wrathou se ještě občas vídali a navštěvovali se navzájem v postelích, protože byli Vampýři a měli své potřeby. Vampýrský vládce je však oddaný v první řadě sám sobě, snaží se sám sebe zabezpečit a pečuje o svou dlouhověkost. Nebyl to vhodný čas na lásku, když z východu přes Velkou rudou pustinu vanul vítr války. Bylo potřeba prolévat krev Szganyů a budovat armádu nemrtvých. Brzy bude také nutné zneškodnit mocné vetřelce. Tak to chodí: rozdrť, nebo budeš rozdrcen.

Rozkoše milování šly tedy stranou a černě oděný tvor, který teď plachtil nocí vedle Zahara, v sobě měl jen velice málo z člověka, zato hodně z Vampýra. Kromě toho v sobě měl ještě něco, čemu Zahar nemohl přijít na kloub.

Nevýslovný strach? (Nestorův pobočník se sotva odvažoval na něco takového pomyslet a hlavně se nesměl nechat při takové myšlence nachytat!) Že by... v nekromantské mysli jeho pána hlodal nějaký hrozivý děs?

Zaharův pohled byl příliš troufalý! Stejně jako jeho myšlenky, přestože si je chránil! Nebezpečně troufalý, ano! Uvědomil si to, odvrátil pohled a donutil mysl zabývat se neprůhlednými nicotnými úvahami. Tak to bylo nejjistější…

Nestor si stejně většinu Zaharových myšlenek přečetl a věděl, že by se mu pobočník neopovážil lhát. Přesto se chtěl ujistit.

Zahare, teď poslouchej, řekl. Tu noc, kdy jsem se zřítil na Sluneční straně a ty sis myslel, že jsem navždy ztracený. Zajal jsi ho, mého Velkého nepřítele, a říkal jsi mi, že se probral ve chvíli, kdy jsi ho hodil do Brány. Jsi si však jistý, naprosto jistý, že v Bráně zmizel?  

„Ano, pane...“ Kvapně dodal: „Vše jenom na váš rozkaz!“

Jistě, přikývl Nestor po chvíli. Jistě... 

Jakmile se Zahar zařadil zpět do skupiny, znovu se objevilo to, co rušilo Nestorovu mysl, co ho zneklidňovalo a v čem poznával číselný vír! Je tady! On, Nathan...je tady!

Objevilo se to a zmizelo. Vlna přicházející z dálky za lesem na jihovýchodě a pak - nic. Jako by někdo na okamžik zapálil svíčku a hned ji sfoukl. Vzápětí druhé vzplanutí, slabší, za horami na Hvězdné straně. Nestor si říkal: Je Velký nepřítel jeden, nebo jsou snad dva? Nebo tři? Nebo se mu to všechno jen zdá? 

Potom si pomyslel: Že by to už přicházelo? Zrazuje ho mysl stejně jako tělo? Nathan se svým číselným vírem nebyl jediným prokletím Nestora Mučitele mrtvých. Věc v jeho těle mu naháněla mnohem větší strach než jakákoliv imaginární duševní porucha. Ó ano! Zatímco ta byla sporná, věc v jeho těle byla neoddiskutovatelně skutečná.

Obě prokletí však měla stejný počátek: nešťastnou noc před osmnácti západy slunce, kdy si se Zaharem vyrazili na Sluneční stranu na lov... lovit Velkého nepřítele, Nathana, a proradnou szganskou čubku Mišu.

Zatímco vampýrští vládci a jejich vzdušná armáda směřovali k Ochranné skále, Nestorova mysl odletěla zpět v čase a on si vzpomínal na všechny hrůzy oné noci, i když dobu, která ho od ní dělila, si vybavovat nechtěl...

Psí vládce Noma Canison, který měl čas od času věštecké sny, Nestora varoval, aby se nikam nevydával. Nekromant se tím však nehodlal řídit. Jeho Velký nepřítel byl na Sluneční straně a on se s ním chtěl vypořádat.

Noma měl pravdu a nálet dopadl katastrofálně. Nestorovi zmrzačili létavce - ustřelili mu půl hlavy a jeho malý mozek se vážně poškodil. Nestora také těžce ranili. Stříbrná střela z Lidesciho pušky ho napůl oslepila. Když jeho umírající zvíře plachtilo k jihu a ztrácelo výšku nad lesem, udržel se v sedle jen zásluhou vampýrské houževnatosti a síly vůle.

Potom náraz... ztráta vědomí... pomalé probouzení. Bolest, které si raději nevšímal. Vampýři většinou nad bolestí mávnou rukou a trpí tiše, zatímco parazit dohlíží na hojení. Ale to místo, kde se probudil: kolonie malomocných!

Malomocenství! Zhouba Vampýrů!

Nestor prchal před strachem z nemoci, které se štítil. Utíkal také před vražednými paprsky vycházejícího slunce. Ukryl se hluboko v lesích, V jeskyni na břehu řeky, kde prospal dlouhý den Sluneční strany a snil horečnaté sny. Zatímco sténal a pronásledovaly ho noční můry, jeho pijavice započala hluboko v poškozených tkáních metamorfní hojení.

V noci se vydal na Hvězdnou stranu a v Bariérovém pohoří se setkal se svým pobočníkem Zaharem a s Nomou Canisonem. Na pohled nepoznamenaný (kromě několika šrámů a jedné nebo dvou jizev, z nichž tu nejhlubší si mohl nechat jako památku) se vládce Nestor vrátil na své panství do Zjizvené věže v posledním hradě Vampýrů. O tom, jak přežil předchozí noc a den, se však ani slovem nezmínil.

Netoužil vzpomínat na to, co následovalo. Ne tady a teď, když kolem bdělo tolik pronikavých vampýrských myslí. Možná už takhle si z minulosti vybavil příliš - i když o tom pochyboval. Myšlenky ostatních se upínaly k tomu, co se stane, ne k tomu, co se stalo.

Zahar Mučitelův (kdysi Sosákův), letící v řadě někde za svým pánem, si však na tu dobu vzpomínal zrovna tak dobře jako Nestor. Hlídal si myšlenky, jak jen mohl, přesto se mu vzpomínky honily hlavou...

Ve Zjizvené věži (které dal podle sebe jméno Vasagi Sosák, její někdejší majitel) si nekromant Nestor rychle vytvořil jakýsi zvyk, o němž nejdříve věděl jen on sám a který byl u vampýrského vládce podivný. Byl vlastně až nezdravý. Zahar si vzpomínal na podrobnosti:

Zjizvená věž, druhé nejvyšší panství v hradě, se nacházela hned pod Wrathinou věží, která byla na samém vrcholku a tyčila se více než osm set metrů nad sutí a kameny dole. Než Vasagi - odešel? a Nestor nastoupil na jeho místo, bývala Zjizvená věž zašlá a jakoby prosycená pocitem zmaru. I na vampýrské poměry byla pochmurná a měla vlastní zvláštní auru…vlastně Sosákovu.

Vasagi byl chladný a nerozuměl mu nikdo kromě jemu rovných, a to ještě jen někdy. Byl zrůdou mezi zrůdami. Postihla ho dědičná nemoc kostí. Když mu hrozilo, že prudký růst jeho čelistí překoná rychlostí možnosti metamorfního masa tváře, jednoduše si je odstranil. To znamená, že si z horní čelisti vytrhal zuby, vylomil dolní čelist, strhal všechno maso z vadných kostí a tak se jich zbavil. Aby je nahradil, vytvaroval si tvář do zužujícího se růžového chobotu zakončeného pružným jehlovitým sosákem, podobným jako má včela. Tuto zbraň používal s neuvěřitelnou obratností mnoha způsoby. Dokázal sosák zasunout do nejtenčí vlásečnice a vysát z ní krev. Také jím pronikal skrz ušní bubínek hluboko do mozkových závitů, když chtěl z oběti udělat upíra, dát jí pokyny, ochromit ji nebo zabít.

Kvůli zmrzačení, které si dobrovolně způsobil, byl němý, a proto se stal mistrem mimiky. Ani jako telepatovi se mu nikdo nevyrovnal, takže za pomoci gestikulace a telepatie mu bylo vždy nakonec rozumět... když si to přál. Většinou se zdržoval sám ve své věži a před rozhovory dával přednost soukromí. Také se zdálo, že upřednostňuje strohé bydlení.

Když do Zjizvené věže přišel Nestor, poté co Wran Zuřivý Vasagiho zabil (nebo jen přizabil?) při souboji na Sluneční straně, znepokojil ho nedostatek osvětlení, tepla, neodpovídající zásobování vodou a vůbec malá vybavenost. Zařízení našel na svém místě, ale většinou byla nečinná nebo odstavená, protože Vasagi si nic ze společného komfortu hradu nedopřával. Stejně strohý život vedli i jeho otroci, ať už to byli nováčci mezi upíry nebo pobočníci. Kvůli Vasagiho ,němotě´ šetřili slovy i oni a Zjizvenou věží se bázlivě plížili většinou mlčky.

Je pravda, že všichni upíří otroci se bojí svých pánů, ale otroci Vasagiho Sosáka (zvláště jeho ženy) se jej báli mnohem víc, protože svými prapodivnými rysy — rudýma očima, chobotem a bodavým sosákem, připomínal mnohem víc hmyz než člověka. V dobách před soubojem na Sluneční straně se Wran Zuřivý Vasagimu často posmíval, že si své ženy vždy bere jedině zezadu, protože by neunesly pohled na jeho tvář!

Po souboji by pohled na něho neunesly tím spíš, protože Wran spáchal nemilosrdný a ohavný čin, když Vasagimu usekl sosák a tomu místo obličeje zůstal jen pahýl trubice chrlící krev. Upířím ženám ze Zjizvené věže se však pohled na něj v tomto hrozném stavu neměl nikdy naskytnout, protože souboj byl na život a na smrt... nebo spíš měl být.

Zatímco se rozednívalo a na Sluneční straně se válely ranní mlhy, Wran přibil zlomeného a zakrváceného Sosáka na úbočí kopce obrácené na jih a nechal ho tam čekat na východ slunce a bolestivou smrt. Od té doby o něm v posledním hradě nikdo neslyšel ani ho neviděl. Nedá se říct, že by ho někdo postrádal, snad s výjimkou vládkyně Wrathy, která ho považovala za spojence...

Vasagiho aura však ze Zjizvené věže (kterou Nestor nepřejmenoval, protože k tomu měl důvod) vyzařovala i nadále. Otroci byli dál mrzutí, nepřátelští a neplýtvali slovy ani pohodlím. Alespoň nějakou dobu, než si na Nestora zvykli.

Potom mladý vládce všechno změnil. Nebyl žádným chladným stvořením, ale člověkem ze Sluneční strany a jeho záliby a chutě se také blížily lidským. Když si vampýrský vládce Vasagi Sosák bral ženu, souložil a hodoval zároveň. Nevrážel do ní jen úd, ale také sosák, do prsou, do hrdla, ke kořeni jazyka. Spát s ním bylo bolestivé, zatímco milování s Nestorem znamenalo potěšení. Protože se ženami neměl téměř žádné zkušenosti, Vasagiho odalisky ho vzdělávaly v mnoha oborech, které znaly, a on byl horlivým žákem. Brzy přišla szganská dívka Glina Bereová a s její pomocí vyučoval zase on je.

Co se týče Zjizvené věže, Nestor také provedl několik úprav:

Obnovil přívod vody, která se čerpala z Gorviho studní a ve Wrathině věži ji filtrovali sifónovci. Nechal vyčistit plynové přívody a zrenovovat, co bylo třeba, a z metanových komor v Šíleném hradě odebíral svůj podíl plynu, který Zjizvené věži zajistil více světla a tepla. Ačkoliv se to mohlo jevit jako luxus, a ne nezbytnost, dohlédl i na nečetné požadavky  svých otroků, takže i jejich život se stal o něco pohodlnějším.

Na oplátku vyžadoval absolutní poslušnost od otroků i pobočníků a tresty pro ty, kteří ho zklamali, byly tvrdé a někdy měly smrtelné následky.

Protože Nestorovo slovo platilo jako zákon a zákon to byl přísný, snažili se ho nezklamat. Všechno ve Zjizvené věži mu patřilo: lidé, tvorové, dokonce Vasagiho válečníci, kteří ještě rostli v kádích, všichni byli Nestorovi a mohl s nimi nakládat po libosti.

Pro Zjizvenou věž to bylo období přizpůsobování a pro otroky vládce Nestora znamenalo většinou čas spokojenosti (je však třeba podotknout, že ,spokojenost´ a ,štěstí´ jako takové nemají v životě otroků místo). V každém případě se jejich základní podmínky pro přežití v mnohém zlepšily - alespoň zpočátku...

...dokud v sobě Nestor neobjevil umění nekromancie, a hlavně dokud se jedné noci nevydal se Zaharem lovit za Bariérové pohoří na Sluneční stranu.

Od té doby začalo všechno upadat. Úpadek nezasáhl ani tak ,morálku´ ve Zjizvené věži jako spíš samotného vládce. Začal mít nálady proměnlivé jako směr větru (jeho výraz však byl trvale vážný) a jeho otroci se vrátili ke kradmým způsobům, které se naučili za dnů Vasagiho Sosáka. Bylo to, jak trefně poznamenal Zahar, jako by na něm spočívala kletba... nebo v něm bujel strach.

Jednou Zahar přiběhl do Nestorových soukromých pokojů se zprávou od nekromantova přítele a souseda z Prašivé věže, psího vládce Nomy Canisona, a našel pána nahého, jak se koupe a dopodrobna se zkoumá, zvláště kůži na předloktích a stehnech. Byl do svého počínání tak zabraný, že si chvíli Zaharovy přítomnosti nevšiml. Když si všiml, rozzuřil se!

Cože? (ptal se, zatímco se chvatně třesoucíma se rukama oblékal) to ho bude v soukromí osobních pokojů špehovat nejdůvěryhodnější pobočník? 

Od nynějška má do těchto místností zakázán vstup on i ostatní a žádný vzkaz Zahara ke vstupu neopravňuje, leda by ho Nestor nejdřív sám zavolal. Navíc musí přestat všechno telepatické dorozumívání mezi ním a jeho pánem, s výjimkou případů, kdy ho Nestor vyzve. Kdyby snad někdy dostal Zahar chuť podívat se do Nestorovy mysli nepozvaný, i kdyby jen nepatrně... měl by nejdřív rozluštit tajemství létání, protože by brzy vyletěl jedním z oken Zjizvené věže!

Zahar ho nikdy neviděl tak rozezleného.

Uvědomil si, že doplňování paliva do vládcova krbu probíhá neustále, a dokonce byl vyčleněn zvláštní otrok, aby do Nestorovy koupelny nosil szganské uhlí. Věděl také, že Nestor používá mnoho vody z nádrží venku a nechává vodu zpracovanou sifónovci pro potřeby věže. Mohlo to znamenat jen to, že se Nestor často koupe - velice často. Ale... proč? Čistější než čistý už nebude.

Nebo že by se snažil očistit víc než jen tělo? Třeba chtěl něco smýt ze své duše. Ale co? Činy, které by se i otrlému pobočníkovy zdály nezdravě špatné? Vždyť Nestor byl nekromant. Zahar si myslel: Hrůzy a utrpení za života snad musí stačit. Lidé by neměli být mučeni i po smrti. Takové myšlenky si samozřejmě nechával pro sebe a skrýval je, jak jen mohl.

Nebo se Nestor chtěl očistit od krve nevinných? Jestli ano, pak musí být prvním vampýrským vládcem, který si přiznal vinu! Vždyť ostatní si v tom libovali! Je však vina a vina. Zahar si vzpomněl na Glinu a její děcko... To byla ovšem další myšlenka, kterou bylo nejlepší nechat si pro sebe.

Pak tu byla záležitost s Nestorovými potřebami. Ženy si dopřával vždy s výjimkou období, kdy pravidelně navštěvoval Wrathu, protože si pro ni chtěl ušetřit sílu. Před jejich románkem a v době po něm, kdy vášeň pomalu vychládala, Nestor nikdy nemusel strádat. Vasagi nebyl sám žádný krasavec, ale poznal pěknou ženu a ze Sluneční strany si vybral spravedlivý díl. Nestor je zdědil společně se Sosákovou pijavicí a také je všechny vyzkoušel. Jednu - byla to jedna z prvních - zkoušel dokonce až příliš a vyčerpal ji k smrti, nebo nesmrti. Aby nevstala z osudného spánku jako Vampýrka, nechtěná vládkyně a paní Nestorovy věže, navrhl Zahar, aby ji odnesli do Bariérového pohoří, přibili ji kůly a nechali napospas slunci. Jeho pán souhlasil.

Takže ženy, které by mu zahřály postel, Nestor nikdy nouzi neměl. Ani před, ani po velkolepém vztahu s Wrathou. Přesto se zdálo, že od té noci, kdy se vrátil po svých z lovu na Sluneční straně, ztratil o ženy ve Zjizvené věži veškerý zájem. Jestli ne veškerý, pak většinu.

A ztratil i chuť...

Nestor nikdy živému masu neholdoval. Když to bylo nutné, dal si, ale většinou mu stačila lehce opečená strava. Když si dal živé (a tohle je zvláštní věc), dbal na to, aby dárce okamžitě poté zemřel - pravou smrtí, ne nesmrtí - aby mrtvolu očistili, stáhli z kůže a maso upekli, než ji odeslali do zásobování! Navíc toto maso bylo vždycky a bez výjimky určeno jako krmivo válečníkům, jejichž organismus dokáže strávit a vyloučit téměř cokoliv.

Přesto... toužil po krvi jako každý z nich. Zahar si tím byl jistý, protože podnikal s Nestorem výpravy na Sluneční stranu a viděl ho lovit s potěšením i krvelačným nadšením, což je neklamná známka vampýrské vitality, protože radost ze zabíjení je vždy přímo úměrná žízni po krvi. Tak proč ne u Nestora? Ať už zněla odpověď jakkoliv, pravděpodobně vysvětlovala Nestorovu našedle bledou barvu. Nestor Mučitel mrtvých byl poslední dobou bledý i na vampýrského vládce. Krev znamená život a Nestor nežil naplno.

Na druhou stranu na tuto výpravu proti Lidesciho Szganyům se těšil (nebo... se jí obával? těžko říct). Zahar si teď vzpomněl, jak si ho v šeru rozbřesku asi před sty hodinami Nestor zavolal do své ložnice s okny obrácenými na jih. Byla vzácnost, aby nekromant udělil audienci ve svých pokojích - a byl to i důvod ke znepokojení. Jeden nikdy neměl jistotu, co se Nestorovi honí hlavou. Tentokrát však pouze zatoužil po společnosti, potřeboval přítomnost někoho jiného než sebe sama. Také si přál chvíli si popovídat.

Z velkého okna v ložnici měl Nestor výhled na kamenité pláně a Bariérové pohoří, jehož nejvyšší vrcholky teď zlatě orámovalo slunce stoupající daleko na jihu. Potrvá ještě mnoho hodin, než rozžhavený kotouč vrhne světlo mezi horami na samotný Wrathin hrad, a i potom se dotkne jen vybělené zvápenatělé stěny vysoké Wrathiny věže. Dlouho předtím nechá Wratha zatáhnout závěsy z netopýří kožešiny, aby jimi nepronikl ani jeden krutý paprsek, a vládkyně sama se odebere do některého temného, bezpečného pokoje.  

Přestože do jiných věží slunce nesvítilo, i ostatní vládci chodili spát při východu slunce a nabírali síly po dlouhé noci. Nestor byl však vždycky jiný. Ano, bál se vražedného slunce, ale stejně tak ho uchvacovalo. Často seděl ve své ložnici a pozoroval, jak se jedovatá žlutá skvrna plazí po vzdálených skaliscích, a zůstával tak až do úplného, nesnesitelného konce, kdy už se mu zdálo, že z dálky slyší slabé syčení kyseliny leptající kameny.

Tak také Zahar svého pána našel, když ho zavolal. Seděl u velkého otevřeného okna s okenicemi dokořán a hleděl na zlatě rámované Bariérové pohoří na jihozápadě.

Po chvíli Nestor řekl: „Víš, že jsem prozradil Wrathe, kde stojí pevnost Lidesciho Szganyů zvaná Ochranná skála...“ Nebyla to otázka, ale konstatování faktu.

„Věž má určité komunikační kanály, jak dobře víte, pane,“ odpověděl Zahar opatrně. „Otroci opravují vodovodní a plynové potrubí mezi věžemi a pracují na vysokých průčelích, kde dohlížejí na měchy na chytání vody, erby vládců, praporce. Občas se dají do řeči. Povídá se, že zaútočíme dnes v noci!“

„Ano, my všichni.“ Nestor přikývl. „Ty, já, Grig, Norbis, Lexis, Asabar a nejlepší z našich otroků aspirujících na povýšení, potom vládkyně Wratha a její muži, také vládcové Spiro Smrtooký a Wran Zuřivý, Gorvi Křivák a Noma Canison. K tomu oddíl válečníků - vlastně všichni válečníci kromě těch čerstvě odstavených. Výkvět hradu. Zůstane jen několik otroků pověřených dohledem nad našimi věžemi, zatímco budeme pryč.“

„To o bude zkáza Lidesciho Szganyů, pane!“

Když tohle Nestor slyšel, stiskl pevně opěrky křesla a prudce k němu otočil tvář. „Skutečně? Jejich zkáza? Jsi si tím jistý? Jsou to houževnatí lidé, Zahare.“

„Lišejník je také houževnatý, pane, a přece jej můžete sedřít z kamene podpatkem.“

„Lišejník však neumírá kvůli slunci! Podívej se tam, na Bariérové pohoří, na jeho vrcholcích rostou lišejníky. Žijí tam, kde my nemůžeme.“

„To Szganyové také, ale -“ Zahar se zamračil „- slunce je přirozené, není  szganskou zbraní.“

„Kdysi se jí stalo,“ zamyslel se Nestor a znovu se otočil k Bariérovému pohoří. „Já... myslím, že si vzpomínám na mýtus nebo legendu - příběh z jiných časů - když jsem byl děcko, nebo ještě než jsem se narodil. Ta legenda říká, že před Wrathou a námi všemi tady sídlili jiní Vampýři. Je to evidentně pravda, protože všude kolem vidíme známky osídlení. A také úpadku a konce. Toto je jen jediný hrad, poslední hrad, ale po kamenitých pláních jsou všem na odiv rozeseté zbytky dalších, které padly ve velké a strašlivé válce. Na jejich roztříštěných pahýlech je patrné působení kouře, obrovského žáru, výbuchů. V těch zapomenutých časech slunce totiž svítilo i na Hvězdnou stranu!“

„Znám tento ,mýtus´, pane,“ odpověděl Zahar. „Jsem však, jestli prominete, starší než vy a mohu tedy jeho pravdivost potvrdit. Byl jsem dítě na Sluneční straně, bylo mi osm nebo devět let a...“

„Zadrž!“ Nestor se na něj znovu podíval, tentokrát zvědavě. „Nejdřív mi řekni... stýská se ti?“

„Stýská po čem, pane?“ (Zahar se zase zamračil.)

„Po dětství. Po tom... být člověkem? Stýská se ti po Sluneční straně? Vasagi tě unesl a proměnil na... tebe. Není to však tak dávno - něco přes tři roky? Musíš si pamatovat, jaké to bylo. Pověz mi, Zahare: Nestýská se ti po tom, co jsi měl a čím jsi byl?“

Zahar jen zmateně pokrčil rameny. „Jsem upír, pane. Mám, co mám, tedy to, co mi dal Vasagi - a vy, pane. Měl jsem štěstí... měl jsem veliké štěstí, vždyť bych mohl žít navěky! Nebo jestli ne navěky, tak alespoň velmi dlouho. Rád bych, ale nedokážu říct, nevím, jestli se mi po něčem ,stýská´. Po některých věcech toužím, to ano. Vždyť také... jsem upír, pane.“

„Tak proč se potom stýská mně?“ Nestorův hlas byl náhle hlubší a plný zvláštní melancholie. „Proč ty si vzpomínáš a je ti to jedno, zatímco já si skoro nic nepamatuji a - tolik mi na tom záleží?“

„Vám záleží na Sluneční straně? Na Kočovnících?“ Zahar pokrčil rameny. „To není těžké pochopit. Szganyové jsou vaší obživou, budoucností, závisí na nich vaše dlouhověkost. Krev...“

Aniž na něj Nestor pohlédl, zvedl ruku, aby ho zarazil. Unaveně řekl: „Neříkej mi, že znamená život, protože to vím. Chci však, aby ses zamyslel nad tímhle: Může znamenat i smrt?“

Zahara to zaskočilo, ale pak si dovolil úsměv. „Hrajeme... slovní hru! Mám pravdu, pane?“

Nestor nejdřív zavrtěl hlavou, ale potom přikývl. „Samozřejmě.“

Zahar řekl omluvně: „Příliš v nich nevynikám, pane. Vasagi mluvil zřídka - a zvláštním způsobem.“

„Hmmm!“ Nestor se zamyslel. Potom se vrátil k předchozímu tématu. „Ne, na Szganyech mi nezáleží, a zvlášť ne na Lidesciho Szganyech, Už ne.“

„Přestože to byl váš kmen?“ Zahar si však hned uvědomil, že je hloupé ptát se Vampýra na něco takového. Dodal: „Samozřejmě že ne, pane. Záleží vám jen na sobě. A přirozeně i na vaší věži a... těch, kteří jsou ve vaší péči?“

Nestor se k němu znovu otočil. „Copak mi nezáleželo na Wrathe Povýšené?“

Zaharovi zmrzl úsměv na rtech. Slovní hrátky a logika věci stranou. Musí si dát pozor, jak na tohle odpoví. „Tohle je jen hra, že, pane? Chci říct... mám mluvit otevřeně?“

V Nestorové upřeném rudém pohledu se nezračily žádné emoce. Odpověděl: „Ach ano, žádám tě o to.“

Zahar zjistil, že mu poněkud vyschlo v krku, když říkal: „Snad... snad vám na ní ani tak nezáleželo, jako jste ji fyzicky chtěl, pane?“ Uvnitř jako by se skrčil a čekal.

Vypadalo to, že Nestor se neurazil, a bez meškání pokračoval: „Takže upíři nemohou milovat?“

„Slyšel jsem, že mohou, ale nikdy jsem to neviděl.“ Zahar byl rád, že se konverzace stáčí jinam, a oddechl si úlevou.

Nestor se však zeptal: „A ty, Zahare, miluješ?“

„Ve vaší věži jsou ženy, pane... samozřejmě ne vaše vlastní! Zajednou z nich chodím, ano. Ale milovat ji...?“

„Jiné ženy než mé vlastní?“ (V Nestorové hlase ani tváři stále nebyly znát žádné emoce.) „Nejsou snad všechny mé?“

„Stejně jako my všichni,“ přisvědčil rychle Zahar. „Vy však nechodíte za všemi ženami ve věži, protože ne všechny za to stojí. Já samozřejmě vím, čemu dáváte přednost.“

Nestor přikývl. „Ano, mám svůj harém.“

„Ano, pane.“

„Někdy se však na ně však nedostane.“

„To záleží na vašem přání, přirozeně.“

„Poslední dobou... jsem jim moc nedopřával.“

„Ani sobě, pane.“

Nestor po něm znovu loupl očima. „Našly si někoho jiného? Tebe? Jiné pobočníky? Jiné muže? Obyčejné otroky?“

Zahar kvapně o krok ustoupil. „To... to by se neodvážily! Vaše ženy? Najít si jiné muže? A který z vašich mužů by mohl doufat nebo se pokusit, mít tu drzost... chci říct...“

„Vím, co chceš říct: dosáhnu daleko a má ruka je pádná a tvrdá.“

Zahar si znovu vydechl. „Ano, pane.“

„Jsem příliš tvrdý?“

(Jak na to odpovědět? Říct, že ano, a vypadat jako změkčilec? Říct, že ne, a riskovat, že mu Nestor teď a tady dokáže opak a třeba mu utrhne další prst?!) „Jste přesně tak tvrdý, jak je potřeba. Ani víc, ani míň.“

Když to řekl, Nestor se na něj podíval a nevesele se usmál. „Chytré! Slovní hry ti jdou, Zahare, když uvážím, jak obtížné bylo mluvit s Vasagim a jak těžké pochytit jemné odstíny v jeho řeči. Neodpověděl jsi mi však na otázku. Tvrdil jsi, že ,krev znamená život´. Já jsem opáčil: ,Může znamenat i smrt?´ Jak odpovíš?“

Zahar byl v koncích. „Na to nemám odpověď. Porazil jste mě svou hádankou. Jak může krev znamenat smrt? Pijeme ji, abychom žili, ne abychom zemřeli.“

„Co když je náš nápoj zkažený?“

„Otrávený, pane?“

Nestor pokrčil rameny. „Otrávený, jestli chceš, ano.“

„Stříbrem nebo česnekem?“

Nestor na něho vrhl žalostný pohled a Zahar usoudil, že asi nepochopil, co tím pán myslel. Za chvíli však Nestor řekl prudce: „To vše nech stranou. Musíš mi věřit, když ti řeknu, že jsou horší jedy než stříbro a česnek...“

Potom chvíli seděl mlčky. Zahar čekal na jeho slova. Konečně se Vampýr ozval: „Slovní hra skončila. Vyhrál jsem... ale ještě mohu prohrát. Teď mi pověz o tom kočovnickém mýtu, jak slunce svítilo na Hvězdnou stranu.“

Zahar přikývl, potom zavrtěl hlavou. „To nebylo slunce. Byl to muž, který měl sílu slunce.“

„Prosím?“

„Slunce svítilo z něho!“

„Z jeho očí? Úst? Ze zadku? Mluv jasně!“

„Vím jen to, co si pamatuji, pane,“ ohradil se Zahar. „Byl jsem ještě kluk a vy jste ani nebyl na světě. Leccos se pozmění, když se příběh vypráví znovu a znovu.“

„Možná že jsem přece jen byl na světě.“ Nestor se posadil zpříma. „Byl to ten den, kdy nad Hvězdnou stranou rudě hořela oblaka, Velkým průsmykem vál na Sluneční stranu vítr z pekla a zabíjel lidi i trogy? S tímhle měl něco společného ten muž z Pekelných zemí?“

„Ne, bylo to dřív, alespoň o čtyři roky dřív než událost, kterou myslíte. Neznám bohužel podrobnosti, ani kdo nebo co v tom hrálo roli.“

Nestor se znovu opřel a zneklidněně nebo možná jen netrpělivě se zavrtěl. „Stejně vyprávěj.“

„Ten muž byl pekelník, který přišel Bránou. Přidal se ke svému synovi, který tu žil a říkali mu Obyvatel. Vampýři se ho velice báli. Ve skalách na západě měl zahradu, bylo to mezi horami a předhůřím. Vampýři se proti němu spojili a napadli ho v jeho zahradě. Setkali se se zuřivým protiútokem! Obyvatel a jeho otec použili sílu slunce - neptejte se mě jak, pane, protože to nevím - a zničili upíří armádu ve vzduchu. Přežila to jen hrstka z nich a ti odletěli pokoření a zlomení domů do svých hradů na kamenitých pláních. Jenže ony už nestály! Všechny ležely svržené na planině až na jediný, poslední hrad, který se v těch dobách jmenoval Karenin, podle vládkyně, jež v něm žila. Proč byl ušetřen,“ (Zahar omluvně pokrčil rameny), „to bohužel nevím...“

„Ach!“ povzdechl si Nestor. „Padlé hrady!“

„Ano, pane. Obyvatel a jeho otec šli totiž nejprve sem. Byli čarodějové a uměli se okamžitě přesunout z místa na místo, nehledě na vzdálenost. Zničili plynovce, do metanových komor pustili jasné slunce a z hradů zbyla jen suť! Když bylo po všem, těch několik Vampýrů, kteří přežili, odletělo dobrovolně do vyhnanství do Ledových pustin...“

Nestor si znovu povzdechl a tentokrát se zdálo, že už nějakou dobu zadržoval dech. „Padlé hrady!“ zašeptal ještě jednou. „Zkáza. Velké kamenné mrtvoly zřícené na planině...“ Pohlédl na svého pobočníka Zahara a dodal: „Zahare, v tomto ohledu tvé vzpomínky naprosto odpovídají mým představám. Také jsem totiž znával tuto legendu, jen jsem ji zapomněl, tak jako jsem zapomněl většinu věci.“ Mluvil teď s neobvyklým zaujetím a Zahar si gratuloval, že se mu podařilo v pánovi probudit zájem.

„Je to důležité, pane?“

Nestor se zamračil, našpulil rty a čelo mu zbrázdily vrásky. „Nevím. Jedno je však jisté: Wratha a ostatní se mýlí. Věří, že sem při východu slunce průsmykem vniklo szganské sebevražedné komando, způsobilo výbuch v přízemí hradů a tím je vyhodilo do povětří! Prozatím je necháme tomu věřit. Zmínil ses někdy o tomto ,mýtu´ Vasagimu?“

Zahar pokrčil rameny. „Jak jsme se shodli, pane, Sosák nebyl zrovna hovorný. Také je pravda, že vampýrští vládci většinou neholdují konverzacím s pouhými pobočníky. Tedy... nemyslím, že tím vaše úroveň nějak klesá, pane, jen že...“

„Ano, já vím,“ nenechal ho domluvit Nestor. „Snížit se pod svou úroveň? Samozřejmě že to nedělám. To tebe pozvedám na svou úroveň! Měl by sis toho vážit.“

„Vážím si toho, pane.“

„Tak tohle považuj za rozkaz a můžeš o tom později uvažovat: o těchto věcech už s nikým nemluv, jedině se mnou nebo když ti to poručím. O čem vím, to mi nemůže ublížit. A co mí ,kolegové´ nevědí, to je nebude pálit. Pochopil jsi?“

„Ano, pane.“

Potom se Nestor hluboce zamyslel, ale přemýšlel nahlas: „Zdá se, že v těch dobách existovaly Síly, které mohly být přeneseny do přítomnosti. Bude potřeba to prozkoumat.“

„Vy myslíte, pane, že dokonce i teď jsou možná mezi Lidesciho Szganyi čarodějové?“

Než Nestor odpověděl, vrhl na něho velice zvláštní pohled. „Myslím si, že mezi nimi pravděpodobně jeden byl, ano. Alespoň do té noci, kdy jsme spolu byli lovit na Sluneční straně, ty a já.“ Znovu velice vážně opakoval: „Ano, myslím, že možná jeden býval, přinejmenším jeden...“

Celý tento - nepříjemný - rozhovor se odehrál asi před sty hodinami v ložnici vládce Nestora Mučitele mrtvých ve Zjizvené věži.

Nyní však musí Zahar svou mysl obrátit opět k přítomnosti, k faktu, že tady a teď před chvílí ,slyšel´, jak jeho pán telepaticky varoval Wrathu Povýšenou: Wratho, stáhni se, nepřistávej! Někdo tam je! Nepřítel... dokonce Velký nepřítel! Ano, a je nebezpečný! 

Nebezpečí! Nejpřednější povinností pobočníka je chránit svého pána! Zahar pobídl létavce kupředu, po bok Nestorovi. Potom se podíval, kam se díval i vládce.

Viděl plošinu na vrcholku velkého balvanu či snad oblého skalního výběžku Ochranné skály. Na ni se vpředu a trochu nalevo snášel Wrathin obrovský létavec s ozdobným sedlem. Přímo před ní právě dosedalo zvíře jejího prvního pobočníka. Noma Canison letěl ještě více vlevo, rovnoběžně s Nestorem, ale o něco výše, takže spolu tvořili za Wrathou trochu neuspořádané V. Noma stál v sedle, přitahoval otěže a štěkal šťavnaté nadávky. Psí vládce byl jako vždy nedočkavý, záměrně létavce brzdil, aby rychleji ztrácel výšku, protože už chtěl být dole. Za těmito třemi letěli Wran Zuřivý na Nestorové křídle, Spiro Smrtooký na Nomově a samozřejmě jejich pobočníci, kteří všichni doplňovali formaci ve tvaru V.

Mezi hlodašovými keři vyrůstajícími z praskliny v kameni se náhle jakoby odnikud objevil muž. Najednou si ho všimli a viděli, že stojí přímo v cestě prvnímu přistávajícímu létavci. Měl na sobě zvláštní masku s vystouplýma lesklýma očima a na rameni nesl jakési zařízení podobné podlouhlé skříňce... a zdálo se, že jí míří na vedoucího létavce! Wratha dbala Nestorova varování a navázala kontakt s prvním jezdcem.

Ať už je to kdokoliv, naber ho do přední kapsy, nařizovala mu. Vysyp ho do prázdna přes okraj skály! 

Pobočník chtěl uposlechnout, popohnal zvíře lapající vzduch vyklenutými křídly a přiblížil se k oběti. Vzápětí však nastalo...

Šílenství! Chaos!

Část třetí

Vampýři!

I

Noma a Siggi

Než začali před několika minutami ve spirálách klesat, kroužili Vampýři vysoko nad Ochrannou skálou. Jak se mohutná a zvětralá zrcadlila v očích Nomy Canisona, vypadala jako lebka padlého obra. Psí vládce na ni shlížel žlutýma šelmíma očima s rudými zornicemi, které viděly ve tmě. Hleděl na řídké
porosty hlodašových keřů a ostružiní, jediný pozůstatek obrových starodávných vlasů. Zdálo se, že s výjimkou této odolné vegetace rostoucí z prasklin, které mohly být švy na pomyslné lebce, je plošina pustá a bez života - a smrti - stejně jako je lebka prostá myšlenek. Byla bezpečným vyvýšeným stanovištěm jako dělaným pro pozorování boje.

Tak to skutečně vypadalo: na plochém vrcholu Skály vládlo ticho a klid, přestože dole zuřila bitva a lidé umírali. Ovšem to bylo před několika minutami.  Teď se všechno změnilo.

Vypukla vřava a zmatek!

I kdyby to psí vládce viděl ve snech a předpověděl, co se stane - což tentokrát neudělal - nebyl by uvěřil, že vidí budoucnost. Právě se zvedal v sedle a uklidňoval létavce ohýbajícího křídla, aby ho zbrzdila, a rozvinujícího přistávací výrůstky, aby utlumil náraz při dosednutí. Teď viděl všechno na vlastní oči, a proto věřit musel.

V noční tmě zahlédl muže stojícího na plošině Skály mezi hlodašem. Ten muž nesl na rameni dlouhou věc ve tvaru skříňky či trubice a na hlavě měl masku s vypoulenýma očima. Stál přímo v cestě Wrathinu otroku Gobanovi, který už už přistával. Potom začal vládce Nestor Mučitel mrtvých ukazovat a gestikulovat a ten muž namířil svou dlouhou krabici na Gobanova létavce.

Na vrcholu Skály bylo šero a svítily jen hvězdy. Byla by tma, nebýt občasné záře raket Lidesciho Szganyů, které divoce křižovaly oblohu, a světla ohňů odrážejícího se v řídkých mracích. Jak by však mohla noc vadit očím Vampýra? Nemohla, a šero už vůbec ne. Noma viděl velice dobře.

Také ,slyšel´ Nestorovo varování a Wrathiny pokyny udílené jejímu otrokovi: měl toho blázna smést přes okraj skaliska. Goban hned popohnal létavce, aby zaútočil. Potom však:

Ze skříňky na rameni toho muže vyšlehl oheň jako miniaturní slunce. Vylétl šíp světla rychlý jako hadí polibek a na špičce měl blýskavý kov. Zanechával za sebou stopu páry, syčel jako válečník a jeho kousnutí bylo ještě ničivější! Gobanovo zvíře mělo otevřenou kapsu, aby si jí mohlo přidržet toho šílence a svrhnout ho ze skály. Ani zvíře, ani jezdec se však nikdy k cíli nedostali.

,Šíp´ zasáhl létavce do kapsy umístěné tam, kde se dlouhý zužující se krk napojuje na tělo, přímo pod sedlem. Vlétl hluboko do vaku s chrupavčitými háčky, který se podobal ústům, odrazil se nahoru, protrhl maso a vylétl ven mezi kapsou a sedlem. Tam explodoval.

Raketa byla napěchovaná silnou výbušninou a prorazila by pancíř nebo zastavila vojenský transportér. V porovnání s tím byly duté kosti a blanité maso létavce jako vata. Tělo by snadno pohltilo velké množství kulek, než by z něj vyteklo dost krve, aby to zvířeti vážně ublížilo. Raketa ráže třicet milimetrů však není kulka. Nathan už viděl, co létavci způsobí výbušná šipka z kuše, ale tohle pro něj bylo nové.

Výbuch měl tvar hvězdy a vyšlehl všemi směry. Dole odtrhl zvířeti vak a mrštil s ním na zem tak snadno, jako si člověk odloupne strop. Po stranách rozerval spodek létavcova krku, rozcupoval svaly i řemeny sedla a sedřel zvířeti maso, blánu i chrupavku z přední hrany křídel. Nahoře projel sedlem jako nůž... a projel i Gobanem! Jezdec, sedlo a všechno ostatní bylo vymrštěno vzhůru ve dvou kusech, doslova rozpolcené!

Z létavcovy páteře se vytrhl díl dlouhý asi půl metru nebo metr. Zvíře nad sebou ztratilo veškerou kontrolu a s výjimkou nemrtvé součásti v jeho krvi zemřelo ještě ve vzduchu. Oči v jeho téměř lidské hlavě na konci dlouhého, pomalu se propadajícího krku se zakalily, růžové červovité končetiny sebou zacukaly v křeči a potom se svinuly zpět do dutin v těle. Zvíře sebou mrštilo nejdřív na jednu stranu, potom na druhou, jeho křídla vyklenutá do oblouku se začínala prověšovat... ještě však klouzalo kupředu.

Nathan si dřepl a přikrčil se, aby ho nezalil déšť tělesných šťáv, když se gumovitá masa létavcova těla a jeho škubající se výrůstky sunuly těsně nad ním. Létavec vytrhl hlodašový keř zužujícím se ocasem třesoucím se jako zmrzačený had a neodvratně směřoval k okraji Skály a k otřesnému pádu.

Výstroj, kterou měl Nathan na hlavě - zaměřovač k raketometu s nočním viděním - se mu svezla ke straně. V kleče v hlodašovém keři si ji horečně snažil spravit. Naplnila ho radost z úspěchu. Konečně vrací úder… Vampýrům! V hlavni čekala další raketa. Stačí položit prst na tlačítko.

Vládci a vládkyně byli uvrženi ve zmatek, ale jen nakrátko. Wrathino zvíře následující Gobana na přistání instinktivně couvlo před zábleskem světla a tlakovou vlnou. Prudký pohyb zvířete vládkyní otřásl, takže se musela pevně chytit dvojité hrušky sedla. Po levé ruce se k ní snášel Nomův vzpínající se vyplašený létavec. Končetiny zvířete nervózně pátraly po opoře na Skále. Křídlo ohnuté do oblouku se dotklo země a Noma cítil, že v sedle ztrácí rovnováhu. Psí vládce zaklel, kopl zvíře těžkou botou do boku,  vymrštil se, zhoupl se na kostnaté hraně křídla a dopadl naplocho do hlodašového keře. Vzápětí dosedl i jeho létavec. Noma se postavil na nohy…

…a Nathan ho spatřil!

Uviděli se navzájem a poznali se!

Psí vládce ho znal, i když nevěděl odkdy nebo odkud. Na druhou stranu Nathan si pamatoval až moc dobře, odkdy a odkud ho zná. Byla to tehdy strašná chvíle, na kterou nikdy nezapomene.

Tu noc v Osadě... první výprava Wrathy a jejích renegátů na Sluneční stranu…válečník srovnal dům Nany Kikluové se zemí a Nathan ztratil vědomí. Když ho později znovu nabyl, našel svou dívku, Mišu Zanestiovou, jak leží v bezvědomí v troskách. Vzal ji do náručí a klopýtal k díře v hradbách, když za sebou zaslechl hlasité oddechování a zvuk běžících tlap. Ohlédl se a uviděl...

…Nomu Canisona!

Noma. Stačilo se na něj podívat a člověk věděl, že v rodokmenu má psa, lišku nebo vlka. Možná kombinaci těch tří. Byl to vlkodlak! Nathanův omyl, když ho poprvé viděl, se dal omluvit. Pokládal ho totiž za jednoho z ochočených vlků Osady.

Veliký vlčí tvor přibíhal ze zničené hlavni ulice Osady a mířil přímo k němu…hledal asi společnost člověka, aby unikl nájezdu Vampýrů. Potom si však Nathan všiml, že tento ,vlk´ jako by se halil do mlhy, která se kolem něj vznáší, a také, že běží spíš po dvou než po čtyřech!

Ten tvor se k němu agresivně řítil a dychtivě se nakláněl kupředu...zastavil se, jen když naslouchal, naklonil hlavu a špicoval velké uši, nebo když klesl na všechny čtyři, aby očichal zem. Uvnitř v očích mu žhnuly rudé plameny jako lampy ve tmě. V tu chvíli Nathan pochopil, že mlha stvoření neobklopuje, ono ji vylučuje!

Vampýr…Nathan u táborových ohňů o nich slýchával vyprávět...o jejich schopnostech, hybriditě, zvířeckosti. V tom okamžiku pochopil, co před ním stojí…a že jeho osud je zpečetěn!

Noma se přiřítil, vztyčil se na zadních a zavrčel. Byl vyšší než člověk. Nathan třásl Mišou, pokoušel se ji přivést k vědomí, ale marně. Zkoušel tu psí, liščí nebo vlčí stvůru odehnat. Noma Nathana očichal, naklonil hlavu na stranu a při pohledu na dívku v Nathanové náručí mu z huby kapaly sliny. „Tvoje?“´ zavrčel.

Nathan se postavil před Mišu, ale psí vládce ho popadl a jednoduše odhodil stranou. „Ne, není tvá -je moje!“ řekl.

Potom už o sobě Nathan nevěděl. Probudil se a Miša byla pryč. Měl ji Noma? Ta hrůza ho i dnes pronásleduje ve snech: pohled na Mišu v náručí netvora, který z ní strhává cáry oblečení. Na takový děs nikdy nezapomene a teď se mu znovu promítl na obrazovku mysli jako sled živých, kaleidoskopických obrázků. Nezapomene ani na přísahu, kterou složil tu noc: že nepřestane bojovat, dokud z psího vládce nezbude jen obláček černého dýmu a puch šířící se v poskvrněném vzduchu.

Teď tu stáli - on a Noma - tváří v tvář v hlodašovém keři, ani ne patnáct kroků od sebe...

Telemetrie byla správná. Nathan vycentroval svítící kříž v čočkách nočního zaměřovače na Nomův hrudník, jeho srdce... a zmáčkl spoušť.

Noma viděl, jak to přichází. Bylo to jako snít a být zároveň vzhůru! Záblesk věštění ze snů v bdělém stavu. Letmý pohled do nejbližší budoucnosti: Nicota! Prázdná tma. Smrt?

Nestor Mučitel mrtvých celý výjev sledoval: viděl, jak z ničivé podlouhlé zbraně na rameni jeho Velkého nepřítele (jeho bratra) vyšlehlo oslňující bílé světlo a jak se k Nomovi neskutečnou rychlostí blíží lesklá střela na dýmajícím stonku bílého ohně. Viděl, jak se psí vládce střemhlav vrhl do úkrytu a jak střela prosyčela mezi ním a jeho vzpínajícím se zvířetem a narazila do jeho prvního pobočníka na létavci (jednoho z Nomových ,štěňat´ jak jim říkal). Ten byl ještě ve vzduchu, ale chystal se také přistát.

Skutečně přistál, ale v několika krvavých kusech! Nestor nevěděl, kam přesně se šíp zabodl, ale pobočníkova malého létavce úder smetl jako mouchu, zlomil mu hřbet a jezdec... spadl na zem doslova jako déšť!

Potom Wratha znovu získala kontrolu nad situací a rozzuřila se. Pobídla své zvíře, aby se vrhlo k muži v hlodašovém keři. Kapsa létavce se sevřela kolem mužova ramene i se zbraní, a i když kopal a vzpouzel se jako šílený, což pravděpodobně byl, zvíře ho táhlo ke srázu.

Na krátký okamžik pocítil Nestor pýchu. Těšilo ho, že tohle je jeho bratr, Nathan, a že je tím velkým a silným nepřítelem, jak mu Nestor říkal. Není ostuda mít se před tímto mužem na pozoru! A nemá už smysl ho nenávidět, protože je konečně pryč. Jak se vrátil... na tom už nesejde. Teď se jistě nevrátí.

Ano, je pryč. Když Wrathin létavec otevřel kapsu a pustil ho, zmizel za okrajem útesu. Chvíli se jeho silueta rýsovala na pozadí slabě světélkujícího vzdáleného obzoru, a potom už nebyl. Kámen hozený do propasti.

Noma však ležel v hlodaši, kam dopadl. Psí vládce se ani nepohnul! Nestor s létavcem hladce přistál, sesedl a běžel k příteli. Noma měl na kožené kazajce krev a měl ji i v hrubé vlčí srsti na hlavě. Zle si rozsekl lebku o jednu z puklin v kameni Skály. I Vampýrovým mozkem je možné otřást do bezvědomí.

Nestor držel Nomovu hlavu v rukou a díval se mu do očí, jejichž pohled čím dál víc připomínal sklo a které se zavíraly. Noma ho nevnímal. Viděl jen obrázek ve své mysli, který jasně rozeznával i Nestor.

„Siggi!“ vydechl Noma, než upadl do bezvědomí. „Má stříbrná...stříbrná paní z měsíce. Kdo se teď... o tebe postará?“

Následovalo to, co Noma předpověděl. Prázdná temnota. Nebyla to však prázdnota nebo tma skutečné smrti. Zatímco se Nomova pijavice pustila do práce a aktivovala metamorfní hojení v prasklé lebce, tma se změnila v sen.  Snil vzpomínku na to, jak k němu přišla Ona, a vzpomínal si na všechno, co se přihodilo během čtyř měsíců, které následovaly...

Stalo se to poté, co se Nestor ztratil na Sluneční straně a vrátil se pěšky přes Bariérové pohoří. Zavolal svého pobočníka Zahara, aby na něj čekal v horách s létavcem. I Noma čekal na jeho volání, a když zaznělo, byl na ně připravený. Letěl se Zaharem pozdravit nekromanta a blahopřát mu k bezpečnému návratu.

Když se však vraceli do posledního hradu a prolétávali nízko nad Bránou do pekel, spatřili něco nečekaného! Ženská postava překročila okraj kráteru a klopýtala po kamenité pláni. Člověk a k tomu žena... tady?

Přistáli a šli k ní. Nestor a Zahar zvědavě, Noma naprosto užasle, překvapeně a fascinovaně! To úchvatné stvoření psího vládce očarovalo a on hltal očima jeho krásu. Byla skutečně krásná. Měla nezvyklé barvy a šaty (jestli to bylo oblečení a ne závoj z mlhy a nejjemnější pavučiny) lehčí než měsíční paprsek. Noma hned věděl, kým je, kým musí být.

Szganka? Ne, v žádném případě! Nějaký divný kočovnický albín, od narození bezbarvý? Nesmysl, vždyť má oči modřejší než nebeská klenba za jasného dne! Také její celkový vzhled to vylučoval. Byla nádherně rostlá, měla neslýchané stříbřitě blond vlasy a světlou, dokonalou pleť bez poskvrnky. Stejně dokonalé byly její rysy. Měla dlouhé ruce i nohy a jejich pevné tvary se rýsovaly pod spodním prádlem z čistého hedvábí, které prosvítalo skrz poletující lehoučké šaty jemné jako motýlí křídla. Šaty byly téměř průhledné. Ten vzhled, barvy, oblečení! Ó ano, Noma věděl velmi dobře, kdo to je.

Už dlouho o ní snil své věštecké sny, o stříbrné paní z měsíce! Psí vládce totiž (o nic méně než jeho šedí vlčí příbuzní žijící volně v horách) zbožňoval měsíc plující vysoko po nebi a zpíval mu na cestu nocí. Na balkoně v Prašivé věži v posledním hradě sestrojil dokonce veliké varhany z dutých kostí, jejichž hudba jej při zpěvu měsíci doprovázela. Všechno to dělal, protože o ní snil, doufal, že jednoho dne jeho volání vyslyší a přilákána hudbou sestoupí z nebe, aby s ním žila v Prašivé věži...

Což se právě stalo!

Nemělo smysl se s ním přít. Noma si stál za svým: není nejmenších pochyb, že tohle je jeho stříbrná paní z měsíce. Kdyby Nestor se Zaharem neuznali, že Noma má pravdu - a hlavně kdyby neuznali jeho vlastnické právo - nastaly by potíže.

Oni však jeho nárok nezpochybnili. Možná o něm nebyli přesvědčeni, ale byli (naštěstí) příliš užaslí, než aby se s ním přeli o jeho snech či právech, a tak si ji Noma odnesl do Prašivé věže. Doslova ji odnesl, protože když se k ní nedaleko Brány poprvé přiblížil, stačil jediný pohled na něj a klesla mu v mdlobách do náručí. Zřejmě (myslel si) ji přemohla radost, že se s ním tak brzy shledala, s ním, který ji přilákal dolů z paláce v oblacích a který byl tak přitažlivý.

V Prašivé věži se brzy probrala z mdloby a za malou chvíli si byl Noma jistý, že se nemýlil. Vůbec nic totiž o světě lidí a Vampýrů nevěděla. Vždyť ona nevěděla ani nic jiného! Byla nevinná. Ne hloupá - to při její kráse a půvabu nepřipadalo v úvahu. Hrouda země je hloupá, zářící Luna však ví dost na to, aby osvítila svět! Byla jen světem nezkažená. Přesto nebyla úplně nevinná.

Věděla například přesně, jak Nomu očarovat... ale to přišlo až později.

Nejprve ji musí naučit... vlastně skoro všechno!

Jak to chodí ve vampýrském hradě jako celku a jak v Prašivé věži, které nyní vládla, hned po Nomovi. Ano, byla tu paní, a to byla jen ženou, ne Vampýrkou!

Ach! - ,jen´ žena! Ale naprosto jedinečná.

A tak se pustil do práce a začal ji učit. Jen nevěděl... jak vyučovat někoho, s kým se ani nedomluví, protože nezná szganskou a vampýrskou řeč. To ho na chvíli zdrželo. Později si však za ,nezná´ dosadil ,nepotřebuje´. Paní z měsíce jejich jazyk nepotřebovala. Rozuměla totiž každému slovu!

Zlodějka myšlenek, ano. Telepatka. Bytosti z měsíce nepoužívají řeč jako takovou, protože se dorozumívají myslí, když si přejí mluvit. A když  ne, zahalí své myšlenky neproniknutelnou mentální mlhou. Stejně to dělala i ona. Noma se do její mysli nemohl dostat přes husté chomáče mlhy, které uměla vyvolat! Koneckonců, na tom není nic zvláštního. Žádná ctnostná dívka nenechá svého nápadníka zjistit, na co myslí. I ženy totiž mají chlípné myšlenky stejně jako muži. Tohle věděl Noma zcela jistě. Jeho upírky byly děvky od horních rtů k dolním a líbaly a sály oběma!

Ale sex? S paní z měsíce? Na to nemohl ani pomyslet... nejdřív. Byla nedotknutelná jako bohyně! On to tak chtěl. Seděla na trůnu z jemně vyřezávané chrupavky v nejsoukromějších ze soukromých pokojů psího vládce. Ze všech lidí a příšer v Prašivé věži vídala jen jeho a ji směly spatřit pouze jeho oči. Nejdřív.

K čemu je však bohyně, když ji neuctívají davy? Jestli je bohyní, pak Noma musí být bohem. Stane se jím, jestli se jí zalíbí. Proto se jí musí dvořit, získat si ji, přesvědčit ji o své božské podstatě. Musí se v jejích očích snažit vypadat jako bůh! Nejen v očích své stříbrné paní, ale v očích celého hradu.

Vlastně už jím byl. Nebo jestli ne bohem, vládcem byl určitě. Mít však jako družku bohyni! Ach, jeho sen, tak nepravděpodobný, se splnil!

Jmenovala se Siggi. Alespoň to se Noma dověděl, když se nad ní skláněl, zatímco spala nepokojným spánkem, a vklouzl jí do mysli během těch krátkých chvil, kdy si ji nehlídala a nechala mlhu trochu opadnout. V jiném světě (mohlo to být jedině na měsíci) měla nepřítele, jehož jméno a tvář představovaly ústřední bod jejích nočních můr. Dokonce i teď v Nomově péči se ho obávala, a když sténala jeho jméno, na čele se jí perlily stříbrné kapky potu

Turkur!

Turkur Conov!

Podivné cizí jméno, které nikdy neslyšel u Szganyů ani u Vampýrů. Jméno, které stříbrná paní nikdy nezapomene. Když ho teď zná, nezapomene jej ani Noma. Tiše, hrdelně vrčel a nahlížel do její krčící se, chvějící se mysli a nakonec zahlédl i tvář toho netvora, jak si na ni vzpomínala Siggi: Široká hladká lebka bez vlasů, a přesto lesknoucí se vitalitou, kterou vyzařuje i tvář. V přímém kontrastu s ní pak hluboko posazené oči s nafialovělým okolím. Pronikavé oči, které ač byly lidské, vládly nadlidskou silou. Oči, které vidí do duše i skrze ni a které z jejich majitele činí mezi lidmi vůdce. Mohlo to zapůsobit... na člověka. Noma však byl Vampýr! Přesto cítil podivné kouzlo a neobyčejnou přitažlivost muže z měsíce.

Pocházel nepochybně z měsíce. Kde jinde by se s ním Siggi seznámila a začala se ho bát, když ne ve světě putujícím po nebesích? Nezávisle na Nomově ,logické´ úvaze, tu byl také vzhled toho muže, jeho vybarvení a vznosný zjev. Zářil stejně jako Siggi a ta trocha ochlupení, která mu na hlavě rostla, byla stříbřitě blond jako Sigginy vlasy. Měl tenké obočí klenoucí se tak, že mu dodávalo povýšený výraz a zdůrazňovalo snědé, ostře řezané čelo.

Nos měl výrazně orlí. I přesto, že nebyl nakrčený, působil jako nos vládce. Noma usoudil, že si ho musel zlomit, možná v boji, a když se zahojil, vypadal jako orlí, což Turkur nechal tak, asi jako válečnou trofej. I když vlastně nebyl Vampýrem, takže to nemohl ovlivnit. Stejně však měl tu zvláštní Moc, která Nomu nutila myslet na něj jako na pravého vládce.

Ano, s plnými rty nad silnou, hranatou bradou a tvářemi jen nepatrně propadlými, nebyl úplně ošklivý. Hrdý a povýšený kněz války z měsíce.

Kněz války, hrdý a povýšený...

Povýšený.

To slovo se vládci Prašivé věže už dvakrát nabídlo jako popis Turkura Conova a nemělo to dělat. Bála se Siggi vzpomínky na něj nebo přímo jeho přítomnosti? Přišla z měsíce na Hvězdnou stranu. Nemohl ji Turkur pronásledovat? Jakými kouzly vládne tento měsíční velekněz? Kdyby si pro Siggi přišel, jak by měl Noma reagovat?

„Při svém srdci... své krvi... svých šlachách. Při své síle Vampýra… schopnosti číst ze snů... přirozenosti vlkodlaka. Při všem, co mám, a všem, co jsem! Ani člověk, ani stvůra, ani bytost z měsíce - bytost zrozená přírodou, v kádích nebo v cizím světě - nás nikdy nerozdělí. Já, Noma Canison, tak přísahám při svých zubech, koulích, samotné krvi, která mi bouří v žilách!“

Utíkal k oknu směřujícímu na sever a hrozivě se zadíval na prchající měsíc: „Jen ať přijde, ten Turkur. Pyšný a povýšený? Noma mu ukáže pýchu a povýšenost. Sním jeho oči a tvář a pošlu ho domů na velkém černém létavci, slepého, rudého a s ranami kouřícími a jeho jekot se bude rozléhat nocí!“ 

Tak zněla Nomova vampýrská přísaha...

Siggi si na něj zvykla. Zvykla si i na hlídací stvoření, která se plížila spletitými chodbami věže, když jejich pán odpočíval nebo lovil na Sluneční straně. Velmi brzy se ,aklimatizovala´, což znamená, že se smířila se svým osudem, protože měla prázdnou mysl a jiné prostředí neznala. Věž a stvůry, které v ní žily, představovaly domov a Noma byl ochráncem. Navíc ji zbožňoval. Přestože ji šílený Turkur Conov v útrobách Perchorska okradl o všechny myšlenky, Siggi si zachovala smyslnost, podmanivou živočišnou přitažlivost, esenci ženskosti, které se jí tak hojně dostávalo.

Cítila touhu. Od čtrnácti let měla vždycky vedle sebe muže. Nepamatovala si je, ale vzpomínala si, jak s nimi zacházet. Věděla, co dělat. Jako celý život a jak to bývá u všech smyslných žen, i teď ji přitahovala moc. V Prašivé věži v sobě soustředil moc jediný muž. Všechna ta syrová, divoká energie vycházela z jediného zdroje, který se jmenoval Noma Canison. Jeho ,štěňata´, vlastní synové, pobočníci, otroci, ti všichni byli obyčejní, i když poznamenaní živočišností svého pána. Noma sám však byl úžasný! Mysl, ze které se vymazala představa ideálního muže jakožto oslňujícího, vznešeného a čestného, našla ideál v  Nomovi.

A romantika? Psí vládce byl romantický. Bral ji na galerii otevřenou na sever, která ukrývala neuvěřitelný nástroj z dutých kostí, nastavoval kryty tak, aby chytaly vítr z Ledových pustin, a hrál na své obří varhany s vervou, pokud ne s umem skutečného virtuóza. Zatímco zbytek Wrathina hradu úpěl nad výslednou kakofonií, paní z měsíce Siggi se smála a tleskala, a dokonce ji radost z Nomovy hudby pohnula k slzám - nebo možná plakala utrpením. Nikdy by ho však nezklamala, protože věděla, že hraje pro ni.

Celou tu dobu si ji idealizoval. Povznesl ji nad pozemské touhy a myslí psího vládce nikdy neprolétla jediná hříšná myšlenka týkající se Siggi. Vždyť šlo jeho stříbrnou paní z měsíce, jejíž tělo bylo posvátné a on byl jen velkým psem. Nesměl ji zkazit ani ji změnit. Když šla spát, Noma si lehl na slamník před její dveře. Místo psího vládce se z něj stal hlídací pes. Velmi věrný pes.

I bez vzpomínek zůstávala Siggi stále sama sebou - žádostivou ženou. Protože neznala nikoho jiného než Nomu (neměla ho s kým srovnávat), chtěla ho. Byl sice psem, ale stejně tak byl mužem. Nakonec ho svedla, a i když tušila, že ji to může zničit, odvedla si ho do postele. Noma s ní šel, nevycházel z údivu a věřil, že sní nejnádhernější, i když zakázaný sen.

Věděl, že její tělo je křehké, a byl na ni jemný. Možná až moc, takže musela útočit ona. Tím to velké a strašlivé zvíře zkrotila. Získala si ho nejen krásou, ale i chtíčem tak silným, že se mu vyrovnal. Stal se hračkou ženy z jiného světa.

Siggi byla svým způsobem nevinná a nemohla to vědět, ale když si hrála s Nomou Canisonem, zahrávala si s vlastní duší.

Noma musí ukázat svou paní z měsíce celému hradu, všem vládcům a prvním pobočníkům, a dokonce i vládkyni Wrathe... té hlavně. Cha! Ať se podívá na skutečnou dámu!

Noma si však do věže nezval návštěvy. Prašivá věž byla utajovaným místem a psí pán měl rád v boudě pořádek. Takže si promluvil s vládcem Nestorem Mučitelem mrtvých ze sousední Zjizvené věže, svým jediným opravdovým přítelem ve Wrathině hradě, a Nestor i přes drobné pochybnosti svolil, že vše zařídí. Pozval vládce a vládkyni nahoru - nebo ve Wrathině případě dolů - do Zjizvené věže na velkolepou hostinu na počest Siggi, Nomovy měsíční paní.

Hostina pro obyčejného člověka, otroka,,pouhou ženu´? Dokonce ženu z jiného světa? Neslýchané! Přesto vládcové umírali zvědavostí, všichni do jednoho. A nejvíc Wratha Povýšená.

Při jedenáctém západu slunce po Siggině příchodu na Hvězdnou stranu se pro ni tedy ve Zjizvené věži konala hostina a vládci a vládkyně přišli zjistit, jaké že pozoruhodné stvoření tak uchvátilo ještě nedávno vzteklé srdce vládce a jeho kolosální představivost. Jejich zvědavost neměla být zklamána.

Když Noma přivedl Siggi do posledního hradu, nikdo ji neviděl. I kdyby ji viděli, nepokládali by ji, přehozenou v mdlobách přes sedlo, za nic jiného než další zajatkyni vyrvanou Sluneční straně. Nikdo kromě Nestora Mučitele mrtvých nevěděl, jak Nomova stříbrná paní vypadá, jak omračující má tvary a jak pohádkový vzhled. Mělo to zůstat tajemstvím až do poslední chvíle.

Noma byl mazaný herec, tak mazaný jako liška v jeho smíšeném rodokmenu. Měl smysl pro dramatičnost situace a dokázal ocenit, jak lahodně vzrušující je očekávání, jak šokující náhlé odhalení i jak omračující může být konečné rozuzlení. Liboval si, když dostal příležitost rozestavět herce na jeviště. Tentokrát se mu možnost naskytla u příležitosti hostiny pro Siggi. A protože dramatičnost byla Nomovi bytostně vlastní, nechodil včas. Dával přednost velkolepému vstupu na scénu.

Hostina vlastně působila spíš jako setkání na oslavu úspěchů, které nedávno zaznamenalo spojenectví vládců při úsilí přetvořit Wrathinu věž na řádnou pevnost a otroky a stvůry na armádu. Nestor Mučitel mrtvých ohlásil konání hostiny krátce po výpravě proti Szganyům z Tirenského Srázu asi sto třicet kilometrů od Osady. Pod vedením Yanniho Tireniho se lid z Tirenského Srázu semkl tak jako Lidesciho Szganyové. Neměli sice zvláštní zbraně jako Lardis, ale byli fenomenálně šikovní při nastražování léček a líčení pastí a právě tak přesní při střílení šipek se stříbrným hrotem namočeným v česneku a vrhání ohnivých koulí odpalovaných prakem. Jako Lardisovi lidé i oni přežívali bez toho, že by se vrátili do divočiny a začali kočovat.

Tentokrát se však vampýrská výprava zdařila a povedlo se zajmout mnoho živých otroků, aniž by Vampýři utrpěli ztráty, což poskytlo řečený důvod k oslavě. Podle Nomova přání se Nestor letmo zmínil i o tom, že při stejné příležitosti, hostině pořádané ve Zjizvené věži, představí zároveň psí vládce novou paní Prašivé věže. Noma se v té době moc neobjevoval, aby se vyhnul žertům a otázkám na toto téma. Protože měl smysl pro divadlo chtěl, aby Siggi byla naprostým překvapením. A to také byla...

Setkat se měli čtyři hodiny před východem slunce, což jim poskytne dostatek času na chvástání, žerty, jídlo a pití, než se za rozbřesku budou muset rozejít zpátky na svá panství a do bezpečí temných pokojů. Nestor odešel do Zjizvené věže, aby se postaral o vše potřebné. Wratha a její hlavní pobočníci sejdou z Wrathiny věže dolů pěšky. Také psí vládce a jeho štěňata jsou s cestou nahoru z Prašivé věže dobře obeznámeni. Nestor však věděl, že přesto přiletí na létavci a se zpožděním, protože Noma nebude chtít slevit ze svého obvyklého stylu.

Wran a Spiro Smrtoocí nemohou projít přes Prašivou věž (to by Noma nikdy nedovolil), takže budou muset letět. Od Gorviho Křiváka zase nikdo nemůže chtít, aby se ze Zatuchlého sklepa šplhal kolmo vzhůru téměř osm set metrů, a proto také použije létavce. Nestor tedy musí připravit přistávací plošinu a na ni postavit pobočníky a otroky, kteří se postarají o létavce.

Na všechno dohlédl, ani ho to nestálo mnoho úsilí. Alespoň tak mohl psímu vládci splatit dluh.

Nadešel stanovený čas.

První přilétl Wran Zuřivý v proradně šviháckém oblečení. Měl na sobě plášť šedý jako vlčí srst, kolem pasu rudou šerpu, dále si oblékl kalhoty z černé netopýří kožešiny a kožené boty. Vypadal skvostně. Doprovázeli ho první a druhý pobočník. Wran s povýšeným výrazem nasál vzduch a dotkl se malé černé bradavice na bradě. Jeho bratr, věčně zamračený Spiro Smrtooký, se dostavil hned po něm. Podle svého zvyku byl oblečen v hadrech stejně jako jeho muži. Nestor je přivítal na přistávací plošině, dal svým otrokům pokyny, kde mají létavce dočasně ustájit, a nařídil pobočníkovi, aby hosty odvedl do velké síně pod soukromými pokoji.

O několik minut později, když se blížil Gorvi Křivák se svými pobočníky, Nestorův Grig hlásil, že po vnitřním schodišti přichází Wratha. Vládkyně tuto cestu do Zjizvené věže znala, Nestorovi hlídací tvorové na ni byli zvyklí, a on navíc pro všechny případy přikázal, že jí nesmí bránit ani ji zdržovat, takže se svými dvěma muži prošla bezpečně.

Zbýval jen Noma se štěňaty a samozřejmě se stříbrnou paní. Ostatní přišli do Zjizvené věže dobrou půlhodinu před tím, než se Noma objevil, a Nestor se usilovně snažil hosty zabavit, přestože většinou z nich pohrdal.

Wrathou nepohrdal, ale očividně se před ní měl na pozoru a kolem mysli si celou dobu udržoval štít, aby k ní nepronikla sondami. Jakožto žena byla přirozeně zvědavá a také ji zlobilo, že za posledních pár týdnů jejich vztah téměř vyšuměl, a ona si nedovedl vysvětlit změnu, která se s jejím bývalým milencem stala. Nezměnil se jen Nestorův přístup, radikálně se změnila jeho povaha a chování. Zdálo se, že se převtělil do mystika a poustevníka  jako Vormulak Nespavý nebo zolteistického askety jako Maglore Věštec.

Nestorova proměna byla zarážející, zvlášť pro někoho, kdo ho znal tak jako Wratha. Nestor, kterého znala ona, nebyl asketický vůbec v ničem. Najednou však ten výstřelek se zahalováním. Věčně se něčím omotával jako dítě v zavinovačce, skoro jako by se styděl za své tělo...

Nebo jako by se styděl za nějakou vadu...

Na druhou stranu... Nestorův vzestup na pozici vampýrského vládce byl rychlý jako blesk a změna, která přetváří, ho vytvarovala jako plamen tvaruje vosk. Zdálo se, že má pro vampýrství vlohy, že se jako Vampýr už narodil, ale možná to bylo přece jen příliš rychlé a vyhladilo to v něm něco víc než lidskou podstatu. Nebo ho možná změnilo, když si uvědomil, že je Vampýr, že se jeho vesmír rozšířil za hranice všech předchozích možností. Změna, která přetváří, někdy způsobovala trauma. V některých případech víc než v jiných. Až se jeho krev ustálí a vampýrská pijavice rozhodne o jeho osudu, možná by se ještě mohl stát tím, čím býval (ne člověkem, to bylo navždy pryč, ale energickým a... živým Vampýrem? Nebo alespoň nemrtvým).

Nebo v tom vězí něco úplně jiného? Kam se poděla síla, chtíč a temné vzrušení ze života, vzrušujícího života Vampýra!? Kdysi tím překypoval, oddával se tomu a i bez hnací síly parazita v něm jako oheň žhnula vlastní energie, rozpalovala ho a rudě mu plála v temném srdci. Wratha tohle věděla, protože v něm sama tu sílu cítila. Milovala ho v posteli i mimo. Milovala jeho dotyk, vůni a každou myšlenku na něj. To všechno je teď pryč. Ach...! Stýskalo se jí.

Stýskalo... ale zase ne tak: moc. Všechny erekce jsou stejné a muž je nakonec jen muž. Příčina určitě tkví v tom, že jeho oheň plál příliš jasně. Toto vysvětlení by Wratha dokázala akceptovat: to, že možná ona sama z něj energii vysála. Že právě ona, Wratha Povýšená, způsobila, že přestal stačit jejím potřebám, až ho nakonec přestala potřebovat.

To by dokázala přijmout, ano.

Ale co jestli se mýlí?

Co když Nestor v odstíněné mysli neskrývá slabost, ale chrání si sílu, vášeň, která je nad její chápání? Nad její vampýrské chápání, protože všechno, co v ní bylo lidského, už dávno prchlo před spalujícím vlivem její pijavice. Co to jen mohlo být? Že by si uchoval schopnost - čistě lidskou schopnost - milovat? Opravdovou, živoucí láskou? Láskou, kterou jeho stav nepřipouštěl? Neopětovanou láskou?

Milovat něco ze své převážně zapomenuté minulosti...?

Tohle by Wratha akceptovat nedokázala, nikdy!

Jestli ho vyčerpala - v pořádku. Ale jestli ho nějaká jiná omámila a kvůli ní se Wrathe odcizil - to nikdy!

Byla tu ta szganská dívka, Míša, mrcha z Lidesciho kmene z Nestorovy nejasné minulosti zahalené stíny. Když bývala Nestorova mysl přístupnější, Wratha ji tam objevila. Stále žila v jeho myšlenkách, i když už byl Vampýrem. Přestože jeho poškozený mozek mnoho z minulosti zapomněl, ji si pamatoval dobře a také si uchoval nenávist k muži, který mu ji vzal.

Proto tenkrát odletěl se Zaharem na Sluneční stranu, aby vyrovnal staré účty. Ano, téměř před třemi měsíci a od té doby nebyl sám sebou. Nikdy nezjistila, co se tehdy stalo, ani za pomoci telepatických schopností, kterými se pyšnila. Když si teď na to vzpomínala, uvědomovala si, jak moc se ta událost časově shoduje se změnou Nestorova chování. Ničeho si tenkrát nevšimla, protože ji zaměstnávaly jiné neodkladné úkoly té doby...

...jako například znovusjednocení hradu pod jejím vedením, zotročení szganských kmenů na východ od Velkého průsmyku, vytvoření systému dávek, podobného jaký měli v Turgosheimu. Z výnosů pak bylo nutné vybudovat armádu proti případné budoucí invazi.

Ano, neodkladné záležitosti. A všechny se nahrnuly v tu samou dobu. To už vůbec nemluví o událostech menší důležitosti, jako například když psí vládce našel svou stříbrnou měsíční paní, jak se sama a opuštěná toulá po kamenitých pláních nedaleko Brány do pekel...

Vzpomněla si na ni právě včas, protože nejspíš díky ní se teď psí vládce štěkavě směje.

Do hodovního sálu se snášela ozvěna hlučného smíchu a vládkyně Wratha v duchu pokývala hlavou, že ho poznává a dráždí ji to. Byl to skutečně Nomův smích a psí vládce následoval za ním, jako hrom následuje blesk...

II

Wratha, Wran, Spiro

Zatímco umlkala ozvěna Nomova smíchu, Wratha opustila spletité myšlenky, rozhlédla se kolem Nestorova dlouhého stolu a snažila se ovládnout, jak nejlépe mohla. V zápalu spekulací, zvláště o vládci Nestorovi (o možnosti, že na Sluneční straně žije Wrathina rivalka), se jí naštěstí zatím nezačala měnit fyzická podoba. Ještě vypadala jako krásná mladá dívka - s přípustnou výjimkou stočených uší a nosu, rudých očí a rozeklaného jazyka. Její pijavice díky snadné metamorfóze, ve které už měla praxi, dokázala skrýt netvora pod pěknou kůži.

Skrývala ho opravdu dobře. Ani vampýrští vládci by Wrathe nehádali sto let. Ne, dokud se nerozčílila natolik, že v ní stvůra získala převahu a dovedně vytvořená maska jí spadla...

Vládkyně byla proslulá svou proměnou v takových chvílích. Došlo v ní k naprosté transformaci, neuvěřitelnému katabolismu. Bylo to jako deset dní sledovat, jak zralé jablko hnije a stává se z něj rozteklá hrouda porostlá plísní. Jen ten proces probíhal zrychleně a zhustil se do deseti příšerných vteřin. Když skončil, potvrdilo se, že samičky všech živočišných druhů bývají nejnebezpečnější a nejjedovatější!

Zatím se však stvůra skrývala a Wratha byla tak krásná. Ani v nejmenším neměla našedlé zabarvení vládců! Měla dokonalou kůži bílou jako mléko. Na ramena jí splývaly lesklé copy černé jako noc a kolem krku nosila umně tepaný zlatý nákrčník. Z tohoto skvostného obojku visely zapletené pruhy netopýří kožešiny a tvořily mlhavý závoj, který ji zakrýval až ke kolenům. Nebyl však v žádném případě neprůhledný. Při pohybu se kožešinové pruhy houpaly a odhalovaly tu jemné, oblé ňadro s hnědou bradavkou, tu křivku boku a hladké stehno, nebo z nich vystoupily hebké paže a ruce. Pohledům se Wratha nevyhýbala (zcela záměrně, protože byla na své dovednosti pyšná). Používala vzhled jako rozptýlení, které zaměstnalo mysl vládců a oni tak nezkoumali tu její.

Paradoxně a pro ni typicky vystavovala Wratha nejméně na odiv své oči. Chránila si je vyřezávanou kostí upevněnou na čele a ozdobné modré ovály v ní zasazené oheň očí tlumily. S touto ozdobou ladily podobné náušnice v lalůčcích porostlých jemnými chloupky. I tyto doplňky plnily jistý účel. Jestli se dal totiž Wrathin podvod nějak odhalit, bylo možné jej vyčíst v jejich očích. Pravda o její podstatě z nich křičela, i když němě, takže bylo potřeba umlčet jejich hlas a zakrýt jejich nemrtvé zlo. Oči měla poněkud vypoulené, a když se rozzuřila, úplně jí lezly z důlků. Prozrazovaly to, co chtěla vládkyně uchovat v tajnosti nebo alespoň důkladně skrýt, a představovaly proto její největší slabinu. V každém případě byl však její vzhled absurdním podvodem.

Nebýt typických vampýrských anomálií, mohla se vydávat za Szganku (kterou také kdysi dávno byla), krásně rostlou cikánskou dívku ze Sluneční strany, jejíž tělo dosud nikdo neokusil. Krása je však povrchní, a dost už proto o vzhledu...

Vládkyně seděla v čele stolu a po stranách měla své přední pobočníky. Jednu stranu stolu sdílel Gorvi a jeho doprovod se Spirem a jeho dvěma muži. Naproti nim seděli Nestor, Grig a Zahar společně s Wranem Zuřivým a párem jeho pobočníků. Psí vládce si vyžádal, aby mu nechali druhé čelo stolu. Před sebou měli rozložené rozličné předkrmy: půlená vlčí a medvědí srdce plovoucí v krvi, oslí mládě dušené v mléce své matky, kusy pečínky z téže oslice, nechané pěkně krvavé a nakrájené na tlusto, misky s ovocem a džbány slabého piva. Všechno výnosy desátků, ale nic okázalého. Spíš se jednalo o občerstvení než o hostinu.

Nestor Mučitel mrtvých vstal. Také slyšel z výšky Nomův smích a upíral teď pohled na balkon, ze kterého byl výhled po sále a z něhož vedla chodba na přistávací plošinu. Opravdu, psí vládce tam stál a s ním jeho stříbrná paní z měsíce... i když z ní zatím nebylo moc vidět. Vždyť je zakuklená (myslela si Wratha) jako sám Nestor! Byla celá zahalená a tedy chráněná před zraky mužů a Wrathy.

Vládkyně zůstala zírat stejně jako ostatní, jen Nestor došel k patě velkého kamenného schodiště a zavolal nahoru na Nomu: „Pojď dolů, příteli. Máš bohužel zpoždění a jídlo už vystydlo.“

„Měl jsem drobné potíže,“ vyštěkl Noma připravenou lež. „Jeden z mých tvorů se zbláznil a pokládal jsem za osobní povinnost utratit a poslat do zásobování. Byla to krvavá práce,“ pokrčil rameny, „a proto jsem potřeboval dohlédnout i na úklid. Takže nás musíte omluvit, že jsme se zdrželi.“

Vedl svou záhadnou partnerku dolů po schodišti a v patách jim šel párek ježatých pobočníků - Nomových ,štěňat´. Nebyli to Nomovi vlastní synové (jeho děti narozené v Prašivé věži byly všechny ještě malé). Když si Noma opatřoval otroky na Sluneční straně, obyčejně si vybíral ty, kteří vzhledem připomínali vlka, takže za jiných okolností tito dva mohli klidně být jeho syny. Jakožto vůdce smečky - patriarcha - považoval psí vládce stejně všechny své otroky a pobočníky za ,štěňata´.

Když sešel po majestátním schodišti, Noma se pro větší efekt zastavil a prkenně se poklonil Nestorovi. Byl oblečen celý v červeném: měl červenou vestu a kabát a nabírané kalhoty po kolena. Chlupy na hlavě mu také svítily rudě a ladily tak s očima. Při výběru barvy se jen projevila liška v něm, ale stejně to působilo efektně. Nestor ho ještě neviděl tak upraveného. Vzápětí opět zazněl divoký vlčí smích psího vládce, Noma zaklonil hlavu a smích se změnil ve vytí. Klesl na všechny čtyři, a jak mu velel instinkt, otřepal se od hlavy k patě. Konečně zvonivé tóny ozvěny dozněly, Noma zmlkl, vyskočil na nohy, znovu se otřepal - tentokrát cíleně, jako by chtěl ze sebe setřást určitou náladu - a rozhlédl se po hostitelově velkém sále.

„Vládce Nestore,“ pronesl zadýchaně. A k ostatním dodal: „Vládci a vládkyně. Velice mě mrzí, že jdu pozdě, ale jak víte, nemám smysl pro čas. Nedivil bych se, kdybych se byl zpozdil i při svém narození! Jestli budu mít štěstí, nepřijdu včas ani do hrobu. Musíte mít dojem, že na tato naše malá setkání, bohužel tak výjimečná, přicházím vždycky pozdě! Bylo to stejné na Wranově hostině, tenkrát ve Wrathině věži, když nás všechny zbavil Vasagi Sosáka. Před dvěma a půl lety, jestli se nepletu, a pamatuji si to tak dobře!

Tenkrát mezi nás ze Sluneční strany přišel mladý vládce Mučitel mrtvých a zdědil Zjizvenou věž. Pro Nomu to znamenalo štěstí. To Nestor mě naučil měsíční hudbu, se kterou je možné přilákat stříbrnou paní z měsíce. Naučil jsem se jeho melodii a zdokonalil své umění a také varhany z kostí válečníků vyzvednutých ze starých bitevních polí. Na Wranově hostině jsem však poprvé začal koketovat s tím nápadem a pískal jsem vám pro zasmání na szganskou píšťalku. A vy jste se opravdu smáli, protože jste si mysleli, že jsem blázen...“ Ohrnul rty na velkých vlčích čelistech, zazubil se a zvedl mohutnou tlapu.

„Jen to nepopírejte -“ (nikdo to neudělal) „- mysleli jste si, že jsem pošetilý, oběť měsíčního šílenství, jako byl i můj otec. Ne, měsíc není můj mučitel, je můj přítel a učitel a seslal mi sny o stříbrné paní: poselství z měsíce! Mám totiž nadání - umím číst budoucnost a pravdu ze snů - a věděl jsem, že je skutečná. Tak jsem hodinu za hodinou, noc za nocí hrál měsíční hudbu, zpíval jsem té na nebesích a věděl jsem, že mě vyslyší, přijde a stane se mou v Prašivé věži...

A ona to udělala!

Tady jsem však udělal chybu, protože jsem si ji nechával pro sebe. Vlastně v tom budu pokračovat a ten, kdo se jí byť jen dotkne nebo ho něco takového napadne, nechť zemře strašlivou smrtí!“ Černá měkká kůže jeho rtů se znovu odhrnula a zaleskly se prodloužené špičáky. Z hrdla mu uniklo výhružné zavrčení. Za chvíli pokračoval: „Protože je skutečná, je nejvyšší čas, abyste všichni uviděli, co se Nomovi podařilo, co dokázal díky měsíční hudbě a ve svém ,bláznovství´. Proto pohleďte, tady je Siggi!“

 Dosud byla zahalená v róbě z čistě bílé kožešiny albínských netopýrů a tvář skrývala za jemným závojem upevněným na korunce ze vzorované chrupavky. Když psí vládce domluvil, sejmul jí korunku a podal ji jednomu ze svých mláďat. Potom opatrně rozepnul šaty a sňal je Siggi z mramorových ramen, takže se před nimi zjevila podobně jako tenkrát před ním v klamavém světle úsvitu Hvězdné strany a nadpřirozené záři Brány.

Téměř jako tenkrát. Od té doby však už uplynuly tři měsíce...

„Pohleďte!“ řekl znovu Noma. „Je probuzená!“ Všichni věděli, co tím myslel. Ještě pořád byla jeho stříbrnou měsíční paní a měla cizí, neskutečně krásné barvy, ale každý z nich se teď mohl přesvědčit, že to se brzy změní.

Měla stříbřitě plavé vlasy a pleť jako bílé zlato... ano, zatím. Skutečně měla na správných místech křivky, které by muže dohnaly k šílenství. Povídalo se, že její oči jsou modré jako obloha pod polární září na severu, a ukázalo se, že nejsou. Wratha tedy pochopila, že už není jedinou vládkyní ve Wrathině hradě.

„Probuzená!“ zaštěkal Noma znovu. Jediné slovo, ale všichni věděli, co znamená.

Znamenalo, že Siggi spala. Spala dlouhým, studeným spánkem bez dechu. Spánkem, který mění živé v nemrtvé. Zřejmě ji vysál do poslední kapky, nebo jestli ne, jeho vášeň byla taková, že...

„Ano!“ zavrčel a učinil přítrž dohadům. „Stejně jako já jsem ji přivábil dolů z měsíce, tak ona k sobě přivábila mé vejce. Přijměte ji, protože je povýšena do našeho stavu, je vládkyní, stala se Vampýrkou!“

Držela se psího vládce za ruku a rudýma očima a dokonalými bílými zuby se na ně usmívala. Ještě trochu prázdným úsměvem, ale už ne naivně. Viděli, že v žebrované hlubině Sigginých rudých, zívajících úst se ve špičatém jazyku prohlubuje rýha a chystá se ho rozdělit...

Byl to sen Nomy Canisona, a přesto zahrnoval ostatní - zvlášť vládkyni Wrathu - a Noma viděl události z jejich úhlu pohledu, jakoby jejich očima, stejně jako svýma. I když to byl vzácný jev, už se s ním setkal. Už se mu to stalo a přičítal to na vrub své schopnosti číst pravdu ze snů. Tentokrát si přečetl, že Wratha má o Nestora starost jako on, i když každý se o něj zajímá z jiného důvodu. Zatímco Nomova náklonnost vycházela z lásky (jak jen jsou Vampýři bratrské lásky schopni), Wrathina se zakládala na sebelásce, která si však žádá potvrzení a naplnění od druhých. Proto dokázala být v přemýšlení o Nestorovi jednu chvíli nezaujatá a hned nato se rozzuřila, když si představila, že možná existuje jiná žena, a když si vzpomněla na tu ,děvku´ z Lidesciho kmene ze Sluneční strany.

Noma věděl, že jiná pro Nestora opravdu existuje a že ho začínají znovu svrbět staré jizvy. Duševní jizvy pocházející z jeho převážně zapomenutého mládí. I když nepřímo, Nestor o nich několikrát s Nomou mluvil: O Nestorově Velkém nepříteli mezi Lidesciho Szganyi. Psí vládce také věděl, že se Nestor pokusil nepřítele zbavit, což mělo téměř katastrofální následky!

Podezření Wrathy Povýšené tedy Nomovi jen potvrdilo známý fakt: že v Nestorově minulosti byla neznámá žena. Takové zašmodrchané klubko úvah... a Nomu bolí hlava. Noční vítr ho zastudil na spánku, kde mu odhrnul chlupy a sfoukl pramínek krve, který mu stekl do oka...

Cože?

Chtěl se posadit, ale dokázal pohnout jen rukou. Visel volně připoutaný v sedle, byl přes něho přehozený tváří dolů, na jedné straně měl hlavu a na druhé se mu houpaly nohy. Ještě než zmizel v mlze a kouři a vybledl dálkou, zahlédl dole pod sebou pekelný výjev!

Výbuchy - jasné, oslňující, drtivé, hlasitější a ničivější než cokoliv, co Lidesciho Szganyové prováděli doposud. V nočním vzduchu se vznášel kouř, řev a skučení zmrzačených válečníků a doznívající prskání pohonů, které selhaly. Kňourající létavci se vrávoravě pokoušeli vznést na hořících křídlech, ale hned se řítili zpátky dolů mezi oheň a kouř. Jeden z válečníků vzlétl, vzápětí byl však zasažen raketou a jeho měchýře vybuchly. Ochromené zvíře se zmítalo a padlo k zemi, kde se na něho jako mravenci sesypaly postavy s olejem a pochodněmi a proměnily ho v živou hranici. Do toho znělo šílené kovové řehtání, jako by cvrkaly obří cikády. Zvuk provázely přerušované záblesky jasného bílého světla a výkřiky umírajících lidí a netvorů... většinou však otroků, pobočníků a válečníků.

Zkrátka - zdrcující porážka!

„Cože?“ podivil se znovu Noma, tentokrát nahlas.

Nestor Mučitel mrtvých letěl vedle něj a všiml si, že se probral. Zavolal na něj: „Nomo, máš volnou levou ruku. Levou nohu jsem ti přivázal smyčkou. Stačí, když se natáhneš a trhneš provazem. Nohu pak snadno vyprostíš. Jak jsi nejspíš pochopil, vracíme se domů.“ Potom dodal jízlivě a se skřípáním zubů: „Kde na sebe budeme asi přihlouple zírat, lízat si rány a počítat zatracené ztráty!“

Nekromantem cloumalo víc emocí, než u něj Noma viděl během posledních tří měsíců. Psího vládce však bolela hlava a měl vlastní problémy...

Nalevo a trochu vzadu se Spiro a Wran Smrtoocí dívali, jak se Noma odvazuje, napřimuje v sedle a kývá se v něm jako opilec. Jako jeden muž si oba pomysleli: Zatracená práce! 

Protože byli dvojčata, nedělalo jim potíže sdílet myšlenky a zároveň si je chránit před ostatními.

Člověkopes žije! zabručel Wran Zuřivý.

Co jsi čekal? Spiro se na bratra zamračil. Že ho zabije klepnutí po té tvrdé vlčí palici? 

Kéž by! Pak by tahle noc přinesla alespoň nějaký užitek.

Máš pravdu. Spiro v duchu souhlasně přikývl.   

Wran se chlípně ušklíbl. Všechno, říkáš? Olízl si rty a vyslal k bratrovi obrázek Siggi. Včetně téhle? 

Všechno! odpověděl Spiro.

Wranův úsměšek se ztratil, jako by ho setřel vzduch proudící mu kolem hlavy. Poslední dobou ho dráždil bratrův přístup. Dráždil ho od té chvíle, kdy poprvé zabil zlým pohledem. Bývalo to jiné. V Turgosheimu před mnoha lety dvojčata spojoval strach a nenávist k jejich otci a jeho vražednému pohledu, dokud ho nezabily. Ale teď...

Čím déle žil Wran v těsné blízkosti bratra v Šíleném hradě a čím déle se na něj díval, tím víc mu připadal, jako by jejich otci, Eygorovi Smrtookému, ze smrtícího oka vypadl. Tuto myšlenku si chránil nejen před ostatními Vampýry, ale také (hlavně?) před bratrem.

No? řekl Spiro úsečně, jako by se chystal na hádku.

Wrana tím nachytal na okamžik nepřipraveného, takže jen zopakoval něm: No? Položil jsi otázku? 

Víš přece, že položil. Řekl jsem, že kdyby se Nomovi něco vážného stalo, vzal bych si Prašivou věž a vše, co k ní patří. Ty jsi na to nereagoval, což mě nutí se zeptat: Nesouhlasíš snad?

Wran v duchu pokrčil rameny. Vlastně souhlasím. Kdo ví, možná jsme žili pohromadě moc dlouho, v Turgosheimu i ve Wrathině hradu. Vždycky jsme plánovali, že si jednoho dne pořídíš vlastní věž. Tahle Siggi... je to kus ženské. To by sis ji nechal jen pro sebe? Nemyslíš, že to je trochu lakomé? 

Ale? Tak ona se ti líbí? Spiro se zamračil ještě víc. Myslel jsem, že máš zálusk spíš na Wrathu. 

Wran znovu pokrčil rameny. Wratha bude dobrá, jestli ji zkrotím. Viděl jsi ji však, když tam u Skály začalo jít do tuhého? Dokáže muže pobláznit když vypadá jako obyčejně, jako mladá kráska ze Sluneční strany. Ale když se rozzuří... 

Mysl mu zalétla k okamžiku před deseti či patnácti minutami a vybavil si Wrathu, jak ji viděli na vrcholu Skály těsně před tím a potom, co svrhla útočníka přes okraj vstříc smrti. Její rozzlobený výkřik se změnil v jekot, stejně jako se ona měnila ve stařenu. Popohnala létavce a vydala mentální příkaz: Popadni ho, zvedni a pusť přes okraj! V tu chvíli se odehrála Wrathina hrůzná proměna, nejen v tónu hlasu, ale i ve tváři a postavě.

Wran už to zažil, stejně jako Spiro, Noma i Gorvi. Všichni to viděli před třemi a půl lety na pozoruhodném setkání vampýrů u Vormulaka řečeného Nespavý v Melancholickém hradu v Turgosheimu, kterému tento vládce předsedal. Wran věděl, že takto na emoce, na šok a pobouření reaguje Wrathina pijavice. Vypustí do žil svou esenci, tak jako smrtelníkům stoupne hladina adrenalinu. Parazit se tím snaží vládkyni připravit na nadcházející náročnou situaci. Změna, která se v ní odehrála, však připadala příšerná i Vampýrům, kteří byli sami naprosto příšerní. Dokonce i samotnému Wranovi Zuřivému.

Ze sedla zmizela dívka a na její místo během okamžiku dosedla... stará čarodějnice!

Zdálo se, že Wratha roste, získala vytáhlou, neforemnou postavu a tělo kypící zdravím změnilo pod koženým brněním barvu na olověnou šeď jako tělo vládce. Tváře se jí propadly a ještě podtrhovaly vzhled vychrtlé stařeny. Nakrčený nos se rýsoval mnohem jasněji, jeho plochá špička ztmavla a vlhce se leskla, zatímco nosní dírky se rozšířily a rudě žhnuly. Překrývající se pláty brnění na hrudi se zploštily, jako by vydechly naposled, protože pod nimi zbyly jen vytahané, povislé prsy.

Nejstrašnější však byly její oči. Spiro vládl smrtícím pohledem, ale pohled vládkyně Wrathy připomínal čistý jed. Pod štítkem na čele se z nich staly koule pekelného ohně, jako by je někdo oloupal do krve a napůl vytáhl z důlků!

Mezi Vampýry, jejichž mutace měly mnoho podob a jejichž metamorfóza umožňovala další transmutace do nekonečné škály tvarů, se máloco příšerností vyrovnalo změně Wrathy Povýšené, když se ocitla v ohrožení a uvnitř jejího těla se vlády chopila pijavice.

Ano, když se vzteká, řekl znovu zamyšleně Wran. Já, já jen zuřím. Ale z Wrathy (pokrčil bezmocně rameny) se stane monstrum! 

Spiro souhlasil. To už něco znamená. Když to řekneme my, kteří jsme stejného stavu. 

Ovšem tahle Siggi, Wran se vrátil k původnímu tématu, ať už pochází z měsíce, nebo ne, je hlavně žena - i když pořádný kus! Bude sice nakonec Vampýrkou, ale ještě má co dělat, aby se vyrovnala někomu jako Wratha. Až to však skončí, to bude teprve vládkyně, Spiro. Myslíš, že ji zvládneš? 

Spiro většinou chápal pomalu. Tentokrát mu to došlo rychle. Mizero! Mě neoklameš! Ještě ji nemám a ty už nad ní slintáš! Jeho myšlenky byly prudké a téměř je ,vykřikl´.

Dávej pozor! Wran zasyčel varování. Hlídej si myšlenky!  

Dej pokoj, hlídám si je dobře! Radši by sis měl chránit ty své – přede mnou!

Uklidni se, uklidni se. Wran se ponuře zachechtal (i když mu popravdě moc do smíchu nebylo, ani do ponurého ne). Nepoznáš, kdy s tebou vlastní bratr žertuje? Co se týče Prašivé věže a Siggi: kdyby se naskytla příležitost, budou tvoje. Do té doby však - 

Najednou Wran zmlkl a zdálo se, že má náladu čím dál zlověstnější. Spiro ho tedy pobídl: No? 

Bratře, čím víc nad tím přemýšlím, pokračoval po chvíli Wran, tím víc jsem si jistý, že jsme udělali velkou chybu, když jsme se spojili s Wrathou a ostatními. S Křivákem... je to jiné. S ním víme, na čem jsme: nikdy mu nesmíme poskytnout záminku! Ale ti druzí... Zkřivil tvář.

Co tím myslíš?

Jen se podívej, do jaké bryndy nás dnes v noci namočili! Abych pravdu řekl, žertoval jsem, abych přestal myslet na naše ztráty. U té skály zůstalo skoro tolik mrtvého masa, jako ho je nemrtvého ve Wrathině hradu!

Hm! zabručel Spiro. Myslíš, že to nevím? K čemu budovat armádu, když ji pak pošleme do takové řeže? Lidesciho Szganyové se nepoddají, to už bychom měli vědět. Nepokoří je Wratha ani nikdo jiný. Měli bychom si Lardise a jeho lidi nechat nakonec. Nejdřív proměnit zbytek a pak Lidesciho kmen zasypat takovou hromadou vampýrského masa, že podlehne i on! 

Wran musel souhlasit a připustil: Tam dole v tom kouři a smradu jsme ztratili několik schopných pobočníků, dobrých kusů. Zatraceně, vždyť ani ještě nevím, co se vlastně stalo! 

Ano, seběhlo se to rychle. Spiro v duchu přikývl. Nejdřív ta spoušť nahoře na Skále, než Wratha shodila dolů toho šílence - s jeho svítící skříňkou! Pak se dole rozpoutalo peklo. Do té doby se zdálo, že si naši vedou dobře. 

Jejich zbraně! Wran zavrtěl hlavou. Viděl jsem, jak rozcupovaly válečníka jako hromadu hadrů! Víme, že tito lidé jsou schopni pracovat s kovy, ale že jsou schopni zázraků? 

Spiro chvíli mlčel a pak řekl: Nekromant věděl, že tam je.  

Hm?

Ten šílenec nahoře na Skále. Mučitel mrtvých zavolal na Wrathu těsně před přistáním a varoval ji. Věděl, že tam je jeho - ,Velký nepřítel´, jak mu říkal.

Možná ho zahlédl.

Nikdo jiný ho ale neviděl. Jak to? Hm! Kdybych ho první zpozoroval já, kdyby mi to myslelo trochu rychleji, použil bych na něj smrtící pohled. Celé se to však semlelo tak rychle...

Wran o tom chvíli přemýšlel a pak odpověděl: Nestor má v sobě víc, než se zdá. To byla další chyba: že jsem ho vůbec přivedl do Wrathina hradu. Vždyť poslední tři měsíce z něj udělaly zrovna takového divného tichého poustevníka, jako byl svého času Vasagi Sosák! No, všichni víme, jak to s Vasagim dopadlo. Měl by si dát pozor, tenhle nekromant, aby ho nenásledoval. 

Ještě však asi nenažral čas.

Wran pokrčil rameny. Jestli chceš, můžeš ho obvinit ty a vyzvat ho. Nakonec to ty přece potřebuješ vlastní věž, ne já. Nezapomeň, že jsme teoreticky spojenci. A co když má pravdu Wratha a psí vládce se svými předpověďmi o Vormulakovi Nespavém? Možná bude nejlepší, když zůstaneme sjednoceni pod Wrathiným vedením... alespoň prozatím. Až se však situace vyřeší, jakkoliv -  

- bude na podobné věci času dost, dokončil za něj myšlenku Spiro.

Ostatní nic z tohoto rozhovoru neslyšeli, protože stejně jako Noma, i oni se soustředili na vlastní starosti.

Nathan měl v úmyslu vypálit na Nomu, vyvolat Möbiovy dveře a okamžitě odtamtud zmizet. Bohužel se proti němu spiklo několik věcí. Spalující nenávist, kterou cítil k psímu vládci, vyžadovala, aby se alespoň pokusil připravit ho o život, ale vědomí, že mezi vampýrskými vládci je i jeho bratr, pravděpodobně způsobilo, že se nesoustředil a nemířil přesně. Také mu ještě dělalo potíže koncentrovat se na fyzickou činnost a zároveň v duchu ovládat metafyzické Möbiovy dveře. Časem to dokáže, ale zatím nemá zkušenosti svého otce.

Když vypálil obě rakety, začaly pro nekroskopa potíže. Měl po kapsách ještě granáty, ale přezka od popruhu raketometu se mu zachytila za oblečení a nedokázal se proto zbraně zbavit. Potom se objevila ta příšerná žena (nejspíš ,vládkyně´; mohla to tedy být jedině vládkyně Wratha) a už neměl čas cokoliv udělat. Vzápětí ucítil, že ho létavec drží za rameno, vleče ho, pouští a on padá volným pádem!

V jedné věci však Nathan byl přesně jako jeho otec: když se ocitl v ohrožení života, jeho schopnosti se plně rozvinuly. Protože Nathan znal smrt, věděl čím je a čím není, života si nesmírně vážil. Obzvláště svého. Takže se ani nedivil, když blízkost smrti zmobilizovala jeho síly, aby přežil.

Konečně se osvobodil od podlouhlého raketometu, odkopl ho stranou a ve vzduchu se převrátil. Řítil se k úpatí Skály. Potom se instinktivně prohnul jako list a po chvíli kolébání ze strany na stranu se přetočil tváří dolů. Kamenitý svah pokrytý sutí se k němu přibližoval šílenou rychlostí!

Tentokrát nezaváhal: přinutil mutující Möbiovy rovnice objevit se na obrazovce mysli, vyvolal dveře přímo na dráze svého pádu a hned jimi propadl…do milosrdné temnoty Möbiova kontinua. Byl nejvyšší čas, protože v příštím okamžiku by se byl dole rozbil napadrť a kameny by se jeho krví zbarvily v modrém svitu hvězd černě. Nekroskop měl vztek, protože věděl, jak blízko smrti se dostal. Měl vztek na sebe, ale hlavně na Vampýry.

 V Möbiově kontinuu zastavil pokračující pád a zamířil k dobře známým souřadnicím. Objevil se u hlavního vchodu do Ochranné skály, asi sto dvacet metrů od místa, kde ho svrhli přes okraj...

Ocitl se v načervenalém světle loučí na místě zvučícím zmatenou ozvěnou výbuchů. Kolem byla spousta kouře, zběsilé aktivity a mísil se tam zápach síry, česneku a potu, takže si připadal, že stojí na okraji pekla!

Muži usilovně pracovali, organizovaní nevzhlednou opičí postavou, která stála v jejich středu na balvanu s plochým vrcholem připomínajícím pódium a křičela povely na skupiny klejících upocených Szganyů. Lidesci, nešlo si ho s nikým splést.

Muži, kterým velel, byli z jeho kmene a tedy z Nathanova kmene. Tady v hlavním vchodu do jeskyně jich mohlo být asi šedesát. Ostatní venku v noční tmě bojovali s upířími otroky a válečníky, nasazovali a pokládali životy v nerovném boji, který zuřil mezi dobrem a zlem, ve válce o krev mezi lidmi a Vampýry. Ti, kteří pracovali tady v jeskyni, vláčeli vozíky naložené primitivními bambusovými raketami, z nichž se sypal hrubý střelný prach a které se odpalovaly nebezpečně krátkými zápalnými šňůrami. Jiní stáli rozestavění ve zpocené, umouněné řadě, podél které z ruky do ruky putovaly kbelíky oleje s česnekem určené ven do strašlivé noci znějící chraplavými hlasy. Další stáli na žebřících a zaráželi houpající se řetězce zápalných šňůr do temných zlověstných prohlubní v římsách vysoko nad zemí nebo vršili malé soudky prachu do příkopů podél stěn. Jako skupina tvořili tito muži podpůrný a zásobovací tým pro jednotky na frontě. Také však ostatní kryli pro případ, že by se boje přesunuly přímo do Ochranné skály.

„Hněte sebou!“ hulákal býčím hlasem Lardis Lidesci... a příštím okamžiku přelétl tmavýma očima celé horečné hemžení a zrak mu Nathana. Brada mu klesla, vytřeštil oči a vztáhl k němu ruku třesoucí se údivem a poznáním, kterému se zdráhal uvěřit.

Nekroskop neměl času nazbyt. Prodral se řadou čpící česnekem, popoběhl a chytil Lardise, který seskočil ze svého stupínku, za ruku. „Lardisi...“

„Ty!“ zalapal starý Lidesci po dechu a oči podlité krví měl ještě vytřeštěné. Těžko tomu mohl uvěřit, ale musel. „Nathan Kiklu! Ale...odkud jdeš tentokrát?“ Instinktivně, podezřívavě přivřel oči. „A jak?“

„Nemám čas na vysvětlování,“ zavrtěl hlavou Nathan. „Mám však muže a zbraně - úžasné zbraně, Lardisi! Jsou to... cizinci. Tedy, vypadají a mluví zvláštně. Kdybych je sem teď přivedl, tvoji lidé by si je mohli splést s nepřáteli. Není čas na otázky a mí přátelé by mohli být zabiti.“

„Ne, dokud jsem tady,“ odporoval Lardis.

„Tak zůstaň tady, já se vrátím,“ řekl Nathan.

„Cože? Vrátíš se?“ Lardis zůstal stát s otevřenou pusou...

Která se otevřela ještě víc, a Lardis dokonce trochu zavrávoral, když viděl Nathana, jak ukročil stranou a napůl zmizel, pak udělal krok zpátky a byl zase celý! Nathan totiž ve chvíli, kdy už chtěl odejít, zaslechl prskání pohonů a dunění a řev z bezprostřední blízkosti vchodu do jeskyně.

Malý vampýrský válečník se prodral přes Lardisovu obranu a právě se chystal vtrhnout dovnitř. Odvážní muži přibíhali, klopýtali a stahovali se do dočasného bezpečí jeskyně, a dokonce i ti nejodvážnější z nich věděli, že jít proti něčemu takovému znamená jistou a hroznou smrt.

„Zpátky!“ vykřikl Lardis, když se ve vchodu vynořil nestvůrný obrovský útvar na pozadí žhnoucí noci. „Všichni zpátky do únikových tunelů.“ Vzpamatoval se z toho, co právě viděl - ne z hrozby venku, ale z Nathanova nedokončeného zmizení - a rychle se znovu ujal velení. Neviděl to totiž poprvé a teď, když se Nathan vrátil, domníval se, že to nevidí ani naposled. Také se mu právě potvrdilo, co si už nějakou dobu myslel: že Nathan Kiklu je opravdu synem dávno mrtvého Harryho Pekelníka. Jen dva lidé uměli takto přicházet a odcházet: Harry a jeho syn Obyvatel a ti byli oba mrtví. Krev je krev a bylo zřejmé, že v Nathanovi se také projevila. Konečně vyřešil hádanku a o pravdivosti řešení nepochyboval. Což znamená, že pořád zbývá naděje!

Jestli ovšem Ochrannou skálu udrží přes noc! Lardis se otřepal, vytrhl ustupujícímu muži z ruky pochodeň a ohlížel se po visícím konci zápalné šňůry vinoucí se od výbušných náloží ve vysokých klenutých stěnách.

„Ne,“ řekl mu Nathan, vzal mu pochodeň z ruky a zarazil ji koncem do praskliny v balvanu, který sloužil jako stupínek. „Říkal jsem, že mám zbraně.“

Z kapes vytáhl granáty, jeden podal Lardisovi a běžel ke vchodu, jehož obvod zářil rudě odrazem ohňů venku a zvučel ozvěnou zvuků bitvy. Lardis se díval na smrtící vejce v dlani a vzpomínal, kdy ho držel naposledy. Ach, už to bude dobrých jednadvacet roků, když tady byl pekelník Jazz Simmons! Lardisovi se ty věcičky tenkrát moc nezamlouvaly a nezamlouvají se mu ani teď, ale ví, co dovedou. Zaťal zuby a běžel za Nathanem... který právě zabrzdil na samém prahu.

Venku stál kovově se lesknoucí stroj na smrt a otáčel hrubou hlavou sem a tam. Přesto byl stvořením z masa a krve, upířím výtvorem. Frkal a vrčel, zatímco jeho malý, ale neuvěřitelně zlý mozeček zvažoval možnosti, jak zvýšit zkázu kolem. Zatímco přemýšlel, Nathan ,zaslechl´ telepatický rozkaz od jeho velitele, vampýrského pobočníka, který stál někde venku v noční tmě: Vnikni do jeskyně! Ve jménu tvého stvořitele Wrana Zuřivého ti nařizuji vraždit, pustošit a ničit! Pusť se do práce!

Příšera stáhla končetiny pod sebe a připravila se, že se odrazí a vlétne dovnitř Skály. Nathan mezitím přidržel granát tak, aby ho Lardis viděl, ukroutil kryt, zatáhl za kolík a odjistil ho. Tyto ručně vrhané bomby byly malé, jen asi šest centimetrů dlouhé, jako větší vejce. Malé, těžké a smrtící!

Měly lepší efekt než cokoliv, co se dalo sehnat za časů Jazze Simmonse. To však Lardis nemohl tušit, když napodobil Nathana a společně vrhli granáty válečníkovi rovnou do krku.

Potom Nathan popadl Lardise za ruku a odtáhl ho za pahýl stalagmitu. O dvě vteřiny později se ozvalo: Křup! Křup! Dvě tlumené, otřesné detonace, jak granáty vybuchly. Jeden z nich explodoval cestou do tvorova žaludku a zničil mnoho životně důležitých orgánů. Druhý vybuchl ještě v krku a skrz zčernalou díru v bývalé chrupavce štítné žlázy z něj vyšlehl ven záblesk žhavého bílého světla, ohnivý jazyk a gejzíry kouřící plazmy. Otřásl i válečníkovou páteří a tím definitivně skoncoval s jeho titěrným mozkem.

Otevřená válečníkova tlama a nozdry vypustily žlutý dým, jeho hlava se výbuchem zvrátila dozadu, hnací trubice kolem konečníku ještě naposled zaprskaly v posledním reflexním záchvěvu nervů a za třesku chitinových šupin vynesly stvůru do poloviny stěny Skály, kde konečně tvor dokonal. Když se jeho groteskní tělo bez života zřítilo zpátky na zem kousek od místa, kde stáli, ucítil Nathan s Lardisem, jak se jim pod nohama zachvěla zem...

Neměli však času nazbyt.

Nathan vytáhl z kapes další dvě ,vejce´, podal je Lardisovi a řekl: „Vrátím se.“ Nechal tam starého Lidesciho stát, vyvolal Möbiovy dveře a vstoupil do nich...

Objevil se na skalním výčnělku poblíž ústí Velkého průsmyku, ze kterého byl výhled přes předhůří na kamenité pláně Hvězdné strany. Našel tam Annu Marii Englishovou, Bena Traska a Davida Chunga. Když vystoupil z kontinua, jen překvapeně zalapali po dechu a zůstali na něj zírat.

„Jak dlouho jsem byl pryč?“ zeptal se. Připadalo mu to jako věčnost.

„Nanejvýš deset minut,“ odpověděl mu Trask. „Trochu se dole na pláních setmělo, ale vyvažují to hvězdy. Zdají se o dost jasnější a větší. Náš přítel tam dole se zatím nepohnul, tedy ne tolik, abychom si toho všimli.“ Měl na mysli zraněného válečníka. „My jsme se také zrovna moc nehýbali. A není nám proto nejtepleji.“ Nehybností prochladli.

„Tak já vás přesunu- „ řekl jim Nathan, „- do bitvy! Ale nejdřív potřebujeme zbraně. Tři pětiny našeho arzenálu máme dočasně mimo dosah. Takže musíme nejprve vyzvednout, co zbývá. Držte se jeden druhého a jestli myslíte, že by vám to pomohlo, zkuste zavřít oči.“ Vyvolal dveře, jednoho po druhém je provedl skrz a vstoupil za nimi...

...a zavedl je do Jeskyně předků.

Trio jeskyňářů tam ještě stálo a s nimi Atwei. Přibylo k nim několik thyrských mužů z osady Pod žlutými útesy. Když se Nathan s ostatními zjevil jakoby odnikud (vlastně doslova odnikud), všichni Thyrové s výjimkou Atwei se vyděsili. Jeden z nich dokonce vykřikl. Když však Atwei pokročila kupředu a oslovila ho jménem, všichni ho poznali, včetně thyrského staršího.

„Není čas.“ Unavené potřásl hlavou. „Není čas na vysvětlování ani na nic jiného. Snad později. Do té doby... Atwei, postaráte se prosím o mé přátele? tyto tři muže a tuto ženu?“

Přikývla. Samozřejmě že se o nepostaráme, bratře. 

Nathan se otočil k Traskovi s Chungem a zjistil, že se kolem sebe udiveně rozhlížejí. „Bene, Davide, ovládáte zbytek těchto zbraní?“ ESPeři souhlasně přikývli a jeskyňáři jim podali zbývající dva balíky zbraní a munice.

„Dobře,“ řekl Nathan. „Nemůžeme si dovolit další ztráty, a proto si je rozebereme tady.“

Otevřeli balíky na pískové podlaze a vybrali si z nich: granáty, náboje do automatických pistolí, tři kuše, z nichž jedna byla pro Nathana. Při všem tom přemisťování svou původní musel někde ztratit.

Nekroskop přelétl pohledem zbývající arzenál a zklamaně zjistil, jak málo zbraní ve skutečnosti má. A také kolik času zabere, než naučí Szganye zacházet s plamenomety, opakovacími puškami a raketomety. Vlastně s těmi posledními je nemůže naučit střílet, protože má jen pár raket a nemůže jimi plýtvat při cvičení.

Teď se však nesmí těmito starostmi zdržovat. Trvalo jen chvíli, než našli ještě krabici výbušných šipek a byli připravení.

„Pojďme,“ řekl Nathan a odvedl Traska a Chunga k Ochranné skále -

- kde na ně čekal Lardis Lidesci s dalším Nathanovým starým známým...

III

Bitva u Skály

Lardis Lidesci tvořil s Andreiem Romanim nesourodou dvojici. První muž byl rozený vůdce, prudký, měl v sobě oheň, vizi, schopnost jednat. Druhý byl chladný, klidný, rozvážný, přítel a rádce. Společné měli odhodlání bojovat do poslední kapky krve. Celý život si byli blízcí a jako všechny Lidesciho Szganye je navíc spojovala nenávist k Vampýrům.

Právě jejich zdánlivá neslučitelnost měla zásluhu na úspěšnosti jejich přátelství. I když by to nikdy nepřiznal, Lardis často přijal Andreiovu radu a řídil se jí. Stejně tak si Andrei zoufal nad prchlivostí svého vůdce - nad Lardisovými sklony jednat bez rozmyslu - ale zároveň věděl, že  jeho schopnost se rychle rozhodovat je právě tím důvodem, proč Lidesciho Szganyové přežívají.

Lardis měl mezi předky věštce a něco z jejich umění se projevovalo i u něj. Andrei už se toho stal několikrát svědkem. Lardis záhadně věděl, že něco nehraje, což mu umožnilo zvážit jejich šance, než se katastrofa přihnala. Proto Andrei pokud možno nepřispíval radami a snažil se být především Lardisovou hlavní oporou, pravou rukou. Lardis si ho také cenil víc než kohokoliv jiného, protože dokázal uklidnit jeho příliš horkou krev, když hrozilo, že vzkypí. Jejich vztah tedy fungoval a Lidesciho Szganyové přežili. Tedy přežívali až do této noci...

Oba muži se lišili i vzhledem. Andrei Romani byl pružný, štíhlý (hubeňour, jak mu říkal Lardis) a na ramenou, pažích a dlouhých nohou neměl žádný tuk, zato spoustu svalů. Lety mu ubylo vlasů, ale jinak se jeho věk neprojevil: tmavé szganské oči mu stále dychtivě svítily a s kuší v ruce dokázal zabít. Tohle teď také Andreie přivedlo ke vchodu do jeskyně: přišel si doplnit šipky do toulce. Venku probíhal zuřivý a krvavý boj muže proti muži!

Muž proti muži, pomyslel si zatímco utíkal k dřevěnému sudu s kovovými šipkami poblíž Lardisova stanoviště velitele. Ano, celý boj zase závisí na kuších, teď když jsme vypotřebovali všechny Obyvatelovy patrony. Přestože Andreiova puška - jeho ,zbraň z jiného světa´ - byla podivná a přes dvacet let stará, vždycky byla jeho chloubou a pořád ji udržoval čistou, naolejovanou a vycíděnou... pro všechny případy.

Byla sice ,stará´, ale lidé stárnou rychleji než nástroje a také se dají mnohem hůř opravit. O tom by Lardis mohl vyprávět, protože poprvé v životě pocítil v kolenou a loktech dloubání revmatismu neboli ,bolesti z růstu´, jak jim obvykle říkal.

Co má asi na srdci? říkal si Andrei, když pozoroval vůdce skrz kouř a shon a všiml si určitého výrazu v jeho tváři - jako by Lardis právě uviděl ducha.

Andrei zamířil k němu. Došel k balvanu uprostřed jeskyně, o který se Lardis opřel, vzal přítele za ruku, zadíval se mu do očí a zasypal ho otázkami, aniž by jedinou vyřkl. Měl o starého Lidesciho starost, chtěl by vědět, jak mu je, co jeho srdce, zdraví, mysl a stabilita. Nejhorší bylo, že vždycky jen chtěl vědět. Nikdy nebyl čas se ho na to opravdu vyptat.

Lardis byl malé postavy, s tělem jako soudek a kvůli délce rukou trochu připomínal opici. Rovné černé vlasy mu rámovaly obličej ošlehaný větrem, ve kterém se rýsoval plochý nos a pod ním ústa s obroušenými nepravidelnými zuby, z nichž několik chybělo. Pod hustým obočím svítily Lardisovy tmavě hnědé oči. Sršela z nich energie, protože zůstával energický i přes rostoucí bříško, revmatismus a nevyhnutelné stárnutí.

Opravdu zestárl, nebo tak alespoň začínal vypadat. Dvě třetiny života strávené bojem s Vampýry by způsobily předčasné stárnutí každému. Ještě tak rok dva a jeho syn Jason by nastoupil na jeho místo, až na to, že...

…Jasona unesli hned při prvním nájezdu před necelými třemi a půl lety a od té doby o něm nikdo neslyšel. Když dnes večer viděl Nathana, Lardisovi se ony události připomněly. Vzpomněl si však nejen na Jasona a na to, že možná ještě žije. Také Nestora Kiklua, Nathanova bratra, unesli tu noc – a o něm od té doby slyšeli dost!

Lardis ho sám viděl asi před sedmnácti nebo osmnácti východy slunce: Nathan Kiklu se vrátil z údajně fantasticky dobrodružné cesty po mýtické zemi na východě, za Velkou rudou pustinou, kde nějaký čas pobýval v Turgosheimu jako společník nebo ,přítel´ vládce Maglora Věštce, samozvaného kouzelníka, v jeho Runovém hradě, obydlí Vampýrů. Nathan se dozvěděl, že mocný Vormulak Nespavý a další rádoby vládci z Turgosheimu se chystají v brzké době pronásledovat a potrestat vládkyni Wrathu a její renegáty (stručně řečeno, plánují invazi na Nathanovu Sluneční a Hvězdnou stranu, což bude nutně spojeno s nemyslitelnou, krvavou válkou). Ukradl létavce a utekl na něm na západ.

To, že z Turgosheimu unikl bez jediného škrábnutí a nepoznamenány, vypadalo jako zázrak. A co teprve fakt, že se mu podařil útěk v sedle vampýrského létavce? Skutečně fantastické dobrodružství a Lardisovi ho vylíčil přímo Nathan, takže mu uvěřil...

Hned po návratu si mladík vzal za ženu Mišu Zanestiovou, nebo spíš si vzala ona jeho! Miša, jeho dívka, na něj čekala už dost dlouho a její otec Varna se postaral, aby se konečně dočkala. V hlubokém soumraku přicházející noci se mladý pár vracel ze svatební noci zpět do Ochranné skály a -

- stalo se neštěstí!

Lardis jim vyšel ze Skály naproti do houstnoucí tmy, aby je popohnal domů. Viděl tedy všechno na vlastní oči.

Nathan a Miša se vraceli po cestě vinoucí se předhůřím a najednou se k nim soumračnou mlhou snášeli dva vampýrští létavci! Jezdci mohli být vládci nebo pobočníci? Lardis nevěděl, ale věděl, po čem jdou. Dva mladí milenci na volném prostranství, nechránění a nic netušící.

Potom ucítili pulzování vlhkého vzduchu, pohlédli na nebe a viděli, že se k nim z hvězd řítí samo peklo! Jedno zvíře s jezdcem se pustilo za Mišou, druhé za Nathanem. Lardis viděl, jak se dívka skutálela do zamaskované jámy, pasti na létavce a válečníky. Možná bude otřesená, snad i trochu zraněná, ale alespoň je pro tuto chvíli v bezpečí. Lardis se tedy rozběhl hlava nehlava po kamenitém svahu za Nathanem!

Sklouzl se po zadku a podjel jednoho létavce, který se vznášel nad Nathanem s velkými rejnokovitými křídly vytvarovanými pro brždění. Lardis do Nathana vrazil a v příštím okamžiku se oba zastavili dole pod srázem. Létavec však byl neodbytný jako nějaký groteskní vidoucí stín a byl za nimi stejně tak blízko.

Lardis vstal první, namířil proti zvířeti pušku a bez váhání vystřelil na tvorovy oči - jednou, dvakrát! Ozval se pronikavý vřískat, létavec mával zkrvavenou hlavou vpravo vlevo a zuřivě bil křídly! Jak nevýslovné zadostiučinění! Starý Lidesci zařval jako šílenec, znovu nabil a zamířil, tentokrát na samotného vampýrského vládce, který se usilovně snažil ovládnout zraněné zvíře.

V tu chvíli se mlha trochu zvedla a Lardis - i Nathan - uviděli, kdo se to kývá v sedle trpícího zvířete:

Nathanův bratr Nestor!

Vládce Nestor z Vampýrů!

Lardis ale už vypálil kulku, o níž si byl jistý, že si našla cíl. Ať už měl pravdu, nebo ne, raněný létavec se rozplynul v mlze a po jezdci i zvířeti se slehla zem.

Tím měl hon skončit, ale neskončil. Z mlhy se vynořil druhý létavec, chňapl po Nathanovi a odnesl ho! Stejně jako Jasona a Nestora, ani jeho té doby neviděli a Lardis si myslel, že je mrtvý...

Až do dnešní noci.

Jestli však Nathan žije, co se pak stalo s Jasonem, Lardisovým dlouho ztraceným synem? A co s Nestorem - vládcem Nestorem, kterým teď byl? Lardis ho naposledy viděl s tváří roztrženou a od krve na pozadí mlhou šedivé noci.

Lardis ho vlastně tehdy tak úplně nepoznal. Tehdy ne a ještě nějaký čas mu to trvalo. Až když se uložil, spal a zdál se mu o těch událostech děsivý sen, uviděl tu strašlivou tvář znovu. Tvář s rudýma očima, dmoucí se černou nenávistí, stejně však mladou a hrdou a v některých rysech podobnou tváři toho, koho přišel zabít! Tenkrát ve snu to Lardis pochopil.

Domníval se, že Nathan to také věděl, ale už se ho nemohl zeptat. Lardis se samozřejmě nikdy neodvážil o tom promluvit s Nanou Kikluovou, a už vůbec ne s Mišou...

Chudák Miša! Milenec se jí vrátil a hned jí zase zmizel! Musí být silná, že se z toho všeho nezhroutila. Všechno se to začínalo v Lardisově hlavě spojovat a konečně dávat smysl.

Nestor Kiklu, vampýrský vládce... a tento nenadálý útok na Ochrannou skálu, jejíž polohu vždycky Lidesciho Szganyové přísně tajili. Samozřejmě jim to musel říct Nestor! Proč ale ne dřív? Musel být jedním z nich už od té doby, co ho unesli. Nestor a Nathan... sokové v lásce k Miše Zanestiové. Bylo tohle příčinou? Nathana láska přivedla zpět, přestože už přestávali doufat, ale Nestor?

Nathanova láska a Nestorova - nenávist? Byli přece dvojčata narozená z jednoho lůna ve stejnou hodinu! Ale Nestor byl teď Vampýr! Pokrevní bratři, opravdu...

„Co se děje, příteli?“ Starostlivá otázka Andreie Romaniho ho vytrhla ze vzpomínek i z podivných úvah a vrhla ho zpět do přítomnosti plné strachu. „Co jsi viděl? Stalo se něco zlého?“

Lardis se na něj podíval. „Ne co jsem viděl, ale koho.“

„Koho?“

„Ano.“ Lardis stroze kývl. „A nestalo se nic zlého, ale dobrého, doufám!“

„Vysvětlíš mi to?“

„Tady máš vysvětlení,“ řekl Lardis a ukázal mu Nathanovy granáty. Než však Andrei stačil něco říct, dodal: „Ne, ať ti to vysvětlí on.“ A Lardis ukázal na druhou stranu jeskyně.

Nathan, Trask a Chung vystoupili z Möbiova kontinua u stěny jeskyně, kde se Nathan objevil i poprvé. Andrei je všechny přejel pohledem, ale hlavně Nathana. Stejně jako Lardis, také on ho hned poznal. „Cože? Vždyť to je Nathan Kiklu!“ vydechl a pak zmlkl, protože nenacházel slova.

Ti tři se rychle proplétali mezi pracujícími muži a tentokrát si jich přes všechen shon někdo všiml. Skupina zpocených, umouněných a všímavých mužů postoupila dopředu a se založenýma rukama obstoupila Lardise. Starý Lidesci je rychle upozornil: „Zadržte! Znám ty muže. Jsou to přátelé. Jděte si po své práci.“

Andrei pořád nemohl promluvit a všiml si, že ti dva s Nathanem (jeden z nich byl malý a žlutý a vypadal opravdu zvláštně) se zdají zrovna tak šokovaní a zaražení jako on. Trvalo to však jen několik vteřin.

Potom se Andrei s Nathanem chytli za předloktí po způsobu Szganyů a totéž udělali i cizinci. Pozdravili se tak s Andreiem i Lardisem. Nebyli nakonec tak cizí.

„Andrei,“ řekl Nathan, „polož to.“ Sebral mu kuši a podal mu novou – zbrusu novou, ještě se lesknoucí olejem. „Jako šipky používejte tohle.“ Nathan mu jich několik ukázal. „Buď s nimi však opatrný a neupusť je! Až půjdeš ven, drž se poblíž Lardise a kryj mu záda.“

„Půjdeme ven?“ Andreiova ústa se nějak nechtěla zavřít, ani když právě nemluvil.

„Přesně tak,“ přikývl Nathan. „Tam, kde se toho děje nejvíc. Když narazíte na válečníka, Lardis drží odpověď v rukou.“ Ukázal na granáty. „Tyto šipky zabijí otroky, pobočníky, dokonce i létavce, a zabijí je tak, že budou mrtví!“  

Lardis si strčil granáty do kapsy, vzal si druhou z Nathanových tří kuší, hrst výbušných šipek a zavrčel: „Máme nějaký plán?“

Nathan zavrtěl hlavou. „Jen rozprášit nepřátele a zachránit Skálu.“

„To zní jako dobrý plán.“ Lardis s Andreiem zamířili k východu z jeskyně, kde se znovu stupňovaly zvuky bitvy. Když je Nathan a ti nenásledovali, otočili se -

- a viděli, že jsou pryč...

Odešli do předhůří přímo nad Skálou, odkud viděli dobře bitvu a mohli si vybrat, na koho zaútočí.

„Tam, ti létavci,“ ukázal prstem Trask, „dole na pěšinách vedoucích ke Skále. Je jich asi sedm nebo osm, možná víc. Kvůli tomu kouři a ohni je těžké je spočítat. Kdybychom se zaměřili na létavce...“

Nathan zavrtěl hlavou. „Ne na všechny. Tam dole jsou i pobočníci. Když je odřízneme od únikové cesty, nezbude jim než zůstat a bojovat… úplného konce. To by znamenalo další szganské ztráty.“

„Tak polovinu z nich,“ řekl Chung. „Když ty stvůry uvidí, co se děje jejich zvířatům, vezmou nejspíš do zaječích! Přenes nás dolů, Nathane a uvidíme, co se dá dělat.“

Nekroskop se na něho podíval, možná trochu překvapeně, zamračil se a zeptal se: „Jsi připravený?“

„Ani ne, ale víc připravený už nebudu.“ Chung se nervózně usmál.

Nathan teď začínal mít obavy. „Ještě toho hodně nevíte. Dole jsou pasti, zamaskované jámy v zemi. Jsou hlavně na létavce, ale i na válečníky. Nespadněte do žádné. A ať na vás neulpí moc krve! Není sama o sobě příliš aktivní - leda by byla z vládce nebo staršího pobočníka, ta by mohla být nebezpečná, dostat se vám do očí, nosu, do úst - ale, zkrátka, opatrnosti nikdy nezbývá...“

„Chlapče,“ řekl mu Trask, „měl bys vědět, že si dáme zatraceně dobrý pozor! Bojovali jsme na zemi s tvým otcem, vzpomínáš? Tam jsme se naučili opatrnosti. Jenom nás odnes dolů. Čím dřív bude po všem, tím lépe.“

„Tak dobře, ale nechoďte k nim blíž, než potřebujete pro hození granátu. Kdybyste viděli, že se blíží pobočníci nebo otroci, zavolejte mě.“ Bez dalšího otálení vyvolal dveře a provedl jimi Traska -

- a vyvedl ho ven do oblasti, odkud měli odstartovat létavci. Ocitli se poměrně daleko od Skály a poblíž nich v mlze pokyvovaly hlavami monstrózní šedé útvary. „Hodně štěstí, Bene,“ popřál mu Nathan a nechal ho tam.

Na řadě byl Chung a Nathan ho zavedl trochu blíž Skále, na místo, které nejevilo známky lidské - nebo spíš nelidské - aktivity. Bylo slyšet jen neutichající zvuky zuřivého boje od nedaleké Skály. Nakonec zaujal pozici nekroskop. Postavil se do čela řady létavců, takže by si jako první všiml, kdyby se pobočníci začali stahovat z přední linie.

Nathan si vyhlédl létavce, rozběhl se k němu čpícím kouřem a mlhou a hodil granát, který poskočil a zastavil se přímo pod létavcovou kývající se hlavou. Následná exploze byla tak silná, že stáhla zvířeti maso z tváře a zvrátila mu hlavu dozadu tak prudce, že se mu tím škubnutím zlomil dlouhý a tenký krk.

Nathan znovu pocítil moc těchto zbraní z jiného světa a těšil se z ní! A proč ne? Když může vraždění lidí působit požitek Vampýrům a jejich stvořením, otrokům a pobočníkům, proč by se on neradoval, když zabíjí je? Jaký je jejich válečný pokřik? Vampýři! Vampýři! Nathan měl chuť křičet: „Lidé! Lidé!“

Zvolil si další cíl: šedou hlavu ověnčenou mlhou asi třicet metrů od něj. Někdo však přicházel, shýbal se a těžce oddychoval. Měl žluté oči šelmy, které se ve tmě leskly jako zlato. Pobočník!

Nathan se chopil kuše, kterou měl za opaskem, natáhl tětivu, založil šipku… a uvědomoval si, že upír je téměř u něj. Zvedl ruku se zbraní, hlavu a oči a viděl, že se na něj řítí démon s očima jako plameny, otevřenými čelistmi a napřaženýma rukama!

Zmáčkl spoušť - a pozpátku uskočil. Pobočník zakvičel jako šílený, zavrávoral, chytl šipku trčící mu z pravé strany hrudníku a zkoušel ji vytrhnout. Nathan natažený v prachu pěšiny odvrátil tvář. Ozvalo se osudné rrup a maso a vnitřnosti se rozlétly všemi směry. Polovina muže vrávorala tam a zpátky po cestě, až se zhroutila v groteskní krvavou kupu...

Za Nathanem, v kouři a převalující se mlze, se ozývaly další výbuchy a byly vidět nejasné záblesky světla. Nepřipomínaly měkké zvuky Lardisovy podřadné pyrotechniky. Zněly jako řada rázných křupnutí, které neutlumila ani hustá mlha. To musela být ničivá práce Traska a Chunga. Skvěle!

Z ostatních směrů se však ozývalo něco jiného: chraplavé výkřiky vzteku a hrůzy, ječení, hukot a prskání pohonů válečníků, občasné zahvízdání bláznivé rakety, jejíž záblesk rozčísl tmu. Nathan však věděl, že tam je Lardis, slyšel přinejmenším dvě detonace, které mohl způsobit jedině granát. Starý Lidesci už použil nejúčinnější zbraně. Nathan si byl jistý, že nepřišly nazmar.

Tam, na frontě, byla nekroskopova vlastní krev. Věděl, že teče, že je prolévána dobrá, čistá szganská krev; prolévána nebo možná na věky měněna. Představa, že se přemístí přímo do centra bitvy, ho děsila, ale přece sem přišel právě proto. Jestli se ani nepokusí změnit Sluneční a Hvězdnou stranu, aby byly bezpečné pro jeho lid, proč je vlastně tady?

Přes Möbiovo kontinuum se vrátil nejprve na kopec v předhůří, aby se zorientoval, a potom na pěšinu vedoucí ke vchodu do hlavní jeskyně. Asi sto metrů od úpatí mohutného skalního výběžku byla v tvrdé zemi a kameni vykopaná obranná linie krytých jam a příkopů. Při pohledu shora tvořila dva soustředné půlkruhy proti vchodu. Jejich umístění zaručovalo, že postupující nepřítel, který se vyhnul jámě v první řadě, vešel jámy v řadě druhé.

Ze země vypadala vlivem svažujícího se terénu obrana Skály ještě komplikovaněji. Nepřátelské síly přicházející z lesa (z jihu) se musí šplhat na kopec ke Skále, zatímco když přijdou od východu, mohou sledovat vrstevnice předhůří, kde je převýšení nepatrné. Lardis měl tohle na paměti, když kopal jámy. Proto také vyhloubil za jámami v rovině ještě příkop. Právě tam se teď soustředily nejprudší boje.

Jámy a příkopy však nebyly jediné obranné mechanismy Skály. Asi třicet metrů uvnitř jejich půlkruhu postavili Szganyové nízkou kamennou zídku a na ni ve vzdálenosti dvou kroků od sebe přichytili nakloněné roury z pálené hlíny, které sloužily k odpalování Lardisových raket - jeho raketová odpalovací základna. Většinu zídek postavili jen z navršených kamenů, aby ji mohli rychle přestavět, kdyby ji prolomil nebo úplně zbořil nápor válečníků. Mezi roury obránci zasadili pevné dřevěné kůly s hroty zabroušenými do špičky jako jehly, které byly také nakloněné ven, aby se na ně nabodly řítící se stvůry.

Dole u Skály, kde se kořeny tohoto majestátního balvanu zakusovaly do země, se nacházela další odpalovací základna. Částečně ji příroda zamaskovala keři a popínavými rostlinami bujícími mezi kamením. Tvořily ji katapulty a obří kuše se šipkami z mladých okleštěných borovic.

Uvnitř zakrytých jam čekala na útočníky další zařízení:

Nahusto nasázené tenké kůly zakončené zpětnými hroty jako u harpuny, takže by polapily a zadržely kteréhokoliv létavce, válečníka nebo upířího otroka, který by na ně spadl. Ve stěnách jam pak byly výklenky, ve kterých mohli čekat muži s nachystanými vědry oleje, křesadly a svíčkami.

Většina jam na rovině hořela. Jejich okraje z proutí a smotané slámy a hlodašové maskování kouřily a páchly do noci. V několika z nich se škvařilo maso, zatímco jiné byly jen dýmajícími začernalými dírami v zemi. Rozpálený vzduch čpěl smrtí a dráždil mužům hrdla, takže kašlali a dávili se...

Nathan vystoupil z kontinua za obránci Skály u opevněné zdi. Naproti sobě měl příkopy a za nimi dvojitou řadu jam. Protože všichni muži kolem stáli zády ke Skále, vstoupil do scény nepozorován. Teď poprvé viděl důsledky boje muže proti muži, který se přes tento bod přeléval tam a zpět. Válečníka, kterého s Lardisem zlikvidovali ve vchodu do jeskyně, zjevně doprovázeli upíří otroci vedení pobočníkem. Kamenitou zem totiž pokrývaly mrtvoly... mnoho z nich přišlo o hlavu. Ty, které hlavu měly, byli lidé, Nathanův vlastní kmen, Szganyové zabití v boji.

Utržili příšerné rány způsobené vampýrskými bojovými rukavicemi. Obličeje stažené z kůže, hrudníky s odhaleným masem a žebry, doslova vytržené průdušnice! I přes převalující se přízemní mlhu bylo ve světle ohňů a hvězd vidět, že země je černá, a celá oblast páchla brutálním vražděním a krví...

Právě scény jako tato - scény násilí, nad kterým zůstával rozum stát - kdysi Nathana přiměly zřeknout se života a vyhnaly ho do rozpálené pouště Sluneční strany, aby tam zemřel. Objevil však Thyry, svou schopnost mluvit s mrtvými a čerstvou naději pro budoucnost. A teď... toto je ona budoucnost a musí se s ní poprat, musí ovládnout sebe a své rozbouřené emoce. Nemá čas stát a přemítat, co se tady stalo. Když bude jen nečinně přihlížet, může se to klidně stát znovu!

Rozvířil však proud děsivých vzpomínek a uviděl strašné scény z nepříliš dávné minulosti. Nemohl před nimi utéct, byly jako vracející se zlý sen a Nathan je vnímal jako přízračné výjevy na pozadí mlhy a stoupajícího dýmu, ohně a noci zbrocené krví.

Tenkrát hledal bratra, uneseného létavcem ze zničené Osady...

Spřátelili se s ním Sintanovi Szganyové, skuteční Kočovníci z lesů Sluneční strany. Nathan jim na oplátku slíbil, že když Nestora nenajde, připojí se k nim v plánovaném trvalém táboře na okraji rozlehlé stepi oddělující lesy od rozpálené pouště. Chtěli se tam usadit z prostého důvodu: zdálo se ne-pravděpodobné, že by se Vampýři odvážili tak blízko slunci a tak daleko od Bariérového pohoří. To si alespoň představovali.

Když Nathan skončil s pátráním po Nestorovi, našel je opravdu tam - tedy to, co z nich zbývalo.

Nikha Sintana a jeho sestra Eleni. Jejich tváře a tváře celého kmene stále Nathana pronásledují.

Nikha byl mladý věkem i chováním, divoký jako lesy a mírný jako tvorové v nich. V otázkách přežití byl však jako oni tvrdý. Takový se zdál. Jeho skutečný věk však zůstával tajemstvím ukrytým v pronikavém pohledu inteligentních hnědých očích a v pleti ošlehané větrem tak, že se podobala poddajné zvířecí kůži. Zdál se být součástí krajiny, jako by splýval s přírodou. Jeho ostře zahnutý nos připomínal zobák dravce, ale bez jeho krutosti. Plochým, širokým čelem, za kterým se nejspíš skrýval chytrý mozek, dělal dojem vlka. Měl široké, tajemné oči, úzké rty a tmavě šedé vlasy po ramena. Nikha Nathanovi připomínal velkou štíhlou sovu na lovu.  

Bylo jí dvacet, možná jednadvacet let a byla typická Szganka: pružná a ohebná jako had, s ladnými pohyby. Měla zářivé černé vlasy a lesklou opálenou pleť. Bylo v ní něco divokého, snad ještě víc než v jejím bratrovi. Kdyby dostala příležitost a žila v lepším světě, byla by temperamentní a užívala by života plnými doušky. Měla ústa laskavá a smyslná zároveň a smála se drsně a dráždivě, ale nikdy tak, aby otevřeně sváděla. Když se jednou zamilovala, svému vyvolenému se dala celá.

Protože si v tu dobu Nathan myslel, že Míša zemřela (nebo ještě hůř, že ji z Osady na Hvězdnou stranu unesl Noma Canison), dokonce zvažoval, že by se Eleniným vyvoleným stal on sám. Nakonec to však dopadlo jinak.

Šel nocí po jejich stopách až tam, kde se les setkává se stepí a konečně uviděl vozy a maringotky Sintanova kmene, ukryté pod rozložitými modříny. Přívětivé světlo jejich ohně odráželo útoky stínů na mýtině pod stromy. Světlo jako by Nathana vítalo, ano... ale stejně uvítalo i ty, kteří přišli před ním!

Vampýři!

Byli už pryč, ale zanechali po sobě nezaměnitelné stopy. Nathan si na to stále vzpomínal, jako by se to stalo před chvílí:

Stál pod modříny na mýtině, kde někdo z prašné země zametl jehličí. Ve stínech se nízko nad zemí nemotorně hýbaly a třepotaly odulé černé tvary jako větrem zmítané rostliny. Schovávaly se před ním ve tmě.

Potom se nocí rozlehlo zapištění a Nathan sebou trhl leknutím, protože ten zvuk poznal. Na předloktí, kde měl vyhrnutý rukáv, se mu rozstříkla nějaká tekutina, která ukápla odkudsi shora. Podíval se a zjistil, že má ruku červenou a červená je také země u jeho nohou. Vzhlédl -

- a spatřil podivné přezrálé ovoce, ze kterého kapala šťáva. Viseli za nohy a měli podřezaná hrdla od ucha k uchu!

Na větvích modřínů byly přivázané vykrvácené mrtvoly Sintanových Szganyů a houpaly se na vrzajících provazech. Všude kolem na větvích posedávali černí netopýři Desmodi, služebníci Vampýrů, tak přesycení krví, že nedokázali vzlétnout... takže tyto odporné, nafouklé stvůry padaly k zemi a s vřískáním se nemotorně potácely do noci!

Vřískání v noci...

Nathan se instinktivně přikrčil a vyděšeně pohlédl vzhůru, jako by čekal, že uvidí tělo visící za nohy, z něhož crčí krev. Byla to však jen zbloudilá szganská raketa, která ho pokropila sprškou jisker a s hvízdnutím odletěla do mlhy. Její pronikavý zvuk ho probudil k životu. Nebyla však jediná, kdo
ječel - nebo burácel?

Lardis se ohlédl, snad ze zoufalství, a uviděl nekroskopa. „Nathane, pospěš!“

Doběhl ke skupině obránců u zdi, kde se připojil k Lardisovi a jeho mužům. Lardis ukázal na východ k příkopům, jámám a mlze, která se válela za nimi. „Odrazili jsme je jednou a podruhé. První vlna přišla s válečníkem, kterého jsme zneškodnili u vstupu do jeskyně, druhou vlnu tvořili otroci na sebevražedné misi. Zbývají většinou už jen pobočníci, ale ti jsou právě nejnebezpečnější. Povolali k sobě dalšího válečníka. Podívej!“

V mlze se po obvodu jedné jámy ve vnitřním polokruhu pohybovaly vysoké štíhlé postavy. Podle hadích, rychlých pohybů se dalo s jistotou říct, že to jsou pobočníci. S nimi šlo půl tuctu otroků, kteří drželi kožené štíty a chránili své nadřízené před šipkami vystřelovanými obránci u zdi. Všichni vykřikovali pokyny a pobízeli k pohybu válečníka, který spadl do jámy.

Zmítající se zvíře nebylo největší. Nabodlo se na zpětné hroty harpun a protrhlo si několik plynových měchýřů. Kdyby se osvobodilo, toto povrchové zranění by mu neubralo na bojovnosti a obludné krvežíznivosti. Spíš by bylo ještě dravější! Válečník však vězel v jámě a nemohl zapojit startovací končetiny a pohon, proto jen řval. Občas zaprskaly jeho trysky a z jámy se vyvalily proudy páchnoucích výparů.

Zatímco se Nathan s Lardisem dívali, zvíře zvedlo obrovskou hlavu přes okraj pasti a pod klenutým kostnatým čelem pokrytým chitinovými šupinami zažhnuly rudé oči. Zdálo se, jako by pohledem vyhrožoval obráncům strašlivou smrtí. Znovu zahřímal jeho pohon a nestvůra se z poloviny vynořila z jámy.

Nathanovi zbývaly dva granáty. Podal jeden z nich Lardisovi a řekl: „Teď!“

Protáhli se průrvou ve zdi, rozběhli se kupředu a střetli se s pobočníky, kteří přibíhali proti nim, protože očekávali, že válečník co nevidět zaútočí. Andrei Romani a další obránci se však drželi hned za svým vůdcem. Nocí zasvištěly šipky a Nathan měl dojem, že prolétly těsně kolem něj. Jednoho pobočníka rána vyhodila do vzduchu, a ještě než dopadl, výbuch ho roztrhal na kousky. Otrok s očima jako plameny klel, prskal, kroutil se na zemi a zběsile tahal za dřevěné šipky trčící mu z hrudi a břicha. Vrčící muži se na něj bleskurychle sesypali s ostrými noži, kladivy a kůly.

Nathan a Lardis je nechali za sebou a ozbrojeni granáty se přiblížili k jámě. Z mlhy se začali vynořovat běžící pobočníci. Oba muži vrhli granáty do jámy, otočili se a dali se na útěk. Byl s nimi ještě Andrei. Posledními dvěma výbušnými šipkami zasáhl jednoho pobočníka do ramene a připojil se k prchajícím druhům.

Za sebou zaslechli výbuch. Ostré křupnutí šipky. Teď! pomyslel si Nathan. Válečník vítězně zaryčel, přitáhl k sobě končetiny a jeho trysky začaly kašlat. Vznést se už ale nestihl. Nocí zaduněly dvě detonace doprovázené zábleskem oslňujícího světla a bolestným kňučením. K nebi vyletěly chitinové šupiny a kusy syrového masa. Výbuchy rozlámaly tvorovi skořápku a zapálily mu plášť a plynové měchýře. Menší exploze a plameny, které vyšlehly a rozehnaly stíny, kňourání, jehož frekvence se zvyšovala, až z něj byl táhlý, tenký jekot - to vše nasvědčovalo, že s válečníkem je konec.

Když dorazili zpět ke zdi, Nathan ,slyšel´, jak vládkyně Wratha zuří a ze svého stanoviště na Skále udílí poslední rozkaz.

Hlupáci! Neschopní hlupáci! Cože? To vás už zase porazili pouzí lidé - Lidesciho Szganyové? Vypadněte odtamtud, všichni, kdo můžete. Prchejte! Zachraňte se útěkem, ano! Vaši páni a já, vaše paní, si totiž s vámi Wrathině věži hodláme promluvit! Ve vrzavých tónech jejího ohavného duševního skřehotání byl jasně patrný slib nebo lépe řečeno hrozba.

Nathan chytil Lardise za loket. „Stahují se. Mají dost. Je po všem. Alespoň pro tuto chvíli...“

Lardis se na něj podíval, vítězně zavrčel, zahrozil pěstí a začal se smát jako šílený. Nathan měl pravdu: pobočníci a otroci vyklízeli pozice, plížili se zpět do mlhy, mířili k létavcům. Vzadu na pěšině, kde se nocí míhaly stíny, dál od zápachu krve a síry, náhle zazněla střelba z automatů. Trask a Chung odstřelovali upíří otroky pokoušející se utéct.

Nathan použil Möbiovo kontinuum, vyzvedl své přátele a přenes je k Lardisovi a obráncům u zdi. Už byli všichni v bezpečí... tedy před Vampýry. Čekala je však ještě jiná hrůza.

Bylo by dobré, kdyby Anna Marie Englishová a ostatní měli možnost to vidět a pochopit, s čím se tady mohou setkat. Nathan je proto vyzvedl z Jeskyně předků. Když byli zase pohromadě a skončili se zběžným představováním, Lardis Lidesci řekl: „Tak dobře. Pusťme se do práce...“ Vážně pokýval hlavou a přelétl pohledem bitevní pole pokryté mrtvými těly.

To všechno se odehrálo před méně než pětatřiceti minutami. Ve výšce nad Bariérovým pohořím směřovali Vampýři k domovu (někteří se spíš vlekli) a porážka je ještě pálila. Wratha stále zuřila, i když už jen potají. V hlubinách tajných vampýrských myšlenek probírala, co se dnes v noci stalo - fakta, jež znala, i události, které zatím nechápala, jen věděla, že se odehrály.

Měla by být Nestorovi vděčná, že ji varoval, aby nepřistávala, ale nebyla. Jak nekromant věděl, že hrozí nebezpečí? Jak mohl on, takový vampýrský zelenáč, uvidět nebo ucítit něco, co jí uniklo? Jak? Vždyť není vládcem ani tři roky! Že mluví s mrtvými? No a co? Ten na Skále byl pěkně živý. Ale už není.

Co to jenom spojovalo Nestora s Lidesciho Szganyi? Vládkyni se znovu vynořil v mysli obrázek muže na vrcholu Skály, jeho smrtící skříňka… Nestorův Velký nepřítel? Podobně jako Lardis Lidesci, i Wratha se zamýšlela nad tou spojitostí:

Nestor, Miša a Velký nepřítel. Nebo Velký sok? Byla za vším láska? Ještě pořád se rozněžňuje nad tou svou kočovnickou čubkou Mišou? To proto se nakonec vypravil proti Lidesciho Szganyům, protože mezi nimi má soka? Jestli ano, proč tak dlouho otálel? Když Nestor posledně nepříliš zdařile na takzvaného Velkého nepřítele zaútočil, Wratha si myslela, že s tímhle bude jednou provždy konec. Navíc ani tato spojitost stále nevysvětluje, jak věděl, že na plošině Skály číhá nebezpečí. Přemýšlela, jestli ji Nestor nezneužívá ke svým účelům. Ostatní také možná zneužívá, aby se pomstil za soukromou křivdu. Jestli má pravdu, všechny dnešní ztráty je třeba přičíst na jeho účet!

Stále rozzlobená si řekla: No dobře, tak se podíváme, jak zareaguje na tohle. Potom otevřela mysl, aby do ní všichni viděli a slyšeli její myšlenky, a co nejjasněji telepaticky zvolala: Slyšte moji přísahu! Já, Wratha Povýšená ji skládám a také ji dodržím. Od nynějška je mi svatá a skládám ji tak, abyste o ní všichni věděli a mohli mě nazývat Wrathou Křivopřísežnicí, jestli ji nedodržím. Pobiju Lidesciho Szganye. Dovedností nebo lstí, důvtipem nebo čirou nezlomnou vůlí... při krvi, která znamená život, pobiju je! 

Wratha už podobné přísahy složila, ale nikdy otevřeně, aby ji mohl někdo volat k zodpovědnosti. Nikdo jí nebude muset upomínat, že složila tuto!

Zatímco mluvila, dívala se Wratha po očku po Nestorovi. Dívala se na něj a do jeho mysli nebo se o to alespoň pokoušela. Mysl však měl pevně zavřenou, ochrannou bariéru měl kolem ní přichycenou jako klíště a za ni nedokázala proniknout. Seděl v sedle bledý jako čerstvě lité olovo, celý zakuklený a se zahalenou tváří, plachtil s létavcem v nočním větru. Nedal na sobě znát, jestli ji vůbec slyšel. Tak byl chladný. Zdálo se, že je naprosto klidný, dokud náhle nezavolal: Všichni, kteří mi patří! Máme před sebou úkol. Vy, kteří jste zranění či poškození, vraťte se do posledního hradu a počkejte tam na mne. 

On a jeho družina se oddělili a obrátili se k jihu. Nechali se nést větrem z Ledových pustin, který jim foukal do zad, a rychle se zmenšovali, až vypadali jako roj komárů v mracích ženoucích se vysoko nad lesy Sluneční strany. Wratha a ostatní je v ohromení nechali jít a pokračovali směrem k domovu. Vládkyně si však říkala: Co to znamená? Že by se tenhle nekromant také zbláznil? 

Než mohla své úvahy dále rozvést, zaslechla pozdrav.

„Wratho!“ ozval se výkřik (i když ne příliš hlasitý) přes vzdušnou propast. „A všichni ostatní! Vy jste ale zasmušilá skupinka!“ Byl to Gorvi Křivák, točil se na vzdušném proudu a stoupal po bok Wrathe a ostatním vládcům letícím v čele zdecimované armády. Gorvi sám se svým létavcem. „Zmeškal jsem něco?“ pokračoval, trochu tišeji. „No, možná bylo lepší o to přijít! Zdá se, že jste měli potíže.“ Vypadal, jako že s nimi soucítí, ale dobře věděli, že má škodolibou radost...

Ta ho rychle přešla, když se ohlédl po zpustošených zbytcích vojska a porovnal je s tím, které opouštělo Wrathin hrad, a zvlášť, když viděl, co zbylo z jeho oddílu.

„Cože!?“ zalapal po dechu. „Jak jste to chránili mé muže a zvířata, Wratho? Co se to s nimi stalo?“ Jeho slova měla znít jako obvinění, byla však jen nářkem. Fňukáním neposlušného dítěte, které ví, že dostane pohlavek.

Kde - jsi - byl - Gorvi? V mysli mu zaznělo Wrathino telepatické vrčení a také hlasy ostatních.

Gorvi chtěl začít brebtat odpověď - dobře nacvičenou výmluvu týkající se vražedného komanda cizinců na kamenitých pláních Hvězdné strany - než však spustil, něco odvedlo pozornost ostatních.

Obrovský netopýr Desmodus, jeden z Wrathiných služebníků, přiletěl z východu na třepotajících se unavených křídlech a posadil se na krk jejího létavce. Tam konečně mohlo zcela vyčerpané stvoření složit černá blanitá křídla a slabounce zapískat zprávu. Wratha se okamžitě napřímila v sedle.

Jazyk netopýrů zní běžným lidským uším někdy slabě a jindy fantasticky. Přechází ze sotva slyšitelných tónů do zdánlivého ticha. Vampýr dokáže odlišit každý tón a v každém také nachází smysl. Podstata netopýrova sdělení byla tedy jasná. Byl jedním ze dvou, které poslala na hlídku do hor na východě na okraji Velké rudé pustiny jako systém včasného varování před útokem z Turgosheimu.

A z tohoto důvod teď Desmodus přiletěl!

Gorvi Křivák z nich jako jediný pocítil úlevu, když se v náhle vířícím zmatku Wrathiny mysli zhmotnilo jisté obávané jméno. Ani jeho úleva však neměla dlouhého trvání, protože se právě naplnily nejhorší obavy každého z nich.

Vládkyně otevřela ústa a oči jí ve ztrhané tváři vystoupily jako lampy. Bušila do svého zvířete a zklamaně křičela: „Proč teď? Proč teď?“ Nakonec zachraptěla poslední jméno, které si kdokoliv z přítomných vládců přál slyšet: „Vormulak!“

Co je s ním? ,vydechl´ Wran Zuřivý v mysli. Nechtěl uvěřit, i když dobře věděl, oč jde.

Překročil Velkou rudou pustinu, odpověděla a mluvila ke všem najednou. Je tady, na východ od Staré Hvězdné strany. Náš nepřítel na smrt, jestli ne na nesmrt... vládce Vormulak Nespavý z Turgosheimu. Ano on a ti, kdo k němu patří. Je jich mnoho! 

IV

Vormulak

Už celou noc a den měl Maglore Věštec v Turgosheimu plné ruce práce. V paralelním světě, o kterém Maglore zatím neměl tušení, představovala tato doba týden. Měl napilno od okamžiku, kdy vládce Vormulak Zkázonosný (zvaný Nespavý) opustil Melancholický hrad v soutěsce Turgosheimu a s upíří armádou vyrazil na neznámý západ. To se stalo za soumraku. Maglore se škodolibou radostí sledoval ze střechy Runového hradu, jak jeho ,kolegové´ se všemi svými stvořeními vyklízejí soutěsku a odlétají ve stínu hor. Měli namířeno do bájné země hojnosti za Velkou rudou pustinou.

Stále měl ten obraz před očima: začátek velkolepé křížové výpravy a všechna ta pompa a nádhera Vormulakova úžasného odchodu z Turgosheimu. (Opravdu skvostného, zvláště v lačných očích Maglora Věštce, který přísahal, že jakmile Vormulak a ostatní jednou odejdou, už se nevrátí! - tyto myšlenky si samozřejmě nechával pro sebe.) Ovšem i pro někoho, kdo neměl takové ambiciózní cíle, nabízel tento exodus skutečně skvělý zážitek.

Maglore stál na střeše výspy Runového hradu s Karpatem Věštcovým, svým pobočníkem, a sledoval nejprve přehlídku a poté i odlet armády. Defilovaly před ním shromážděné síly Turgosheimu pod velením mnoha generálů, kteří však všichni podléhali Vormulakovi. Z přistávacích plošin jednotlivých hradů a věží vzlétaly další a další oddíly a zaujímaly svá místa mezi plachtícími šiky. Spirála vzdušného vojska postupně narůstala podél srázu soutěsky. Nahánělo to hrůzu!

Lesk nablýskaného koženého brnění, postroje pobité železem, zlaté ozdoby. Hlučné víření bubnů, dunění gongů a vřeštění trubek z různých hradů, kde chtěli obyčejní otroci hlukem povzbudit své pány (a paní) k vítězství ve vzdálených a cizích končinách. Dunivé kašlání a prskání výfukových plynů válečníků...

Potom Maglore přihlížel, jak se obrovská spirála rozvíjí, když Vormulak v jejím čele odváděl konvoj na západ pryč ze soutěsky. Jak prolétali kolem, než se zmenšili v dálce, Maglore poznával a kontroloval jednotlivé znaky, standarty a praporce třepotající se v páchnoucích sloupech výfukových plynů: Vormulakův erb s Oběšencem, nechutný Bujný pták Grigora Chlípného, napůl usměvavá, napůl zamračená Maska Panenské babičky Devetaki, Szganské zvony vládkyně Uršuly Ze skal, Ostnatá rukavice vládce Erana Zjizveného, Náhrdelník ze zubů válečníka vládce Tangirua, Zunovy Zkrvavené tesáky, Vepř na rožni vládkyně Zindevar Babí mízy (ve skutečnosti to byl muž na rožni a v ústech měl vražené jablko!) a mnohé další.

Všichni byli přítomni.

Lom Zakrslý, vládce Trolího hradu, vládkyně Valerie z Valeriiny věže, Černý Boris, který měl trogské milenky, vládce Wamus, jehož skládací, dlouhé ruce zakončené pařáty byly ve skutečnosti křídly, protože vládl takovou schopností metamorfózy, že se zcela bez námahy měnil ve velkého netopýra, vládce Freg z Fregovy skály, Zak Holohlavý ze Zakovy věže a alespoň půldruhého tuctu dalších.

Výrazné zjevy mezi nimi představovali, i když v tuto chvíli spíš svou nepřítomností (a Maglore se skutečně přistihl, že je hledá), tací jako Wran Zuřivý a Spiro Smrtooký, Wratha Povýšená, Noma Canison, Vasagi Sosák a Gorvi Křivák. Protože se však tato údajně trestná výprava konala právě kvůli nim, dala se jejich nepřítomnost očekávat. Všech šest jich odletělo na západ, kde se už déle než tři roky ukrývají, a Vormulak a jeho armáda doufali, že je najdou a potrestají za zradu turgosheimských Vampýrů.

Ve skutečnosti žádný podobný zločin nespáchali, vlastně nespáchali vůbec žádný zločin, nebo se přinejhorším dopustili jen přestupku. Vždyť Wratha a její banda byli jen věrni své vampýrské podstatě! To ovšem podle turgosheimských zásad znamenalo samo o sobě zradu. Přečin proti zolteismu.

Cha! pomyslel si Maglore. Zolteismus! 

Turgo Zolte jim byl všem otcem. Když se svými dětmi unikl ze západu před hněvem Šejtána Nenarozeného, založil Turgosheim. Tak praví historie, legenda z dávných dob. Co se týče zolteismu, byl Turgovým odkazem, někteří by řekli prokletím. Ze všech Vampýrů, co kdy žili nebo budou žít, Turgo si jako jediný odepřel požitky, kterých se dožadovala jeho pijavice. Až do smrti zůstal svým vlastním pánem a víra v zolteismus následně přešla na ty, kteří jej v Turgosheimu přežili. Krev znamená život, to ano, ale důležitá je střídmost. Dychtění po moci, území, otrocích a majetku to je možný styl života, když je střídmý. Vzrušení ze zabíjení může být radostí, když si ho Vampýr dopřává v rozumné míře a podle pravidel. Já zolteismu spočívalo v popírání parazita, držení ho na uzdě a ovládání svých choutek a tím i svého osudu.

Ke všemu se zdálo, že Turgova víra dává smysl. Počty Szganyů na turgosheimské Sluneční straně klesly natolik, že války o krev musely přestat, jinak Vampýrům hrozilo vyhynutí z nedostatku výživy. Na začátku, když byl Turgosheim mladý, se mezi hrady vedlo mnoho válek, které si vybraly obrovskou daň na lidských životech, szganském dobytku a plodinách. Kdyby se nepodařilo vynutit dodržování zolteismu, krev by brzy zřídla, vystydla a došla! Jestli mají přežít vampýrští vládci, musí přežít víra. Samozřejmě že nejhorlivěji ji přijali nejslabší z nich - nebo jestli ne nejslabší, určitě ti nejmoudřejší.   

Tohle všechno odvál čas, ale víra přežívala a Maglore Věštec byl celý svůj život pravým zolteistou a asketou. V rámci možností, přirozeně. Maglore, Devetaki Lebka, dokonce i sám Vormulak Nespavý: všichni svým způsobem asketové. Tito tři tvořili tajný triumvirát Turgosheimu a usměrňovali ostatní, protože si uvědomovali, že je bláznovství vyčerpat zásoby Sluneční strany do dna. Vlastně vedli příjemný život ve svých mocných hradech, tyčících se vysoko nad podřadnějšími turgosheimskými kopečky a chatrčemi -

- dokud Wratha Povýšená a její odpadlíci nevypěstovali vzdušné válečníky a neodletěli s nimi na bájný západ! Tím se právě měli zločinu dopustit. Jak sami přiznali, kradli zapovězené maso Sluneční strany a tvořili z něj po tisíciletí zakázaná monstra. Podváděli také při rozdělování desátků, aby si pomohli k většímu podílu. Přesto tohle nebyly důvody, proč Vormulak nařídil masivní zbrojení, které teď po třech letech vyvrcholilo touto takzvanou křížovou výpravou. Ne, dělal to, protože se bál.

Měl strach, že daleko na západě za Velkou rudou pustinou skutečně leží bájná země blahobytu a že vládkyně Wratha využije jejího bohatství k vybudování vlastní nepřemožitelné upíří armády. Bál se, že se jedné noci vrátí a vybojuje si Turgosheim na jeho právoplatných vůdcích. Svého času totiž tato vládkyně měla ve zvyku vrátit se a povýšit. Proto ji také nazvali Wrathou Povýšenou.

Tyto a další myšlenky táhly Maglorovi hlavou, když v místnosti pro meditaci zíral na ,křišťálovou kouli´ ve tvaru svého erbu a zvažoval, jestli ji má použít. Říkal si: Kde je teď Wratha a kde Vormulak? A co se stane až se setkají - nebo střetnou? A kde je vůbec Nathan, Maglorovo ,okno do neznáma´? 

Kvůli němu věštec o použití znaku Möbiovy smyčky pouze uvažoval. Když ho totiž použil posledně... objevil, že chytrý Nathan je ještě mnohem chytřejší, než tušil. Už dlouho měl sice podezření, že Nathan je zvláštní, ale neodhadl jak moc! Na druhou stranu, leží mezi nimi tolik kilometrů a Velká rudá pustina jako ochranné pásmo, tak co se může stát? Protože však Magore byl věštec a svým způsobem i ,mág´, cítil respekt před nadáním ostatních. I když jako Vampýr neznal strach (to si alespoň říkal), pro tuto chvíli potlačil zvědavost na Nathana a obrátil ji k Vormulakovi.

Než Maglorův starý ,přítel´ a kolega vládce Zkázonosný odletěl, věštec mu totiž věnoval drobnost pro štěstí: zlatou náušnici... ve tvaru zkroucené osmičky, Maglorův znak. Nebyla to snad známka neskonalého (i když už oba vlastně skonali) přátelství, že ho poctil vlastním talismanem, znakem svého domu a své osobnosti? Nyní tedy, stejně jako Nathan Kiklu, i Vormulak, vládce z Melancholického hradu, nosil patnáct centimetrů od středu mozku zlatou smyčku.

Uplynula hodina a půl od chvíle, kdy Maglore naposled vyvinul psychické úsilí a soustředil se na onen mocný znak, abstraktní symbol cizí matematiky. Během této přestávky se občerstvil a uspokojil i... jiné chutě. Teď, když se nasytil a byl mnohem uvolněnější, zkusí to znovu.

Vormulak, ano.

Zamyslel se a uzavřel mysl jiným vlivům, položil dlouhé pařátovité ruce na masivní, lesklou, zvláštně zkroucenou smyčku ze zlata a vyslal jasnovideckou sondu na západ za vládcem.

Za okamžik...

Vormulak Nespavý měl náladu černou, jako by byla jeho duše, kdyby nějakou měl. Let z Turgosheimu přes Velkou rudou pustinu do těchto neznámých západních krajů se ukázal být mírně řečeno namáhavý. Vlastně byl děsivou, strastiplnou cestou jako z noční můry, která se navíc zdála nekonečná!

Vládce Vormulak by se samozřejmě se svou hrůzou nesvěřil menším vládcům (a už vůbec ne vládkyni). Celou dobu vystupoval jako skvělý vůdce, naprosto neotřesitelný, totálně neproniknutelný: vládce Vormulak z Turgosheimu. Pro sebe si však několikrát říkal, že by si přál vůbec neodletět, a mnohokrát měl také dojem, že cestu nikdy nedokončí.

Byl právě tak pověstný záchvaty melancholie jako mocí a nejmocnější vampýrský vládce teď vypadal sklesleji, víc uzavřený do sebe a pesimistický než kdy jindy. Zároveň však seděl zpříma a pevně v sedle svého létavce v čele skutečně velké armády a zdál se i odhodlanější. Když před třemi lety Wratha utekla, přísahal, že se pomstí, a teď si nehodlal nechat ujít to potěšení pomstu vykonat.

Vormulak byl velmi urostlý, měřil něco přes dva metry. Nebyl přísným zolteistou, ale ani neholdoval obžerství. S ostatními vládci nezacházel špatně, ani když byl na vrcholu moci. Jeho vojsko nikdy neútočilo, pouze bránilo hrad. Když však několikrát musel vést válku, byl nesmiřitelný a krutý. Vormulak byl tvrdý muž. Před osmdesáti lety změnil Gonarův a Trogský hrad v trosky a jejich vládce spoutal řetězy a pověsil je na místo, kde si je sluneční výheň našla a postarala se o ně. Od té doby soutěska vnitřními třenicemi příliš netrpěla.

Přestože se Vormulak stal vládcem Melancholického hradu již před sto dvaceti lety, stále si vyholoval hlavu a nosil dva dlouhé prameny vlasů po stranách jako obyčejný otrok. Co bylo kdysi dobré pro jeho pána Angora, bylo dobré i pro Vormulaka, který nerad měnil zvyky. Jeho vlastní otroci, pobočníci, a dokonce i ženy nosili stejný účes. Několik mladších vládců tuto módu napodobovalo, hlavně Zak Holohlavý ze Zakovy věže.

Vormulakovy vlasy ztratily během dlouhých let nespavosti původního havraního lesku a byly kovově šedé, jakoby pokryté prachem. Nosil je zapletené a ozdobené olověnými přívěsky, které mu visely až na prsa. Blízko posazené oči neměl typicky šarlatové, ale podbarvené žlutými skvrnami a zapadlé hluboko v okrových důlcích. Měl dlouhý, úzký a výrazně orlí nos. Nosní dírky neměl tak široké jako většina vládců, zato délka jeho nosu poutala pozornost: špičkou se téměř dotýkal prostředku horního rtu, což Vormulakovi dodávalo vzhled neúprosného jestřába.

Neúprosný, ano, také však melancholický. Někteří tvrdili, že to ztracená láska ho už sedmdesát let připravuje o spánek. Jiní měli za to, že se bojí usnout, aby se jednou nevytrhl ze spánku a nezjistil, že je malomocný jako jeho starý pán. Pravdě nejblíže by byla kombinace obou teorií. Vormulak ovládl umění nezabývat se tím... s výjimkou doby, kdy spal. Proto také nespal.

Neprospal ani minulý den, ale přečkal ho ve stínu Bariérového pohoří. Seděl v jeskyni a pro útěchu měl jen maso trogů a odporné houbové víno. Také samozřejmě myšlenky na sladkou pomstu. Pomstu Wrathe, jejíž vinou se tady ocitl.

Teď, když v časných hodinách stmívání zase letěl k západu, zjistil, že na to neštěstí, které je potkalo, vzpomíná s jistým ulehčením a děkuje hvězdě, pod níž se narodil, že to nedopadlo ještě hůř...

Napřed plánování, které neprovedli nejlépe. Vormulakovi generálové si totiž mysleli: Jestliže Wratha Povýšená před sto padesáti východy slunce zvládla cestu v naprosté tajnosti, s nezkušenými muži a zvířaty a bez zjevné námahy, pak na tom určitě nic není! Jak bychom mohli neuspět, když my vše promýšlíme a namáháme se a máme k dispozici nejlepší materiál Sluneční strany? 

Jako by podobné myšlenky stačily, hodili představu neúspěchu za hlavu. Vampýři přestali vynakládat dostatečné úsilí a vztahy a spolupráce mezi hrady se hroutily. Vládci totiž soupeřili, kdo sestaví nejlepší jednotku mužů a bojových stvoření pro Vormulakovu vzdušnou armádu. Vzrušení a ,sláva´ plynoucí z nadcházejícího podniku (a také samozřejmě očekávání úspěšného konce) úplně zastínily jakékoliv hlodající pochyby ohledně možného neúspěchu. Vládci a vládkyně Turgosheimu si zkrátka začali příliš věřit.

Navzdory všeobecnému přesvědčení Wratha před odletem ze soutěsky se svými spiklenci úzce (i když tajně) spolupracovala. Protože jejich odlet byl vlastně útěkem před krutým trestem, vložili do něj tím víc úsilí. Vypadal snadný pouze proto, že měli prostý plán.

Hrstka vzdušných válečníků a přibližně tucet pobočníků a létavců... s tím nemohou nastat přílišné logistické problémy. Doplní palivo v západní části hor před pokusem o zdolání Velké rudé pustiny a potom se už vrhnou vstříc neznámu na západě.

Prosté, opravdu...

Rozdíly spočívaly v tomto: skupina Wrathy Povýšené byla malá, zatímco Vormulak velel armádě s mnoha navzájem neslučitelnými názory, což mohlo vést k případným nepokojům. Vládkyně měla lehká stvoření určená k letu, protože je zbavila zbraní, ozdob a většiny dalších břemen a doplňků pro válku a zabíjení a dala přednost základnímu vybavení pro přežití. Naproti tomu stvoření bojovného vládce Nespavého byla těžká a po zuby ozbrojená do bitvy. Wratha šla za svou ctižádostí a ji samotnou teď, pronásledovali ze zklamání, pomsty a strachu. Nešlo proto o pouhé rozdíly, byly to výhody - na straně vládkyně.

Měla ještě jednu výhodu, kterou Vormulak začínal teprve teď brát v úvahu: Wratha utíkala a věděla, že bude pronásledována. Proto nejspíš už touto dobou...

Tři roky jí určitě stačily na to, aby učinila patřičná opatření. Ať už je kdekoliv - v kterémkoliv hradu, který nazývá domovem - to místo je bezpochyby pevností. Pevnosti však už v minulosti padly a padne i tato, až ji Vormulak najde. Potom... vypukne válka. Krvavá válka a vládkyně v ní zaplatí za všechny potíže, ve kterých se kvůli ní ocitl.

Vládce teď ve vzpomínkách probíral potíže, které nastaly už v bodě jedna: při zastávce pro doplnění paliva v nejzápadnějším výběžku části pohoří...

I Wratha se tu zastavila před začátkem cesty na západ. Když zmizela, Vormulak poslal pobočníky, aby toto místo prohlédli. Našli stopy po její zastávce: krmení vysypané z pytlů pro létavce, zvířecí trus a další známky. Ano, její zvířata se tam najedla... a Wratha se svými renegáty také, což dosvědčovalo odhozené oblečení několika otroků. Když z nich ona a její hoši vysáli všechnu krev, mrtvoly hodili válečníkům. Ty měli jen čtyři a Vormulak si na jednoho vzpomínal zvlášť živě.

Práce Nomy Canisona, příšerný výtvor. Málem zničil velký sál v Melancholickém hradě a byl by rozdrtil i Vormulaka a ostatní, kdyby neutekli do děr! Právě v důsledku této hrůzy se vládci pustili s takovou vervou do tvorby vlastních válečníků. To jim vládce Zkázonosný nemohl mít za zlé. Sám během posledních tří let postavil jedno nebo dvě monstra. Všechny pokusy také neskončily úspěchem.

Ovšem těch sedmdesát stvůr, které nakonec odletěly z Turgosheimu s Vormulakem, dalšími vládci a vládkyněmi a sto dvaceti pobočníky a otroky - to byli válečnici!

Ano, pomyslel si zasmušile, a dvě třetiny z nich byly také příliš hladoví, příliš horkokrevní, příliš přetížení pancíři a všemožnými těžkopádnými výrůstky! Chitinová dláta, kleště, zasunovatelná klepeta... Cha!

Jejich nemotornost se projevila hned při prvním přistání.

Wratha si pro zastavení vybrala plochý štít, plošinu s většinou stěn strmých, v místě, kde se poslední vrcholky a skály řítily do kouřově okrové pouště, která tvořila okraj Velké rudé pustiny. Místo jejímu účelu dokonale vyhovovalo, protože s ní nepřistávaly celkem ani dva tucty stvoření. Pro Vormulaka však stejná akce skončila... katastrofou! Pokoušel se totiž přistát se sto sedmdesáti a jednoduše tam pro ně nebylo dost místa.

Bylo by místa dost, kdyby ovšem generálové postupovali ukázněně. Když však vládci na konci konvoje zpozorovali, že ti v čele přistávají, bylo jim jasné, že ten, kdo bude první na zemi, dostane nejlepší jídlo ze zásob. A na. posledního se s největší pravděpodobností vůbec nedostane! Mezi nimi a Starou sluneční stranou na tajemném západě - jestli ta údajná země hojnosti vůbec existuje - leží jen Velká rudá pustina, žádné jídlo, nic k pití, žádná výživa kromě té, kterou si vzali s sebou. To znamená zvířata... a je samotné.

Všichni vládci a vládkyně tedy opustili řady a drali se na nejlepší místa ve frontě na jídlo za Vormulakem. V následné bitce... měl sám vládce štěstí, že ho nestrčili přes okraj plošiny!

Takový zmatek!

Mělo to být spořádané, ano - ale Vampýři jsou chamtiví a majetničtí, každý si jde za svým a k čertu s těmi vzadu! Byli mistři v chřestění bojovými rukavicemi a předvádění svých zvířat, plodů kádí, ale o spolupráci neměli ponětí. Mezi mnoha z nich také panovala rivalita. Staré spory zůstávaly neurovnány a jizvy ještě pálily. Nebýt Vormulakova křížového tažení, nikdy by se nespojili. Došlo tedy na strkání, hašteření a posměšky... náhle vzniklo elektrizující napětí... vřela horká krev... nervy se napjaly jako struny... a probublávala zlost!

Létavci se nakláněli hned na jednu, hned na druhou stranu, upíří jezdci kleli, křičeli, tahali za uzdy, všichni celí žhaví, aby objevili kousek skály, na kterou by se usadili. Válečníci do sebe při přibližování omylem vráželi, potom znovu, už záměrně, až se nakonec sebeovládání upírů i zvířat sesypalo jako domeček z karet! Vampýři!

Nakonec se uprostřed vřavy strhla jedna krvavá rvačka, pak druhá, třetí... chaos! Na kraji skaliska bylo mnoho otroků, pobočníků, létavců a válečníků smeteno dolů, když uprostřed davu nastalo mohutné přetahování o jídlo a chumel se převaloval všemi směry. Plošina čněla vysoko nad okolním terénem. Někteří ze shozených (kteří ovládali metamorfózu) se stačili zformovat do příhodných tvarů a zachránili se. Pád přežila většina létavců a několik válečníků, ale ti, kteří ve rvačce utrpěli zranění, prostě padli na kamenité dno a křížová výprava pro ně vzala rychlý konec...

Konečně se prach usadil a Vormulak pochodoval sem a tam, křičel, rozdával rány, zastrašováním přiměl zbytek k poslušnosti a dožadoval se přítomnosti idiotského plánovače, který vymyslel, že se tady zastaví a budou se krmit hromadně. Tento úkol měl na starost Zestos Kalkas, nižší vládce, který náhle někam zmizel. Našel se však jeho člověk (Gaul Kalasův, nižší pobočník), který se ze všech sil snažil působit sebevědomě, když na Vormulakovu výzvu vystoupil z řady. Potom se ukázalo, že Zestos a jeho hlavní pobočníci byli smeteni ze skály, což Gaul viděl na vlastní oči. Byl teď nervózní a opatrný.

„Ha! Tak se zdá, že jsi povýšil,“ řekl mu vládce Nespavý bez dalších okolků.

„Ale... třeba můj pán Kalkas je dole ještě naživu!“

„Tady nahoře mohl být naživu,“ zavrčel okamžitě Vormulak. „Ne však dlouho! Kdyby byl naživu, já osobně bych ho svázal řetězy a hodil dolů! Hlupáka!“ Chvíli uvažoval a pak dodal: „Mám návrh...“

„Ano, pane?“

„Vezmi si létavce, sleť dolů, najdi Zestose. Vyřízni mu parazita a přijmi jeho vejce.“

Když to slyšel, v Gaulových očích jako by se vznítil rudý vnitřní oheň, čímž předběhl vlastní povýšení. „Ano, pane. Výborně, pane!“

„A poslouchej,“ řekl mu Vormulak. „Máš štěstí. Patříš mu a měl bych tě také zabít, ale potřebuji někoho, kdo by vedl jeho oddíl - tedy to, co z něj zbylo!“

„Ano, pane.“ Nato Gaul Kalkasův (nyní už Kalkason) odběhl hledat létavce...

Nakonec to nedopadlo nejhůř. Pád z plošiny nepřežili tři létavci a šest válečníků, další čtyři od každého druhu utrpěli újmu při přistání. Tři vládci, asi sedm pobočníků a něco kolem patnácti otroků bylo zabito omylem nebo při potyčce. Ti, kteří se zranili ve rvačce, byli usmrceni a stali se důležitou součástí zásob, o které se prali. Zdálo se to jen správné.

Slunce se už hodně sklánělo, měsíc vystoupal na oblohu a doplňování energie skončilo. Nesměli plýtvat časem, protože nikdo z nich nevěděl, jak široká je Velká rudá pustina, jestli dvě stě, dva tisíce nebo deset tisíc kilometrů. Všichni však věděli, jak dlouhá je noc. Ráno je nesmí zastihnout za letu, ale už na zemi na západě po přeletu pustiny.

„Vzlétneme spořádaně!“ křičel Vormulak, aby ho všichni slyšeli. „Až budete nahoře, roztáhněte se a uvolněte místo. Nebe je široké. Udržujte si však stejnou výšku. Poletím první a vy ostatní mě následujte. Zbabělci… ať teď odejdou, vrátí se do Turgosheimu a dělají společnost starému Maglorovi. Krev, za níž jdeme, je jen pro silné. Vy vládcové zodpovídáte za své muže a oni zodpovídají za zvířata v rámci vaší jednotky. Kdo padne během cesty vyčerpáním... ten padne. Dobře ho zužitkujte a odpad vydejte Velké rudé pustině. Letíme.“

Když domluvil, navedl létavce na stoupající vzdušný proud a vznesl se na něm, dokud neuviděl, jak obzor na jihu rozčísl paprsek oranžového světla. To je maximální výška. Vyletět výš, dostihnou slunce a ono dostihne je!

Tak zamířil Vormulak na západ a spirála jeho vojska se za ním narovnala jako závity podivného vzdušného hada. Netrvalo dlouho a ucítili zápach kyselých par linoucích se z pustiny.

Vormulak to nemohl vědět, ale Wratha Povýšená měla navzdory všem výhodám před třemi lety také potíže. Nomův válečník měl ze všech zvířat skupiny nejtěžší výzbroj, vyčerpal mnoho energie a utrpěl několik lehčích zranění, když zachraňoval Wrathu a ostatní z Melancholického hradu. Musel přitom přistát, bojovat a znovu vzlétnout. Za Velkou rudou pustinou za to zvíře zaplatilo životem.

Ztrátu tohoto tvora nikdo příliš neoplakával (snad kromě samotného psího vládce a ani ten netruchlil dlouho). Tělesné šťávy zvířete a jeho maso posloužilo ostatním na cestě jako potrava.

Stejně se vedlo Vormulakově armádě. Netrvalo ani osm hodin od odletu o po jeho boku se objevila Devetaki Lebka a zavolala mu v mysli: Vormulaku, zdá se, že máme menší potíže. Jedno z mých zvířat je na pokraji vyčerpání. Možná se zranilo při všem tom strkání na plošině. Pokládala jsem za rozumné nechat ho trochu pozadu, aby neplýtvalo energií. Co chceš, abych udělala? 

Devetaki měla na půlce obličeje svou zamračenou masku, což byl pádný důkaz jejího rozladění. Vormulak pro ni však neměl jinou odpověď, než tu, kterou mohla očekávat. Potřebují některá tvá další zvířata nakrmit, vládkyně? Jestli ano, přiveď je sem dopředu. Jestli ne, buď tak hodná a dej vědět ostatním, až poletíš zpět za svým oslabeným tvorem... 

Devetaki mu dobře rozuměla. Protože byl její válečník odsouzen k záhubě, bude nejlepší, když ho ostatní zužitkují. Jak vedla létavce zpátky a míjela různé vládce a vládkyně, informovala je: Pošlu jedno oslabené zvíře dopředu a to úsilí ho bezpochyby vyčerpá úplně. Jestli by některý z vašich válečníků ocenil dobré jídlo... poslužte si. Ať se neříká, že paní Věže masky je lakomá. 

Vklouzla do zadní řady a poručila unavenému tvorovi letět rychle dopředu. Řekla mu: Brzy budeme přistávat a dostaneš plno pamlsků! Pohon zapulzoval a zvíře se okamžitě rozlétlo kupředu... do záhuby. Když spálilo poslední pohonný plyn, vrhlo se na něj několik větších válečníků a spěšně ho znehybnili, rozdělili a nakonec pozřeli. Do kyselého zápachu pustiny se sesypala jen dokonale ohlodaná kostra a půl tuctu modře lesklých dílců z válečníkovy schránky.

Tato scéna se měla mnohokrát opakovat a nakonec musela být obětována i zdravá zvířata, aby ostatní přežili. Přišli o velmi mnoho válečníků a nakonec jich zbylo jen třicet sedm. Ztratili i několik létavců. Otupil je zápach, který vdechovali, dusili se, ztuhli a ve spirálách se řítili vstříc bublajícímu rudému zapomnění. Nedalo se nic dělat, jejich jezdci museli s nimi, ať to byli pobočníci nebo obyčejní otroci. Zbytku se podařilo přežít. Noc, která jim zatím připadala nekonečná, byla paradoxně příliš krátká. Vládci měli v sedlových vacích maso, které pojídali. V měších měli vodu a tu pili. Když jim zásoby došly, vytáhli chrupavčitou zátku v hrbolaté páteři létavce a občas usrkávali životodárnou tekutinu...

Jako ve skupině vládkyně Wrathy se střídali v držení kurzu, zatímco ostatní spali...

V jedovatých výparech stoupajících z otevřené rány, kterou byla Velká rudá pustina, vypadaly hvězdy vysoko na nebi jako mlhavé úlomky ledu…

Vormulak si zoufal, i když jen pro sebe...

Ze zatuchlé mlhy se nesly slabé výkřiky - jako kvílení duší v očistci. To další vyčerpaná stvoření klesala ke smrti v rudě doutnající pustině...

Když se v oparu na jižním obzoru objevil první zlatý paprsek, vládce Vormulak před sebou uviděl stoupající měsíc, jakoby překousnutý napůl nějakou vesmírnou příšerou. Přestože mu ve výhledu bránily mizející páry, věděl, že měsíc nehryže žádná nestvůra, ale cloní ho štíty vzdálených hor Bariérové pohoří Staré Hvězdné strany!

Vzpřímil se v sedle a vyslal dozadu: Dokázali jsme to! Nejhorší je za námi! Překročili jsme Velkou rudou pustinu! Šetřete zvířata a nechte je plachtit, protože potřebujeme klesnout. Není důvod k obavám: páry se protrhávají a jediné, co nám teď hrozí, je slunce. 

,Jen´ slunce! Vládce Nespavý věděl, že ocas jeho nebeského hada se za ním táhne mnoho kilometrů a přemýšlel, jestli to zvládnou všichni...

Nezvládli.

Když o mnoho hodin později přistávali ve stínu Bariérového pohoří, vyšplhal Vormulak na skalisko, odkud měl výhled. Obrátil se k východu a díval se, jak přilétají. Hleděl očima ještě rozbolavělýma od výparů pustiny a viděl zlatou skvrnu rozlézající se po nejvyšších vrcholcích. Věděl, že vějíř smrtícího světla se každým okamžikem rozevírá, zatímco se slunce vydává na náročný výstup nad okraj Sluneční strany.

Díval se, jak vějíř postupuje níž a níž, a viděl, že paprsky trhají mlhy nad pláněmi mezi horami a drsnou rudou pouští. Mlhy však nebyly to jediné, co paprsky roztrhaly. Upíři a zvířata na úplném konci ocasu nebeského hada neměli šanci. Byli unavení (k smrti?), létavci neměli daleko k vyčerpání a válečníkům docházel plyn i energie.

Většinou se přibližovali klouzavým letem, protože blanitá křídla už neměla sílu se zvedat a klesat a hrozila, že každou chvíli klesnou nadobro. Nebo se nechali nadnášet na třepotajících se poloprázdných měchýřích, jejichž plyn spotřebovaly kašlající a prskající trysky. Věděli, že mají klesat, a vlastně bojovali s gravitací. Jak jednou klesnou předčasně, už nevzlétnou a čeká je jen nevyhnutelný náraz na rezavě rudou zem.

Na úplném konci hadího ocasu před sebou hnali čtyři muži na létavcích stádečko opuštěných válečníků ze čtyř různých jednotek. Válečníci byli tak unavení, že ani neprotestovali. Jako první propadl zkáze poslední pár, který byl nejvýš. Sluneční svit je nejprve pozlatil, zbarvil dohněda, dočerna a spálil je na uhel. Doutnající a kouřící pozůstatky létavce a jezdce se snášely k okrové zemi. Potom přišla řada na válečníka. Jeho plynové měchýře explodovaly, plášť se vzňal a opancéřované tělo se zřítilo jako kámen. Nakonec se jasnícím nebem začal valit kouř, zaznělo i několik výbuchů. Slunce zasáhlo zbytek jednou ranou.

Vormulak neměl výčitky svědomí. Cítil jen zlost, že je jeho armáda tak zdecimovaná...

Útočiště našli v jeskyních trogů za předhůřím. Krev těch podlidí jim příliš nechutnala, ale neměli na vybranou. Válečníci ani vybíraví nebyli a létavci se spokojili s olizováním lišejníku na kamenech. Ze všeho nejvíce potřebovali odpočinek. Jediný Černý Boris, který si v Turgosheimu držel trogské milenky, se očividně radoval z vývoje událostí. Vzal si pevnou mladou ženu živou a brzy byl v dobré formě, takže si mohl dopřávat jídlo i povyražení zároveň.

Na vyčerpaná zvířata dohlédli, jak nejlépe mohli, a ustájili je v mělkých jeskyních. Totéž udělali s otroky. Za jiných okolností se dalo očekávat, že by se podobní obyčejní upíří otroci stali součástí zásob. Zemřela však řada pobočníků a další povýšili na místa ztracených vládců. Tito otroci měli štěstí: nahradí mrtvé nebo povýšené pobočníky. Někteří byli dokonce ,povýšeni´ ještě ten den, když z nich jejich vládci vysáli trochu živin a oplátkou jim do žil vstříkli notnou dávku své vlastní upíří podstaty. Zabili tak dvě mouchy jednou ranou.

Tak se vlekl zdánlivě nekonečný den v protivně zavlhlých trogských jeskyních a v životodárném stínu Bariérového pohoří.

Věštec Maglore tohle všechno ,viděl´, ,cítil´ a ,zažil´ pomocí své ,křišťálové koule´ v Runovém hradě. Toto a ještě mnoho jiného; například viděl, že když přišla noc, Vormulak nasedl a odletěl z trogské oblasti ještě dál na západ. Stoupal k nebi na teplých nočních proudech a odtamtud shlížel na neznámou Sluneční stranu. Neznámou alespoň pro vládce Nespavého. Jeho potlačované vampýrské smysly se náhle probudily! Ve tmě a v tichu cítil silné szganské maso: zásoby a vybavení pro nadcházející krvavou válku.

Něco však Maglore přece neviděl a Vormulak o tom také neměl tušení. A sice to, že jeden ze dvou strážných netopýrů Desmodů, Wrathiných služebníků, přílet vzdušné armády z Turgosheimu sledoval. .

Vládkyně netopýry rozmístila asi tři sta padesát kilometrů od sebe. Jednoho na úplnou špičku pohoří a druhého vysoko, kde hory mohutněly do skutečné bariéry. První z nich viděl Vormulakův přílet, ale jak s varováním pospíchal na západ, nevšiml si skupiny trogů lovících za šedého přítmí nad ránem. Zpozoroval jejich sítě, až když je vyhodili vzhůru jemu přímo do cesty, a to už bylo příliš pozdě.

Možná něco z jeho pisklavého, pronikavého výkřiku – strachu a zároveň varování - dolehlo k jeho bratrovi hlídkujícímu mnoho kilometrů odsud, ale to pro něj nebyl dostatečný popud k akci. Musel vampýří vládce nejprve sám spatřit. Proto také Wratha dostala zprávu pozdě. Její druhý netopýr sice div nevypustil duši, jak se k ní zběsile hnal, přesto ve chvíli, kdy přistával na krku vládkynina létavce, byl už Vormulak vzdálený sotva pár hodin cesty od nich...

Když teď Maglore viděl, že vládce opět vyrazil, nedalo mu to, aby se ještě jednou nepokusil sledovat Nathana. Stáhl se z Vormulakovy mysli a vyslal sondu znovu, tentokrát se však soustředil na poněkud mladší cíl. A užitečnější? Možná. Maglore se zatím o legendární západní Sluneční straně mnoho nedozvěděl. Snad se už jeho ,okno´ do neznámého světa usadilo a nepřemisťuje se tím prapodivným způsobem.

Nathan byl tak zaujatý tím, co právě dělal, že si nevšiml, když se mu Maglore zlehoučka vkradl do mysli...      

Lardis Lidesci nebyl za běžných okolností zlomyslný nebo mstivý, nenechal si však ujít příležitost, když mohl získat sebemenší informaci o způsobech, zvyklostech a krutých činech Vampýrů, Byla to jedna z jeho strategii pro přežití. Stejně jako jeho otec, i Lardis měl k přežití znamenité vlohy.

Anna Marie Englishová ten pohled nesnesla a nikdo se jí nedivil. Lardis ji dal na starost jedné Szgance, aby ji zavedla do Skály a ukázala jí, jak to tam chodí. Jejich momentální počínání bylo součástí strategie přežití. Všechno, co Lidesciho Szganyové dělali, se týkalo přežití.

Nathan, Trask, Chung a tři jeskyňáři doprovázeli Lardise a Andreie Romaniho. Nejprve prohlédli a vyslechli Szganye, kteří přežili boj, potom vyslýchali těžce zraněného pobočníka a několik upířích otroků. Tomu však předcházelo spálení mrtvých - všech mrtvých, Szganyů i upírů. Nepálili je na pohřební hranici, ale v hořící jámě: pasti na válečníky, která už sama o sobě připomínala peklo. Mrtvá těla bez formalit zabalili do pytloviny a naházeli do plamenů. Jako první spálili pět statečných obránců Skály. Mnoho jejich starých přátel přihlíželo se skloněnými hlavami a vzpomínali na jiné, snad lepší časy. Po pauze, ne delší než vyžadovala slušnost, přišlo na řadu čtrnáct mrtvých (nebo dočasné znehybnělých) otroků a nakonec groteskní ostatky sedmi pobočníků. Zatímco hořeli, několik Lardisových mužů házelo do jámy smolové borovicové větve a živilo oheň.

Když však přidali do plamenů těla a kusy pobočníků, Lardis chvatně pokynul svým lidem, aby odstoupili od okraje jámy. Bylo to preventivní opatření. Mrtví pobočníci byli všichni mladí, bývalí Szganyové, nakažení upírstvím a povýšení teprve během minulých tří let a nejspíš se v nich neskrývalo mnoho z vampýrské obludnosti. Opatrnosti však nikdy nezbývá. Plameny je naštěstí strávily bez nehody.

Lardis jásal, i když jen v duchu. Dnešní noc přišla Vampýry dráž než kterákoliv jiná, kdy bojovali s Lidesciho kmenem. I Szganyové však zaplatili vysokou cenu. Životy pěti dobrých, věrných mužů nestojí ani za takové vítězství. Nejhorší ranou však bylo... že Wratha a vampýrští vládci objevili Skálu. Tohle Lardisovu triumfu ubíralo na lesku.

Na druhou stranu, zase se vrátil Nathan a přivedl s sebou bojovníky z Pekelných zemí (určitě to bojovníci jsou) a oni přinesli neuvěřitelné zbraně - to byly úžasné novinky! Lardis měl ze všeho nejvíc chuť sednout si s Nathanem a dalšími nově příchozími teď a tady a poslechnout si jejich příběh. Nejprve však... musí dohlédnout na jednu záležitost. Jednu z těch, které nesnesou odklad.

V boji muže proti muži utrpěli někteří Szganyové zranění. Kuše, rakety a pušky (dokud do nich měli náboje) byly výborné na dálku, ale při každé potyčce měla navrch vampýrská bojová rukavice. Oko nebo srdce prostřelené šipkou z tvrdého dřeva je pro Vampýra čistý způsob smrti, ale když má člověk utržený obličej, vyhřezlá střeva nebo ztratí končetinu a vykrvácí, to je něco úplně jiného. Tak zemřelo Lardisových pět statečných: snažili se udržet v sobě rozsekané vnitřnosti. Proto také šli do ohně jako první: aby je v tom stavu neviděly jejich ženy. Muž má svou důstojnost.

Výslechy a prohlídky obránců, kteří přežili, to byla také preventivní opatření. Lardis vždy považoval za důležité ujistit se, že tito lidé nemají žádná poranění, hlavně ne kousnutí. Jedovaté vampýrské kousnutí často účinkuje rychle a i ten nejodvážnější by se mohl najednou zdráhat připustit, že má kupříkladu... drobnou ranku na krku...

Chycené otroky přivázali ke křížům zaraženým v zemi. Ne z krutosti, ale dalo se tak na ně nejsnáze dohlížet. I spoutaní se totiž dokázali odplížit jako hadi i do té nejřidší přízemní mlhy. Výslechy netrvaly dlouho. Otroci syčeli, prskali a svíjeli se, ale na otázky neodpovídali. Proč taky, když dobře věděli, co je stejně nemine. Kdyby Lardisovi zbýval čas, možná by vyvinul větší nátlak, ale protože poloha Ochranné skály už nebyla tajemstvím… starý Lidesci měl pro dnešní noc jiné plány. Nebyl nakonec vždycky srdcem Kočovník?

Bez emocí - protože tím vším už několikrát prošel a věděl, že není jiná možnost - nařídil, aby šklebící se a kroutící se otroky popravili tak čistě a bezbolestně, jak to jen půjde. Když jim střelci zblízka prohnali srdcem šipku, zemřeli okamžitě a necítili výheň v jámě.

Nakonec přišel na řadu zraněný pobočník. Ovšem ,zranění´ není asi ten správný termín pro rozsáhlá poškození, která utrpěl. Na rozdíl od upírů, které oheň pohltil před ním, nebyl žádným novým odvedencem. To v žádném případě. Byl mnohem starší a změněný tak, že se mohl brzy stát Vampýrem. Nebylo pochyb o tom, že přišel s Wrathou a ostatními z Turgosheimu.

Lardis, Nathan a Andrei se na něho dívali nahoru na kříž a čekali, až znovu nabude vědomí. Traskovi, Chungovi a ostatním, kteří stáli opodál mezi tichým a ostražitým zástupem Szganyů, připadalo, že se nikdy nedočkají. Alespoň Trask mohl vědět, že zdání klame, protože měl s podobnými hrůzami jistou zkušenost, třebaže z jiného světa.

V pulzující záři hořících jam se na ukřižovaného naskýtal nejstrašnější pohled, jaký si lze představit. Poranil ho Andrei Romani, který ho zastavil výbušnou šipkou přímo do pravého ramenního svalu. Šipka byla buď byla vadná, nebo exploze neproběhla, jak měla, jinak by byl totiž mrtvý. V každém případě při výbuchu přišel o pravou ruku a maso z pravé strany hrudníku. Žebra mu na té straně vyčnívala celá napnutá a zabarvená rudě a černě. Nad prázdným důlkem po ramenním kloubu měl tvář i krk jeden slitý kus černého sežehnutého masa plného puchýřů.

Zatímco muži na zemi čekali, levé oko se pomalu otevřelo a na pravé straně se odchlípla nepatrná štěrbina ve spečené kůži v místě, kde oko bývalo. Vlastně tam bylo stále: žlutá koule s rudými skvrnami, stejné jako to levé. Nevypadaly ještě zcela vampýrsky, ale mohly brzy vypadat, kdyby pobočník zůstal naživu. Věděl však, že nezůstane, protože má co do činění s Lardisem Lidescim. Pomalu se mu vracely smysly a zvedl hlavu.

„Kdo jsi?“ Lardis neztrácel čas.

„Polib mi!“ zasípal upír a vykašlal krev a hlen. Na rozdíl od otroků nebyl ke kříži jen přivázaný, ale byl tam přibitý, skutečně ukřižovaný. Protože mu chyběla pravá ruka, pod bradu mu uvázali stříbrný drát, který podpíral hlavu. Také ho však škrtil na krku a znesnadňoval mluvení. Obyčejný smrtelník by se ani mluvit nepokoušel.

Lardis zakroutil hlavou. „Jsem člověk, ne otrok. Nemusím ti nic líbat.“

„A já jsem pobočník!“ vyplivl upír. „Mám hrdost!“

„Dobře tedy - pobočníku,“ pokýval hlavou Lardis. „Ptám se tě znovu: kdo jsi?“

„Protože jsem stejně odsouzený na smrt, neubude mě, když vám to povím,“ odpověděl. „Jsem Turgis Gorviho, poslední pobočník z Turgosheimu.“

„Cože, ty patříš Gorvimu Křivákovi?“

„No a co?“ Turgis se na kříži trochu vzepjal, pak zalapal po dechu a visel bez hnutí. Plnohodnotní Vampýři znají způsob jak utlumit bolest, ale jejich pobočníci ne.

Lardis zakroutil hlavou. „Je jen škoda, že nejsi on sám, to je celé,“ řekl. „Strašně rád bych tam nahoře místo tebe viděl Gorviho!“

Upír přivřel zdravé oko, zahleděl se dolů na Lardise a řekl: „Ty musíš být ten Lidesci. Vůdce Lardis.“

„To jsem,“ (Lardis znovu přikývl) „a myslím, že právě Gorvi mi vzal syna.“

„Takže to nevíš jistě?“ Turgis se zavrtěl a znovu vykašlal krev. „Tak teď to víš. Když jsme poprvé napadli Osadu. Gorvi si vzal tvého syna, dobře si na to vzpomínám. Poslal mě s ostatními do města a sám napadl dům na kopci. Gorvi si vystačí sám, to tedy ano. Také se rád vyhne potížím.“

„Jason - můj syn - ještě ve Wrathině hradě?“ Starý Lidesci se snažil nedat v hlase znát úzkost, dychtivost, potřebu znát pravdu, ale nepodařilo se mu to.

Turgis se zalykal, otáčel hlavou sem a tam a chvíli na horní polovině kříže vibroval jako ochromený had. Zpod hadrů mu crčela kouřící moč. „Tato kon... konverzace je moc - ach! ach! - moc pěkná. Nemám z ní však užitek. Toužím zemřít. Uděláte to čistě?“

Lardis, Andrei, a dokonce i Nathan už takovou prosbu slyšeli mnohokrát. Tohle však bylo pro Lardise důležité. „Řekni mi pravdu a udělám to čistě.“

„Tvůj kluk byl statečný, ale už nežije.“

Lardis zavřel oči a povzdechl si - bolestí, úlevou, kdo ví? „Byla... byla jeho smrt také čistá?“

„Čistá, ano,“ přikývl ukřižovaný. „Pokusil se o útěk, nepovedlo se mu to, vylezl vysoko na Wrathin hrad a skočil. Zabil se. Byl to tvůj syn, Lardisi.“

Možná věděl víc, mnohem víc, ale Lardisovi to stačilo. Znal pravdu, a byl dokonce vděčný. „Nyní můžeš zemřít,“ řekl. „Uděláš to však čistě ty?“

Turgis k němu shlédl. „Za sebe říkám, že ano. Dokonce smrt vítám. Byl jsem však u Gorviho dlouho. Změnila se mi krev, stejně jako jsem se změnil já.“

Lardis, Andrei a Nathan ustoupili o kousek dál od kříže. Lardis kývl na muže po stranách. Přehodili smyčky dobrého provazu přes obě ramena kříže a čekali. Dopředu postoupili jiní muži s kušemi... když je však Gorvis uviděl, začal sebou zase zmítat a prskal. Mučily ho dvě věci zároveň: bolest i strach. On chtěl zemřít, jeho krev však ne!

„Teď!“ řekl Lardis.

Tři šipky si našly cíl - přímo v srdci Turgise Gorviho. Jednou vykřikl, pak se prověsil na hřebech a zůstal nehybně viset...

Na chvíli!

Zanedlouho mu puklo břicho a hruď a mezi jeho rudými vnitřnostmi se mrskal a kroutil chomáč bílých červů! Cosi jako groteskní mořská sasanka s bílým tělem a chapadly odhodilo cáry upírova masa a sálo krev z umírajících žil. Stvoření kolem sebe stříkalo, jako by chtělo plivnout na nenáviděné nepřátele! Pokoušelo se o to, ale stáli mimo dosah.

Muži s provazy už nečekali, zabrali za kříž, který se zřítil celou délkou do hořící jámy. Za velmi malou chvíli z Turgise Gorviho nezbylo víc než táhlé syčení a obláček černého dýmu...

Maglore Věštec v Runovém hradě pomalu stáhl ruce z Möbiova znaku, svou mysl z Nathanovy a jasnovidnou sondu povolal přes tisíce kilometrů zpět do své vampýrské mentality. Dlouho jen tak seděl a před vnitřním zrakem mu postupně bledly obrazy, které viděl. Ve vzpomínkách však zůstávaly stále živé.

Některé z věcí, které viděl, mohl předvídat, hlavně co se týče Vormulakovy křížové výpravy. Jiné by si byl neuměl představit, nevěřil by jim, kdyby je neviděl na vlastní oči. Alespoň tedy očima jiného muže. Nathan měl možná chráněnou mysl, ale jeho oči viděly jasně. Maglore nepotřeboval znát jeho myšlenky, aby viděl, co vidí Nathan.

Na Staré hvězdné a sluneční straně se Szganyové bránili. Navíc někdy vítězili! Teď, když se Nathan vrátil (z místa, kde byl celé ty měsíce), možná zvítězí mnohem častěji. Maglore se obával, že se jedné noci ze západu vrátí velká armáda. Možná by bylo moudřejší bát se návratu jediného člověka. Možná neměl tohoto muže nikdy pouštět.

Co víc však Nathan byl než zvláštní szganský mladíček, podivný domácí mazlíček se světlými vlasy a modrýma očima, zrůdný služebník? Tak se mu tenkrát zdál. Udělal... chybu?

Na druhou stranu, utěšoval se Maglore, kdo nic nedělá, nic nezkazí. Když však nic nezkazí, nemusí toho litovat...

Část čtvrtá

Vpád pokračuje - Frakce - Potyčky

Sčítání úderů - Nathan

I

Pobočka E - Turchin – Domov

V paralelním světě za Branou do pekel bylo právě v Londýně deset hodin v noci a v Moskvě půlnoc. Od bitvy u Skály tedy uplynulo patnáct hodin. V londýnské centrále pobočky E se na jakémsi jednání sešli tři ředitelé. Jedním z nich byl zplnomocněný ministr, jehož jméno znalo jen pár lidí a ani ti ho nikdy nepoužívali. Dalším byl Ian Goodly, dočasný ředitel pobočky E, a třetím Gustav Turchin, prezident nezávazně nazvané a velmi nezávazně spojené Sovětské aliance, také známé jako USS nebo Unie sovětských států. Účastnila se i čtvrtá osoba, ne kvůli oficiálnímu postavení, ale protože jako jediná v současnosti žijící navštívila Sluneční a Hvězdnou stranu, které se jednání do značné míry týkalo.

Ian Goodly požádal Zek Föenerovou, aby přijela, ale ona se už mezitím sama rozhodla přiletět nejbližším letadlem ze Zante. Ostatní neprotestovali. Možná by se ozvali, kdyby věděli, co Goodly zamýšlí. Je však zrovna tak možné, že neměli námitky pravé proto, že věděli, co zamýšlí, a sami mysleli na něco podobného.

Představování proběhlo  zběžně,  až téměř povrchně.  Komunikační kanály byly zajištěny a na velké obrazovce centrální konzoly v zasedací místnosti svítil obraz prezidenta Turchina v nadživotní velikosti. Ostatní tři seděli v polstrovaných otáčecích židlích s ovládáním konzoly na dosah. Ve třicet tisíc kilometrů vzdálené Moskvě je Turchin sledoval na právě takové obrazovce.

Rusky prezident byl malý, podsaditý a vypadal stejně neotřesitelně jako zápasník suma. Nejen na obrazovce, ale i ve skutečnosti. Při tolika problémech, kolik se jich vyskytne na tak rozsáhlém území, jakému vládl, bylo nutné, aby tak vypadal. V době, kdy se v Kazachstánu přiostřuji nepokoje hladovějícího obyvatelstva, na Ukrajině řádí teroristé, v samotné Moskvě válčí mafiánské gangy, všude se vedou spory o území a téměř po celém Rusku se hroutí řád a pořádek, musí alespoň budit dojem, že je tvrdý. Měl úzké a pevně sevřené rty, hranatý nos, neklidné tmavé oči pod hustým černým obočím, které se spojovalo, protože se mračil. Koutky úst mu visely dolů, protože nenáviděl, když neměl pravdu. To ovšem nikdo z přítomných. Navíc ani jeden neměl pro ostatní dobré zprávy. Vlastně je všechny svým způsobem uklidňovala, jestli ne přímo uspokojovala, úzkost ostatních.

Zek Föenerová si to samozřejmě uvědomovala a napadalo ji jediné slovo: škodolibost.

Každý odhalil svou pozici - vlastně učinil doznání, a jestli ne viny, pak alespoň neschopnosti, ať už v tom či onom. Zároveň však věděli, že vinu nesou všichni a rovným dílem. Setkání si ale nekladlo za cíl obviňovat, jako spíš rozplést komplikované klubko události a zavést v nich pořádek. Je bezpodmínečně nutné, aby se v situaci zorientovali, a to rychle, protože ze současného zmatku se začíná vynořovat něco nebezpečného.

„Takže ve stručnosti,“ řekl Turchin po chvíli ticha, která už trvala několik dlouhých vteřin. „Můj opatrný přístup k Turkuru Conovovi se ukazuje jako správný. Jak jsem konstatoval prve, už jsem ho skoro měl a vše bylo jen otázkou času. Vaše naléhání na mě celý proces urychlilo. Když jsem přemístil své lidi do Perchorska, Conov zpozorněl a začal překotně jednat. Na jednu stranu je to špatné, ale na druhou...?“ Pokrčil rameny a podíval se po ostatních, aby zjistil jejich názor.

„Chcete říct, že je ze hry venku, protože odešel do jiného světa?“ řekl Goodly. Prorok se tvářil kysele, jako by jedl citron. „Pane, nerad vám to připomínám, ale jedná se o nejhorší možný vývoj událostí - když Conov nebo někdo podobný projde perchorskou Branou na Hvězdnou stranu. Bylo by úžasné, kdybychom věděli, že tam zůstane, ale děsí mě pomyšlení, že se může vrátit... a co z něj možná bude, až se vrátí!“

„Pane prezidente,“ přerušil Goodlyho ministr. „Vím, že už jste něco podobného musel slyšet, ale chápete, co tím myslíme? Pan Goodly a já - všichni v pobočce E - už jsme s podobnými věcmi měli co do činění, a proto víme, o čem mluvíme. Vy jste se k těmto záležitostem dostal mnohem později, ale my se jimi zabýváme od začátku, už celou řadu let. Nesmíte zapomínat, že stejně jako jsou dvě cesty do tohoto paralelního světa, jsou i dvě cesty zpět. Nechal jste tam odejít Conova s oddílem vycvičených mužů a -“

„Vy jste zase ,nechali´ odejít vašeho pana Paxtona!“ Teď byla s přerušováním řada na Turchinovi. „A měl s sebou právě tolik vycvičených mužů, jestli ne víc! Kromě toho za sebou Paxton strhl strop jeskyně podzemní řeky, i když to snad půjde napravit. Nedá se říct, že jsem ,nechal´ Turkura Conova cokoliv udělat. Podle vašich slov by se mohlo zdát, že měl mé požehnání!“

„Já vás neobviňuji,“ ministr zvedl smířlivě ruce, Jen konstatuji fakta. Teď se nám Ben Trask, David Chung, Anna Marie Englishová, parta jeskyňářů a půl polovojenské jednotky ztratili mezi světy. Je jich příliš mnoho. Příliš mnoho lidí, kteří by se mohli vrátit jako upíři! Co když se tak vrátí Conov? S jeho mocí a ambicemi!“

„A kdyby se tak vrátili Trask, Chung nebo Englishová se svými?“ kontroval Turchin. „Nebo ten Nathan, ten... nekroskop?“

Zek Föenerová se ozvala: „Tohle nikam nevede. Myslím, že se shodneme, že odešli dobří a zlí lidé, a nám jde o to, aby se nevrátili ti zlí. A kdyby se vrátili, chceme si být jistí, že je zastavíme hned za Bránou. Říkám to správně? Myslím, že také chceme dostat odtamtud ty dobré, naše přátele, pokud to jen trochu půjde. Chci říci, dostat je odtamtud nezměněné. Jako lidi.“

„Zek všechno krásně shrnula,“ pronesl Goodly tenkým hlasem. „Víme, na co myslíte, pane, a souhlasíme s vámi: Brány se musí zavřít a tentokrát navždy. Ne však dřív, než přivedeme zpátky naše přátele. Co se stane s Conovem, Paxtonem a jejich lidmi... nás vůbec nemusí zajímat. Zajímá, nás však, jak to dopadne s našimi kolegy.“

Turchin přikývl. „I když jste mi tedy před chviličkou řekl, že odešlo příliš mnoho lidí, plánujete za nimi poslat další. Je to tak?“

„Ano,“ odpověděl ministr. „Ale musí to být spojené úsilí. Musíme udělat, co bude v našich silách. Jestli plán selže... bude ještě čas uzavřít Brány navždy.“

„Hm!“ koutky Turchinových úst klesly ještě níž. „Ach ano: společnými silami… jen proto, že Bránu mám já, co? Protože tenhleten váš pan Paxton zatarasil tu rumunskou?“ Zadíval se cíleně, tázavě na ministra. „Povězte mi, nemyslíte, že je na čase říct mi o tom muži trochu víc? Ano, já vím: KVR – příliš důvěrné - a já důvěru nemám! Není však situace příliš vážná na takové špionážní hrátky? Studená válka skončila, mezi námi určitě.“

Ministr najednou vypadal nesvůj - velmi. „Já však stále nemohu mluvit o…“

„Ale ano, můžete,“ řekl mu Goodly. „Prezident má pravdu. V sázce je příliš mnoho, abychom něco tutlali. Pobočka E si nepočínala zrovna diplomaticky ve své dychtivosti získat Nathana a prezident Turchin si zase nepočínal příliš efektivně, když se snažil zastavit Turkura Conova na útěku. Přiznali jsme se k chybám a teď je řada na vás. Musím přiznat, že mě Paxton také zajímá. Myslel jsem, že nás dávno přestal deptat, už když odešel Harry. A teď tohle. Přiznejme si, že ve své oficiální funkci máte zplnomocnění rozhodovat o mnohém jiném, nejen o pobočce E. Takže vyložme karty na stůl a potom se možná pohneme z místa.“

Ministr se zhluboka nadechl a řekl: „Dobře tedy.“ Chvíli se zamyslela pokračoval:

„Paxton byl původně můj nápad. Špatný, jak se ukázalo. Měl nadání, telepatii a byl v ní velmi schopný. Byl však příliš velký individualista na to, aby zapadl do organizace, jako je pobočka E. Ve skutečnosti jsem potřeboval někoho, kdo by dával pozor na ty, kteří dávají pozor. Vedle jiných úkolů dohlížela pobočka na bezpečnost mé země a odváděla dobrou práci. Protože však je taková, jaká je, vždycky existovala možnost, že někdo v ní zradí. Nikdy takový případ nelze vyloučit. Už se to stalo, když se zrádce vyklubal z Normana Wellesleye - a to byl ředitel! Nadání, jaká pobočka využívá ve věci dobra... je možné využít i pro opačné účely nebo třeba pro osobní prospěch, což může mít vážné důsledky.

Paxton měl být zaměstnancem a měl se samozřejmě zodpovídat řediteli pobočky, ale hlavně se měl zodpovídat a podávat zprávy mně. Nebyl to jen můj nápad. Ladil dobře se smýšlením jiných lidí na vyšších místech. Takže Paxton vstoupil do služeb pobočky. Abych to zkrátil, nezapadl tam, ostatní ho odhalili téměř od prvního okamžiku. Obzvlášť si vjel do vlasů s Benem Traskem, a ještě víc s Harrym Keoghem.

Paxton... to podělal!“ Ministr pokrčil omluvně rameny. „Promiňte ten výraz, ale zdá se mi jako jediný výstižný. Měl na svědomí smrt tehdejšího ředitele pobočky, Darcyho Clarka, a měl by na svědomí i nekroskopovu, nebýt Keogh těžší kalibr. Nesmíme však zapomínat, že v té době jsme se snažili Keogha zabít! Takže svým způsobem jeho nepřátelství nebylo osobní: dá se říci, že Paxton měl povinnost ho zabít. Keogh však zemřít nehodlal. Ne tak snadno. Paxtonovi plány nevyšly. Nekroskop měl mnoho nadání a vnikl nepříteli do telepatické mysli, kde něco pozměnil a talent v něm zabil. Oloupil ho o schopnost číst myšlenky.

Paxton potom přišel za mnou. Byl zlomený a musím přiznat, že jsem za jeho stav cítil zodpovědnost...“

Ministr se odmlčel a rozpačitě se zavrtěl. Za chvíli však pokračoval: „Nezapomeňte, že za pobočku E zodpovídám. Nejen za to, co dělá, ale i za její bezpečnost. A Geoffrey Paxton věděl o celé organizaci i jejích členech zatraceně mnoho. Myslel jsem si, že by mohlo být prospěšné, když si nad ním udržím určitou kontrolu a zůstanu jeho zaměstnavatelem. Nakonec pes se obvykle neožene po ruce, která ho krmí. Tak jsem alespoň uvažoval…

V KVR bylo místo. Dal jsem mu tam práci v administrativě a pět let jsem ho sledoval, až jsem si byl jistý, že se usadil a nebude dělat problémy. Ovšem KVR má vlastní strukturu řízení a kontroly - vlastní pravidla. Jedno z nich říká, že když je zaměstnanec povýšen na velitelskou pozici, změní se mu jméno. Je to prosté bezpečnostní opatření. Ztratil jsem o Paxtonových aktivitách přehled. Stejně by se to stalo, protože se dostal vysoko.“

Goodly se zeptal: „Jak vysoko?“

Ministr na něj vrhl chladný pohled a obrátil se zpět k Turchinovi na obrazovce. Znovu se zhluboka nadechl a řekl: „Jako organizace se KVR dělí třemi způsoby. Jeden z nich je odspoda nahoru: administrativa, operace, velení, řízení a instrukce. Paxton si ve velení vedl tak dobře, že se jim nechtělo nechat ho sloužit v poli. Stejně se i nadále hlásil dobrovolně, až ho nakonec přeložili. A znovu mu změnili jméno: Smith, věřili byste tomu? Potom si už nikdo mimo KVR nedokázal udržet přehled o jeho počínání, o což mu samozřejmě právě šlo. Operace KVR má tři pobočky, tři velící důstojníky. Paxton, neboli ,John Smith´... je teď jedním z nich.“

„Netrvalo vám zrovna dlouho tohle všechno zjistit. O Paxtonovi.“ Tón Goodlyho hlasu měl blízko k obviňování a ministr mu okamžitě odsekl.

„Pane Goodly, znáte mě přes dvacet let! To mi už vůbec nevěříte?“

„Poslední dobou? Zatraceně málo!“ utrhl se Goodly.

„Pánové,“ uklidňoval je Turchin a zvedl ruce.

Zek dodala: „Snažme se nebýt osobní. Jestli se teď začnete hádat, budeme jen plýtvat časem. A čas neutíká jen nám, ale hlavně Benovi, Davidovi a ostatním.“

„Poslouchejte,“ oslovil ministr všechny tři a v hlase mu zazněl náznak zoufalství, „od chvíle, kdy jsem zjistil, že KVR se zajímá o pobočku E víc než je zdrávo - a hlavně, že se zajímá o Nathana - pokouším se zjistit, co se děje Goodly,“ obrátil se na Iana, „nebyl jsem to snad já, kdo vás varoval, že si pro Nathana přijdou do ústředí pobočky? V rámci organizace je Paxton svým vlastním pánem... víceméně. Má nad sebou velícího důstojníka, ale ten by ho nepodezříval víc než kohokoliv jiného. Dozvěděl se něco teprve po přepadení pobočky a potížích v Radujevaku. Paxton pracoval sám za sebe rozumíte?“

Ministr udělal přestávku, aby si otřel čelo, a pak pokračoval: „Paxton má ve městě byt. Prohlédli jsme ho a konečně to začínáme chápat. Má tam spoustu materiálů o pobočce E, o celé škále jejích talentů, o Harrym Keoghovi, o původu nekroskopa a jeho schopnostech. Také o Bránách v Perchorsku a Radujevaku, vlastně skoro vše, co uchováváte tady v ústředí. Nezapomínejte, že zde pracoval! Nemusel nic z toho ukrást, měl v popisu práce to znát. Harryho Keogha měl nastudovaného velmi dopodrobna.“

Goodly se zamračil. „Posedlost?“

„Myslím, že ano.“ Ministr se trochu uklidnil. „Chtěl zpátky své nadání. Harry Keogh mu telepatii ukradl a on ji chtěl znovu získat. Když mu ji upír sebral, třeba by mu ji mohl upír i vrátit. Paxton ví, že na Hvězdné straně žijí upíři...“ Ministr si tentokrát myslel, že řekl všechno, ale Goodly měl jiný názor.

„Takže se zajímal o Nathana, syna Harryho Keogha. Ale... jak zjistil, že Nathan přišel? Chci říct, že prošel Bránou do Perchorska?“

Ministr se v křesle nahrbil. „Ano, máte pravdu. Musel jsem to KVR říct. Musel jsem! Pobočka E a KVR jsou jediné, co nám zbývá v oblasti národní bezpečnosti. Kdyby se cokoliv zvrtlo, potřebujeme se jistit a jištění zaručuje KVR. Takže jsem je do toho musel zasvětit. Paxton se samozřejmě všechno dozvěděl a zvětřil šanci, na kterou čekal. Konečně si mohl přestat hrát a mohl začít směřovat ke skutečnému cíli - znovunabytí svých schopností. V tomto světě... nebo nějakém jiném.“

Turchin se tvářil zmateně. „Jestli však ví o Bráně v Radujevaku a jestli mu jde jen o proniknutí na Hvězdnou stranu, proč se o to nepokusil dříve?“

Ministr mávl rukama. „Já nevím! Možná si chtěl být jistý. Možná čekal, až bude mít všechny trumfy v ruce. Možná to celé okolo byla jen posedlost, jen bláznivý nápad, se kterým si pohrával. Dokud se nedověděl o Nathanovi, synu Harryho Keogha, muže, který nesl vinu za všechny jeho problémy.

Muselo mu to připadat jako sen. Když do našeho světa ze Sluneční a Hvězdné strany přišel další nekroskop, Paxtonovi se potvrdila dávná domněnka. Teď už ho unavovalo čekat. Jestli chce zpátky své nadání - a možná další schopnosti návdavkem - ví, kam se obrátit. Také mohla sehrát svou roli myšlenka na pomstu. Když se mu nepodařilo zabít Harryho Keogha, třeba by mohl místo něj dostat jeho kluka. Ne však dřív, než od něho získá, co chce. Nevím, jakým způsobem chtěl plán provést, a možná to neví ani sám Paxton! Možná že improvizuje. Dál nám už zbývají jen dohady a já nevím o nic víc než vy. Zbytek událostí znáte...“ uzavřel ministr.

„Až moc dobré vysvětlení,“ řekl po chvíli Goodly polohlasem.

„Nevěříte mi?“ Ministr na něj znovu pohlédl.

„Věřím, protože mé nadání mi říká, že se na vaší funkci nic nezmění. Zůstanete zplnomocněným ministrem ještě dlouho. Což znamená, že i když jste snad něco zkazil nebo se v něčem spletl, měl jste jen ty nejčistší úmysly. Jestli jste je neměl... pobočka E si se svými nepřáteli umí poradit.“

Turchin se ujal slova. „Vy vyhrožujete svému nadřízenému?“

Goodly se na obrazovku dlouze a pevně zadíval. „Ne.“ Zakroutil hlavou. „Nevyhrožuji, slibuji. A jestli nám nebudete chtít teď pomoci, mohu vám slíbit totéž. Je zcela jasné, že jste dobrý člověk. Ben Trask vám věří a to mi stačí. Snažíte se pomoci své zemi a my se snažíme pomoci našim přátelům. Ani jedna strana to však sama nezvládne. Takže když nám pomůžete, pomůžete sobě. Jestli odmítnete... ať se stane cokoliv, já osobně zajistím, že pobočka E už v ničem nepomůže vám. Už nikdy.“

Turchin se usmál. „Taková loajalita pro mě něco znamená. Právě takovou oceňuji. Vy však víte, pane Goodly, že má země očekává loajalitu ode mě! Vy tři jste jasně řekli, co je mou povinností. Brána v Radujevaku je v tuto chvíli zavřená. Mám dojem, že bych měl zavřít i perchorskou.“

Zek vyskočila za židle. „Ne, dokud se Ben Trask a ostatní nevrátí!“

Turchin zavrtěl hlavou. „To nemohu slíbit. Budeme muset stanovit časový limit.“

„Nebudete nám však bránit v odchodu?“ Turchinovi mnoho prozradila úzkost v jejím hlase a způsob, jak se jí rozzářila tvář.

Znovu se usmál. „Ne, nebudu vám bránit. Se vším vám pomohu. Ne jako když jste na Hvězdnou stranu odcházela posledně, slečno Föenerová.“

Úsměv mu ze rtů zmizel tak rychle, jako se objevil. „Jak se jen věci změnily, že?“

„Možná pro někoho,“ reagoval pohotově Goodly. „Bohužel pro ostatní ne. Tak brzy jste zapomněl? Siggi Damová prošla vaší Bránou také nedobrovolně. Budeme mít zatracené štěstí, jestli ji najdeme!“

Zek se zamračila a zamyšleně dodala: „Nebo neštěstí?“

Zplnomocněný ministr se teď cítil mnohem klidnější. „Ano,“ přidal se rychle, „ale to byla práce Turkura Conova. Věci se vážně změnily. K lepšímu. Většina z nich zásluhou prezidenta Turchina.“ Potom řekl trochu formálněji: „Takže vy, pane, stanovíte časový limit. Až vyprší, Brána se zavře. Jak ji však hodláte zavřít? Už se o to přece pokoušeli.“

Turchin potřásl hlavou. „Ne, pokoušeli se ji zničit, zevnitř, jadernými zbraněmi. Jak jsem řekl, my ji zavřeme - uzavřeme ji pod miliony tun kamene! Za ten nápad patří dík panu Paxtonovi. On to možná provedl velmi dočasně, mé řešení však bude trvalé. Nic z masa a krve přece nad sebou neudrží tíhu hory.“

„Strhnete tam strop?“ Goodly si představil perchorský komplex: nesmírnou, kulovitou jeskyni v jeho středu. Skála tam byla přímo prožraná tunely, a proto by se snadno sesula dovnitř a na Bránu, čímž by ji navždy zablokovala. „Kolik času nám tedy dáte?“

„Kolik potřebujete?“

Zek navrhla: „Tři dny?“

Turchin pokrčil rameny, zdál se zaskočený. „Jistě. Bude to však... stačit?“

„Tři... dny Hvězdné strany?“ Také pokrčila rameny, snažila se vypadat nevinně, ale nepodařilo se jí to.

„Tři týdny!?“ Tohle Turchina zjevně omráčilo. „Po všem, co jste mi o tom místě řekli, při všech nebezpečích, která skrývá?“

Zplnomocněný ministr však kýval hlavou. „Dá se očekávat, že budou potřebovat tři týdny. Možná ještě víc,“ souhlasil.

Turchin se nakonec vzdal. „Jak chcete. Jednadvacet dní. Kdy se vaše skupina vydá na cestu?“

„Zítra,“ odpověděl Goodly, „nebo nejpozději pozítří.“ Přestože se vnitřně bránil, talent mu zarputile vnutil krátký prorocký záblesk budoucnosti. Musí být zítra nebo pozítří. Potom, kam až dohlédnu, tady pro nás nic nezbývá. Alespoň ne pro mě a Zek... 

Celý tento rozhovor se odehrál asi patnáct hodin po bitvě u Ochranné skály. Ve víru politické a diplomatické aktivity následující po debaklu v Radujevaku se tato doba zdála velmi krátká. Ve světě upírů se však během týchž patnácti hodin stačilo udát mnoho věcí, které se týkaly politiky, ale téměř vůbec diplomacie...

Turku Conov prošel perchorskou Bránou se štábním seržantem Brunem Krasinem a jeho poněkud zredukovanou rotou čítající třináct mužů. K nim je třeba ještě připočíst zženštilého, zato sadistického lokátora Alexeje Nefrose, který by se dal nejspíš přirovnat k nadbytečnému zavazadlu, nebýt jeho nadání. Vstoupili do Brány asi dvě a čtvrt hodiny před okamžikem, kdy Nathan a jeho skupina prošli Bránou v Radujevaku. Z toho by se dalo logicky usuzovat, že na Hvězdnou stranu dorazili jako první. Ovšem v kontextu abstraktní matematiky časoprostoru a po uvážení složitých zákonitostí bílých, černých a šedých děr, pravidel cest mezi světy a mezi vesmíry obecně, existuje dostatek důvodů, proč dorazili poslední. Dokonce i pozemská věda připouští, že přímka není nejkratší vzdáleností mezi dvěma body. V každém případě Conov a jeho muži nesli zbraně a šli pěšky, zatímco nekroskopovu skupinu něco mezi dvěma světy ,přeneslo´ a s nimi i jejich vybavení.

Boj mezi válečníkem a pobočníky Gorviho Křiváka a Nathanovými přáteli byl dobojován už něco přes hodinu, když se Conovova jednotka vynořila z horní Brány. Vyšli ven do hvězdnaté noci a z okraje kráteru sestoupili na strašidelné a zlověstné, namodralé kamenité pláně. Štěstí jim nepřálo, ale Conov si uvědomoval, že šance, aby byl zrovna den, je jen nepatrně větší než dvě ku jedné.

Na druhou stranu Conovovi muži měli dobrý výcvik a jejich domýšlivý velitel byl přesvědčený, že upíří obyvatelstvo a tvorstvo z Hvězdné strany je možné zastavit. Stačí dostatečná palebná síla a té měl přebytek. Někdejší ředitel ruské pobočky E však o podobný konflikt nestál. Ne teď a určitě ne na Hvězdné straně. Odchod sem představoval poslední možnost, kterou byl přinucen zvolit. Čím dříve projde Velkým průsmykem na Sluneční stranu do bezpečí, tím lépe. Aby dobyl a podmanil si svět, musí si nejprve podrobit jeho nejslabší obyvatele.

Conov měl jen základní znalost upířího světa, ale věděl, že Brána se nachází poblíž průsmyku skrz Bariérové pohoří. Stál u náspu po obvodu kráteru, clonil si oči před září Brány a pozorně si prohlížel siluetu pohoří nasvíceného hvězdami. Zkoumal strmé vrcholky a náhorní plošiny, dokud nezpozoroval hlubokou brázdu poněkud východně od svého stanoviště. To musí být průsmyk, protože viděl, že tam jsou hory rozštípnuté až ke kořenům. Krasin sešikoval své náhle zamlklé muže do tří řad a Domov mu ukázal cestu. Vydali se na pochod a Alexej Jefros držel krok s Conovem kousek za jednotkou.

Jefros byl uhýbavé stvoření s úzkým obličejem, jasnýma očima kosa, úzkým nosem a rty. Nenáviděl ženy a měl nepříjemně sadistické povahové rysy. Měl černé, lesklé vlasy přilepené k hlavě, které vypadaly, jako by je tam někdo namaloval. Vyznačoval se rychlými reflexy a pohyby, byl nervózní, ale ne neohrabaně. Conov mu mnohokrát nahlížel do myslí a věděl, jaká to je stoka. Sexuální sklony tohoto muže byly... mírně řečeno neobvyklé.

Conov se s lidmi nespřátelil snadno a Jefrose by si stejně jako přítele nevybral. Když Gustav Turchin podnikl svůj krok, lokátor zrovna pracoval v Perchorsku, a protože věděl, že ho nic dobrého nečeká, uprchl s Conovem a ostatními k Bráně ve středu komplexu. Kdysi spolu pracovali jako Eseři a Jefros Conova velmi obdivoval. Jen díky tomu dokázal Domov vystát jeho společnost. Navíc jako lokátor byl Jefros bezesporu jedním z nejlepších, což právě potvrdil.

„Tvůj ,cizinec´ je tady,“ řekl Conovovi. „Jeho signál si není možné splést. Létají z něj ta jeho esoterická čísla a symboly, jako když si pes třepe z kožichu blechy!“ Kývl hlavou k západu a trochu jižně, téměř v pravém úhlu ke směru jejich cesty. „Je někde tam, za horami.“

„Hm!“ zabručel Conov. „Je na Sluneční straně s těmi Szganyi - nebo Cikány, jak jim říkáš. Na něj však zbytečně mrháš schopnostmi. Já vím, tehdy na Uralu jsi ho snadno našel, ale příště to tak lehké nebude. Tenkrát musel Nathan jít pěšky, ale to už neplatí. Je nekroskop a má schopnosti svého otce. Když se někam chceme dostat, jdeme tam. Ale on... se tam jednoduše přemístí. Může být tady, tam, kdekoliv. Stačilo by ho sledovat a zatočila by se ti hlava! Ty jsi lokátor a já telepat. Naše nadání jsou užitečná. Jeho schopnosti jsou však úžasné - a smrtící! Proto jsem cestou sem vydal rozkaz, že kdokoliv ho spatří, má ho na místě zastřelit.“

Sotva to dořekl, odněkud zleva za nimi se ozvalo podivné syčení a kašlavý hluk. Byla to zvířecí komunikace lišící se od čistě mechanických zvuků. Bruno Krasin dal jednotce pokyn, aby se chovala nenápadně, vyskočil na nakloněný zubatý balvan, zvedl k očím dalekohled s nočním viděním a začal propátrávat oblast na východě ve směru, odkud přišli. Vzápětí se mu zvuk ozval znovu a Krasinovi klesla čelist v tichém údivu. Pokynul Conovovi, aby se k němu připojil. Jednotka pokračovala v chůzi, zatímco Conov vyšplhal ke svému seržantovi. Jefros čekal mezi stíny jako nervózní kocour.

„Co je to?“ zašeptal Conov a vzal si od svého zástupce dalekohled. Podle jeho názoru byl Bruno Krasin dokonalým vojenským zástupcem. V žilách mu kolovalo mnoho krve kozáckých předků. Měl snědou pleť, dlouhé šlachovité nohy a ruce a byl v tak dobré formě jako Conov sám. Krasin byl vysoký, měl hranatou bradu, tvrdý pohled a bylo mu něco kolem třiceti. Jako chlapci mu jeho otec, nadšený komunista a bývalý důstojník KGB, vštípil přežitou ideologii. Nebylo divu, že Krasin měl plnou Conovovu důvěru.

Teď jen zasyčel varování: „Pšt!“ ale jinou odpověď Conovovi nenabídl. Ani nebylo třeba. Conov by musel být slepý, aby si tvora nevšiml. Horizontální pohyb dalekohledu, který držel, se s cuknutím prudce zastavil. Bylo slyšet, jak Conov vydechl - bylo to vlastně i vidět, protože se jeho dech srazil v chladném nočním vzduchu.

„Válečník!“ zašeptal a na čele se mu zaperlil studený pot. Zvíře bylo až doteď schované za nerovnostmi terénu, leželo v mělké prohlubni v závětří shluku balvanů, kde ho Gorvi Křivák zanechal. Conov rozeznával šupiny zvedající se při nádechu, gejzíry horkého vzduchu tryskající z nozder patnáct centimetrů širokých, odlesky hvězd na chitinu. „Měli bychom jít raději za našimi muži, Bruno,“ zašeptal. „Odteď platí rozkaz postup v naprosté tichosti!“

„Co je to?“ zavolal na ně zezdola Jefros a jeho nervózní hlas se rozléhal široko daleko. Jakoby v odpověď zaslechli potřetí to hrozivé předpotopní zaburácení. Conov skrz zvětšovací čočky dalekohledu pozoroval, jak se obrněná hlava malátně zvedla ze země a v - obličeji? - vyrušeného netvora zablikaly rudé oči jako lampy.

Vrátil dalekohled Krasinovi, vrhl dolů na Jefrose zuřivý pohled a skočil. Obratně, nehlučně dopadl do prachu, napřímil se a popadl lokátora za krk, čímž předešel dalším otázkám. „Hlupáku!“ zasyčel. „To si říkáš lokalizátor? Chceš, aby lokalizovali tebe? Jestli chceš zůstat naživu... drž... tu zatracenou... hubu!“ Pustil ho, odstrčil a dodal: „Dojdi jednotku - ale potichu“

Jefros na nadřízeného vrhl ublížený pohled přivřených očí, klopýtal pryč a mnul si krk. Mezitím ze své pozorovatelny seskočil Krasin. Téměř neslyšně zašeptal: „Myslím, že spí! Jen jsme ho trošku vyrušili, nic víc.“

Pospíchali, aby došli ostatní, a potom se co nejrychleji modravou nocí Hvězdné strany vydali k ústí průsmyku. Zezadu je většinu cesty provázelo nepokojné burácení válečníka.

V průsmyku na ně čekalo několik překvapení. Kvůli nízké dráze slunce na obloze a výšce Bariérového pohoří byla na Hvězdné straně už několik hodin noc, zatímco na Sluneční stranu se tma snesla teprve nedávno.

Sledovali sotva rozlišitelnou stezku vinoucí se mezi sutí z roztříštěných balvanů, které se zřítily z výšky. Za necelou hodinu jednotka prošla prudkým ohybem v soutěsce a před sebou uviděla poslední záblesk... zapadajícího slunce? Zdálo se to divné, dokud si Conov neuvědomil, že den a noc v upířím světě odpovídají celému týdnu na zemi. Slunce už na Sluneční straně zapadlo, ale na nebi ještě zůstával blednoucí proužek ametystový světla, který ukazoval, kde zmizelo z dohledu. Přestože byl svit bledý, viděli díky němu obrysy stěn průsmyku a vzdálený hřeben stoupajícího sedla. Stal se tak pro Conovovy muže jakoby ,světlem na konci tunelu´. Tento svět včetně průsmyku na Sluneční stranu jim připadal plný podivných duchů. Oprávněně. Teď se však nálada mužů díky záři tohoto slabého světla zlepšila. Dokonce si občas vyměnili pár slov, třebaže jen šeptem.

Druhé překvapení nenachystala příroda, ale vytvořili ho pravděpodobně lidé. I když o tom Conov, který přece jen o tomto upířím světě něco věděl, měl jisté pochybnosti. Už nějakou dobu se držel stranou Jefrose a šel v čele jednotky s Krasinem. Teď lokátora zavolal, aby se k nim připojil, a ve světle elektrické svítilny si s nimi prohlédl hrubě otesané tvary impozantní stavby.

V místě, kde se dno rokle mezi strmými stěnami kaňonu zužovalo jako hrdlo láhve, byl východní útes osekaný do věžovité pevnosti nebo pozorovatelny, ideálně umístěné tak, aby se z ní dal průsmyk hlídat. Nebo možná byla zastávkou, kde odpočívali pobočníci Vampýrů vedoucí szganské otroky na dlouhém pochodu na Hvězdnou stranu. Conov však věřil, že poslední staří Vampýři vymřeli před šestnácti lety, když Rusové na Hvězdnou stranu z Perchorska vypálili jaderné střely. Tato pevnost tedy může být jedině pozůstatkem starých časů a už se nepoužívá.

Na druhou stranu... Conov přece viděl na kamenitých pláních válečníka a věděl od Siggi Damové, že Nathan byl potrestán a vyhoštěn ze Sluneční a Hvězdné strany novým pokolením Vampýrů. Conov se vlastně právě toho bál: že Nathan možná špehuje pro své vampýrské pány, kteří ho poslali zjistit situaci na Zemi, než sami projdou Bránou. Když se Conov s jednotkou škrábali předhůřím stoupajícím k průsmyku, na chvíli se s Brunem Krasinem zastavili, otočili se a pozorovali Hvězdnou stranu. Daleko na severovýchodě rozeznali vampýrský hrad a Conov věděl jistě, že blikající světla a stoupající kouř nejsou výplodem jeho představivosti. Možná tady nežije tolik Vampýrů jako kdysi, nějací však určitě ano. A... je právě noc, jejich čas.

Conov ze sebe setřásl neblahé tušení, pustil je ze zřetele jako svědění mezi lopatkami, a věnoval pozornost mohutné vysoké věži. V každém případě si byl jistý, že se jeho muži mohou postavit čemukoliv, na co tady narazí. Nic živého se nemůže měřit s jejich zbraněmi. Jedině... viděl záznam z dávných střetů v Perchorsku a teď si vzpomínal na některé bytosti, které prošly do jádra. Sice je tam zadrželi, ale nebyl to snadný úkol...

Muži čekali, že něco řekne. Obrátil se k Jefrosovi a zeptal se: „Co si myslíš?“

Lokátor zíral na pevnost vybudovanou ve stěně útesu, soustředil se na ni a jakoby pátral uvnitř v masivních zdech. Byl nervózní a ve střehu a těkajícíma očima připomínal ptáka. Byly černě, leskly se a létaly z výčnělku na výčnělek, jako by je prohmatávaly.

Vnímal děsivou masu stavby ozářenou hvězdami, mrtvou bezútěšnost zachmuřeného průčelí a strukturu modře lesklého kamene (který budil dojem, že je ve skutečnosti kostí). Pevnost měla v tvrdé skále vytesané cimbuří, které se někde vypínalo vzhůru do věží a vížek a jinde v něm zely prolomené střílny. Měla opěrné oblouky a na krakorcích hrozivé chrliče odvádějící vodu.

„Nuže?“ zeptal se Conov znovu.

Svazky paprsků ze svítilen vylétly, klouzaly vzhůru po průčelí obrovské pevnosti. Přirozené římsy ve skále byly přisekány do mohutných schodů a lávek vedoucích z jedné úrovně na druhou. Obloukovitá schodiště tvořila mosty do jinak nepřístupných oblastí stavby, kde byl převis nebo skála vyčnívala a překážela. Pod stříškami z kamene postříbřeného hvězdami hleděla okna jako tmavé oči a mračila se na nepatrné človíčky zírající na ně z úkrytu mezi stíny.

„No?“

„Počkej,“ zamumlal Jefros nevrle. Ještě Conovovi neodpustil a chtěl mu to dát najevo. Také chtěl, aby ocenil jeho nadání. Proč by si měl Conov užívat jeho bezmezného obdivu, když ho Alexeji Jefrosovi vůbec nijak neoplácí?

Conov se díval Jefrosovi do černých očí a z myšlenek mu vyčetl zklamání, že si ho nadřízený tak málo považuje. Možná by se k němu měl v budoucnu chovat laskavěji - alespoň dokud ho potřebuje. Pro tuto chvíli mu stačilo vědět, že Jefros dělá svou práci, pečlivě ,prohledává´ pevnost a proto ho nerušil. Lokátor pokračoval v mentálním průzkumu.

Stavba začínala přibližně patnáct metrů nad zemí, asi v polovině skalní věže, která se z útesu oddělila. V komínu mezi útesem a věží bylo vidět kamenné schody stoupající klikatě vzhůru ke vchodu do klenuté jeskyně. Dalo se předpokládat, že tato jeskyně je rozsáhlá a vedou z ní chodby do vlastní pevnosti. O něco výše se opevnění rozrůstalo po stěně útesu jako podivná kamenná plíseň, která překrývá dílo přírody ne tak dokonalým, ale užitečnějším výtvorem - lidí? Snad svým způsobem lidí.

Budovatelé pevnosti tady však očividně teď nebyli. Na hradbách ani schodištích se nic nehýbalo, v oknech, vížkách ani balkonech nesvítila světla. Místo bylo opuštěné, což Jefros mohl potvrdit.

„Nikdo tam není. Je to prázdné. Jsou tam však - já nevím – ozvěny?“

„Ozvěny?“ Conov čekal.

Jefros pokrčil rameny. „Je to, jako by sama pevnost byla nemrtvá. Jako by kameny vyčkávaly...“

„Nikoho jsi ale nevycítil ani nelokalizoval?“

Jefros vypadal zmateně, nerozhodně, dokonce ustrašeně. Nakonec odpověděl: „Ne, nikoho jsem nelokalizoval.“ To bylo poprvé, kdy Conov viděl, že o svém talentu zapochyboval.

Conov byl přesvědčený, že místo je starší, než si prve myslel. Za starých dob mezi sebou vampýrští vládci válčili o krev a tato opevněná věž byla pevností se vším všudy. Rozhodně se zdálo nepravděpodobné, že by takovýto hrad, tak dobře opevněný a zdánlivě nedobytný, stavěli na obranu proti obyčejným szganským kmenům. Na druhou stranu Conov neviděl důvod, proč by ho ,obyčejní“ lidé nemohli bránit.

„Do rána se tady schováme,“ řekl. „Což znamená, že tady strávíme tři dny pozemského času.“ Obrátil se ke Krasinovi. „Postarej se o to.“

Krasin kolem sebe do půlkruhu shromáždil jednotku. Vojákům, kteří měli zájem, dovolil, aby si zapálili, a řekl jim: „Zdá se, že to místo je opuštěné. Jděte dovnitř, prohledejte ho a zajistěte - ale opatrně! Zmapujte obranné pozice a připravte rozpis hlídek. Potom zpátky ven nasbírat dřevo na podpal. Mezi sutí najdete stromy, které popadaly ze skály. Nasbírejte dřevo a založte ohně. Potom dostanete příděl jídla. Nějaké otázky? Ne? Tak se dejte do práce...“

Věž tvořící základní kámen pevnosti stála volně vedle útesu. Obtáčela ji zeď, jejíž kraje se na útes napojovaly. Zeď byla z pevného zdiva, tyčila se do výšky kolem čtyř metrů a korunovalo ji zubaté cimbuří. Každý druhý zub měl tvar draka s otevřenou tlamou, která tvořila kruhový okap. Draci však vypadali jinak, než jak se zobrazují na Zemi. Měli štíhlá těla vlků připravených ke skoku, složená netopýří křídla a tváře... lidí. Tedy lidských zrůd.

Na zrezivělých pantech se ve zdi otvírala obrovská brána pobitá železem a zčernalá věky. Byla zdobená stejným motivem draků nahánějících hrůzu a její uvítání proto působilo přinejmenším cynicky. Jednotka jí prošla ve skupinkách po čtyřech: jeden muž nalevo, jeden napravo, dva jim kryli záda. Pět vteřin se zadrženým dechem zatímco zajistili pozici, potom se přesunuli vpřed na pozici zajištěnou předchozí skupinou a další tým následoval. Conov, Jefros a Krasin šli vzadu, postupovali od jedné zajištěné pozice k druhé. Prošli bránou na jakési nádvoří a odtud po schodech ke vstupu do jeskyně. Nakonec vešli do samotné pevnosti.

Vnější část pevnosti rozkládající se po stěně útesu měla na hloubku značné nevyrovnané proporce. Stavitelé skálu příliš nehloubili, a kdekoliv to bylo možné, využívali přírodních jeskyní. Jak Conov předpokládal, místo muselo být zastávkou a pozorovatelským stanovištěm. Všude ležel v tlustých vrstvách prach, kde ho navál čas nebo živly. Nikde ho nenarušovaly stopy nohou ani tlap, kromě čerstvých, zřetelných otisků těžkých vojenských bot.

Muži si trochu oddychli. Na obranných pozicích stály hlídky, dřevo se podařilo nasbírat a během půl hodiny z komínů padesát let nepoužívaných stoupal kouř a vůně vařeného jídla. Conov nic neřekl, ale když viděl impozantní rozměry ohnišť a velikost zrezivělých železných rožňů, nemohl se vyhnout myšlence: Když tady lidé naposledy vařili, vařili tady lidi! 

Pomyšlení jako z hororu... ale nebylo tak příšerné jako obrovitá mumifikovaná šedivá věc, kterou objevil jeden z vojáků v pozorovatelně ve věži. Tuto věž prozkoumávali o něco později, protože vstup znesnadňovalo popadané zdivo.

Conov právě mluvil s Krasinem, když roztřesený voják přišel nález nahlásit. Conova okamžitě zaujala mužova odpověď na Krasinovo strohé:

„Co je?“

„Něco jsem našel, pane. Vrazil jsem do toho - dotkl se toho - a je to mrtvé. Co to je? Člověk to není...“

Vrátili se s ním k objevu a Conov cestou přivolal Jefrose, aby je doprovodil. Ve věži nad roklí namířili baterky, kam voják ukazoval, a Conov jeho slova pochopil. Zcela určitě to nebyl člověk. Před velmi dlouhou dobu to možná bývalo několik lidí.

Tvor se velikostí blížil koni, ale... jinak se nedal srovnávat s ničím pozemského původu. Jedině snad s lidmi. Měl mnoho nohou a jediný pár rukou. Všechny končetiny byly krátké a zavalité, ale lidské. Lépe řečeno, kdyby je měli lidé, nevypadaly by nepřirozeně.

Tvor přepadl na bok a v té poloze zemřel. Musel být mrtvý, protože byl částečně mumifikovaný... suchý vzduch zamezil jeho rozkladu. Conov poklekl na jedno koleno a zblízka na stvoření namířil svítilnu. Vezměte tři muže, rozřízněte je napříč asi ve výšce prsních bradavek a v pase je složte jednoho za druhým. Potom je spojte, hruď k zadku a tak dále, všechny tři do jednoho tvora. Nyní uchopte odříznutý materiál a vytvarujte dlouhý, ohebný krk víceméně bez hlavy, postačí ústa plná skřípajících zubů, zakrnělé nozdry a uši a (což je nejdůležitější) velké množství očí podél krku a zužující se primitivní hlavy. Tím získáte co? Podivného šestinohého kentaura? Nebo jednoduše pozorovatele? Každopádně však něco, co bude schopné sledovat najednou všechny směry.

Tím tato ohavnost také byla: vampýrský výtvor, hlídka stvořená k jedinému účelu, aby sledovala soutěsku. Její oči teď však zalepila milosrdná smrt. Tak se to alespoň zdálo.

Celé - stvoření - bylo pokryté tlustou, tuhou kůží. V místech, kde se sloupala nebo praskla, bylo vidět, že se podobá zvířecí kůží silné přes tři milimetry. Že by na ochranu před chladem za monotónních, dlouhých nocí na službě v pevnosti? Možná.

Conova nejvíc zarážel jakýsi beztvarý výstupek vybíhající vzhůru pod krkem. Měl krátký dřík vroubkovaný jako páteř, ale jeho vyboulený holý| konec mohl klidně být druhou lebkou ukrývající menší mozek. Kdyby to byla hlava, měla by zhruba poloviční velikost normální lidské hlavy.

„Alexeji,“ vzhlédl k lokátorovi, „co si o tom myslíš?“

Jefros stál vedle něj a s odporem na tvora zíral. „Nevím.“ Zavrtěl hlavou. „Kdysi vznikla teorie, kterou už dnes nikdo nezastává, že se dinosaurům v páteři vyvinul druhotný mozek, aby jím ovládali obrněný ocas. Byli příliš velcí a neohrabaní. Příroda tak chtěla vyvážit jejich pomalé myšlení a reflexy. Tohle však -“ znovu zakroutil hlavou, hlasitě polkl a poodstoupil, „- nemá s přírodou nic společného. Myslím, že tohle je ta ozvěna,o které jsem mluvil. Vytvořili to lidé a vytvořili to... z lidí? Ano, už velice dávno. Ještě jedna věc, Turkure. Ještě to není mrtvé! Ne zcela mrtvé…“

V příštích několika vteřinách si Conov uvědomil zkažený zápach linoucí se ze seschlé, scvrklé věci. Zvenku byla slušně zachovalá. Ale zevnitř…? V téměř mumifikovaném krku se náhle poodchlíplo oční víčko a další v mrňavé hlavě a Conov se od tvora prudkým kopnutím odmrštil a natáhl se v prachu.

Z některých očí zbyly jen zčernalé oční důlky, z nichž kapala hustá dehtovitá látka, jiné byly žluté hnisem. Jedno však zůstalo čisté... a hledělo přímo, i když prázdným pohledem, na Turkura Conova! Telepatické nadání fungovalo instinktivně. Přestože se válel na podlaze, dokázal číst mdlé myšlenky zvířete tak jasně jako u živého člověka a cítil slabé pulzování signálů, které tvor z nervového zauzlení v sekundárním mozku vysílal na Hvězdnou stranu.

Pane... můj vládce... v pevnosti... jsou... lidé!

Nic víc. Když však čtveřice Rusů opouštěla vížku a vděčně scházela do společnosti lidských bytostí, tlející oči nemrtvé nestvůry ji nepřestávaly sledovat…

Po chvíli se vrátili s plamenomety a spálili strážce na místě, kde ležel.

Ještě o něco později nařídil Conov svým vlastním hlídkám, aby byly po zbytek služby obzvláště obezřetné. Věděl, že tvor někomu, někam vyslal zprávu. Poněkud se však mýlil. Tvor se o to bezpochyby pokusil, ale marně. Ani škvařící se hlídač, kterého chemické plameny proměnily v hromádku mastných sazí a proužek kouře, ani Conov nemohli vědět, že zpráva nebyla a nemohla být přijata.

Conov ji ,přečetl´ díky své telepatii očního kontaktu. Jinak však stvoření mohlo komunikovat pouze se svým pánem, vládcem, který ho ,sestavil´.

Strážcův stvořitel a pán, velký vládce Šejtis z Vampýrů, byl už přes šestnáct let mrtvý...

II

Průzkumy

Turkur Conov se nikdy nedověděl, že pouhých několik minut poté, co se svou polovinou roty opustil Hvězdnou stranu a vstoupil do Velkého průsmyku - do úkrytu a pochybného bezpečí, které poskytovaly stíny rokle a skalní stěny - přelétla osm set metrů za zářící polokoulí Brány vládkyně Wratha i se svou silně zdecimovanou armádou. Mířila zpátky do posledního hradu a tlumená blikající světla, které Conov a Krasin viděli v oknech osamělého hradu, ji jako majáky navigovaly k domovu.

Kdyby se on a jeho jednotka s odchodem do průsmyku zdrželi třeba jen o pár minut, možná by do něj nikdy nedošli navzdory veškerému lidskému důmyslu a palebné síle, kterou se tak pyšnili. Možná by totiž Wratha nebo Noma, Gorvi, Wran či Spiro, nebo dokonce některý vyšší pobočník ucítili aroma lidského masa, zachytili lidské myšlenky nebo si některým jiným způsobem charakteristickým pro jedinečné vampýří smysly a nadání uvědomili přítomnost lidí na Hvězdné straně.

Nebo možná ne. Vládkyně a vládci se zaobírali důležitějšími problémy, vlastně dost možná, že COnova jeho muži vděčili za život skutečnosti, že se Wratha obávala o svůj vlastní. Dnes v noci propátrávaly oči vládkyně Wrathy oblohu Hvězdné strany a ne zemi. Měla smysly zbystřené  v očekávání vetřelců, ne uprchlíků.

Máš nějaký plán? Otázka Wrana Zuřivého vstoupila Wrathe do mysli nezakrytě, naléhavě a nervózně. S vyhlídkou na bitvu nezbýval čas na chvástání a záludnosti. Předtím si mohl nadávat a zuřit do sytosti, teď mu však vzteklé chování nebylo k ničemu.

Ano, vyslala zpátky. Závisí však na tom, jestli mi ty a Spiro, Gorvi a Noma - a nekromant Nestor Mučitel mrtvých, ať už teď dělá cokoliv a je kdekoliv - dáte souhlas, že mohu velet vám, vašim mužům a zvířatům. Pokud ano, možná mám plán. 

Pod tvým velením?

Samozřejmě. (Řekla to se strohým mentálním přikývnutím a jakoby udiveně zdvihnutým obočím.) Jako vládce Zkázonosný velí své turgosheimské armádě, tak budu já velet silám posledního hradu. Vormulak má své generály a já budu mít své. Copak? Neplánovali jsme to vždycky takhle? 

Co? Spiro Smrtooký se na ni přes vzdušnou propast zaškaredil. To si máme my a naši muži nechat rozkazovat od ženské? Kam nás to zatím vždycky dostalo? Například dnes v noci. Není dnešek pěkný příklad tvého vedení? 

Wratha se mračila neméně usilovně. Mám tělo ženy, ano. Ale má pijavice je stejný upír jako tvá. Jsem celou bytostí Vampýr! Co se týče vedení, věděli byste, že Vormulak je zde, nebýt mě? A dnešní noc – Lidesciho Szganyové nás zaskočili. I mistr tesař se utne... 

Spira tato odpověď neuspokojila. Ale co v boji? Nejsi na něj stavěná, Wratho. Nepopírám, že jsi stavěná na jiné věci. Abys byla pod mužem, abys mu... posloužila. To si myslíš, že je všechny ušoustáš k smrti? Přetahovat se s mužem v posteli je pěkné, vládkyně, ale jít proti tlupě mužů, s bojovými rukavicemi na rukou, to je něco úplné jiného! Řekni mi, co vlastně víš o bojování? 

Velet neznamená bojovat, hlupáku! Prudkost jejího protiútoku dráždila. Velet znamená řídit boj! Navíc nemluvíme o potyčce nebo bitvě, ale o válce - o skutečné válce o krev! Vormulak je vládce... ale ty? Zatímco jste se ty a tvůj bratr počůrávali strachy, aby se na vás tatíček náhodou nepodíval, vládce Nespavý urovnával v Turgosheimu krvavé spory - a urovnával je ve svůj prospěch! Větší vládce, než jsi ty, svázal Vormulak řetězy a pověsil je za nohy, aby se usmažili na slunci! Ha! Pište si, že to klidně zopakuje tady a dnes v noci, jestli nebudete rozumní. 

Gorvi Křivák už nějakou dobu mlčel. Protože u ostatních upadl v nemilost, musel vážit slova. Konečně však cítil, že by měl promluvit. Jaký je tedy tvůj plán, Wratho, a jak ho uskutečníme? A proč si vůbec myslíš, že jsi v otázkách válečné strategie o tolik chytřejší než my? Přesně jako jeho skutečný hlas, i jeho telepatické vysílání jako by prosakovalo, uhýbalo a lepilo se jako slizký dehet.

Ha! zněla pohrdavá odpověď. A teď přichází se svou troškou do mlýna takzvaný Křivák - jako by měl do toho co mluvit! Naskýtá se vhodnější otázka: ,Kde byl Gorvi dnes v noci, když mu nejlepší muže masakrovali u Ochranné skály?´ 

Cože? začínal se nafukovat. Kdyby sis jen vyslechla můj příběh... 

Na řeči není čas, Gorvi! skočila mu do řeči Wratha. Je čas jednat a ani na to ho není dost. No dobře, ptáš se, proč jsem chytřejší, a já ti to povím: protože jsem žena! Ano, ty máš své úskoky, ale já ovládám ženské lsti, a ještě mnohokrát znásobené pijavicí! Já jsem se nikdy nenechala hloupě napálit, to mi věř. Jako holka na Sluneční straně jsem zabila pobočníka a jako čerstvá upírka jsem za nim poslala i jeho bratra. Potom, abych se stala se stala vládkyní, jsem - se zmocnila? - Karla ze Skalní věže. Všeho jsem dosáhla svým důvtipem, protože svaly by nestačily. Tak řekni: kdo by vás vedl lépe, teď, když vás drtí už pouhou početní převahou a houževnatost a síla vůle, co jí na světě je, vás nezachrání? Pravda je, že ani jeden z nás nemá s válkou zkušenosti. V Turgosheimu jsme příliš dlouho měkli, skoro jsme zapomněli, jak válčit! V letech po mém povýšení se vedlo zatraceně málo sporů a už vůbec žádné války. I naši Szganyové byli nesmírně povolná stvoření. Proto nad námi Lidesciho kmen stále vítězí, protože nejsme zvyklí na odpor...  

Konečně se odmlčela a zpražila je všechny žhavým rudým pohledem. Tak to je všechno, řekla nakonec. Buď budete hrát se mnou, nebo jednoduše prohrajete. Ráno se proberete s východem slunce - a zjistíte, že vám svítí do oči! Rozhodněte se však rychle, protože budeme brzy doma a já musím vydat rozkazy. Potom uvidíte, jestli mám, nebo nemám plán.  

Noma Canison ještě pociťoval ránu, kterou utržil a která jím otřásla, ale byl na řadě, aby řekl své. Wratho, já jdu s tebou! vyštěkl jí v mysli. V hlavě mi ještě hučí a moc mi to nemyslí, ale ty jediná jsi nás zatím udržela pohromadě a jako jednotlivci jsme vyřízení, to je jisté. Co chceš, abych se svými lidmi udělal? Rozkazuj, vládkyně. 

Wratha se otočila a pohledem zkoumala zlověstné nebe pod baldachýnem modře blikajících hvězd. Podívala se na své ,kolegy´ zachmuřeně letící za Severkou, která jako světelné oko majáku shlížela na Wrathin hrad, jehož silueta se teď ostře rýsovala na pozadí severní polární záře. Vampýrští vládci se tiše a zamračeně hnali s větrem o závod a všichni do jednoho si uvědomovali pravdivost Nomových slov. Vládkyně to však chtěla slyšet z jejich rtů a z jejich myslí.

A vy ostatní? řekla. Co vy ostatní? Co vy, Wrane, Spiro, Gorvi? Postavíte se jako obři, nebo padnete jako rozplácnuté mouchy? 

Wran měl svou hrdost, ale nebyl hloupý. Za chvíli se ozvalo jeho telepatické zabručení: Nechť je po tvém, vládkyně. 

Následovalo Spirovo chraptivé: Staniž se! 

A nakonec Gorviho neochotné: Jakýkoliv plán je lepší než žádný. 

Wratha neměla čas vychutnat si jejich podrobení a fakt, že připustili nepostradatelnost jejích  vůdcovských  schopností.  Cítila jedině úlevu a žádnou radost, takže se při nastiňování plánu velkým obloukem vyhnula škodolibosti. Tak dobře. Poslouchejte:

Jsem přesvědčená, že Vormulak je přinejlepším hodinu a půl cesty odsud. Znamená to, že musíme stihnout mnoho práce ve velmi krátkém čase. Jestli splníte mé pokyny do slova a do písmene, snad přežijeme první útok. Zbytek má v rukou osud a štěstěna, jestli na něco takového věříte. Já osobně věřím v sebe - a vy musíte také! Provedeme to takto...

Zatímco se víc a víc blížili k Wrathinu hradu, který před nimi rostl, začala pokládat základy pro přežití.

Za chvíli se od hlavní vzdušné formace začali oddělovat pečlivě vybraní pobočníci a válečníci. Snášeli se k zčernalým pahýlům hradů, jejichž jména byla dávno zapomenuta a které byly rozeseté po Hvězdné straně. Krátce nato dorazila Wratha se zbytkem zpět do Wrathina hradu. Ještě než dosedli na své přistávací plošiny, skupiny, které zůstaly v jednotlivých věžích, obdržely a vykonaly rozkazy.

Nejhorlivěji je poslechli ve Zjizvené věži, protože nekromant vládce Nestor Mučitel mrtvých se právě nalézal někde mimo a možná se jen tak nevrátí, a jeho otroci a pobočníci se ještě víc než obvykle strachovali o bezpečnost svou i věže. Ovšem i v Zatuchlém sklepě, Šíleném hradě a Wrathině a Prašivé věži potemněla a nakonec s mrknutím zhasla světla, protože plynové trysky byly zazátkovány a přikryty. Z komínů přestal stoupat kouř, protože byly uhašeny ohně. Vůně vařeného jídla šířící se z kuchyní vanuly do okolního vzduchu všemi směry, jak je křídly zuřivě rozptylovali Desmodi. Veškeré kulinářské aktivity byly rázně utlumeny.

Zvenku byly sneseny všechny znaky a erby, praporce a heraldické vynálezy a nahradilo je pár rozpadávajících se, nerozluštitelných hadrů z dávných dob. Měchy na chytání vody byly odstraněny a rovněž nahrazeny potrhanými, tlejícími kůžemi. Byly zamaskovány všechny stopy po nedávném užívání vnějších schodišť a lávek, teras, vížek a podobně, a jakmile všichni přistáli ve svých věžích, i přistávacích plošin. Zahrnovalo to odstranění hlavních podpěr a dřevěných sloupů a také nevybíravé rozhazování prachu a trosek na místa vyleštěná neustálým otíráním a šoupáním břich létavců. Za necelou hodinu hrad získal vzhled nepoužívaného, až zchátralého obydlí... přesně, jak, si to Wratha přála.

Nezhasla jen světla a ohně, nebyl rozptýlen jen kouř a vůně, ale dokonce i myšlenky veškerých obyvatel hradu - vládců, pobočníků, otroků a všech tvorů. Od základů v Zatuchlém sklepě, přes široká podlaží Šíleného hradu bratří Smrtookých, od Nomovy Prašivé věže, přes Zjizvenou a Wrathinu věž až  k nejvyšším věžičkám zavládlo neslýchané telepatické ticho. Wrathin hrad... byl mrtvý! Nebo se tak alespoň zdál.

Vormulakovi netopýří vzdušní zvědové, možná mohli být opatrnější, možná ne. V každém Vampýrovi je i kousek netopýra, stejně jako jiných tvorů, například vlka a v případě Nomy Canisona i lišky. Ještě zrádnější v nich však je díl člověčí. Byli kdysi lidmi, mají tedy lidskou mysl, a proto i lidskou inteligenci, mazanost a nezdolnost, to všechno nesmírně zesílené vlivem upíří pijavice. Co se mazanosti a nezdolnosti týče... Wratha byla navíc žena.

Proto výzvědný tým vládce Nespavého, jeho netopýří služebníci zkoumající terén asi devadesát minut letu před hlavní částí armády, našel Wrathin hrad tak, jak to Wratha zamýšlela: prázdný a zchátralý. Dokonce i její vlastní služebníci se zdáli divocí, neochočení a zdánlivě bezcílně poletovali, kroužili, proplétali se a střemhlav se řítili jako při svatebním letu všude kolem i uvnitř věží Wrathina panství. Když ucítili, že se blíží cizinci, změnila se počáteční zvědavost domácích netopýrů (alespoň zdánlivě) v obavu o svou kolonii a své teritorium. Jakmile začali tři z Vormulakových zvířat kroužit kolem zdí Wrathina hradu, jeho obyvatelé střelhbitě zamířili ke známým skulinám vedoucím dovnitř a zmizeli.

Zřejmě nejsou příliš ochotní bránit své území, ti velcí zbabělci! Vormulakovi zvědové spustili posměšný pískot a hnali se za hradními netopýry do samotného jejich hnízda, ze kterého v budoucnu ovládnou celou kolonii. Tak vstoupila stvoření vládce Nespavého do Wrathina hradu –

- jehož silné zdi pohltily nesrozumitelné pištění a vřeštění údivu, hrůzy a náhlé smrti, a z krátkého zabušení blanitých křídel zbyla jen slábnoucí třepotavá ozvěna...

Druhá trojice Vormulakových špionů slétla ke svrženým hradům starých Vampýrů ležících na kamenitých pláních. Prozkoumávali části roztříštěných věží a jejich základů odkrytých dávnými výbuchy. Ponořili se však příliš hluboko a nevedlo se jim o nic lépe než těm druhým. Pobočníci je lapili do sítí a válečníci ušlapali. Jejich výkřiky zanikly v prachu a sutinách, ztratily se v troskách začernalých sklepů. O místě Wrathina pobytu se turgosheimská armáda nedoví ani slovo. Určitě ne prostřednictvím Desmodů. O půl hodiny později vládkyni skutečně nezradil živý tvor ani zvuk, dokonce ani myšlenka, ale jev vrtošivé přírody. Oznámil její přítomnost na kilometry daleko, ale Wratha ani nikdo jiný to nemohl ovlivnit...

* * *

Vládce Vormulak Zkázonosný se svou armádou přistál pod vrcholky Bariérového pohoří na někdejším lávovém poli, rozkládajícím se dvacet kilometrů od Velkého průsmyku na Sluneční stranu. Nyní pole vypadalo jako mírně se svažující řada výstupků s plochými vrcholky, asi jako soustava zatlučených kůlů stoupající od východu na západ a postupně se stáčející k jihu k zubatému kráteru vyhaslé sopky. On a jeho nejcennější důvěrnice, Panenská babička Devetaki Lebka, Chechtavý Zack Holá hlava a vládkyně Zindevar Babí míza (která by se nejraději svého posměšného přívlastku zbavila a byla známa jen pod jménem Zindevar) nasedli společně na čerstvé létavce a znovu vzlétli poohlédnout se po místě, kde by mohli přistát, rozhlédnout se kolem a chvíli si v soukromí pohovořit.

Vhodné místo našli v nejvyšších vrcholcích kolem kráteru obroušeného věky. Ze svého stanoviště měli výhled po celé neznámé zemi a hned také zpozorovali něco, co zkrátilo hovory na minimum. Daleko na jihu se okraj světa ostře rýsoval na pozadí slabého hvězdného svitu. Jeho zakřivenou siluetu obklopoval srpek ametystového světla, které minutu od minuty sláblo, protože představovalo pozůstatek po zapadlém slunci. Na úpatí Bariérového pohoří sahajícího daleko k stepi a vzdálené rozpálené poušti se pod jasnícími hvězdami jako kousky ledu rozkládal tmavozelený oceán lesů Sluneční strany. Od východu na západ, kam jen oko (i vampýrské oko) dohlédlo, ležela úrodná oblast se svým příslibem, vlastně mnohem víc než jen příslibem, že v ní žijí lidé.

V lesích totiž hořely ohně! Čtyři ohně. Dva na východě, jeden přímo pod nimi a další asi dva kilometry od nich na západ. Nebyly to ohně trogů. I tady na Staré sluneční straně sice žijí původní domorodci, ale stejně jako jejich turgosheimští příbuzní jsou to noční stvoření a sídlí v jeskyních a na Hvězdné straně. Proto tohle musejí být lidská tábořiště. Určitě se nemýlí! Horká lidská krev pro armádu vládce Zkázonosného, která jí energii dodal pro válku proti Wrathe Povýšené!

Ovšem... jestli je Wratha se svými renegáty tady, co to je pak za lidi, tito západní obyvatelé Sluneční strany, že si zapálí ohně, aby jí v temné noci k sobě označili cestu? Že by si je tak rychle podrobila, během pouhého roku či dvou? Jedná se o ohně poddaných kmenů, jako jsou Szganyové na turgosheimské Sluneční straně? Nebo snad Wrathu a její skupinu potkal stejný osud jako tolik Vormulakových lidí a zvířat a nezvládli přelet z východu na západ, pohltilo je vycházející slunce nebo spadli do páchnoucích kyselinových jezer Velké rudé pustiny?

V tom případě by tito lidé neměli o existenci Wrathy ani tušení, a proto nerušeně pokračovali v jednoduchém způsobu života podle svých zvyklostí. Což možná vysvětlovalo tyto zdánlivě nezodpovědné ohně, ale nastolovalo další otázku: proč je ohňů tak málo? Nebo má tato hádanka jiné, úplně odlišné, mnohem hrozivější řešení?

Ještě v Turgosheimu prohlásil ctihodný Maglore, že západní končiny jsou prosté vampýrského vlivu. Maglore Věštec si byl vlastně jistý, že staří  Vampýři vymřeli přibližně před osmi sty východy slunce při příšerné pohromě způsobené kouzelníkem v jejich středu, který vyvolal síly mocnější, než dokázal ovládnout.

Co když se však Maglore mýlil a staří Vampýři ještě žijí? Jak by asi přivítali Wrathu! Tato teorie by také přítomnost ohňů vysvětlovala, protože jestli zde jsou Vampýři - a jejich nadvláda za dlouhá staletí nikdy nepolevila - většina místních kmenů by samozřejmě byla poddaná... ¨

Nad těmito body se Vormulak a jeho generálové zamýšleli mezi vrcholky hor, až Chechtavý Zack Holá hlava řekl: „Existuje jednoduchý způsob, jak to zjistit. Vezměte několik vybraných mužů a zvířat, zaleťte dolů k nejodlehlejšímu ohni a zajměte někoho. Stejně to musíme udělat, jestli máme nakrmit své lidi a zvířata. Jestli ti lidé tam dole ještě poddaní nejsou, zatraceně brzy budou! A obávám se, že také zaplatí velký desátek.“ Zakrslý, zavalitý vládce Zack se zachechtal hlubokým hrdelním smíchem, jako to dělal vždy. Na Zackovu ,veselí´ nebylo nikdy nic humorného, ale on se stejně smál.

Než mohl Vormulak odpovědět, vykřikla Devetaki: „Podívejte, tam!“ Všichni obrátili hlavy k severu, kam ukazovala. V té chvíli byla Wratha odhalena. Možná ne sama vládkyně, ale alespoň její sídlo. „Vidíte?“ řekla Devetaki. „Vidíte to? Je tohle hrad, nebo není?“

Bledý kotouč modrostříbrného měsíce bloudil po obloze a právě se zdál být v úrovni jejich očí nad chladným severním obzorem. Možná ho osvětlovala Polárka nebo hvězdy obecně. Nebo měl povrch z hornin odrážejících světlo. Ať už to bylo jakkoliv, slunce už zapadlo a měsíc plul po nebi nad Hvězdnou stranou jako měkce zářící bublina.

Jen se zdálo, že má břicho probodnuté mohutnou věží, nejvyšším tesákem posledního hradu! Proradný měsíc prozradil Vormulakovi, že zdolal Velkou rudou pustinu, a stejně tak i teď udal Wrathin hrad, který by jinak skryla noční tma a dálka.

„Tam dole!“ křičela Devetaki, která měla lepší oči než ti tři ostatní dohromady. „Dole, na západě. To žhnoucí světlo v předhůří Hvězdné strany. Co to může být? Podívejte, po kamenitých pláních se z něj šíří fosforeskující záře.“ Uviděla totiž Bránu do pekel.

Vormulak se zamračil a luskl prsty. „Poslal jsem napřed skupinu netopýrů, letěli podél hřbetu pohoří,“ řekl. „Bylo jich šest - ale jen pět se vrátilo. Hlásili mi, že viděli velký div: kouli chladného bílého světla, zpola pohřbenou v zemi v předhůří. Služebník, který se nevrátil, se příliš přiblížil ke světlu, oslepilo ho a pozřelo. Tak jsem si přeložil jejich hlášení Tohle -“ kývl velkou hlavou směrem, kterým Devetaki ukazovala, „- by mohla být ta věc, kterou viděli. Cestou na západ se určitě dozvíme víc. Dalších šest zvědů jsem poslal přes kamenité pláně, aby zkusili zjistit něco o Wrathe Povýšené. Ještě se nevrátili - ani jeden z nich!“ Obrátil chladný, podezřívavý pohled rudých očí se zlatými skvrnami ke vzdálenému hradu. Vormulak se mračil čím dál víc a linky obočí se mu protnuly nad kořenem orlího nosu. Potom řekl Zindevar Babí míze: „Vládkyně, a co tvoji služebníci, které sis přivedla z Turgosheimu? Doufám, že jsi jim dala pokyny, jak jsem tě žádal?“

Zindevar byla ,vládkyní“ pouze jménem. Tedy o nic víc ani míň než kterákoliv jiná vampýrská vládkyně, až na to, že ona se nijak nesnažila zakrýt svůj pravý vzhled a životní styl, který se dal jasně vyčíst z její tváře a postavy. Ponechala si vzhled i tvary, které měla v den, kdy povýšila do vampýrského stavu. Muže nijak nepřitahovaly, ale Zindevar to vůbec nevadilo. Všichni její mužští otroci a pobočníci, s výjimkou několika bojovníků, byli eunuši. Vládkyně zastávala názor, že eunuchy by měli být všichni muži, snad kromě několika plemenných samců.

„Ano, šest netopýrů,“ odpověděla. „Tři jsem vyslala podél pohoří na Sluneční stranu. Mají letět co nejdál, ale jen tak daleko, aby se stihli vrátit v první čtvrtině noci. Ještě nějakou dobu je tedy nemůžeme čekat. Ostatní letěli nad lesy Sluneční strany a mají vypátrat ukrývající se Szganye. Při troše štěstí budou ignorovat táborové ohně, jako jsou ty, které jsme pozorovali, protože jsou dílem poddaných kmenů, a vyhledají skupiny, které tajně žijí v lesích. Jestli tam nějaké jsou, mí slídilové je vyčmuchají, to si buď jistý!“

Vormulak si odfrkl, snad zklamáním. „Bude i těmhle třem trvat hodiny, než úkol splní?“

Pokrčila mužnými rameny. „Splní ho, až ho splní. Je to důležité?“

Vládce na vládkyni vrhl pohled, nepatrně nakrčil nos, ale Zindevařina nápadně mužská aura ho nijak nezastrašila. Vzduch kolem ní byl vždycky prosycen stejným mužským pachem: sytým zápachem potu a svalů a nemělo smysl pokoušet se ho zakrýt voňavkami. Přestože jí do Vormulakových sto padesáti let mnoho nezbývalo, vypadala stále poměrně mladě nebo nanejvýš středně staře, což hodně prozrazovalo o jejím životním stylu. Zindevar nebyla žádná velká zolteistka a asketismus jí nic neříkal. Vlastně v koženém brnění působila jako bojovník mnohem přesvědčivěji než mnoho Vormulakových pěkných mladých vládců! A to i přes to, že měla tvář a ústa pod hledím namalované a šířkou hrudníku a pozadí muže zrovna nepřipomínala.

Konečně jí odpověděl: „Ano, mohlo by to být důležité. Rád bych poslal další netopýry, aby se trochu porozhlédli kolem té věže a těch menších výčnělků, kterých tam je plno.“ Ukázal na osamělý hrad v dálce na kamenitých pláních, který teď potemněl a dal se stěží rozeznat. Spěchající měsíc se totiž  posunul a závoj polární záře se vlnil příliš vysoko na to, aby vytvářel pozadí. Na pláních byly ve zmatku navršené ty tmavé, záhadné pozůstatky, o kterých mluvil.

Obrátil se k Devetaki Lebce. „A ty, vládkyně, máš s sebou netopýry? Jestli ne, nevíš o někom jiném, kdo si z Turgosheimu přivedl služebníky?“

Devetaki odpověděla kývnutím a na její zamračené poloviční masce jemně zdobené zlatem se zatřpytily hvězdy. „Na tvou druhou otázku odpovídám ano, vládce Nespavý... pravděpodobně. Nemohu si být jistá, protože nás přes pustinu přešlo mnoho a každý se staral hlavně o vlastní oddíl. Hádala bych však, že Wamus z Wamovy věže by je měl mít. Už jsi slyšel, že by se někam vydal bez nich? Vždyť vládce Wamus je sám velkým netopýrem, nebo k tomu nemá daleko!“

„Výborně!“ Vormulak měl radost. „Tvá rada je jako vždy výtečná, Devetaki, a tvůj zdravý rozum snadno překoná takzvaná nadání mnoha našich současníků.“ Usmál se na ni vzácným, obdivným, i když smutným úsměvem. „Promluvím si s Wamem.“

Panenská babička, která byla nejspíš tak stará a zběhlá ve způsobech Turgosheimu (jestli ne i těchto nových, cizích končin) jako Vormulak sám, byla už několik desetiletí jeho oblíbenkyní. Už dlouho patřila do tajného, nicméně vládnoucího triumvirátu soutěsky, jehož dalšími členy byl Magore Věštec a samozřejmě vládce Nespavý. Vormulak proto dobře znal Devetakinu minulost. Věděl, že zolteismus vyznává jako víru a je asketkou stejně jako on... alespoň v rámci vampýrské povahy.

Devetaki Lebka nebyla žádná holčička, ale zralá žena s postavou královny, hrdá, ale ne povýšená. Navzdory svému titulu nebyla ani panna ani babička, ve smyslu příbuzenstva. Netoužila po tom, aby o Věž masky bojovali její pokrevní synové a dcery, až odejde (ne že by to měla v brzké době v úmyslu). Rivality si užila dost jako otrokyně.

Devetaki odvedli ještě jako dívku.  Byla mimořádně krásná. Měla rudé vlasy, dlouhé nohy, plná ňadra a dokonalou pleť. Bohužel se dostala k vládci, který měl s různými ženami dcery, ale ani jednoho syna. Neměl ani žádnou oblíbenou milenku, ,manželku´, které by odkázal své vejce. Jeho upíří dcery mezi sebou samozřejmě soupeřily o to, která z nich se stane Vampýrkou a vládkyní. S největší pravděpodobností by se stali Vampýrkami všechny, ovšem ta, která získá vejce, získá mezi nimi nejvyšší postavení. Když viděly Devetaki a všimly si, jak je jí otec nadšen, stala se jim brzy trnem v oku.

Kdyby se do ní totiž zamiloval, třeba by v zápalu vášně vejce získala a vyfoukla by ho jim všem. Nakonec ji nejsilnější upírka vyzvala na souboj. Nabídla jí dřevěný nůž, zatímco sama bojovala rukavicí. Devetaki soupeřce probodla srdce a uřízla jí hlavu, ale sama v boji přišla o pravou polovinu své překrásné tváře, která byla stržena z lícní kosti.  

Vládce věže slyšel povyk a přišel se podívat, co se děje. Byl bez sebe vztekem nad smrtí jedné z pěti dcer a zuřil kvůli zohyzdění Devetakina obličeje. Krajně ho rozlítil pohled na tolik krve prolité v jeho věži bez jeho svolení, pominul se a zkolaboval. Koneckonců, měl na to věk. Jeho pijavice si zřejmě myslela, že je s ním konec, snesla vejce a vypudila ho ven Vampýrovými ústy.

Perlová věcička poskakovala po podlaze a zbývající dcery se strkaly, aby ji přilákaly nebo jinak získaly. Chtěly vejce chytit, zkoušely na ně padnout otevřenými ústy, dokonce pro ně otevíraly svá těla. Krev však znamená život... a Devetaki byla zmáčená krví! Vejce vycítilo její sílu a vědělo, že našlo skvělého hostitele. Ve chvíli, kdy se jí dotklo, zčervenalo a jako oživlá tekutina jí steklo na syrové maso zraněné tváře! Zatímco si ostatní rvaly vlasy, vejce se do ní vsáklo. Devetaki byla Vampýrkou!

Když vládce věže o tři východy slunce později zemřel, povýšila na vládkyni...

Potom bez okolků odstranila zbývající sestry, jednu po druhé, a stala se jedinou dědičkou jednoho z nejmocnějších panství v Turgosheimu. Dávala vždy najevo, jak vejce získala: ne tím, že by svého pána svedla nebo se vejce zmocnila násilím, v jejím povýšení nehrál roli chtíč ani ,láska´. Upíří sémě zkrátka ,vědělo´, kdo je jeho oprávněný příjemce. Dosud se však nikdy nepřiznala, že byla nejdřív odaliskou. Proto si říkala ,panenská´. ,Babička´ v jejím titulu se vztahovala k dlouhým letům, po která vládla Věži masky, ne k potomstvu, protože to neměla.

Přídomek ,Lebka´ vznikl kvůli jedné její libůstce. Když měla dobrou náladu, nosila přes holou kost na polovině obličeje usměvavou masku. Když byla nevrla nebo vážná, nasadila si masku zamračenou. Když se však rozčílila na nejvyšší míru - nevzala si masku žádnou.

Vormulakova chvála ji očividně potěšila. Nic neřekla, ale otočila se, z opasku sejmula usměvavou masku a nahradila jí zamračení, které jí do té chvíle zakrývalo tvář.

Chechtavý Zack však nebyl potěšen ani náhodou (přestože se jako obvykle pochechtával). „Vládce Vormulaku,“ řekl, „plýtváme časem. K čemu posílat další netopýry, aby se podívali na tu osamělou věž, když můžeš poslat muže? Jestli tam Wratha je a jestli si nepostavila silnou armádu... vždyť by na ni stačil třeba i jen můj oddíl! Kdyby však měla takovou armádu, opravdu si myslíš, že by se ještě skrývala? Wratha ne - ta by bojovala!“

Přestože byl Vormulak vampýří vládce, o skutečné válce věděl to, co ostatní: velmi málo. Byl odborníkem na urovnávání sporů, potlačování vzpour, ale jeho znalosti logistiky a strategie - věd tvořících základní kameny války - neměly patřičnou hloubku. Věděl jen, že teď své vojáky a zvířata musí nakrmit, musí najít před východem slunce vhodný úkryt, a až přijde čas, musí vybojovat válku o krev.

Věděl však také, že Wratha je mazaná až běda a že ji Chechtavý Zack pravděpodobně podceňuje. Vormulaka navíc unavovalo, jak ho vládce Holohlavý napodobuje, jak se mu snaží být pořád nablízku, jak okopíroval jeho účes otroků a jak předstírá, že má srovnatelně prestižní postavení. Takže nakonec nemusí být na škodu, když mu Zack na chvíli zmizí z očí.

„Navrhuješ snad, že hrad prozkoumáš ty osobně?“ Když kovově šedý knír vládce klesl zpět ke kozí bradce, nepatrně sebou škubl. Byla to jasná známka Vormulakova rozladění (neměl rád, když mu radili níže postavení). Zach se to však rozhodl ignorovat.

„Máš něco proti?“

„Vůbec nic, naopak, ten nápad se mi líbí! Válečný vůdce by měl ocenit iniciativu svých generálů. Nechtěl bys třeba velet při celé křížové výpravě?“

Zach teď začal trochu couvat. „Chci jen ušetřit čas, vládce Vormulaku.“

„Výborně! Můžeš vyrazit. Tady Zindevar může jít s tebou a vypravit vlastní skupinu na výzvědy k těm ohňům. Já ještě musím něco projednat s Devetaki.“ Byl to pokyn k rychlému odchodu, což Zack naštěstí pochopil. Kývl hlavou k Devetaki, potom k Vormulakovi a odešel k létavci. Zindevar udělala to samé, ale na odchodu se mračila.

Když odešli, řekl Vormulak: „Dráždí mě.“

Devetaki mu řekla: „Mě zase dráždí Zindevar, ta baba! Teď mi však pověz, co jsi se mnou chtěl projednat?“

„Hm? A, to jsem řekl, jen abych se jich zbavil. I když určitě je o čem mluvit. Devetaki, myslím, že zaletím dolů se Zindevar a podívám se, co znamenají ty ohně. Také bych chtěl, abys se svou průzkumnou skupinou letěla napřed, třeba až k tomu světlu v předhůří. Chci tě jen varovat, dávej cestou pozor. Cením si totiž tvé společnosti a přátelství, stejně jako tvých rad. Teď mi prosím poraď: co bych měl ještě udělat, aby vše proběhlo hladce?“

„Už jen dvě věci,“ odpověděla mu bez zaváhání, „a mělo by to stačit. Za prvé: zajisti, aby se tví muži a zvířata najedli a napili, měli svá malá potěšení a spali v bezpečí, kde je slunce nenajde. Za druhé: přitáhni uzdu všem kazisvětům a potížistům. Než jsme přišli my, vládci si libovali ve vleklých sporech, a když je nebudeme krotit, opět se k nim vrátí.“

Přikývl. „Devetaki, jsi jako vždy má pravá ruka. A teď se pojďme pustit do práce…“

Přílet k hradu jim trval déle, než Wratha původně myslela, a ani jich nebylo tolik. Přikradli se také jaksi potajmu a ,tiše´. Což znamená, že i oni si chránili myšlenky. To bylo příznivé. Poslední hrad neprozradily žádné myšlenky a žádné cizí mentální sondy je ani nevyhledávaly. Telepatický éter se nehýbal. Byl až příliš nehybný.

Chechtavý Zack shlížel z létavce na nejvyšší věže Wrathina hradu a myslel si pro sebe: Nelíbí se mi to! Nic se ani nehne - tedy kromě těch obstarožních praporců, které se tak líně třepetají. Ani myšlenka, dokonce ani netopýr, i když na tak rozlehlém místě přece musí být kolonie. Zachechtal se, i když byl vážný. Léčka? Past? Nebo se prostě schovává? Jaká katastrofa musela postihnout vládkyni, tu pyšnou a povýšenou Wrathu, že zalezla do nory jako nějaká liška na Sluneční straně? Nebo... že by byl hrad skutečně opuštěný? 

Takový obrovský, mocný hrad - a opuštěný?

Potom se Zackovi jednoduše a náhle začaly v širokých šklebících se ústech sbíhat sliny - chtíčem! Zachtělo se mu hradu! V Turgosheimu měl totiž jen Zackovu věž a ta byla v porovnání s tímhle pouhý vřídek, hromádka kamení na dně rokle a jen nepatrně vyšší než Trolí hrad Loma Zakrslého. Ovšem tohle místo... se vyrovná nejlepším... dokonce by mohlo pojmout třetinu všech velkých hradů v Turgosheimu! Kdyby tady vládl jediný muž - jeden muž byl pánem celého hradu - měl by dost prostoru a možnost postavit takovou armádu, že...

Ale to mohla udělat i žena!

Zackovy chtivé teritoriální myšlenky - inspirované pijavicí - zmizely tak rychle, jako se objevily. Ve svém zápalu narazil na nevyhnutelný fakt: jestli Wratha je na této Hvězdné straně, pak musí být tady! Žádný vampýrský vládce nebo vládkyně by neodolal touze vládnout takovému hradu. Být jeho svrchovaným vládcem!

Na druhou stranu, toto je pouze jeden hrad a ještě neprozkoumali rozlohu Hvězdné strany. Wratha uprchlá z Turgosheimu spolu se šesti dalšími. Je možné, že každý z nich obývá podobný hrad, někde opodál na kamenitých pláních? V tom případě neměli čas postavit armády, ještě ne! Kdyby spolupracovali, možná, ale ne jako jednotlivci, kteří spolu neustále soupeří. Možná tady sídlí jeden z uprchlíků. Nebo dva, v případě bratrů Smrtookých. Ale kdo?

Zack dal pokyn své skupině, aby se přiblížila - hlavně nedočkavým válečníkům, kteří se drželi vzadu, aby nebudili pozornost burácením a prskáním trysek. Pokračovali v kroužení kolem vrchních pater. Postupně klesali ponurou nocí, dokud uvnitř jejich spirály nevyvstaly bílé zvápenělé tesáky a strmé stříšky Wrathiny věže. Přímo pod nimi ubíhal dolů spodek věže zdobený kostmi.

Stále se nic nepohnulo, ani dech, ani myšlenka, takže si Zack pomyslel (už ne tak tajně): Mohl by být skutečně opuštěný. Kdysi tady však žili upíři, je to zřejmé z oken, balkonů, komínů, opěrných oblouků, teras, lávek -

- a přistávacích plošin!

Proč posílat na průzkum otroky nebo pobočníky, když na takovou práci má válečníky? Vládce Holá hlava se velmi zlověstně zasmál, otevřel mysl a zavolal je. Poručil prvnímu, aby vstoupil do klenutého výklenku největší z plošin v horních patrech.

Zvíře klesalo, vznášelo se nad okrajem plošiny s třepetajícím se pláštěm, nafouklými plynovými měchýři a tryskami naklánějícími se sem a tam. V tu chvíli to Zack ,uslyšel´. Zaslechl slaboučkou telepatickou ozvěnu strachu, nekontrolované drmolení v psychickém éteru, jako mečení kozy zahnané do kouta, ke které se stahují vlci.

Ne, ne! Nesmí mě tady najít! Prosím, ať jde pryč... pryyyč!

Wratha! Tak přece je tady! Sama! Bez obránců!

Dovnitř! poručil Zack bez dalšího otálení svému výtvoru. Trysky jednou zaduněly, válečník rozvinul přistávací končetiny, natáhl je a velké opancéřované tělo dosedlo na ohlazený okraj plošiny.

Zackova vzdušná jednotka fascinovaně přihlížela, očima propátrávali přistávací plošiny, okna, balkony, vratké lávky. Jestli hrad někdo hájí, musí se teď přece ukázat. Všechno však zůstávalo nehybné a tiché. Někde uvnitř se ukrývala vládkyně: Wratha Povýšená, žena v obklíčení! Až ji Chechtavý Zach nahou v řetězech přivleče před Vormulaka Zkázonosného, bude žadonit o smilování, které on nemá.

To poslední Wratha slyšela! Znovu nedokázala ovládnout svůj strach a ještě jednou se marně dovolávala přízně osudu: Prosím, ať mě nenajde! Prosím, ať odejde! 

Všichni dovnitř! zavelel Zack. Na všech úrovních jsou přistávací plošiny – použijte je! Najděte ji! Najděte Wrathu a přiveďte mi ji. Možná je sama, ale jestli ji někdo bráni... zabijte ho! Nakrmte obránci válečníky, ať se posilní na let zpátky k Bariérovému pohoří. Wrathe však neubližte, nezkřivte jí ani vlásek! Myslím, že vládce Nespavý s ní má vlastní plány. 

III

Léčka na Hvězdné straně - Nestorovy otázky - Nomův objev

Všechny oči se upíraly na Wrathin hrad a nikdo nesledoval ohořelé ruiny zbořených hradů starých Vampýrů, které se v okruhu mnoha kilometrů válely po planině. Nejbližší z rozbitých pahýlů, mohyl a kopců navršené suti ležely totiž asi dva kilometry daleko. Nezájem o ně se dal očekávat, protože hrad a drama, které se v něm mělo odehrát, představovaly lákavou podívanou. Zatímco se však Zackův oddíl přiblížil a prováděl zběžnou prohlídku říms a přistávacích plošin v různých patrech a Zack sám čekal opodál, dohlížel na své mužstvo a vydával rozkazy, z několika svržených hradů se houfně vzlétalo a startovalo.

Většina hlavních vstupů do Wrathina hradu se nacházela ve východní zdi. Wrathin útok přišel od západu. Hlomoz trysek Zackových válečníků zamaskoval dunění a prskání válečníků Wrathiných. Vysoká a mohutná věž zase zakryla pohled na jejich přílet.

Zack měl pět válečníků: tři vlastní a dva půjčené speciálně pro tuto akci. Jeden z půjčených bylo obrovské monstrum, které navrhl a vyrobil Vormulak. Podle Zackova názoru byl příliš nemotorný. Ostatní byli menší, ale přesto ničiví a strašní. Kromě svých létavců měl s sebou ještě dalších šest, kteří nesli tři pobočníky a šest zkušenějších otroků. Otroci seděli po dvou.

Obří válečník slétl k základům hradu v doprovodu dvou mužů na létavci, kteří na tvora dohlíželi a dávali mu příkazy. Chystal se právě přistát na rozlehlé plošině jen pár desítek metrů nad kamenitými pláněmi. Zbývající válečníci a jejich velitelé zaujali co nejvýhodnější pozice v pravidelných rozestupech poblíž teras, vstupů a přistávacích plošin po celé délce hradu. Chechtavý Zack sám dohlížel na svého válečníka, který přistál na Wrathině hlavní plošině a plochou chitinovou lebkou vrážel jako beranidlem do vnitřních dveří. Zack slyšel, jak dveře vržou a úpí pod zuřivými údery a usmíval se od ucha k uchu... chvíli...

Pak vládci Holohlavému došlo, jak velice předčasný byl jeho smích. Odněkud zblízka se mu náhle a bez varování do mysli zabodl Wrathin telepatický rozkaz ostrý a silný jako šípka ze szganské kuše. Už nebyl ustrašený, nechvěl se a nekrčil. Její zrádný ,hlas´ teď křičel: Udeřte na ně!... Udeřte TEĎ! 

Zack ještě úplně nepřistál. Jeho létavec zadržoval křídly vzduch, měl rozvinuté přistávací končetiny a natahoval je k okraji plošiny. Jakmile, zaslechl Wrathin rozkaz, Zack instinktivně stočil zvíře zpět do vzduchu pryč od stěny hradu - což mu pravděpodobně o něco prodloužilo život. Přes přistávací plošinu se totiž spustila zrezivělá železná mříž jako řasy přes oko. Mříž měla těžké díly zakončené harpunovými háky a ve vzduchu ji držely provazy visící z různých oken. Lana byla roztřepená, protože se léta nepoužívala, a mnoho z dílů mříže přilepil ledek svisle ke skále. To ovšem neplatilo o dílech přímo nad střední částí přistávací plošiny.

Ty se náhle spustily, lana syčela, jak se odvíjela z úzkých oken, a řada harpun se zarazila o vyleštěný kámen plošiny, ze které vykřesala jiskry. Ještě před chvíli by byla probodla krk Zackova létavce skrz naskrz. Možná i Zacka samotného! I kdyby měl štěstí, vylétl by ze sedla do prostoru!

Ale? A kdo se směje teď, Zacku? ozval se Wrathin posměvačný telepatický hlas, který ho popichoval odněkud z nitra jeho hlavy.

Ne však na dlouho, vládkyně! odpověděl zavrčením, stočil poplašeného létavce stranou a přiměl ho k nešikovnému klouzání... za okamžik ovšem zaslechl první tupé zadunění cizích pohonů.

Blížili se zpoza velkého špičáku Wrathina hradu, plní vražedných úmyslů, nesli se na větru z Ledových pustin na severu. Rozdělili se, aby mohli čelit Zackovým menším tvorům. Byla to čtveřice nejděsivějších stvůr, jaké kdy viděl! Už jen z jejich vzhledu bylo patrné, že obránci mají zkušenosti z bitev. Zack kromě toho cítil i strašlivé soustředění jejich maličkých myslí a ve chtivých, otáčejících se očích jako talíře viděl rudou žízeň po krvi. Jeho vlastní oddíl sestavili převážně jako výzkumnou expedici, zatímco stále překypovali vážným odhodláním a znali svého nepřítele.

Z opevnění na střeše Wrathiny věže se klouzavým letem snášeli i dva létavci v sedle s ostražitými a pozornými pobočníky, kteří řídili válečníky. V posledním hradu se prudce probudila k životu stovka myslí, jejich nositelé odhodili mentální štíty a pustili se s vervou do práce!

Dole se z tajných východů vynořovali další létavci a stoupali na větru z Ledových pustin... a s nimi se jakoby odnikud náhle objevilo i úplné mračno malých, ale vražedných vzdušných válečníků! Ve skutečnosti jich bylo jen pět. Tři vypustili bratři Smrtoocí ze skryté přistávací plošiny v Šíleném hradě a dva poslal Noma Canison zadním východem z Prašivé věže. Protože se však objevili všichni najednou, Chechtavému Zackovi připadali jako mračno.

Zpátky! - Ustupujte! Vší silou upíří mysli vyslal telepatický příkaz. Nastražili past, je to léčka!

Příliš pozdě!

Jeho válečník uvězněný na Wrathině přistávací plošině řádil jako šílený, vypouštěl pohonné plyny, avšak nebylo mu to nic platné. Z výklenků ve zdech a z děr v podlaze vyrazily hroty s háčky, roztrhly mu plynové měchýře a rozsekly vlnící se plášť. Hloupé zvíře sice neutrpělo vážné zranění, ale bylo naprosto vyřazeno z boje. Konečně poslechlo pánův rozkaz a vycouvalo z plošiny. Vzalo visící mříže s sebou v podobě změti pokrouceného železa, odrazilo se od hradu a nastartovalo trysky, aby stabilizovalo svůj let. Protože mu však skrz trhliny v plášti hvízdal vítr a nenadnášely ho plyny, které unikly z proražených měchýřů, byl válečníkův ústup poněkud neobratný a výstřední.

Zklamaně vyl, brzy se převrátil a začal ve spirálách padat stále rychleji, až hlavou narazil do jedné z lávek Zjizvené věže v místě, kde se připojovala k hradu, a vybuchl jako bomba! Šikmé geologické vrstvy v kameni Zjizvené věže se jeho žhavou plazmou rozpálily do ruda, kaluže krve se rozlily jako nachová povodeň a proudem stékaly po zdi hradu. Ve vzduchu se líně točily uvolněné šupiny, kusy kouřícího masa a úlomky chitinu. Obrovské tělo se rozmáčklo o zeď, chvíli na ní zůstalo nalepené a pak začalo padat. Syrové maso za sebou nechávalo karmínovou stopu, jak klouzalo a otíralo se o kámen. Nakonec narazilo na výčnělek a bylo odhozeno ven, dolů na věčnost.

Zbytku Zackova oddílu se nevedlo o nic lépe. Poblíž základů hradu se rychlejším a obratnějším válečníkům nějak podařilo vystrnadit Vormulakova obra od okraje Gorviho přistávací plošiny a zaútočili na něj ve vzduchu. Měl protržené plynové měchýře a hodně se nakláněl. Byl proto nucen přistát na kamenitých pláních. Při tom se poškodil a teď, když se k němu blížili tři Gorviho pozemní válečníci, mohl jen bezmocně ležet. Tyto pozemní výtvory nezatěžovaly nešikovné plynové měchýře a vlající pláště jako jejich vzdušné příbuzné, mohly proto mít silné brnění a byly také velice rychlé. Tito válečníci byli vyrobeni a vybaveni pro boj zblízka. Dychtivostí teď chrochtali a s vítězným řevem škubali obří stvoření až k dutým kostem a rozhazovali jeho střeva do všech stran.

Několik Zackových pobočníků a otroků už provedlo rozkaz přistát na plošinách. Některým se podařilo uniknout, většině však ne. Zack viděl létavce, jak se chystá odletět. Několik obránců vyskákalo z výklenků, vedralo se pod něj, pověsilo se mu na přistávací končetiny a sekalo mu do nich. Létavec se naklonil přes okraj, zamával rejnokovitými křídly, aby se nepřevážil. Váha útočníků visících mu u břicha ho zadržela na plošině. Jeho jezdec vypadl se zaklením ze sedla. Další obránci vráželi létavci do břicha hrot za hrotem, dokud mu nepřetrhali končetiny a nenechali ho spadnout.

Jeden ze zbývajících tří válečníků přistál na falešné plošině. Obránci Šíleného hradu uvolnili řetězy, vytáhli vyviklané podpěry a nechali plošinu zřítit se. Nějaký chytrý otrok se poučil od Lardise Lidesciho. Než válečník spadl, pokropili ho olejem a podpálili loučí! Noc ozářila ohnivá koule, syčící, ječící a během pádu k zemi odfukující gejzíry modrého a bílého ohně.

Wrathini létavci blížící se seshora napadli Zackovy. Snesli se na ně, jejich jezdci sklonili svazky těžkých háků ostrých jako břitva. Nabrali Zackovy otroky za kožené brnění i skrz maso, vytáhli je ze sedla a mrštili jimi o zeď hradu... nebo je jednoduše nechali spadnout. Kdyby byli Vampýry, možná by dokázali metamorfní maso vytvarovat pro létání. Byli však jen otroky.

Svazek lesklých háků se zhoupl i poblíž Zacka. Příliš blízko. Ucítil chvění vzduchu, jak mu zbraň prosvištěla kolem hlavy a létavci utrhla kus křídla. To Chechtavému Zackovi stačilo.

Pryč, utíkejte k Bariérovému pohoří! vykřikl na muže i zvířata, ale ani to nemusel dělat. I statečný muž ví, kdy je lépe utéct, s rozkazem nebo bez něj. Ti, co přežili - dva válečníci, z nichž jeden se hodně nakláněl, a tři létavci, včetně Zackova, jeden z nich bez jezdce - se odvrátili od posledního hradu a vydali se na útěk... Tedy vydali by se.

Zbytek však nepředvídala ani Wratha.

Ze severovýchodu se přihnalo cosi pulzujícího a prskajícího. Zamířilo to k Zackovu poškozenému válečníkovi, skrčilo se pod jeho naklánějící se tělo a dvojitou řadou výklopných zádových hřebenů mu prořízlo měchýře od hlavy k ocasu! Byl to výtvor Vasagi Sosáka v nejlepší zrůdné formě. Byl navržen právě k tomuto účelu - aby likvidoval jiné vzdušné válečníky. Až na to, že Vasagi byl pryč a Zjizvené věži teď vládl Nestor Mučitel mrtvých!

Wratha vyšla na balkon a viděla konec. Ano, byl to Nestor a vracel se z nějaké osamělé mise, která ho zdržela na Sluneční straně. Nestor na létavci, celý ovinutý a zahalený jako obvykle, z jeho zamaskované tváře svítily jen oči. Žhnuly nějakou vnitřní vášní nebo nutkáním. Doprovázel ho výkvět Zjizvené věže. Přežili porážku u Ochranné skály a měli plno chuti ukázat se v lepším světle a napravit si tak reputaci. Nezbývalo pro ně však už dost práce, protože Zackovu skupinu se mezitím podařilo značně zredukovat.

Nestorovi válečníci se sesypali na poslední zvíře vládce Holohlavého a krátkosti ho rozebrali. S létavcem bez jezdce to dopadlo stejně. Utéct se podařilo jedinému osamělému otroku na létavci, který z léčky unikl jako první a měl tedy dostatečný náskok. Zbýval tedy už jen sám Chechtavý Zach.

Zatímco se na něho Nestorovi válečníci zaměřili a nastartovali trysky, aby do něj společně vrazili, Zack se stal opět sám sebou. Zvrátil svou velkou hlavu dozadu a hlasitě se zasmál otočený přes vzdušnou propast k Nestorovi. Ve chvíli těsně před nárazem uvolnil svůj plášť, svlékl ho, vyprostil se ze sedla a seskočil ze zad létavce odsouzeného k záhubě. Dosáhl proměny ve třech čtvrtinách cesty k zemi, zformoval si blány mezi rukama a nohama, zploštil tělo - všechno nadarmo. Přestože už přešel do kontrolovaného klouzání, Nestorův létavec vyrazil za ním.

Ve vzduchu po Zackovi chňapl a zavřel ho do břišní kapsy tak, že mu z ní vyčnívala jen levá ruka a noha. Ještě chvíli kopal, pak jeho končetiny opět nabyly normálního tvaru a už jen nehybně visely. Létavec gumovitý vak pevně zavřel a vypustil z něj všechen vzduch. I Vampýr musí dýchat, jinak se udusí. Ani vládce Holohlavý nebyl výjimkou. Za chvíli... nebyl přímo mrtvý, ale v bezvědomí. Zůstal tak, dokud Nestor nezatáhl za otěže, aby začal létavec zase stoupat, a neporučil zvířeti pětasedmdesát metrů nad kamenitou plání: Pusť ho! 

Zackovo tělo spadlo jako kámen, rozprsklo se jako vajíčko a potřísnilo prach a kamení ve svitu hvězd černě. Jeho parazitická pijavice byla také zraněná a věděla, že je konec. Prchla tedy z jeho roztříštěného těla. Jeden z Gorviho válečníků se přišel podívat, co se děje, nevšiml si jí a rozšlápl ji na placku.

Tak Zack zemřel skutečnou smrtí a obklopovala ho jen temnota.

Nějakou chvíli...

…než na něj svým vlastním způsobem ,promluvil´ nekromant vládce Nestor z Vampýrů, Mučitel mrtvých.

Zack Holohlavý. Ty jsi ale zřízený! Možná bych tě měl litovat a nechat tě na pokoji, protože jsem tě za života neznal, a proto proti tobě nic nemám ani ve smrti... bohužel však nemohu. Musím se totiž od tebe dozvědět jisté věci, než tě nechám spát dlouhým posledním spánkem.

Cože...? řekl Zack. Kdo...? 

Copak jsi mě necítil, ještě než jsem k tobě promluvil? Nestorův hlas se táhl jako smůla. To je zvláštní, protože ostatní mě cítí. 

O... ostatní? Kdo ostatní?

Ostatní mrtví. Vědí, když se přiblížím, a já cítím v mysli, jak se chvějí! Je to mé umění, víš? Mrtví se mě kvůli němu bojí.

Zack věděl, že je mrtvý nebo to alespoň tušil během černočerného okamžiku, než se jeho mysl znovu probudila. Nabyl totiž vědomí těsně před dopadem na kamenité pláně a uvědomil si, že nikdo, ani Vampýr, nepřežije takový pád. Teď se však zdálo, že je přece jen naživu! Ano, živý, ale slepý a zmrzačený a... prázdný? Cítil, že ho opustila i pijavice, tak blízko byl smrti.

Blíž, než si myslíš, Zacku, řekl mu Nestor. Ty jsi mrtvý a já jsem nekromant Nestor Mučitel mrtvých. 

Zack vůbec necítil končetiny. Skoro jako by je neměl. Nebo jako by v nich nebyl život. Což by samozřejmě odpovídalo, kdyby... byl skutečně mrtvý? Kde...to jsem? 

Ve Zjizvené věži, kam jsem tě vynesl. Ve Wrathině hradě, který jsi napadl.  

Wrathin hrad! Pojmenovaný po Wrathe Povýšené! Alespoň v tom se Zack nemýlil. A jednomu otrokovi se podařilo utéct, takže podá zprávu Vormulakovi, kde Wratha je. Slabá útěcha pro vládce Zacka Holohlavého který byl buď mrtvý... nebo ve společnosti šílence!

Jeho myšlenky byly samozřejmě v řeči mrtvých a Nestor je slyšel. Není v tom žádné ,buď´ a ,nebo´, Zacku, řekl mu nejjemnějším a zároveň nejhrozivějším tónem. Pro svět jsi zemřel - pro mě však ne! Mám teď na tebe několik otázek. Pár drobných detailů, které si potřebujeme vyjasnit.  

My?

Já, vládkyně Wratha, bratři Smrtoocí, Noma a Gorvi.

A Vasagi?

Ach, ten ne! Ten odešel a já jsem nastoupil na jeho místo, do jeho věže.

A! Zjizvená věž!

Správně. To jméno se mi líbí a není tak úplně od věci. Vasagi působil jizvy sosákem, já je působím myšlenkami. On vysával žíly, já mozky...i mrtvé. Vysávám informace, Zacku, a ty máš něco, co potřebuji! Tak se do toho dáme. První otázka:

Kolik má Vormulak Nespavý lidí, válečníků a létavců a kde táboří?

Ano, jsi blázen! odpověděl okamžitě Zack. To si vážně myslíš, že ti vyklopím, kde je Vormulak? Vždyť by mi vyrval srdce a snědl ho syrové! 

I když se vládce Holohlavý ocitl v podivné situaci (Nebo možná právě proto?Jestli  je totiž opravdu mrtvý, jak by mu mohl ještě někdo uškodit, třeba i sám Vormulak?), dovolil si malé zachechtání. Udělal velkou chybu!

Vidím, že tě budu muset přesvědčit, povzdechl si Nestor. Připouštím však, že obdivuji tvou výdrž smát se ústy smrti. 

Nemyslíš vysmát se smrti do očí? řekl Zack.

Nestor odpověděl ještě smutněji: Ty se skutečně potřebuješ přesvědčit,že? Pověz - cítíš tohle? 

Zack konečně něco ucítil: závan vzduchu, příjemný dech, který mu chladně ovanul tvář. Jako dech nějaké Szganky ze Sluneční strany, kterou chytil zadýchanou na útěku, strhl jí sukni a hodil na zem a ona teď cítí, jak na ni na lehl celou vahou a potom první zkusmé bodnutí do vlhké štěrbiny.

Máš živou představivost, řekl mu tiše Nestor. Není však příliš přesná. Jen jsem na tebe dýchl. Moc často si nedávám živé maso a můj dech proto není zkažený. Řekni však, proč nedýchneš ty na mě, co? Nebo na mě neplivneš, jestli se ti to zdá lepší! Proč to alespoň nezkusíš, Zacku?  

Já...já…

Nemůžeš, viď? Ach! Kdybys jen mohl vidět, co vidím já! Pak bys jistě věděl, proč nedýcháš, nevidíš, necítíš. (Nestorův hlas se ztišil do úplného šepotu, který však spaloval svou intenzitou.) Mám ti to ukázat? 

Jak bys mohl něco ukázat slepému?

Já jsem nekromant, Zacku. Slyšíš můj hlas, cítíš můj dech, můj... dotyk? Když se soustředím, můžeš dokonce i vidět, co vidím já. Jako tohle.

Zack uviděl - a vykřikl! Chechtavý Zack řval jako ta szganská coura, kterou násilnil. Byla jeho úplně první, poté co povýšil a dosáhl plné metamorfní proměny. Ach, jak tu přeřízl! Nejdřív jí to udělal do sucha a pak ji roztrhl až k žebrům, když proměnil svůj klacek v pilu s chrupavčitými zuby. Potom už nebyla suchá, ale vlhká a horká na jeho chvějící se kosti...

Tu vzpomínku si záměrně vybavil, protože představa její agónie působila na jeho utrpení jako balzám.

Skutečně? řekl Nestor, když se Holohlavý přestal v mysli třást. To že jsi udělal, Zacku? Ty jsi býval ale drsný! Teď ovšem už tak drsný nejsi. Vlastně jsi místy kapánek měkký, že? Znovu ukázal Zackovi... Zacka! Tu třaslavou, vlhkou změť, která bývala mužem.

To už však mrtvý vzlykal a Nestor byl přesvědčený, že ho nebude muset mučit. Už ho vlastně týral tím, že mu ukázal jeho skutečný stav. Zack už věděl, proč nemůže dýchat. Člověk totiž potřebuje k dýchání rty, tvář a hrdlo. Věděl také, proč nic necítí. Když jsou něčí údy, trup a hlava na takovou kaši, nemůže mít pocity - protože je mrtvý! Byla to pravda a konečně Nestorovi uvěřil.

Možná tedy uvěříš i tomuto, řekl mu nekromant. Právě tak, jako jsi cítil můj dech na té bolavé rudé skvrně, která bývala tvým obličejem, cítil bys mé ruce na polámaném těle i v nejcitlivějších místech. To je mé umění! Věř ještě jedné věci: mohu ti desetinásobně oplatit všechnu bolest, kterou jsi způsobil - všechnu bolest našeho upířího světa - znovu, zas a znovu! 

Strašlivý Zack Holá hlava místo odpovědi stále jen vzlykal. Na nic jiného se nevzmohl.

Tak věříš mi? Nestor se dožadoval odpovědi.

Ano! Ano! Ano! naříkal Zack. Cítil, že se Nestorovy spáry odtáhly od míst, kde byly připravené, a cítil, že se odtáhly - neochotně?

Potom odpověděl na nekromantovy otázky, na všechny. A Nestor věděl, že odpovídá podle pravdy...

Nakonec chtěl Zack vědět: Co se se mnou stane? V Nestorově hlase vycítil nezájem, pomyslné pokrčení rameny.

Co se ještě může stát? Je po všem.

Pohřbíte mě? Spálíte? Nebo co? Jsem přece - nebo byl jsem - vampýrský vládce. To nemám žádná práva?

Žádná. Naše vojsko je vyčerpané. Musíme dbát na zásobování. Budeš snězen.

Vládci se nejí! Zacka to vyděsilo. Jejich podstata se může na někoho přenést! Něco z nich - i když jen maličko - by se mohlo dostat do nižší bytostí. Je to snad pro vládce vhodný konec? Aby pokračoval a nevěděl o tom? 

Za války se vládci jedí, odporoval mu Nestor. A my jsme ve válce. Nikoho z našich lidí nenakazíš... a i kdyby, co na tom? Všichni už jsou stejně upíři. Tvá vampýrská podstata se dobře rozptýlí. Najemno ji rozemeleme spolu s masem nižších lidí... vždyť válečníci v tom nevidí rozdíl! 

Ty... jsi zrůda! Zack se naposledy ohradil.

To jsme všichni, odpověděl Nestor.

Než odnesli Zackovy roztříštěné ostatky, Wratha postoupila dopředu, plivla na ně a posměšně vykřikla. „Kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp - co říkáš, Zacku!“

Vládce Holohlavý ji však neslyšel a Nestor se neobtěžoval s tlumočením...

Nestor řekl Wrathe o všem, co se od Zacka dozvěděl: kde táboří vládce Vormulak, jak silná je jeho armáda, i to, že se ke křížové výpravě proti ní přidal téměř každý vládce a vládkyně z Turgosheimu - kromě Maglora Věštce, který v soutěsce zůstal v roli správce. Wratha potom v doprovodu, jak se sluší a patří, opustila Zjizvenou věž a šla spřádat své plány. Jen psí vládce s odchodem otálel a Nestor vyčetl z jeho chování, že něco není v pořádku. Noma měl zvláštní výraz, podrážděně kňučel, občas se lehce dotkl ucha a potřásl velkou vlčí hlavou.

„Co se stalo?“ zeptal se Nestor, když si byl jistý, že ostatní odešli z jeho věže. „Kam jsi dal svou dobrou náladu, Nomo? Proč místo štěkání kňučíš?“

„Na totéž bych se mohl zeptat já tebe!“ zavrčel Noma místo odpovědi. „Vlastně během posledních čtyř nebo pěti měsíců jsem se na to mohl zeptat mnohokrát!“

Nestor unaveně přikývl, pokynul psímu vládci, aby se posadil. Sám stál u okna a zíral na černou rozeklanou siluetu vzdálených hor. „Ano, něco se změnilo,“ řekl nakonec. „Už nějakou dobu větříme válku a teď konečně přišla. Neprospívá to nervům... a zdá se, že ani přátelství.“

„Tohle nemá s válkou a bojem nic společného,“ zavrčel Noma a šel rovnou k věci. „Už nějakou dobu nestojíš o mé přátelství. Protože jsem ti nic špatného neudělal, chyba musí být v tobě. Přátelé jsou od toho, aby si navzájem jeden druhého vyslechli, takže teď se ptám já: co se stalo?“

Nestor se na něho podíval, otevřel ústa a odvrátil pohled. Řekl: „Nemůžu ti to říct. Povím ti ale jedno: jestli jsem se tě někdy stranil, nebylo to ke tvé škodě.“

„Hádanka?“

„Jestli chceš.“

„Nechci!“ Noma znovu zaskučel, ohmatal si zranění na tváři a hlavě, zvláště ucho, zatřásl hlavou a rychle zamrkal.

„Trápí tě rána, kterou jsi utržil?“ zeptal se Nestor tak starostlivě, jak jen uměl.

„Možná, možná ne,“ odpověděl Noma.

Nestor se usmál očima (protože ty jediné byly z jeho tváře za látkou masky a ve stínu kapuce vidět), sarkasticky se zasmál a řekl: „Kdo tady mluví v hádankách? Skoro jako bychom hráli slovní hry!“

Noma vyštěkl: „Ha!“ I když se nekromantův smích zdál unavený, psímu vládci dokázal trochu zvednout náladu. Na oplátku se lišácky ušklíbl, vymrštil se z křesla, podle svého zvyku se otřásl jako velký pes a chtěl přistoupit k Nestorovi, stojícímu u okna. Ten se však okamžitě odtáhl. To Nomu sklíčilo ještě víc. „Třeba... třeba když ti povím o svých starostech, povíš mi ty o tvých?“

„Ne.“ Nestor zavrtěl hlavou.

„Proč ne?“ Psí vládce se zamračil a huňaté obočí se mu spojilo nad čenichem.

„Protože na to, co mě trápí, není lék. A protože mi není pomoci, nemá cenu o tom mluvit. To však neznamená, že si nevyslechnu tebe. Neříkal jsi sám, že přátelé jsou od toho, aby se vyslechli?“

Noma odskákal ke křeslu a žuchl sebou do něj. „Nenávidím to,“ řekl hlubokým vrčivým hlasem.

„Tu bezvýchodnou situaci?“

„V bezvýchodné situaci může alespoň nastat průlom. Ne, nenávidím tenhle... stav!“

„Tvůj stav?“

Noma se v křesle trochu narovnal a podíval se Nestorovi přímo do očí. „Můj příteli, slyšel jsi, jak o mně ostatní mluví za mými zády?“

Nestor pokrčil rameny. „Mluví i o mně, o sobě navzájem. Neznají klid nebo spokojenost... ani já je neznám... ani ty! Jsme přece Vampýři!“

Noma si zase prackou sáhl na ucho a potřásl hlavou ještě prudčeji. Za chvíli se však uklidnil. „Asi víš, že můj otec se pomátl na rozumu. Změklo mu zevnitř ucho, začalo zapáchat a tekl mu skrz něj mozek. Věděl, že  to přijde - také uměl věštit ze snů - takže když mě jeho oblíbená fena vrhla, pojmenoval mě po své nemoci: Noma, jako bych za to mohl! Nebo… jako by mě to zplodilo? Když jsem byl ještě štěně, vzal si létavce a odletěl vstříc slunci. Přes jeho semeno na mě přešlo jeho nadání a jeho upíří vejce přes milující otcovský polibek. Zdědil jsem však i jeho šílenství?“

Nestor to konečně pochopil. „Tohle tě trápí? Myslíš si, že jsi šílený?“

„Postupně ztrácím rozum, ano,“ zavrčel Noma. „Možná...“

„Nesmysl!“ (Kdyby však měl Nestor být upřímný, nesázel by na to.) „Cože, ty a blázen? Praštěná liška, to snad!“

Pohled Nomových očí se žlutými středy se náhle vzdálil, byl prázdný až na nejasné záblesky. „Ale já mám takové sny, Nestore - takové, jakým ani já nedokážu uvěřit! Má stříbrná měsíční paní... myslel jsem si, že je jen jedna... ale možná je jich měsíc plný! K čertu s touhle válkou! Už zase mám potřebu zahrát na svůj kostěný nástroj a složit poklonu bohyni nebes…“

Byl znovu na nohou a oči mu teď žhnuly. Nestor by právě v tuto chvíli na příčetnost psího vládce sázel nejméně. Vyslal volání ke svému prvnímu pobočníkovi Zaharovi: Přijď. Nomovi řekl: „Prašivá věž tě potřebuje, můj příteli. Je čas, abys šel dolů a na všechno dohlédl. Čert bude muset počkat, protože válka je tady. Můj sluha Zahar tě doprovodí.“

Noma ho však chytil za ruku a prosil ho: „Nestore, můj drahý mladý vládce ze Sluneční strany, musíš mi to říct: jsem blázen? Užírá mi měsíc mozek?“

Nestor vymyslel, jak argumentovat. „Říkala ti Wratha a ostatní, že jsi šílený, když jsi poprvé mluvil o své stříbrné paní z měsíce? Ano, říkali. I mně se to zdálo divné. Teď´ mi však pověz: je pravá, nebo není, tvá Siggi? A ty teď říkáš... že jsi měl sny o dalších?“

„Jedné další! Spíš ženě než dívce, zralé, ale krásnější, než si lze představit!“

„Tvé šílenství se tedy ještě nepotvrdilo. Přivolej ji dolů, jestli si nemůžeš pomoci. A jestli přijde...“

„Budu vědět, že nejsem blázen!“

„Přesně tak.“

Dostavil se Zahar a Noma odešel s ním, alespoň částečně uchlácholený. Když však došli dost daleko od Nestorových soukromých pokojů, řekl Noma: „Zahare, tvůj pán je můj přítel. Věříš tomu?“

„Viděl jsem to, pane.“ Zaharův tón byl opatrný. „Jak bych mohl pochybovat?“

Noma přikývl. „Tak, tak. Nejspíš jsi dobrý a oddaný pobočník a miluješ ho… jak jen můžeš. Mám pravdu?“

„Pane, vy víte, že ano.“

„Potom si jistě děláš starosti, jak se mu daří?“

„Samozřejmě, pane.“

„Ach, ale co ti tedy dělá starosti?“

Zahar se stal obětí slovní hry, která však dávala smysl, jak právě pochopil. Protože připustil, že má starost o Nestorovo blaho, musí teď říct proč... nebo možná ne. ,Oddaný´ pobočník, by přece nikdy pána neprozradil. „Vy víte pane, že to vám nemohu říct,“ ohradil se. „Můj pán by mě pustil z nejvyššího okna jako szganského draka, jenže já jsem o poznání těžší než drak a také ne tak schopný letu.“

„Něco ho však trápí? Nezapírej, viděl jsem, jak se mu vyhýbáš... ach!“ Noma luskl prsty. „Je to pravda, skutečně se mu vyhýbáš! Tohle místo bývalo plné života, nebo alespoň nesmrti! Teď je však zapšklé jako Melancholický hrad v soutěsce Turgosheimu. No dobře, ty mi tedy nepovíš, co se děje, i když mi jde jen o zjednání nápravy. Řekni mi něco jiného: co se dnes v noci stalo na Sluneční straně? Kam jste letěli a co jste tam dělali?“

Zahar byl zmaten. Psí vládce byl tak rychlý a pálil otázky jednu za druhou. Zahar si nemohl hlídat mysl a zároveň jazyk. Protože jeho myšlenky jsou pro Vampýra průhledné, musí je zaclonit. Než to však stačil udělat, cítil Nomovu telepatickou sondu... jenom na chvilku, než Zahar vyvolal myšlenky na teplo a měkko, bezpečí a spánek: myšlenky, které se možná honí hlavou plodu v matčině děloze. Účel to splnilo, ale kolik toho psí vládce přečetl? Soudě podle jeho zklamaného výrazu asi mnoho ne.

„Ha!“ zavrčel Noma. „Takže jsi skutečně dobrý a oddaný sluha - a tak to má být. Střež zájmy svého pána, to říkám já, a co ty víš, možná dokonce jednoho dne získáš jeho vejce!“

Když tohle slyšel, Zahar jen stěží ovládal vyděšený výraz, který hrozil, že mu zkřiví tvář, a bodnutí strachu, které ucítil u srdce.

Psí vládce si zjevně ničeho nevšiml a nic tedy nezkazil...

Noma si všiml. Jemu se podařilo myšlenky utajit, když Zaharovi prozkoumával mysl a špehoval živé vzpomínky, které se tam vynořovaly. Vzpomínky na Nestorův nálet po neslavné porážce Vampýrů u Ochranné skály:

Místo na kraji lesa, kde rostou mohutné modříny na hranici stepi, za kterou se rozkládají rozpálené pouště. Pod stromy stojí nízká stavení, která jako by se k sobě choulila nebo se schovávala. Místo, jež Nestor zjevně znal.

Na tom není nic divného, myslel si Noma. I když chlapec ztratil paměť, občas si stejně něco vybavoval ze starých časů, z mládí mezi Lidesciho Szganyi. Zatímco psí vládce pokračoval dolů do Prašivé věže, sám si teď na obrazovku paměti vyvolával zbytek vzpomínek, které si přečetl v Zaharových nechráněných myšlenkách:

Nestorův létavec tiše přistál opodál v stepi, kde velký drn husté trávy zaručoval snadný start. Několik jeho mužů, kteří šli s ním, se roztáhlo tak, aby obklíčili temný shluk chatrčí pod stromy. Povolal dychtivé válečníky, kteří čekali na hvězdnatém nebi jako bouřkové mraky, a poručil jim, ať se proderou dolů hlava nehlava přes koruny stromů. Strhli s sebou obrovské větve a zamáčkli mnoho utajených obydlí do lesní půdy.

Potom se ze zničených domů ozvaly ochraptělé výkřiky... vyděšené bučení domácích zvířat v ohradách a kdákání a hlasité mávání křídel slepic v kurnících... hlomoz válečníků, kteří pokračovali ve smrtonosné práci. Pak následovalo něco překvapivého, skoro ohromujícího: nekroskopův přísný telepatický rozkaz, že maso těch lidi a zvířat nesmějí jíst!

Jaký pak mělo zabíjení smysl? Pomsta? Ale za co? Stejně, není to ta nejsladší pomsta ze všech: sníst maso svých nepřátel? Ne, nekromant Nestor Mučitel mrtvých měl jiný záměr a dal svým mužům další rozkazy. Na jeho příkaz přestaly stvůry ničit a pustošit a zamířily do otevřené stepi. Nestorovi muži se postavili kolem nízkého plotu chránícího tajnou komunitu a… zapálili jej!

Když plameny začaly burácet a přeživší obyvatelé se pokoušeli utéct do temných lesů, místo aby je Nestor zajal a naverboval z nich otroky, přinutil své muže, aby je vrhali zpátky do ohně!

Tady však byla vzpomínka nějak zkreslená? Zaharova vzpomínka, protože Noma si vybavoval jen to, co zahlédl v pobočníkově mysli:

Vyděšené prchající postavy - některé klopýtají, dokonce se plazí - pryč z plamenů, ale jsou znovu vrhány zpět. Silní? Ne, ani jeden z nich! Nebyla v nich žádná vůle k boji. Byli to slabí, chromí, zlomení lidé. Zmrzačení válečníky? Zničení výhní požáru? Zlomily jim kosti odletující trosky jejich bortících se domů? - Nebo co vlastně?

Jejich siluety na pozadí plazících se plamenů jsou groteskní, pokřivené, zkroucené - neúplné? Nejdřív se zdálo, že jejich oblečení je na cáry, ale… to nebylo zkreslení! Zaharovi najednou došlo, že oni sami jsou na cáry!!!

Teď to došlo i psímu vládci a najednou pochopil prostou, zničující a naprosto šokující skutečnost:

Nestor vypálil kolonii malomocných!

Zbytek - úplné pochopení Nestorova neštěstí - přišel jako zadunění hromu během Nomova sestupu do Prašivé věže. Třásl se po celém těle. Odebral se do svých pokojů a přivolal k sobě jedno ze svých štěňat, pobočníka, kterému důvěřoval.

„Vnitřní cestu do Zjizvené věže,“ zakňučel nebo snad zašeptal ke svému sluhovi. „Dej ji neprodyšně uzavřít, okamžitě, hned! Nikdo už tudy nesmí projít, nic tudy nesmí projít, dokonce ani vzduch nebo světlo!“

„Ano, pane,“ řekl pobočník a nepokrytě udiveně zíral. „Je to vše?“

Noma nepřítomně přikývl, pak se otřepal. „Ne, ještě něco. Wratha Povýšená bude možná svolávat vládce včetně mě na válečnou poradu. Možná ji neuslyším. Budu na modlitbách ve své hudební jeskyni. Chci, abys poslouchal, až zavolá, a upozornil mě.“

„Ano, pane.“

„Tak, běž po své práci.“

Sluha odešel. Když však cestou z pokojů psího vládce chvátal spletitými chodbami a sály Prašivé věže, strašlivě se vyděsil. Dlouhé, truchlivé, naříkavé zavytí, jaké ze sebe ještě nikdo nevydal! Zaznělo za ním, předstihlo ho a naplnilo pulzujícím skučením celou věž. Bylo žalostné a prosycené vědomím zkázy, nakonec přešlo ve vzlyknutí a ustalo.

Pobočník ustaraně zavrtěl hlavou a šel vykonat, co měl uloženo.

IV

Devetakina vábnička

Zhruba před pětatřiceti minutami přistála Devetaki se svou pátrací skupinou na kamenitých pláních poblíž zářící polokoule Brány. Zběžná prohlídka zvláštního jevu vládkyni mnoho nenapověděla, ale bystré vampýrské smysly ji varovaly, že bude bezpečnější držet se od polokoule stranou. Ať už je Brána čímkoliv, v tuto chvíli je klidná a bude asi lepší ji nedráždit. Než se svými muži přistála, všimla si Gorviho válečníka zotavujícího se v závětří za shlukem balvanů. Sice ji nepoznal, ale vycítil, že je Vampýr, a tak jen vypustil páchnoucí plyny, varovně zabručel a nechal ji být. Zvíře bylo zjevně zraněné, což ještě neznamenalo, že se před ním nemusí mít na pozoru. Někdy je zraněný válečník o to nebezpečnější.

Devetaki si na tuto převážně průzkumnou výpravu nevzala žádné vlastní válečníky, jen nejrychlejší létavce. Proto si teď zvířete nevšímala a jen vyslala k Vormulakovi posla se zprávou o jeho poloze. Nabízelo se tady dost masa, aby vládce Nespavý nakrmil svá zvířata na celou dlouhou noc, a ještě něco navíc. Jeho muži však budou mít i jiné potřeby.

Znovu vzlétla a vydala se na jih k ústí Velkého průsmyku. Vystoupala přibližně doprostřed pohoří a ucítila pod sebou v temnotě zívajícího kaňonu lidské myšlenky. Slétla na plošinu východně od soutěsky, varovala své otroky, aby byli zticha, zatímco se ona, velmi dovedná telepatka, pokusí přečíst mysli těch lidí dole.

Okamžitě se ukázalo, že nejsou Szganyové, protože Cikáni ze Sluneční strany se dávno naučili chránit si mysl před vampýrskými sondami. Když se přiblížil soumrak, zkušeně své myšlenky potlačili, zamaskovali, rozptýlili nebo naředili. V noci se z nich stávali noční motýli, sovy nebo lišky. Za starých časů v Turgosheimu také vynalezli trik, jak odradit všechny, kdo po nich pátrali - pomazali se odporným česnekovým olejem. Ovšem často je právě zápach prozradil a olej se dá vždycky smýt. Ach ano, Szganyové se vyznají ve způsobech Vampýrů, a naopak, a proto tito muži v průsmyku nejsou Szganyové. Jestli to však nejsou Kočovníci, trogové z Hvězdné strany ani pouštní Thyrové - a určitě ne upíři - kdo tedy jsou?

Tohle je zvláštní nová země a možná ji obývají ještě zvláštnější národy! Pro jistotu trochu propátrám jejich mysli, řekla si Devetaki, a uvidíme, co se dá zjistit.

To, co zjistila... předčilo její očekávání!

Dvě z těch myslí byly mocné, nadané, zběhlé v mentálních uměních. Jeden byl prorok, lokátor, který dokáže pátrat v okolí a odhalit, že nablízku jsou nepřátelské mysli. Přestože během Devetakiny ,návštěvy´ spal, musela postupovat opatrně, aby mu svou přítomnost nedala znát. Jeho mysl byla temná, proradná a lstivá. Jak se dřív říkávalo, byl to ,čaroděj´ a zlý k tomu.

Ten druhý... se v něčem lišil. Měl nejen mocnou mysl, on sám byl Mocí - nebo se tak alespoň viděl. Velel lidem a byl by z něj dobrý pobočník. Ti ostatní muži mu patřili, poslouchali ho. Měl stejné nadání... jako Devetaki! Byl telepat a mohl číst mysli ,pohledem´, a to velmi přesně. Pohled však byl nezbytný. Potřeboval oční kontakt, aby dohlédl za okno mysli.

Tak tedy dva čarodějové!

A ti muži s nimi? Je jich alespoň tucet. Někteří jsou obezřetní, dokonce trochu nesví, ale většinou plní sebedůvěry cizinců. Jsou to silní muži: vojáci! Všichni dobře rozumí kázni, strategii, taktice - tohle tvoří přímo náplň jejich profese! Ovládají všechny dovednosti, které vládci z Turgosheimu dávno zapomněli, přesto jsou to obyčejní lidé!

Nebo neobyčejní?

Mají sebedůvěru, ano, ale jsou cizinci, jak si už Devetaki všimla. Teď se podívala podrobněji.

Mají zbraně a spí s nimi. Jestli ne přímo s nimi, nechali si je poblíž, takže v tom ani nebyl rozdíl. Několika se zdá o válce a používání těch zbraní. Devetaki skoro nemohla uvěřit jejich snům, určitě si je vymýšleli! Co kdyby však byla pravda, že tito lidé přišli do jejího světa skrz zářivou Bránu na Hvězdné straně, přes tu chladnou bílou kouli posazenou v kráteru na kamenitých pláních? Znovu si vzpomněla, co Maglore Věštec v Turgosheimu říkal o starých Vampýrech, že mezi nimi byli čarodějové, kteří...

…vyvolali síly, jež nedokázali zvládnout, a tím přivodili začátek svého konce. Ve zničující válce byly proti nim použity takové zbraně, že všechny  jejich rody vyhynuly...

Potom se Devetaki ještě opatrněji vrátila do mysli vůdce cizinců. Zlehoučka pátrala sondou a vyčetla jeho záměr: dobývání! Tento muž si chtěl podrobit celý tento svět a přivést ho pod nadvládu svého světa za Bránou do pekel. Toužil si ho podrobit stejně jako Wratha, když utekla z Turgosheimu, a stejně jako teď Vormulak. Ne, Devetaki si všimla, že se zmýlila. Původně chtěl zabrat Sluneční a Hvězdnou stranu pro své pány. To však bylo před tím, než ho vyhnali nebo ho přinutili uprchnout.

Teď se jeho cíl změnil. Stále měl v úmyslu podrobit si upíří svět, to ano – ale pro sebe!

Nebyl o nic méně troufalý a měl právě tak velké ego a ambice jako sama Wratha. Dokonce tak velké jako Vormulak. Možná i tak jako Devetaki! Nejednal naslepo. Věděl, do čeho jde... alespoň částečně. Jako jeho muži vkládal i on všechny naděje do síly těch zvláštních zbraní.

Devetaki ho musí prozkoumat hlouběji, ale nespal dlouho, a je proto třeba dát dobrý pozor, aby ho neprobudila. Jeho citlivá mysl by ji mohla odhalit. Nebo jestli ne jeho, pak mysl jeho společníka lokátora.

Vampýrská vládkyně se tedy zkoncentrovala a nahlédla do nejtajnějších snů a ambicí Turkura Conova...

Turkur spal, ale jeho sny nejprve clonil jakýsi cizí vliv, přítomnost někoho, kdo pozoruje zpovzdálí. Chvíli se od toho zkoušel vzdálit, což bylo asi tak platné jako potácet se bažinou, aby člověk unikl vlastnímu stínu. Ta síla zůstávala na místě, jako smítko v zorném poli, takže ji nakonec začal ignorovat.

Zdálo se mu něco o minulosti, něco o přítomnosti a útržky z nejasné a nejisté budoucnosti. Minulost byla nepopiratelná a přinesla mu jistá zklamání. Přítomnosti dominovaly minulé události, takže se nevyvíjela úplně podle Turkurových představ. Budoucnost by však... mohla ještě dopadnout, jak si přeje, když si to bude přát dost usilovně.

Protože sny očišťují vědomou mysl, dávají prostor nejen touhám, ale veškerému pocitu viny, který je v bdělém stavu potlačený, a nastolují rovnováhu, snil o mnoha děsivých věcech, převaloval se a házel sebou na lůžku v pevnosti v průsmyku. Všechny jeho sny ,pozorovala´ Devetaki Lebka.

Z minulosti se mu zdálo o Siggi Damové: o tom, jak se chovala a jak vypadala, když jí s Alexejem Jefrosem vyčistili mozek tu noc, kdy ji poslali skrz perchorskou Bránu. Vzpomínal si však i na dobu, která tomu předcházela, na Siggino tělo, její prsa, zadek a ty úžasné stahy jejího pohlaví. Jeho sen se proto stal noční můrou, protože vyjadřoval jeho vinu, kterou by nikdy v bdělém stavu nepřipustil. Ovšemže ne, vždyť Siggi zradila. Chytrá, nesmírně nadaná, neuvěřitelně krásná Siggi, ze které učinili zvířátko, sebrali jí celé vědomí, kromě základních instinktů. Poznala, že žije, zachovala si telepatii (která stejně závisela na struktuře jejího mozku, ne na ničem naučeném), měla sexuální touhy. Když s ní skončili, byla znovu dítětem, chvějícím se, bázlivým a nevinným. Alespoň psychicky nevinným.

Dosáhli toho pomocí stroje, technologického ,zázraku´ - nebo zrůdnosti, to záleží na úhlu pohledu. Turkur si ve snu vzpomínal, jak úchvatně Siggi vypadala, když tam ležela pod vlivem drog a skoro nic necítila. Přesto byla při vědomí a čekala, až zapnou stroj. Vzpomínal si, že mu Jefros řekl: „Funguje to podobně jako počítač - nemusíme smazat všechno. Co třeba začít od začátku... její narození?“ 

Conov odpověděl: „Ne, to ať jí zůstane. Každý musí vědět, že se narodil, protože na tom závisí vůle k přežití. Bez ní by nebyla víc než jen hromádka plazmy. Vůle jí musí zůstat, aby utíkala, schovávala se, bála se. Její dětství můžeš většinou vymazat. Ale sexuální zážitky, první vzrušení, jak její smyslnost rostla - možná spíš přerostla - to si může nechat. Siggi v tomhle byla dobrá. Možná ji to na Hvězdné straně pomůže chvíli přežít...“ 

Sen pokročil, ale stále se týkal Siggi. Siggi: strčili ji klopýtající do Brány, jemná a přesto neodolatelná přitažlivost šedé díry ji zachytila a vtáhla do sebe. Odešla podivně zpomaleně do mlhavé bílé dálky a s rostoucí vzdáleností se zmenšovala. Potom se zastavila, ohlédla se, pokusila se vrátit, ale nepovedlo se jí to! Zjistila, že Brána vede jen jedním směrem a nezemské síly jí dovolí jít pouze dopředu, do neznáma. Ovšem pro znovuzrozenou Siggi bylo neznámé téměř všechno. Pak ji viděli naposled: jako malinkou běžící postavu, třpytivě modrou, stříbrnou a platinově blond tečku na nehybném, mlhavě bílém horizontu, která postupně zmizela.

Siggi odešla. Skrz Bránu. Na Hvězdnou stranu...

Jako by už Turkurova paměť, jeho podvědomí nemohlo podobné vzpomínky snést, sen se přesunul blíž k přítomnosti.

Útržky z boje v Perchorsku... Turkurovi muži proti silám Gustava Turchina... Naprosté, bezbožné ničení, které rozpoutaly zbraně obou stran… Turkurův útěk do Brány... První užaslé dojmy z Hvězdné strany, když se se svou skupinou vynořil ze zářícího portálu na kamenité pláni. Tohle všechno Devetaki viděla a poučila se i o Conovových ambicích.

Pro tuto chvíli jeho plány na získání moci ve svém světě zkrachovaly. Kdyby však nějak dokázal zkrotit tento svět, nejprve Szganye na Sluneční straně a nakonec kdyby si podrobil samotné Vampýry...

Cože? Jak neuvěřitelně monstrózní ego má tento muž! Jak ohromnou drzost! (Devetaki si stejně udělala pomyslnou poznámku, že z tohoto chlapíka by byl výborný otrok, možná dokonce pobočník, ale nikdy mu nesmí nabídnout ani poskytnout příležitost získat vejce! Kdyby se tento Turkur Domov někdy stal Vampýrem... jakou by měli ostatní šanci? Tato zpytavá otázka Panenské babičky nebyla úplně sarkastická.)

Pro Devetaki byl nový pocit, dokonce nový cit, sledovat s úžasem něčí velkolepé ambice a uvědomovat si, že je pravděpodobně schopen jich dosáhnout. Nebo že byl schopen jich dosáhnout...

Věděla, že ho musí mít. Možná oba, Conova i Jefrose. Měla pro to spoustu důvodů.

Za prvé: nesmí je nechat s těmito zvláštními zbraněmi a skvělými vojenskými znalostmi dojít na Sluneční stranu. Szganyové to umí s kovem a nejspíš by dokázali tato zařízení na smrt, tyto ,kanóny´ napodobit! Kdyby Conov postavil armádu z obrozených szganských kmenů (tedy jestli lidé tady na západě někdy byli v područí Vampýrů, což se ještě neprokázalo), pak by Wratha představovala pro Vormulaka skutečně jen podružný problém.

Za druhé: vedle vojenských dovedností a hrozivé technologie měli tito muži k dispozici veškeré znalosti cizího světa, z něhož pocházeli. Bíle zářící brána do jejich domoviny se navíc otevírá na hranici předhůří a kamenitých plání! Podle toho, co Devetaki vyčetla v Conovově podvědomí, různorodé obyvatelstvo cizí planety je většinou slabé a jen málo nebo spíš vůbec nevěří… na upíry! A co je ještě lepší, o tomto světě, o Sluneční a Hvězdné straně, ví jen vybraná hrstka z nich. Přirozeně zbývá ještě mnoho otázek:  například jak se mohl v takovém světě zrodit někdo jako Conov. To je však úkol pro budoucnost. Devetakinu budoucnost!

Za třetí: cizí vojáci sem přišli nedávno. Kdyby padli Wrathe do rukou, získala by s nimi i jejich vojenské znalosti a technologii. Potom by nad ní nemě1 převahu ani Vormulak se svou velkou turgosheimskou armádou – jestli ji ovšem má teď!

Za čtvrté: připravte tyto muže o velitele - možná i o Jefrose - a budou jako slepice bez hlav. Budou ještě chvíli pobíhat kolem a hodně křičet, ale ničeho nedosáhnou. To by z nich udělalo snadnou kořist, doslova kořist, protože je nutné nakrmit armádu. Nebo kdyby se ukázalo, že Conovovi muži jsou příliš cenní pro zásobování, vždycky je mohou naverbovat. Jakou by pak měla Wratha šanci?

Důvodů, proč by se měla Devetaki alespoň pokusit unést ty dva nadané muže, bylo mnoho a byly zřejmé. Zřejmé však nebylo, jak to má provést. Panenská babička však nebyla o nic méně ženou než Wratha a její mysl se pohybovala po stejně mazaných cestách. Dobře znala slabé stránky mužů i jak jich využít ve svůj prospěch. Například ta Siggi Damová: Domov si myslel, že už je určitě mrtvá, a nejspíš se nemýlil. Nemohl to však vědět jistě. Možná by ho Devetaki dokázala přesvědčit o opaku.

Vydala rozkazy pro své muže, nasedla na létavce, vyhnula se velkým obloukem pevnosti a snesla se do průsmyku. Když tiše plula nocí, myslela si: Ano, slabé stránky mužů - obzvláště silných mužů, kteří si myslí, že jsou díky své síle bezpeční a zajištění. Myslela na jednu konkrétní slabost: zvědavost…

Turkureee!

Nejdřív mu to zaznělo ve spící mysli jako šepot, postupně se však zvuk zesiloval a nabýval na jasnosti a naléhavosti. Turkureee... Turkureee! 

Zahlédl obrázek Siggi, který do jeho mysli vložila (nebo vypustila ze studnice jeho paměti) Devetaki Lebka. Siggi ve vířících cárech bývalé noční košile, kterou měla na sobě, když prošla perchorskou Bránou, krásná jako vždy a nevinná ve své nevědomosti. Nebo možná ne. Musela se něco naučit o tomto světě, jinak by nepřežila.

Turkureee! Její telepatický hlas byl náhle pevný. Turkure - jsi v nebezpečí! 

„Cože? Nebezpečí?“ zamumlal ze spánku a neklidně se zavrtěl ve spacáku rozloženém před mohutným krbem, ve kterém ještě rudě žhnuly uhlíky. Hluboko v podvědomí věděl, že je v bezpečí. Na nádvoří pevnosti stály hlídky a hlídané byly i všechny věže. Stáli v nich však lidští hlídači, už ne stvoření zbylá z nějaké příšerné minulosti.

Turkure, jsem v průsmyku. Viděla jsem tě přicházet a vzpomněla jsem si na tebe. Vzpomněla jsem si i na Alexeje... Nemohu však za tebou přijít. Ti muži, vojáci, mě děsí. Nechci, aby mě viděli. Nemohu k tobě přijít, protože se bojím těch mužů a také Alexeje. Tebe však znám. Kdysi jsme si věřili. Teď mě potřebuješ, Turkure. Znám toto místo... jeho nebezpečííí.

„Siggi?“ Konečně k němu pronikla. Spal dál, ale mysl se mu přimkla ke snu a falešným obrazům, které do ní vysílala Devetaki. Vládkyni vlastně překvapilo, jak náchylná je jeho mysl k manipulaci. V bdělém stavu byl telepatem, byl náročný, hrozivý, byl zvyklý navazovat spojení a pátrat ve vědomí lidí, nad kterými měl převahu. V oblasti podvědomí však měla převahu Devetaki a on se neuměl bránit.

Devetaki byla na své schopnosti pyšná.

Když jednou v Turgosheimu přistihla jasnovidného vládce Maglora, jak se jí tiše probírá myšlenkami, varovala ho: Ruce pryč od mé mysli, Maglore! Vznášej se v přízemních myšlenkách ostatních, jak je ti milé, a pochytej, kolik ptáčků chceš. Varuj se však před bouřlivými výšinami, protože v nich žiji velcí a zlí dravci! Maglore se okamžitě stáhl. Znal její telepatické schopnosti a uznával ji jako sobě rovnou. Tenhle Turkur však zjevně neuznával jako sobě rovného nikoho. Proto by ho ani ve snu nenapadlo, že s ním někdo manipuluje. Je přesvědčený, že jeho myšlenky, dokonce i podvědomí, je celé čistě jeho. Jistě bude také zvědavý. Ego plus zvědavost rovná se slabina.

„Siggi?“ zamumlal znovu Turkur a ještě prudčeji se zavrtěl. „Kde? Jak?“

Devetaki rozvinula téma jeho snu a teď se držela stranou. Jen usměrňovala proud Turkurových myšlenek a nechávala ho sledovat stopu. Samozřejmě doufala, že ji bude sledovat až na konec. Jsem v průsmyku. Jsi však v nebezpečí, Turkure. Předtím jsi mě nepotřeboval, ale teď ano. Nenechávej mě tady v nebezpečné tmě. Jestli to uděláš, kdo se o tebe v tomto novém světě postará a kdo se postará o mě? Chceš raději za společnici nějakou hrubou Cikánku, nebo mě? 

To byl lákavý argument. Conov se málem s trhnutím probudil a Devetaki poznala, že je čas jít dál.

Maják mysli lokátora Alexeje Jefrose se nedal minout. Nadání se obrátilo proti němu a Devetaki ho snadno lokalizovala někde v okolí Turkura Conova, nejspíš ve stejné místnosti. Potom mu opatrně prohledávala podvědomé myšlenky. Ukázala mu obrázek přístroje, který viděla v Conovově mysli, a nechala Jefrose rozvinout vlastní sen na stejné téma.

Uviděl stroj a Siggi, jak vypadala tu noc: připojená k přístroji ležela na nemocničním vozíku. Měla na sobě své průsvitné hadříky a připadala mu krásnější než všechny ženy (a muži), které znal. Lákala ho také její naprostá dostupnost. Až na to... že s ním byl Conov a nic si k ní tedy nemohl dovolit. Její ústa však vypadala tak svůdně... údolíčko mezi jejími prsy... rozličné otvory jejího těla...

Devetaki si (pro sebe) pomyslela: Ha! Ten má mysl vampýrského vládce, i když nemá jeho tělesnou stavbu! Není divu, že tihle dva jsou ve svém světě psanci. Co jsi udělal ty jí, Alexeji, by v mém světě udělali mí chlapci tobě - jenže tobě by se to asi líbilo! 

Hlasům Siggi Damové vyslala Devetaki do mentálního éteru zprávu, kterou slyšeli oba nadaní muži: Jsem v průsmyku, Turkure. Bojím se však tvých vojáků - a Alexeje Jefrose! 

Oba dva se zároveň vytrhli ze spánku a oba měli na rtech totéž slovo: „Siggi!“

Její obraz jim v mysli bledl, ale ještě slyšeli prchající ozvěnu: Turkure, jsem v průsmyku směrem na Sluneční stranu. Když jsem tě uviděla, zrovna jsem se vracela k Bráně na kamenité pláně. Já se bojím, Turkure, bojííím!  

Devetaki se Siggi povedla skoro dokonale. Působila jako sama podstata Siggi Damové. Když se však teď Conov s Jefrosem probudili, věděla, že nemůže v podvodu pokračovat. Nedokáže se do Siggi převtělit, může napodobit jen jejího ducha, a to ještě pouze pro lokátora. Stala se tedy pouhým duchem na místě, které si předem vybrala.

„V průsmyku,“ zašeptal Jefros, když si rozepnuli spacáky, natáhli vojenské boty a postavili se. „Určitě je tam. Já ji tam cítím.“

„Přežila!“ Conov tomu nemohl uvěřit. „Možná se Britové pletou a tohle místo nakonec není tak vražedné. Nebo měla zkrátka štěstí.“

„Slyšel jsem, jak na tebe mluví.“ Jefrosův hlas syčel v tichu pevnosti. „I ve spánku jsem ji lokalizoval. Její telepatie... tu stroj rozhodně nijak nepoškodil! Zdá se, že se bojí vojáků a také mě.“ Olízl si rty a kochal se tou představou. Jefrose těšilo, že se ho někdo bojí.

Conov se dooblékl a vrhl na druhého muže pohled. „Bojí se špíny, kterou máš v mysli,“ řekl. „Se vší úctou k tvému nadání, Alexeji, tvá... osobnost? Té mnoho schází. Alespoň Siggi si to určitě myslí.“

Stáli v místnosti asi třicet metrů nade dnem soutěsky. Místnost se nacházela v řadě podobných pokojů vytesaných ve skalní římse pod masivním převisem. Přední stěnu měla vyzděnou odspodu až ke klenuté skále nahoře. Za zdí a oblouky prázdných oken byl jen vzduch. Z místnosti vedly dveře na balkon, rovněž obezděný, z něhož se naskýtal výhled na soutěsku.

Bruno Krasin se s Conovem a Jefrosem dělil o pokoj. Když slyšel, že se hýbou, také se probudil a zaslechl i útržky jejich rozhovoru. Krasin sice znal jejich nadání, jeho vlastní smysly však byly všední a stěží těm dvěma mohl rozumět. Rozuměl fyzickým zákonitostem - zvlášť ve vojenském kontextu - ale zvláštní nadání byla metafyzická a tedy nad jeho chápání. Měl tendenci zapomínat, že existují, dokud někoho neviděl některé použít.

„Kdo přežil?“ zeptal se a pružně vstal. „Potřebujete mě?“ dodal a pohlédl na oba ESPery, na jejichž tvářích se matně odráželo rudé světlo ohně.

„Siggi Damová přežila,“ řekl mu Conov a vyšel na balkon. „Schovává se někde tam dole v průsmyku, směrem na Sluneční stranu. Najdeme ji a přivedeme sem. Zachovala si výborné telepatické schopnosti a mohla by se - nám velice hodit.“ Málem řekl ,mi velice hodit´ ale nechtěl vzbudit dojem, že má o ni zvláštní zájem. Vlastně ten zájem zatím nechtěl přiznat ani sám sobě, i když na něco z toho, co mu sdělila, musel stále myslet. Něco o společnicích? Jestli by měl raději hrubou cikánskou ženu, nebo ji? Na tu otázku mohl odpovědět později, a proto ji v tuto chvíli v mysli odsunul do pozadí.

Jefros a Krasin se k němu připojili na balkoně a společně zírali dolů do tmy. Na jihu obzor vykreslovalo velice bledé světlo. Byla to jen nepatrná šmouha nad inkoustovou studnicí noci. Sigginy myšlenky zněly silně a pravděpodobně byla blízko. „Někde tam dole,“ uvažoval Jefros. Conovovi řekl: „Jestli tě uvidí, přijde k tobě.“

„Jak víš, že je -“ ozval se zamračený Krasin. Hned se však zarazil. Byla to hloupá otázka. Jefros prostě ví, to je celé.

„Máš ji?“ Conov se letmo podíval po lokátorovi.

Jefrosovy oči se leskly ve světle hvězd. „Cítím jen její přítomnost, nic víc.“

„Ale víš, že to je ona?“ To se ptal Krasin. Aniž by to tušil, položil správnou otázku, která ty dva nenapadla. A hned položil i další: „Je sama?“

Conov zamrkal pronikavýma očima, vrhl pohled na velitele své jednotky a pokrčil rameny. „Siggi na mě mluvila. Z mysli do mysli. Alexej něco z toho také slyšel.“

„Duch,“ řekl znovu Jefros. „Jenom ten, ano.“

Conov chytil Krasina za loket. „Stejně pojď s námi.“ Jefrosovi řekl: Zkontroluj si zbraň.“

Lokátor vytáhl vysoce výkonnou malorážku, zkontroloval zásobník a vrátil ji do podpažního pouzdra. I když to byla pistole vhodná spíš pro dámskou ruku, dokázala nepřítele zastavit. Krasin se snažil neušklíbnout, když se zeptal: „To je tvá zbraň?“

Jefros odpověděl: „Člověka zastaví jediná kulka a já nevidím důvod, proč jich použít deset, dvacet nebo celou dávku. Mám dojem, že v tomto upířím světě se zdržíme dlouho. Možná že malá úsporná opatření se později ukážou jako velice rozumná.“ Nemluvil příliš důrazně, ale nemohl si pomoci, aby nezvedl poněkud zženštilé obočí, když si Krasin kontroloval svou opakovací pušku s krátkou hlavní ráže 10,2 milimetrů a s laserovým zaměřovačem.

Krasin si toho nevšiml, ale Conov se zachechtal a řekl: „Ach ano, Alexeji, ošklivé drsné zbraně pro ošklivý drsný svět! S těmi úsporami máš ale pravdu. Musíme si dát pozor, jak použijeme palebnou sílu.“ On sám měl automatickou pistoli, a zatímco mluvil, posunul páčku pro nastavení palby z ,rychlé´ na ,poloautomatickou´. Teď bude muset zmáčknout spoušť pro každý jednotlivý výstřel.

Sestoupili do přízemí pevnosti. Tiše prošli místnostmi, v nichž spali ubytovaní vojáci, sešli po temných schodištích, kde se každý zvuk rozléhal, a občas použili venkovní schodiště, kde nad sebou měli jen jasný zástup chladných třpytivých hvězd nad strmými stěnami kaňonu.

Na nádvoří jim zastoupila cestu stráž. Voják se náhle vynořil ze stínu a namířil na ně. Krasin ho pochválil a tiše mu řekl: „Jdeme na chvíli ven. Dokud se nevrátíme, dej si pozor, abys měl zbraň zajištěnou. Nechceš přece, aby ti na spoušti nervozitou sklouzl prst a rozstřílel jsi své nadřízené na kaši, že?“ V jeho poznámce nezazněl žádný humor a ostré kovové klik, které se ozvalo ze tmy, znamenalo, že muž ihned vykonal rozkaz.

Další stráž stála u mohutné brány. Krasin s vojákem krátce promluvil a potom se svými společníky vyklouzl ven do průsmyku.

Bylo strašidelné ticho, takže i víření křídel malinkého netopýra, který se mihl nocí, znělo nepřirozeně hlasitě. Tři průzkumníci propátrávali cestu před sebou paprsky svítilen a postupovali po sotva znatelné stezce mezi sutí na dně soutěsky. Postupně rostla vzdálenost mezi nimi a pevností, tedy mezi zásobárnou výzbroje v pevnosti...

Což byl přesně záměr Devetaki Lebky. Vládkyně velice trpělivě čekala o devadesát metrů dále v průsmyku za nakloněným balvanem. Odhalila svou telepatickou mysl, ale pouze nepatrně, otevřela jen skulinku, takže nezjevila nic ze své pravé identity, pouhý příslib své přítomnosti.

„Tam!“ zasyčel Alexej Jefros. Lokátor si dřepl a namířil před sebe baterku. Kužel světla se směrem do dálky rozptýlil a zeslábl tak patnáct dvacet metrů před Devetakiným úkrytem. Když se však přidaly baterky Conova a Krasina, balvan zpola zapadlý v zemi náhle vystoupil na pozadí temnoty jako šikmá, nepravidelná světlejší skvrna.

„Balvan?“ zabručel Krasin.

„Skrýš,“ opravil ho Conov. Jefrosovi řekl: „Také jsem to slyšel, Alexeji. Máš pravdu, je tam!“

Postupovali kupředu, sešli ze stezky a škrábali se k balvanu. Conov cestou tiše zavolal: „Siggi, to jsem já, Turkur. Slyšel jsem tvé volání a přišel jsem pro tebe. Neboj se.“ Žena, která vzápětí vystoupila zpoza ba1vanu, se zcela jistě nebála. A určitě to nebyla Siggi Damová!

Když se prudce vynořila v záři spojených paprsků jejich svítilen, pohled na ni - náhlý šok - všechny tři muže přimrazil na místě. Ztuhli, když viděli její tvář se strašlivým ,úsměvem´. Vampýrka na sobě totiž měla zamračenou poloviční masku. Zatímco olověná část se mračila, druhá polovina obličeje se usmívala! Obě oči, to ve tváři i druhé v důlku masky, byly rudé jako sražená krev a žhnuly vnitřním, pekelným ohněm!

Krasin, který nebyl v žádném případě věřící, vydechl: „Ježíši!“

Jefrosovi klesla čelist a zalapal po dechu. „To není Siggi!“

Turkur Conov natáhl závěr zbraně a pouze přidušeně zachroptěl: „Vampýr!“

Devetaki měla na sobě zbroj z naleštěné kůže a tvarované pružný chrupavky. Bojová rukavice vypadala na její ruce jako živá, jako skutečné, zuřivé bodlinaté zvíře. Díky dlouhým nohám, vzedmutým ňadrům a poletujícím rudým vlasům vypadala jako pravá královna bojovnice z pozemské historie. Bylo to samozřejmě přestrojení, dílo umění metamorfózy, které umožňuje všem Vampýrům, aby se bez námahy podobali lidem. Když se však ocitla v ohrožení nebo se připravovala k akci -

- tatáž metamorfóza ji proměnila ve zrůdnou ničitelku, kterou byla doopravdy! Doširoka rozevřené čelisti odkrývající rozeklaný jazyk, chvějící se netopýří rozšířené chřípí zploštělého nosu, pekelný oheň spalujícího pohledu! A nezdravá mlha linoucí se jí z pórů a přivolávaná ve spirálách z rozpolcené země, jako by i soutěska byla zmučeným živým tvorem! Aby ještě znásobila zmatek cizinců v jejím světě, využila telepatického nadání jednoho z nich a jiných psychických schopností druhého, otevřela svou mysl dokořán a vychrlila na ně klokotající, hlenovité myšlenky.

Hlupáci! Věděla jsem, co uděláte, ještě když jste se k tomu teprve chystali!

Conov ji stejně vyzkoušel. Zmáčkl spoušť automatické pistole a pokropil místo, kde stála - nebo ho chtěl pokropit. Jeho zbraň však byla nastavená na jednotlivé střely a vydala ze sebe jen jeden náboj. Ve chvíli, kdy vystřelil, Devetaki začala jednat. Jako by se s ní prostor přesunul plavným, krouživým pohybem, vrátila se jako přízrak za balvan. Jako by odplula stranou a nevyvinula přitom fyzické úsilí.

Conovova osamělá střela zasáhla kámen, vykřesala jiskry z jeho křemenného povrchu a nezpůsobila žádnou škodu. Devetakina upíří mlha Rusovi výsměšně zakroužila kolem kotníků a otřela se mu i o kolena. Potom se ozvalo zběsilé kovové č-cink, jak Krasin natáhl závěr pušky a skrčený se blížil k balvanu, který chtěl oběhnout. Potom se ozval jeho drsný, zkušený, autoritativní výkřik: „Vyžeňte tu mrchu!“

Jefros koktavě, vyděšeně vykvikl: „M-m-matko boží – je jich víc!“ To se do hry zapojilo jeho nadání a lokalizovalo další mysli, které náhle ostře vyvstaly v ohnisku jeho pozornosti. V rozpětí několika minut Conovův lokátor i vojenský velitel vzývali božstva, v která nevěřili a která by určitě nevěřila v ně.

Než se Krasin přiblížil k balvanu a pokusil se ,vyhnat tu mrchu´, mentální éter se rozvlnil životem. Vezměte si je! Conov teď nepotřeboval oční kontakt. Devetaki schválně vykřikla rozkaz tak, aby ho slyšel každý... hlavně Turkur Conov, aby ještě vzrostl jeho zmatek. A ty, zvíře, přijď a odnes mě! 

Nato oživla i temnota!

Něco obrovského a šedého, čeho si předtím nevšimli, protože to kryla noc a pozadí ze sutě a rozeklaných stěn soutěsky, se teď spletí červích končetin odrazilo od kamení, ohnulo křídla, protáhlo krk a sneslo se z volně navršeného náspu suti. Velký rejnokovitý tvar plul nočním vzduchem a zahnul k Devetakinu balvanu.

Conov by se byl na tvora zaměřil, ale jeho pozornost rozptyloval Jefrosův jekot. Také Krasinovo klení a vražedné nadávky jeho zbraně. Navíc Devetakin létavec byl jedním z mnoha! Kam vystřelit nejdříve pro největší efekt? Na vládkyni, samozřejmě, kdyby jen byla vidět. Co však dělat v této přilnavé, chorobné mlze, ve všem tom zmatku a poletujících stínech dalších příšerných létavců, které se jim vznášejí nad hlavami, zaclánějí hvězdy a Krasin se do nich snaží trefit...?

Conovovi se konečně vrátil hlas a v momentálním tichu, zatímco Krasin vrazil do pušky nový zásobník, vykřikl: „Zpátky do pevnosti!“ Zněl ochraptěle, dokonce zděšeně...

Hlas Panenské babičky byl však neochvějný, plný očekávání. Řekla mu: Ale ne, můj krasavečku! 

Devetaki se nakrátko znovu vynořila z úkrytu. Její pohyby bylý tak hbité a jisté, že Conov měl stěží čas obrátit jejím směrem hlaveň zbraně. Vampýrka vyskočila a zachytila se visících řemenů létavcova postroje. Zvíře ji smějící se odneslo do mlhy a tmy.

Conov se teď připojil ke Krasinovi v horečném lapání po dechu a klení, ale hlasy obou téměř zanikaly v Jefrosově zženštilém jekotu. Těžce na ně doléhala noc a mnohem více než jen ona. Zdálo se, že vzduch v průsmyku je plný klouzavého pohybu. Ne, on opravdu byl plný pohybu!

Nízko nade dnem soutěsky uviděli pár létavců a už to nebyly pouhé stíny. Jeden se blížil z jihu, druhý od severu. V sedlech se dychtivě nahýbaly postavy se žlutě svítícíma šelmíma očima a slonovinovými zuby v rudých žebrovaných jeskyních hrůzy. Ze zubů jim kapaly sliny.

Jefros se vrátil na stezku. Vyděšený lokátor zuřivě pohyboval nohama i rukama a mířil do útočiště pevnosti. Oční důlky jejích oken a balkóny vytesané do útesu teď rozsvítila žlutá záře spěšně zapínaných svítilen. V Devetakině mlze se však ty mihotavé zlaté bludičky zdály strašně daleko. Příliš daleko pro Alexeje Jefrose.

Jeden z vládkyniných pobočníků stočil létavce do hlubokých stínů u východní skály a zmizel Conovovi z očí. Druhý létavec blížící se ,tunelem´ soutěsky ze severu rychle klesal, brzdil, ohýbal blanitá křídla a soustředil se na Jefrosovu běžící postavu. Z dutiny na břiše se mu vysunuly červovité končetiny, chvěly se a sápaly se po nic netušícím lokátorovi. Byly jako klepeta nějakého nepředstavitelně obřího masožravého hmyzu nebo citlivá chapadla obludné sasanky. Letící zvíře a jezdec plně se koncentrující na kořist nabídli Conovovi cíl, který nemohl minout.

Klesl na koleno a pečlivě zamířil na záda a bok v kůži oděné postavy v sedle...

Příliš pozdě vycítil, spíš než uviděl, svou vlastní zhoubu, která se mezitím nebezpečně přiblížila!

Snesla se ze stínů pod převisem skalní stěny - ten létavec, který se mu ztratil z očí! Pod zužujícím se krkem, který se připojoval k zvrásnělému břichu, se rozevíral obrovský podběrák lemovaný chrupavčitými háčky a chystal se ho lapit!

Conov se narovnal, otočil automatickou pistoli proti hrozbě a stiskl spoušť. Ozvalo se rrrrip, jak vpálil olovo přímo do zející břišní kapsy. Mohl však právě tak střílet do medúzy. Pustil zbraň, otočil se k útěku, když na něj padl stín létavce, cítil ho jako závaží. Přelétla nad ním hlava a dlouhý krk.

V příštím okamžiku mu vzadu na stehnech mezi koleny a zadkem s mlasknutím přistál vyčnívající, uslintaný pysk kapsy. Jednoduše ho podebral a vtáhl dovnitř.

Když se kolem něj zavíralo podivné maso, Conov stačil vydat jediný, ochraptělý, nesmyslný výkřik na znamení protestu. Než ho stiskl svěrák vaku, zahlédl ještě křečovitě kopající postavu Jefrose, kterého druhý létavec uchopil a nadhodil, přičemž měl lokátor hlavu a pravou ruku schovanou mezi kroutícími se, chtivými, vítěznými chapadly...

Přibíhali vojáci a bílými paprsky svítilen si razili cestu řídnoucí mlhou. Bruno Krasin uslyšel jejich výkřiky a vyprostil se z nahromaděných balvanů, kde se ukryl. Oprášil se a klopýtal k prastaré stezce, kde se střetl s jedním z desátníků.

„Četaři?“ desátník se nervózně rozhlížel a jeho oddíl zaujal obranné pozice v půlkruhu. Krasin však viděl všechno, co se stalo, a věděl, že na podobné věci už je pozdě. Příliš pozdě pro Conova a Jefrose.

„Četaři?“ řekl desátník znovu. „Kde je soudruh Conov a ten hubený, Jefros?“

Krasin si uvědomil, že musí vypadat otřeseně. Ovládl se, postavil se zpříma a zeptal se: „Viděli jste něco? Viděli jste, co se stalo... s nimi?“

„S nimi?“

Krasin přikývl. „Takže jste nic neviděli.“ Možná to tak bylo lepší. Chtěl velet mužům, ne roztřeseným hromádkám rosolu!

„Co se stalo?“ zeptal se desátník, když se vydali zpátky po stezce. Krasin se zarazil, zvedl ze země pistoli, kterou Jefros upustil, a zavolal na muže vzadu: „Někde u těch kamenů je automatická pistole. Jestli ji vidíte, přineste ji. Jestli ne, zapomeňte na to. Počká to do rána.“ Desátníkovi řekl: „Soudruzi Conov a Jefros... já... myslím, že už je neuvidíte.“ Vykročil znovu pevnosti.

V pevnosti se Krasin posilnil několika hrnky dobré americké kávy a potom svolal své čtyři velitele skupin na operační poradu.

„Conov a Jefros jsou pryč,“ řekl jim. „Unesla je stvoření z tohoto světa. Od této chvíle musíte o tomto světě přemýšlet jako o nepřátelském území, kde i vás mohou jeho obyvatelé kdykoliv zajmout. To ovšem nepřipustíme. Už nás nenachytají. Ti dva... měli nadání. Měli mysli jiné než my. Řekl bych, že právě to je zradilo a kvůli tomu se nechali vlákat do léčky.

My máme také jisté schopnosti - umíme žít v poli, žít z toho, co nám poskytne země, a hlavně umíme přežít! Všichni jste dostali výklad, víte, že toto je svět upírů. Nakonec by vás sem stejně poslali, i bez Turkura Conova. A šel bych s vámi já, váš milovaný četař Krasin, který je vám otcem i matkou a postará se o vás! Vím, co mé děti potřebují.

Teď dávejte pozor: upíři tohoto světa žijí na Hvězdné straně. To je od nás na sever, na tom holém místě, kde jsme vyšli z Brány. Tam žijí a nesnášejí slunce. Zabíjí je. My proto míříme na jih. Jestli někdy chceme dojít na Sluneční stranu, spatřit její řeky, lesy a lovnou zvěř - a prohnat divoké Cikánky - musíme nejdřív přežít jednu strašnou, dlouhou noc. Ze které zbývají ještě alespoň dva ,dny´!

Dobře. Jakmile se začne rozednívat, vydáme se na pochod, protože, jak jsem říkal, slunce nás před nimi ochrání. Ale v noci musíme být zvlášť opatrní. Na každého muže, který spí, chci mít jednoho vzhůru na hlídce. A nechci, aby se mi tu někdo coural sám. Dejte si kávy, kolik chcete, abyste se udrželi vzhůru a ostražití, když máte hlídku. Oni teď vědí, že jsme tady, a až si promluví s Conovem a tím ukňouraným Jefrosem, dovědí se o nás všechno. Dovědí se i o našich zbraních.

Viděl jsem Conova střílet zblízka na jednu z těch létajících potvor a já sám jsem také několik z nich zasáhl do břicha. Ani v nejmenším jsme je nezastavili. Ani automatickou pistolí, dokonce ani puškou. Vsadím se však, že raketomet by zastavil cokoliv, s čím přijdou! Ještě něco mějte na paměti: myslím, že jejich létavci jsou jen velká, tupá zvířata, ale jezdci jsou nebo byli lidé. Jestli je srazíte ze sedla, je možné, že se jejich zvířata splaší jako koně bez jezdce.

Tak to je asi všechno. Možná se vrátí, a možná ne, ale jestli ano, chci je přivítat silou a ukázat jim, proti čemu stojí. Ti bastardi mají vlastní druh pekla, ale ještě neznají naše, zdaleka ne.“ Domluvil. „Nějaké otázky?“

Jeden desátník vytáhl cosi z kapsy a podal mu to. „Potěžkejte si to,“ řekl. „Našel jsem to zahrabané v prachu, když jsem šel spát. Měl jsem to pod spacákem.“

Byl to náramek asi tři centimetry široký a tři milimetry silný. Byl z masivního zlata. „Ano, ještě tohle,“ přikývl Krasin. „Zlato je na Sluneční straně běžné. Je to jeden z důvodů, proč jsme se sem chystali, než nás sem přinutili odejít. Zlato představuje další důvod, proč přežít. My tady neztroskotáme. Nepotrvá dlouho, než nás sem budou následovat další nebo než se budeme my moci vrátit spodní Bránou. Jen Conov byl na útěku. My jsme pouze plnili rozkazy. Jestli se domů vrátíme s nákladem tohohle... nemusíte mít strach, že se na nás budou dívat jako na zrádce. Budeme hrdinové!“ Rozhlédl se po jejich tvářích. „Ještě něco?“

Už nic neměli.

„Dobře, tak připravíme těžké zbraně. Dva kulomety, raketomet, také plamenomety. Chci zbraně na každém balkoně a ty s nočním viděním ať se zaměří na pruh nebe nad námi. Proměníme tohle zatracené místo v opravdovou pevnost!“ A pro sebe dodal: Budeme muset, jestli chceme přežít do rána! 

Krasin věděl, že nikdy nedokáže zapomenout na ,úsměv´ na tváři té ženy - jak se její maso přelévalo a měnilo, když před nimi vystoupila zpoza toho balvanu...

A to byla jen jedna z jejich žen!

Jen? Devetaki se usmála, i když ne právě vesele. .Poslouchala´ Krasinovy myšlenky z vyvýšeného stanoviště nahoře nad strmou stěnou průsmyku. Jen žena, říkáš? Ano, jsem žena, ale jen? Ha! Vampýrka, můj příteli z cizích zemí, Vampýrka! 

Navzdory všemu se jí Krasin zamlouval a považovala ho za silného muže. Byl by z něho skvělý pobočník... a možná i bude. Dva ze tří nebyl až ta špatný výsledek...

Pro začátek to opravdu nebylo zlé...

V

Vládkyně intrikuje

Devetaki, Vormulak a Zindevar se vrátili na lávové pole jen půl hodiny po sobě. Sešli se v rozsáhlé svislé šachtě, která bývala jakýmsi větracím otvorem sopky nebo snad jejím přetlakovým ventilem. Nyní se stala dočasným hlavním stanem velitele vampýřích vládců.

Zdálo se, že vládce Nespavý a vládkyně Zindevar jsou se sebou navýsost spokojení (nebo ve Vormulakově případě: vypadal ,spokojeněji´, než jindy). Ohně, které pozorovali na Sluneční straně, skutečně označovaly stálá tábořiště poddaných Szganyů. Tentokrát zaplatili ,desátek´ krví!

„Vzali jsme si polovinu,“ objasňoval Vormulak podrobnosti jejich společného podniku. „Půl ode všeho, včetně lidí. Byli povolní, jen trochu překvapení. Čekali Wrathu a její přátele až za tři noci, mysleli si však, že přicházíme z posledního hradu - neboli Wrathina hradu, jak se říká té věži na kamenitých pláních - a že si jdeme pro nějaký mimořádný odvod. Než jim došlo, že nejsme parta pobočníků, která si jde zahýřit, a že vlastně netuší, kdo jsme, bylo příliš pozdě. Stejně kladli jen minimální nebo vůbec žádný odpor. Zdá se, že je Wratha, Noma, Gorvi a bratři Smrtoocí dobře vycvičili. O Vasagim ovšem nepadlo slovo. Sosák nejspíš odešel na věčnost. Je však mezi nimi nový vládce: chlapík zvaný Mučitel mrtvých. Vládce Nestor z Vampýrů, Mučitel mrtvých - podle všeho je to nekromant!“

Zindevar na něj navázala: „Zřejmě sis všimla neustálého proud létavců, pobočníků a otroků, které posíláme dolů. Dostane se na všechny. Omráčili jsme tolik Szganyů, kolik je potřeba - asi polovinu, jak řekl Vormulak. Vybrali jsme většinou staré, neschopné, neplodné a nepotřebné. Zatímco jsme pili, poslali jsme ostatní do lesa. Odkrvené mrtvoly nosíme sem pro válečníky, ale bojím se, že jim to nevystačí na celý den...“

Vormulak přikývl. „Dostali jsme tvou skvělou zprávu o zraněném zvířeti na kamenitých pláních. Až si trochu odpočineš a občerstvíš se, byl bych ti vděčný, kdybys na to místo odvedla vyhladovělé válečníky a otroky, kteří na ně dohlížejí. Tak celá armáda získá dostatek energie pro nadcházející boj.“

     Devetaki naklonila úmyslně hlavu na stranu a zeptala se: „Takže budeme bojovat? Skutečně? Říkáte mi jen dobré zprávy? A co ty špatné? Když jsem přilétala, nezahlédla jsem nikde Zacka Holohlavého. Co se stali a s ním a s jeho skupinou? Mám dojem, že si vybavuju jeho chvástání. Prý by na Wrathu Povýšenou stačil pouze jeho oddíl. Stalo se něco, co ho přesvědčilo o opaku? Že by Wrathu podcenil?“ Tvářila se jako nevinnost sama.

Vormulakovo obočí nad orlím nosem se zamračeně stáhlo. „Řekl bych, že už jsi o všem slyšela! Mám pravdu, vládkyně? Byl to vychloubačný hlupák. Patřil však k nám! Je to citelná ztráta i bez tvých ironických a pohrdavých poznámek.“

„Byl to náš člověk?“ opakovala tázavě Devetaki po Vormulakovi, i když to už věděla. „Ztráta, říkáš? Takže všechno, co jsem slyšela, je pravda. Chechtavý Zack už se nezasměje. A jeho oddíl?“

Vormulak si povzdechl. „Vrátil se otrok.“

„Na létavci,“ přisadila si Zindevar.

Devetakina zachmuřená maska náhle přesně odpovídala její náladě. Pohrdavě se podívala na Zindevar. Považovala druhou vládkyni za společensky níže postavenou, a navíc věděla, jak se snaží šplhat po společenském žebříčku. Do všeho strká nos a nejraději by i o všem rozhodovala. Tak moc touží být slyšet, že se se svými triviálními poznámkami vměšuje do vážné konverzace. Panenská babička netypicky kousavým tónem opakovala: „Na létavci, Zindevar? No to se podívejme. Nepředpokládala bych, že se vrátí po svých!“ Ignorovala Vampýrčino drmolení a otočila se opět k Vormulakovi. „Co jste se dozvěděli?“

Vládce nechodil kolem horké kaše. „Jestli máme věřit jedinému otrokovi, který přežil, Wrathin hrad je skutečná pevnost. V tom hradě žijí všichni spolu a bojují jako jeden. Jejich tvorové jsou hbití, odhodlaní, zkušení a v dobré kondici pro boj. Aby odehnali nepřítele, rojí se jako sršni. Holá hlava utrpěl ztráty, které... nemohly být vyšší? Wratha nepřišla o nikoho. Stručně řečeno, byla to jatka.“

Devetaki přikývla. „Ano. Přesto s tebou nesouhlasím, i když jen v jediném bodě. Holohlavý neztratil všechno. Něco jsme získali: informace. Víme, že jsme u cíle. Také...“ zarazila se a po očku pohlédla na Zindevar.

Vládce Nespavý ten pohled pochopil a věděl, že něco nechce říct před nazlobenou Babí mízou. Diplomaticky zasáhl. „Mám dojem, že musíš být unavená. Z vyčerpání jdi i trošku protivná, Devetaki. Vládkyně Zindevar se však nasytila a o její muže je rovněž dobře postaráno. Proto navrhuji, aby letěla hledat to zraněné zvíře z Wrathina hradu a odvedla naše hladové válečníky k večeři. Také navrhuji, aby to provedla hned.“

Zindevar nic neuniklo. Ještě ji pálil Devetakin sarkasmus, odtáhla se a zasyčela: „Á! Tak ty máš oblíbence, můj vládce?“

„Ne!“ zasyčel jí v odpověď. „Zdá se mi však, že mám generály, kteří po sobě plivou a vrčí na sebe, když by si měli šetřit jed pro naše společné nepřátele!“

„Chci slyšet, co dalšího má Devetaki na srdci!“ odsekla Zindevar.

„A já chci, abys nakrmila mé hladové válečníky!“ nafoukl se Vormulak. „Chci abys to udělala teď hned. Jestli si ovšem nepřeješ, abych je nakrmil osobně - třeba tvými chlapci z Babí věže. Řekl jsem ,chlapci´? Ne, vždyť většina těch ubohých bastardů jsou eunuši! Jak si asi povedou v boji, co? Nemohl bych je nasadit proti ženám a už vůbec ne proti mužům!“ V tomhle měl do jisté míry pravdu.

Zindevar zuřila. Marně hledala slova. Nasupeně odkvačila ze šachty a venku příkře svolávala své pobočníky a muže od válečníků. Zmizela s velkým gestikulováním a křikem.

Devetaki se musela smát, a dokonce i Vormulak byl nucen se otočit, aby zachoval vážnou tvář. Nakonec se ovládl a řekl: „Tak ven s tím, vládkyně. Co máš na srdci?“

„Wrathina pevnost by se pro ni mohla stát hrobkou!“ Devetaki přešla rovnou k věci. „Jen pomysli: hrad stojí na kamenitých pláních několik kilometrů - asi patnáct, šestnáct? - od pohoří a odevšad je na něj jasně vidět. Rozestav hlídky... a nepošle ven ani netopýra, abychom to nezpozorovali!“

„To je pravda.“ Vormulak se zamračil. „Stejně tak se my nemůžeme přiblížit, aby nás neviděla ona. Má výhodu, protože je vysoko.“

Devetaki vztyčila prst. „Myslím však, že ji náš příchod zaskočil. Chci říct, že nás nečekala tak brzy. Její szganští poddaní ani nevěděli, kdo jste. Nebyli připraveni a myslím, že ani ona není. Hádám, že vládkyni stálo hodně úsilí nedovolit svým renegátům, aby se navzájem pobili, a že teprve nedávno opravdu spojili síly.“

Vormulak byl zmaten. „Je to dobře, nebo špatně? Jestli se nespojili dávno, ale až teď, jaký je v tom rozdíl? Jako jednotlivci si jistě vybudovali vlastní armády. Wrathin hrad je velké sídlo. Ten jediný otrok, který přežil, mě ujistil, že bychom se do něj vešli všichni. Od sklepa po půdu může být klidně plný lidí a zvířat, kteří jen čekají, až nás roztrhají!“

Devetaki si nasadila usměvavou masku. „Jen čekají, ano,“ řekla záhadně.

„Hm?“

„Pověz mi, kdo si může dovolit čekat déle?“

„Čekat déle?“

Devetaki se tiše zeptala: „Copak není v obležení?“

„Cože?“ klesla mu čelist.

„Kde se nachází její potrava? Kde má zásoby?“

„No, ve Wrathině hradě, přece!“

„Ne.“ Panenská babička zavrtěla hlavou, pak si to rozmyslela a kývla. „Zásoby pro nejbližší budoucnost ano... ale potom? Má je na Sluneční straně. A jak nakrmí své tvory znovu a znovu? Jestli je její armáda velká, bude je muset krmit - a my se jí postavíme do cesty a počkáme si na ni. My ovšem budeme mít síly dost. Znovu opakuji: jestli má opravdu velkou armádu...“ Devetaki pokrčila rameny, „myslím, že se dočkáme brzy.“

„Jak to?“

„Wratha není hloupá. Zná tuto zemi. My ne. Teď už pravděpodobně ví, kolik nás je. My to o ní nevíme. Má zmapovanou celou Sluneční stranu, zná tamní lesy, má oblíbená loviště. My zatím ne. Má před sebou dlouhou noc, déle než čtyřicet hodin, než se ona - a vlastně i my - budeme muset stáhnout do stínu.“

Na to Vormulak zareagoval: „Noc máme před sebou také!“

„Ona je usazená, my ne. Kam ukryješ svou armádu, až vyjde slunce?“ Devetakiny argumenty byly zdrcující. Vždycky měla nadání na slovní hry… na taktiku, jak teď Vormulakovi došlo.

Zabručel a poškrábal se ve vousech. „Kdysi jsem měl ženu,“ řekl. „Vzala mi ji strašná nemoc. I když jsem teď stoupenec Turga Zolteho, čas od času... se mě zmocní chtíč, rozumíš? Říkám ti však, Devetaki Lebko, kdybych někdy měl mít znovu manželku - což nechci - byla bys to ty.“

„Protože jsem chytrá?“

„To také... ale také proto, že už jsi Vampýrka,“ řekl chraplavě, „a neměla bys potřebu stát se jí přes mou mrtvolu! Ano, jsi chytrá. Místo abys mi začala vysvětlovat své plány a radit mi, co mám dělat, čekáš, až budu o radu škemrat.“

Usmála se a její tvář ladila s maskou. „Lichotí mi, když mě někdo ocení,“ řekla. Trochu vážněji dodala: „Nejsme v tomhle moc dobří, že?“

„Hm? V čem?“ Vyšel s ní ven do noci a zůstali stát na okraji lávového pole, které připomínalo soustavu vodopádů zamrzlých na své cestě na kamenité pláně.

„V tomhle válčení.“

Vormulak na ni pohlédl ve svitu hvězd. „Zapomněli jsme to,“ řekl zasmušile jako obvykle. „Z nutnosti jsme tisíce let šli ve stopách Turga. Náš Turgosheim a naše Sluneční strana jsou malé v porovnání s touto obrovskou zemí, která se teď před námi otevírá. Kdybychom vybili všechny Szganye, abychom nakrmili svá vojska, nakonec bychom museli sníst jeden druhého. To by byl konec Vampýrů! Potlačili jsme pijavice, jak nejlépe jsme dovedli... a přitom jsme zeslábli! Jsme slabí v záležitostech krve, války a ve věcech, které se Vampýrů přirozeně týkají.“

Přikývla. „Mezi námi, ty tedy říkáš, že Wratha měla pravdu, když utekla z Turgosheimu?“

Znovu se na ni vážně podíval. „Mezi námi, Devetaki, Szganyové na naší Sluneční straně jsou čím dál odpornější! Mají špatnou krev. Už dávno jsme z nich vysáli schopnost bojovat a všechno, co bylo dobré. Za Turgových časů jsme žili z krve lidí, jako byl on sám, takových, kteří se stavěli na odpor! Teď se z nás v Turgově říši stal houf blech v psím kožiše. Ten pes je však prašivý. Krev znamená život. A co když je to špatná krev...?“

„A teď?“ Devetaki mu sevřela paži a její štíhlé prsty se mu s naléhavostí zaryly do šedého masa. „Je už pozdě, nebo ještě můžeme vývoj zvrátit? Jestli vyhrajeme tuhle válku, podrobíme si Wrathu a tuto novou Sluneční a Hvězdnou stranu, můžeme zarazit tu hnilobu?“

Podíval se na ni pronikavěji. „Hnilobu? Také to tedy cítíš? Myslel jsem si, že jsem jediný. Myslel jsem si, že ten rozklad vnímám jen já, zasmušilý Vormulak Nespavý.“

Otřásla se. „Ach ne, můj vládce. Také to cítím - už léta! Viděla jsem to, projevy rozkladu. Autismus, zvířeckost, mutace a šílenství. Zkrátka úpadek Vampýrů. Víš, že jsem svého času měla Wrathu ráda? Vlastně si myslím, že ještě mám! Je totiž ,čistá´, jak většina z nás nikdy nebude. Čistá, odvážná a originální. Navíc jí závidím život, jaký tady vedla a který musíme ukončit. Rozklad je v ní totiž také, nebo jestli ne ve Wrathe Povýšené, je v jejích renegátech. Například psí vládce Noma Canison je víc zvířetem než člověkem. A bratři Smrtoocí... i pohled jejich otce byl zbraní! A -“

„A navíc,“ přerušil ji Vormulak, „Wrathini poddaní Szganyové říkají, že Spiro smrtící pohled starého Eygora zdědil!“

Devetaki pokrčila rameny. „To mě nepřekvapuje. Také je tu Vasagi Sosák, a jeho akromegalie, úžasná mimika, telepatie, metamorfismus. Jsem ráda, že je mrtvý, nejen proto, že byl mým nepřítelem! Vždyť nakonec každý z nás je nejhorším nepřítelem sám sobě. Ještě k tomu nebezpečným! Ne však tak nebezpečným jako ti, o kterých jsem mluvila.“

Vormulak přikývl a řekl: „Ano, jsme sami sobě nejhoršími nepřáteli. Vždycky jsme byli. Nejde o nic nového. Není právě to podstatou zolteismu? Vzepřít se pijavicím a být lidmi? Nemůžeme však být lidmi, protože jsme Vampýři! Starý Maglore měl pravdu. Vzpomínám si, jak mi jednou řekl. ,Nejsme skutečnými vládci, jen otroky našich parazitů. V Turgosheimu by se jedině slepý nebo blázen mohl ptát, proč bytosti předurčené k tak dlouhému životu jako Vampýři obvykle umírají tak brzy! Taková je však naše povaha. Závist, nenávist a chtíč - a samozřejmě krev - jsou i našeho života.´„

Vládce Nespavý na okamžik vypadal vyčerpaně. Pak se narovnal a řekl: „Maglore nejspíš také věří na osud, protože mi řekl i tohle - a myslím, že s ním souhlasím: ,Staniž se. Snad je nejlepší to tak nechat...´ Možná to je skutečně nejlepší.“

Devetaki zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Měli bychom hnilobu jednou provždy vymýtit a začít znovu na tomto čistém západním území...“ Nebo možná na jiném místě, daleko odsud, kde se o upíří nákaze málo ví a lidé i zvířata mají sladkou, nezkaženou krev. 

Tuto myšlenku si však samozřejmě nechala pro sebe.

„Vymýtit?“ Pohlédl na ni, jako by chtěl odhadnout, co tím myslí. „Jak? Kdy? Kde?“

„Tady. Ve všech příštích bitvách. Kdykoliv se naskytne příležitost,“ odpověděla Panenská babička. Odvedla Vormulaka stranou od ležení jeho armády. Tam řekla polohlasem: „Můj vládce Vormulaku, ta hniloba je i v nás. Věř mi, že se nejedná o nic osobního, ale vládkyně Zindevar je zkažená skrz naskrz, stejně jako kterýkoliv tvor, který se tak vzpírá přírodě.“

„Hm? To se mi nezdá. Vždycky existovaly ženy, které přitahují jiné ženy.“

„Ano, ale těžko z nich vzejdou silní muži! Uvědom si, že ona není žádný poskok, je vůdce.“

„Jsi si jistá, že z tebe nemluví pijavice, Devetaki? Nezávidíš něco Zindevar? Například její věž v Turgosheimu?“

„Závidět Zindevar? Ty si myslíš, že bych jí mohla závidět Babí věž, když mám Věž masky?“ Devetaki zakroutila hlavou. „Nech mě mluvit, chci tě přesvědčit... o té plíživé nákaze, která se mezi námi šíří a čím dál víc nás mrzačí.“ Po chvíli pokračovala: „Podívej se na Wama. Přivedl si s sebou vlastní syny a všichni se podobají otci: jsou víc netopýry než lidmi! Jsou nepřirození, Vormulaku - i na vampýrské poměry! A co Lom Zakrslý, který tahá hřbety rukou po zemi? Nebo Grigor Chlípný nebo Černý Boris jejichž oplzlost -“

Vormulak ji znovu zarazil a namítl: „Zadrž! Každý muž je přece tak trochu chlípný!“

„Jako oni? Grigorovi stačí, když něco jen vypadá jako ženské přirození, a už je v tom. A Boris to dělá s trogy. Ten by mohl soupeřit s psím vládcem! I jiní se jim svými neřestmi podobají. A to tomu říkáme ,povýšit´ na vládce či vládkyni. Povýšení? Vždyť je to hnusné klesnutí k nemoci, znetvoření a šílenství! My však - ty a já, můj vládce - jsme takoví nikdy nebyli. Mezi námi jsou i další, kteří jsou stejně... ,čistí´? Ty bychom měli ušetřit.“

„Ušetřit?“

Bude to muset říct nahlas, nebo alespoň zašeptat. „Pošli do bitvy ty zrůdy! Pošli je bojovat jako první, aby je zasáhl hlavní nápor. Až to skončí, ti, co přežijí, budou oslabení. Potom bude čas udeřit a vymýtit rozklad.“

„Vyříznout shnilé maso?“

„Přesně tak! Začneme znovu, osídlíme Turgosheim vlastními potomky a postaráme se, aby se tato nová území rozvíjela a vzkvétala. Vždycky však musíme omezovat naše počty a pozorně hlídat, když se objeví zrůda nebo někdo zdegenerovaný.“

„Turgosheim zůstane naším sídlem?“

„Proč ne? Stane se centrem říše, do kterého se budeme jednou za čas vracet a naši lidé nám budou padat k nohám!“

Vormulaka tato představa uchvátila. „Jasně to vidím: Velký triumvirát, který všemu vládne ze svého sídla v soutěsce Turgosheimu!“

„Hm!?“ Teď byla na řadě Devetaki, aby se divila a vyptávala. „Triumvirát? Nemyslíš, doufám, s Maglorem, že ne?“

„Nebyl jasnovidný vládce vždycky jedním z nás? Nespravuje nám i teď soutěsku a nedohlíží na její chod v naší nepřítomnosti? Není snad naším nejstarším přítelem?“

Devetaki si nasadila zamračenou masku. Řekla temně a tiše:, „O Magorovi jsem často přemýšlela. Zatímco někteří zacházejí příliš daleko, on se drží příliš zpátky. Věnuje se historii, runám a magii, ale chybí mu kuráž, energie a vize. Teď sedí v Turgosheimu a pečuje o domácí krb jako nějaká szganská  coura, zatímco my vedeme válku. Radím ti takto: měj si dál Magora věštce za ,přítele´, jestli chceš, nebo ještě lépe, nech ho, ať pro tebe špehuje, protože jako prorokovi a telepatovi se mu nikdo nevyrovná. Ale aby byl mocným vládcem...? To se nehodí. Toto je má vize:

Vládce Vormulak Nespavý bude císařem, Panenská babička Devetaki jeho poradkyní a jasnovidný vládce Maglore jeho křišťálovou koulí – bude sledovat jeho vzdálená území a majetek, aby se jim nic nestalo. Můžeme si Magora vážit, ale nemusíme ho povýšit do pozice moci. Koneckonců jsme Vampýři!“ Devetaki se zasmála a doufala, že to znělo bezstarostně. „Když se budeme muset hlídat my dva navzájem, mělo by to stačit a nemusíme ještě dávat pozor na něj!“

Vormulak si nebyl jistý. Zamračil se a zatahal za Maglorovu zkroucenou smyčku, která mu visela v lalůčku ucha. Byl to mystický symbol jasnovidného vládce, který mu daroval pro štěstí. Protože však Devetaki mívala většinou pravdu, odpověděl jí: „Nech mě, ať si tvůj návrh promyslím. V tuto to chvíli musíme probrat jiné věci. Zatímco budeme mluvit, pojď se projít mezi mé generály a povzbudit je naší přítomností...“

„Devetaki!“ Maglore vyplivl její jméno, jako by to byla česneková esence. „Takzvaná Panenská babička! Takzvaná vládkyně! Záludná, intrikující, proradná mrcha! Zplozenkyně malomocného výtrusu! Ať se tvá krev promění v kyselinu a sežehne ti pijavici na uhel!“

Jeho vlastní krev pěnila, dupal, hrozil pěstí a vložil pařátovitou ruku pod okraj ,křišťálové koule´ ve tvaru Möbiovy smyčky, aby ji smetl z onyxového stolku. Stolek se však převrhl také, a tak ho musel Maglore zachytit, aby se nerozbil nárazem o podlahu. Lesklá, zvláštně zkroucená hmota jeho znaku žuchla na hromadu pergamenů a kůží a zůstala tam lhostejně ležet.

Maglore byl v meditační místnosti sám, což bylo dobře. Nachomýtnout se tam Karpat nebo jiný pobočník či otrok, ten nešťastník by určitě přišel k drobné nebo možná i k velké úhoně, Jasnovidný vládce se sice shýbl, aby zachránil stolek, ale rudé lampy jeho očí stejně pátraly po něčem méně hodnotném, na čem by si mohl vybít vztek. Přesně takovou věc také našly a byla navíc i na dosah.

Jeho úžasně podrobný hliněný model Turgosheimu se všemi věžemi a hrady včetně Vormulakova Melancholického hradu a Devetakiny Věže masky. Jak Maglore kráčel ke stolu, na kterém model spočíval, zavrčel kletbu, procedil ji přes zuby sevřené jako past: „Mor na tvůj dům, Devetaki! Víc než mor - pěst!“

Když dořekl, sevřená pěst jasnovidného vládce dopadla. Věž masky se oddělila od okraje rokle a zřítila se na pečlivě vymodelované dno. Jíl už byl poměrně vysušený, věže a věžičky odpadly a zbytek hradu se nerozplácl, ale rozlétl na kusy. Úlomky z Věže masky zasypaly polovinu soutěsky. Být to skutečný Turgosheim, něco podobného by mohl způsobit jen meteorit, kdyby na soutěsku dopadl zdrcující silou.

Maglore cítil, že jeho čin by mohl účinkovat jako kouzlo voodoo (i když se třásl spíš vztekem než magií). Vyběhl z meditační místnosti, pospíchal chodbami rozlehlé věže Runového hradu až k oknu, ze kterého přehlédl celý hvězdami postříbřený ohyb rokle. Samozřejmě před sebou viděl Věž masky nedotčenou, navzdory zkáze jejího modelu... To vyvolalo další vlnu nadávek a hrození pěstí.

Nakonec se emocemi unavil a rozhodl se, že se pomstí daleko hmatatelněji. Přivolal Karpata, který se právě vrátil do Runového hradu od jistých ,povinností´ na stinném dně rokle. Než se jeho pobočník dostavil, jasnovidný vládce se ovládl, i když uvnitř ještě zuřil.

„Ano, pane?“ Stál před ním mohutný Karpat.

„Jak pokračuje práce?“ Maglore neztrácel čas.

„Jak jste nařídil, pane. Postupujeme odspoda nahoru. Trolí hrad Loma Zakrslého padl hned. Trpaslíkovi na něj dohlížel jen jeden pobočník, který se vyčerpal řáděním s Lomovými ženami. Neměl vampýrskou plazmu a teď už bublá v kádích se zbytkem otroků vládce Zakrslého. O těhotné ženy jsme se postarali, aby z Loma určitě nic nepřežilo. Dodají energii vašim vlastním tvorům. Zbývá už jen, abyste vštípil zvířatům v kádích Trolího hradu, čí jsou, a budete mít válečníky, které můžete rozestavět po celém dně soutěsky.“

„Výborně! A co další podřadné chatrče? Mordova hromada, Zackova věž, Wenův hrb a ostatní? Doufám, že jste při všem tom vyvlastňování nezapomněli na nábor nových sil.“

Karpat zavrtěl velkou hlavou. „Na nic jsme nezapomněli, pane. Všechny rekruty, které potřebujete, najdete pohromadě v přízemí Šíleného hradu. Jsou to ti nejlepší z podřadnějších panství. Když jim odletěli páni, shromáždili jsme je snadno jako osiřelá děcka. Stačí sejít dolů, vzít si, co chcete, a výměnou jim dát něco ze sebe... a množství vašich otroků poroste!“

Maglore se nevesele zasmál. „Zdá se, že bych se snadno mohl unavit, než všechny ty dobré tvory obrátím na víru... na víru ve mne chci říct! Musím si dát pozor, abych nevydal víc, než si vezmu, nebo omdlím vyčerpáním! No dobře, pokračujte tedy v práci. Jen...“

„Ano, pane?“

Maglore ho zavedl k oknu. „Podívej se tam!“

Karpat sledoval linku od Vampýrova nataženého prstu. „Věž masky?“

„Přesně ta. O ni se postarejte hned a pak se vraťte k práci dole.“

„Vy chcete napadnout Devetakinu věž a...“

„Chci zničit Devetakinu věž!“ Maglore ho popadl za rameno a zaryl mu dlouhé nehty do masa. „Chci ji naprosto vyplenit, shodit její balkony do rokle, vytlouct okna, srazit komíny a nechat Věž masky v troskách, neobydlenou a k bydlení nezpůsobilou! Chci, aby ze všech jejích otroků a tvorů byly stvůry belhající se po dně strže a hlídající průsmyky! Chci, aby Devetakino sídlo bylo vypálenou skořápkou, která se plní závějemi prachu a kde naříká vítr a jen vítr! Protože já naříkat nehodlám. Vlastně od téhle chvíle nechci už slyšet její jméno, ani její, ani Vormulaka Nespavého!“

Řekl to s takovým zápalem, že Karpata zaskočil. „Samozřejmě rozkaz vykonáme, vládce Maglore... ale, jak jistě víte, Devetaki - chci říct ona - nechala věž hlídat mnoha muži a válečníky. Věž masky je navíc dobře opevněná. Kromě toho...“

„Studny má ve sklepích.“ Maglore mávl rukou nad jeho námitkami. „Otravte je! Zabijte jí sifónovce. Až její lidé zeslábnou, zaútočte z okraje soutěsky. Vezměte s sebou mé hladové válečníky, včetně těch, které jsem sotva odstavil z kádí, a probourejte se střechou přímo do srdce věže. Mezitím už si přivlastníme nespočet létavců z jiných věží a hradů. Zasadíme Věži masky přímý úder. Pronikneme přes všechny přistávací plošiny a všechna okna! Nepolevíme celou noc. Náš zdrcující vzdušný útok na věž postupně zlomí všechen odpor. Naši muži budou pronikat hlouběji do věže a budou postupovat vzhůru od podlaží k podlaží, až nakonec budeme moci stáhnout naše síly u srázu. Zbývající otroci té mrchy si budou myslet, že tudy uniknou, vylezou na střechu - a zjistí, že vyšlo slunce, které jim zatarasí cestu zlatým ohněm!“

„Roztaví se,“ řekl Karpat a otřásl se.

„Přesně tak,“ souhlasil Maglore a stroze přikývl. „Roztají – a s nimi všechny vládkyniny sny o velké říši! Staniž se.“

A tak se také stalo, ale nejdřív musela uplynout dlouhá noc...

Vormulakova armáda se utábořila po celé délce prastaré lávové řeky, jejíž hornina tvořila záhyby jako zmrzlé vodopády. Muži i zvířata našli alespoň provizorní útočiště v mělkých jeskyních a zvětralých kapsách za zkamenělou lávovou pěnou a mezi znehybnělými sloupovitými gejzíry. Jednotlivé oddíly se mezi sebou nemíchaly. Muži pobíhali sem a tam a vykonávali rozkazy vládců a vládkyň. Neustále spořádaně startoval nebo přistával proud létavců, kteří odlétali nebo se vraceli z krvavé hostiny na Sluneční  straně.

Každý z létavců z břišních vaků vysypával mrtvoly, jež otroci odtahovali do provizorních ohrad pro válečníky. Létavce nakrmili zeleninou a medem připravenými pro Wrathu a zrekvírovanými Vormulakem a Zindevar. Nebo jim v zájmu šetření předložili nepříliš lákavé odřezky a drůbky: všechno samozřejmě lidské maso. Tak se všichni tvorové - lidští a jiní, s lidským vzhledem i nestvůrní - nakrmili, jak nejlépe to za daných okolností šlo. Až na ztrátu průzkumné skupiny vládce Holohlavého se jim zatím vedlo vcelku dobře.

Vládce a Panenská babička chvíli kráčeli mlčky. Došli až k Devetakinu oddílu, který se utábořil v závětří za drolícím se druhotným kuželem. V táboře vládkyně zavolala jednoho ze svých pobočníků. Když přistoupil a poklonil se jí, řekla mu: „Vládkyně Zindevar se právě chystá odletět…“

(Stranou pro Vormulaka dodala: „Jeden musí obdivovat její důsledně čestný přístup: jen se podívej, jak vede své válečníky na večeři jako první!“)

Potom pokračovala ke svému sluhovi: „Běž s vládkyní a co nejrychleji ji doveď k tomu zraněnému tvoru, kterého jsme viděli na kamenitých pláních. Až ji tam v pořádku zavedeš, hned se vrať.“

„Ano, paní.“ Pobočník přikývl a šel sedlat létavce.

„Co to má znamenat? Spolupráce a péče?“ Vormulak tázavě zvedl obočí. „Starost o Zindevar Babí mízu?“

„Ve svém momentálním rozčilení by mohla přestřelit a přepadnout přes okraj světa!“ odpověděla Devetaki kysele. „Ne že by mi to vadilo, ale válečníci - moji také - by přišli zkrátka.“

Vormulak se svým zvláštním způsobem usmál a řekl: „Ach ano, k něčemu je Zindevar dobrá. Říkal jsem ti, že se její netopýři vrátili – většina z nich?“

„Ne všichni?“ Devetaki se na chvíli otočila a hlasitě zavolala za svým pobočníkem: „Nezapomeň s sebou vzít otroka, který ovládá válečníky, a také naše zvířata. Zajisti, aby se vytvořil řetěz a všichni tvorové vládce Nespavého přišli hned na řadu...“

Vormulak už pochopil, kam Devetaki svým křikem míří. „Stejné rozkazy jsem přece dal Zindevar.“

„Ty jsi k ní však příliš mírný,“ Devetaki k němu vzhlédla. „Ignoruješ, že ignoruje tvé rozkazy!“ Byla to pravda. Zindevar byla tak rozlícená, že zapomněla na zdravý rozum. Právě se vznášela nad lávovým svahem asi o dvě stě metrů dál. Za ní s prskáním letěli její válečníci, ale ani jedno bojové zvíře z ostatních oddílů. Buď rozkazy vládce Vormulaka ignorovala, nebo na ně v záchvatu zuřivosti zapomněla.

Vormulak si povzdechl. „No dobře. Ale musíš mě nechat, abych podobné záležitosti vyřídil sám. Ano, souhlasím s tvým názorem na všechno zrůdné a úchylné, včetně jisté vládkyně, ale tady velím já. Jestli si všimnou, že máš větší vliv, než ti přísluší... budou žárlit všichni - nejen Zindevar, ale i muži!“

Devetaki si nasadila smějící se masku, ale hned začala zase mluvit vážně. „Co je s jejími netopýry?“

Vormulak pokrčil rameny. „Někteří se nejspíš ztratili.“

Panenská babička přikývla. „Je to nenasytné místo. Vládce, lidi i zvířata, kteří se vydají na průzkum - dokonce i malé služebníky - všechny pohltí Wratha nebo něco jiného! Přesto se někteří z nás odváží letět dál, splní svou povinnost a vrátí se. Nejen se zprávami nebo kořistí v podobě chromých nepřátelských válečníků, ale také s živými dary!“

Zatímco ho vedla skrz zvětralý, drolící se otvor ve stěně druhotného kuželu dovnitř do mělkého kráteru, Vormulak se na ní zadíval pozorněji. „Chceš tím naznačit, že jsi získala rekruty? To je skvělé! Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Protože s námi byla Zindevar. Úplně jí nevěřím. A proto se jí nechci se vším svěřovat. Ano, našla jsem lidi ve Velkém průsmyku na Sluneční straně a některé jsem odvedla. Teď si je nárokuji pro sebe. Mám na to právo, neboť jak si můj vládce určitě vzpomene, svým zvířetem jsem přispěla jeho vyhladovělé armádě cestou přes Velkou rudou pustinu. Řady mého oddílu tedy prořídly. Těmito odvedenci ať se vyrovná skóre. Podívej se!“

Turkur Conov a Alexej Jefros leželi schoulení ve stínu u stěny pod dozorem vyššího pobočníka. Lokátor měl zavřené oči a hlava se mu kývala. Na rozdíl od něj byl Conov bdělý, ostražitý a rozhlížel se kolem. Když uviděl vládce a vládkyni, lekl se, vstal, sklonil hlavu a zíral na zem u jejich nohou.

„Ponížený!“ řekl Vormulak souhlasně.

„Ani náhodou,“ Devetaki se dotkla Conova pod bradou a zvedla mu hlavu. „Spíš chytrý!“

Vládce na něj hleděl, Conov vzhlédl a pohled opětoval - díval se mu do očí! Devetaki pečlivě zamířila myšlenky (což ani nebylo nutné, protože Vormulak ovládal telepatii minimálně) a v mžiku vstoupila do Rusovy hlavy: Kdyby se tento mocný vládce dověděl, že jsi telepat, neprospělo by to mému záměru. Ani tobě by jistě neprospělo, kdybychom ti vyloupli ty vědoucí oči! 

Conov okamžitě odvrátil pohled.

„Chytrý?“ zopakoval po ní Vormulak. „Jak to?“

„Mám jen podezření,“ řekla mu Devetaki. Potom změnila téma: „Nevšiml sis však něčeho zvláštního?“

„Ovšemže ano! Tito muži nejsou ani trogové, ani Szganyové. Také jsem kdysi v dětství na Sluneční straně - ale že už je to dávno! - viděl pouštního nomáda, takže vím, že nejsou ani Thyrové. Co tedy jsou?“

„Netuším,“ zalhala Devetaki a předstírala nevědomost. „Tohle je zvláštní kraj a zdá se, že je osídlený ještě zvláštnějšími rasami!“ Pokrčila rameny. „Nakonec o nich všechno zjistím.“

Vormulak si Conova prohlédl od hlavy k patě. Jeho pronikavé šedé oči (kterými Rus znovu rychle a moudře uhnul), stříbřité, světlé obočí a snědou, zdravou kůži, široké bronzové čelo, které naznačovalo imponující inteligenci. Také výrazně orlí nos, který mu propůjčoval vzhled jestřába a byl stejně přísný, i když ne tak dlouhý jako Vormulakův. Všiml si i malých, špičatých uší těsně přiléhajících k lebce a příliš dokonalé souměrnosti celé tváře, jejíž levá a pravá polovina se shodovaly jako zrcadlový obraz. Postavu měl atletickou, svalnatou, dokonale ohebnou, ale zároveň pevnou jako svinutá pružina.

Pěkný jedinec, tenhle muž. Jestli jsou na Sluneční straně takovéto kmeny, určitě stojí za to o ni bojovat! Vormulak lehce pochopil Devetakino odhodlání si muže nechat. Bude z něj pobočník a půl. Možná i slušná hračka, až trochu přibere a vyroste a přikryje ho šedý plášť nesmrti. Teď se podívá na jeho společníka.

Vládce Conova ledabyle odstrčil, až trochu klopýtl. Sehnul se, vzal Jefrose za klopy saka a s trhnutím ho zvedl ze země. S klátícíma se nohama ho držel ve vzduchu, aby mu viděl do tváře, která vypadala celá zmuchlaná. Tohle se ovšem nedá srovnávat! Ti dva se lišili jako vlk a lasička! Nebo pán a sluha? Zatímco Conov byl zjevně nedotčený, Vormulak nemohl přehlédnout dvojici povědomých vpichů, nachových trhlinek na krku druhého z mužů. Devetaki ho proměnila a on teď spí spánkem změn.

Nefros se začal ve Vormulakově sevření dusit. Vládce tedy ruku spustil a nechal lokátora sesunout na zem. Conov ho rychle zachytil a položil ho jemněji. Koneckonců, v tomhle jsou spolu - a jsou v tom až po uši!

Vormulak se obrátil k Devetaki. „To oblečení, co mají na sobě: dobrá látka. Není tak hrubá jako szganské tkaniny, a přitom je daleko pevnější.“

Vládkyně zase jen pokrčila rameny. „Ano, možná nám přinesou řadu výhod.“

„Všiml jsem si, že tohohle jsi ještě neproměnila.“ Vrhl pohled na Conova, který rozumně odvracel oči. Nejen z úcty k Vormulakově postavě, ale také proto, že Devetaki ho sledovala jako ostříž.

„Je snadné proměnu způsobit, ale nelze ji vrátit,“ odpověděla. „Chci, aby myslel svobodně, alespoň nějakou dobu. Jak si jistě uvědomuješ, jako otrok bude říkat jen to, co chci, aby říkal, a udělá jen, co mu nařídím.“

„Nemusí to tak být vždy,“ zabručel Vormulak. „Připadá mi, že je silný. Ale uznávám. Chceš, aby si udržel individualitu, abys lépe porozuměla jeho mysli.“

„Ano, než si jeho mysl přivlastním. Mohlo by se vyplatit dívat se jeho očima nebo očima kohokoliv z nich...“ Protože nakonec stejně bude nucena přiznat pravdu, dodala: „Myslím si, že ti dva mají nadání. Mají jakousi... auru. Upírství sice přináší zesílení některých schopností, jiné však může potlačit. Vampýři příliš dlouho ničili, co se nedá obnovit. Ostatně k tomuto závěru jsme dospěli během našeho nedávného rozhovoru, že, můj vládce?“

Vormulak se poškrábal na hlavě. „Dospěli? No ano, asi ano...“ Zdálo se, že je spokojený. „No dobře, je to v tvých schopných rukou, Devetaki. Dělej si, co chceš, a vypátrej, co dokážeš.“

„Jednu věc ti však teď mohu říct,“ řekla rychle, když se otáčel k odchodu.

„Hm?“

„Mají ničivé zbraně!“

„Opravdu? Přesto jsi z boje vyšla nezraněná.“

„Díky své telepatii! Vstoupila jsem do jejich myslí a viděla, co chystají pro mě a mé lidi. Vyhnula jsem se tomu, a navíc jsem získala zajatce.“ Teď mluvila pravdu. Devetaki odváděla vládce z kráteru a přitom se letmo ohlédla na Turkura Conova. Rudýma očima mu řekla: Nic se neboj, můj krasavče, já se vrátím. Potom si ještě popovídáme. 

„Říkáš, že byli v průsmyku, který vede na Sluneční stranu? Kolik přesně jich bylo?“

„Ach, ještě alespoň tucet. Všichni po zuby ozbrojení.“

„Dřevěnými kůly, noži, oštěpy, kušemi?“

Devetaki zavrtěla hlavou. „Kdepak. Jejich zbraně jsou úžasné! Neumím je popsat. Nejlepší by bylo, kdybys je mohl sám vidět v akci.“

„Mám se proti nim postavit?“

Ach, kdybych to jen dokázala zařídit! Možná bych to dokázala, mít víc času na přemýšlení. Ale ne, protože, kdybys náhodou přežil... Panenská babička si střežila myšlenky jako nikdy předtím. Byly jako jádro ořechu ve skořápce. Odpověděla: „Ach ne, ty ne, můj vládce! Protože jsi vrchní velitel, zúčastnil by ses jen jako pozorovatel. Ale... co třeba vládce Wamus?“

Stáli sami na lávovém svahu. Podíval se na ni a vážně se usmál. „Chápu. Myslíš, že bychom měli poslat do bitvy napřed ,zrůdy´, abychom vyzkoušeli, co nás čeká.“

Devetakina usměvavá maska byla pro tuto chvíli správně zvolená. Pomalu přikývla a neochvějně opětovala jeho pohled. Vormulak si pomyslel, že ve svitu hvězd vypadá krásná. Totiž málem si to pomyslel, ale věděl, co skrývá olovo se zlatým filigránovým zdobením: pošilhávala odtamtud ohavnost kosti zbavené masa, holá pravda pod lživou vládkyninou maskou.

Ani on však neznal celou pravdu, a proto ji nerozeznal od lži.

Cítil sice náhlý studený závan, jako by se mu o záda opřel chladný vítr, přesto si Vormulak pomyslel: Co na tom, že je znetvořená? Vždyť krása Vampýrů stejně nikdy nesahá do hloubky. Představil si Zindevar, Wama a další, kteří jsou ještě ošklivější, a dospěl k názoru: U některých není dokonce ani povrchní! 

Tyto myšlenky jen ukazovaly, jak povrchní povahu má sám vládce: jeho vampýrské tušení se nechalo příliš snadno zmást zrádnou ,logikou´ Panenské babičky.

Poprvé v životě a nesmrti byla Devetaki ráda, že má znetvořenou tvář a masku. Takhle se alespoň v ledově modrém svitu hvězd nedalo rozeznat, jak se jí samolibě zkroutila ústa, což nedokázala potlačit...

VI

Devetakiny intriky se rozvíjejí - Nathan po bitvě o Skálu

Všichni Vampýři mají silné teritoriální cítění. Všichni intrikují, jsou chamtiví a pevně odhodlaní bojovat za své přežití. Vládnou schopno metamorfózy, metafyzickými silami, prožívají zveličené emoce, mají nadměrně vyvinuté ego a jsou vytrvalí. Za všechny tyto hnací síly vděčí parazitujícím pijavicím a díky nim také vědí, že úspěch znamená moc, která znamená přežití. Nekonečně dlouho trvající úspěch pak znamená pro Vampýry nesmrtelnost. Ovšem i běžné lidi moc kazí a absolutní moc kazí absolutně. Kazí i Vampýry?

Jako každý megaloman i Vampýr dokáže zkaženost, zlo a zvrhlost vnímat jen u druhých. Kdyby si snad všiml něčeho neobvyklého u sebe, raději by z dané vlastnosti obvinil nebo za ni byl vděčný (podle situace) pijavici. Vampýři totiž přiznají jen pochybné výhody, které díky parazitovi získali. Nenasytné chutě neboli ,neřesti´, které způsobuje, hlasitě odsuzují. Vítězný vládce slaví tedy ,svůj´ triumf, když je však poražen, ochotně spílá svému ,chudokrevnému´ upírovi.

Ani Devetaki Lebka, Panenská babička z Věže masky, nebyla jiná. V Turgosheimu dávalo smysl žít spořádaně: ,existovat´ pod nadvládou systému odvodů. Nežili si sice bídně, ale ani neholdovali luxusu. Zolteismus však Devetaki vyhovoval. Víra všem poskytovala jasný návod, že mají žít přiměřeně svým potřebám, což Devetaki zaručovalo splnění požadavků jejího sídla, tedy ,zásobování´ Věže masky. Vládkyně obývala úzký a vysoký skalní výběžek, v žádném případě chatrč. Dostávala podstatný ,spravedlivý´ podíl z odvodů ze Sluneční strany. Její muži a zvířata museli občas vystačit s málem, ale vládkyně sama nikdy nouzí netrpěla. Na druhé straně podřadnější kopečky a skalní pukliny, osídlené čerstvě povýšenými upíry, a středně významné věže nadějných mladých vampýrských vládců a vládkyň dostávaly ze Sluneční strany mnohem omezenější prostředky, a často vypadaly chatrně, někdy dokonce až zbídačeně.

Takto (a zvlášť s Vormulakem v roli hlavního rozdělovače odvodů) získal turgosheimský tajný triumvirát vládu nad soutěskou a jejími obyvateli - ovšem i nad sebou navzájem. Když má někdo dost tak tak pro sebe a nejužší domácnost, ze všech sporů, teritoriálních expanzí a budování říší inspirovaných pijavici, se stanou teoretické záležitosti a nakonec pouhé představy. Spiknutí se stále osnují, ale zřídka dojde na činy.

Ve společnosti, jejíž přežití závisí na principech šetření, je nutné, aby se pravidly řídili všichni. Vládce Vormulak i Maglore Věštec byli oba známí tím, že poměrně přísně dodržovali zolteismus a žili jako ,asketové´. Myslela si to o nich Devetaki a všichni ostatní a oba její partneři v triumvirátu si
to mysleli o sobě navzájem - a také o Devetaki...

Turgosheim však představoval minulost. Důležité je, co se nabízí teď a tady. A to je... svoboda! Mohla by být, jestli Devetaki a její pijavice tuto partii dobře sehrají. To, co Devetaki odhalila Vormulakovi, byla pravda. Skutečně závidí Wrathe a jejím renegátům život, jaký v této zemi vedou a mohli by vést dál, kdyby Turgosheim nezasáhl. Zamlčela mu však něco podstatnějšího: že kdyby tuto zemi mohla mít ona - pro sebe – nerozmýšlela by se ani okamžik. Z té myšlenky ji příjemně zamrazilo: být císařovnou tohoto rozsáhlého, rozrůstajícího se území a mít všechno, co k němu patří... snad dokonce vládnout i jiným místům ležícím mnohem dál!

Možná, že se jí do ruky dostal klíč, kterým bude moci odemknout bránu k přesně takovým vybájeným cílům. Tím klíčem byl Turkur Conov. Zatím si nebyla jistá, jak klíčem otočit - a v jakém důmyslném zámku - ale držela ho pevně v ruce. Sám Vormulak jí to schválil.

I Vormulak se nevědomky stal Devetakiným nástrojem. Byl to těžký nástroj, se kterým se zacházelo nesnadno. Kdyby Devetaki uklouzla a neudeřila správně, ukázalo by se, že je i ostrý! Zatím s ní sice souhlasil, ale musí si dávat pozor. Její čas přijde, jakmile ho využije ke zredukování počtu ostatních, a zbaví se všech, kteří by se s ní mohli měřit silou. Chechtavý Zack Holohlavý byl jedním z nich, ale osud se o něj postaral bez Devetakina přičinění. S trochou štěstí bude následovat Wamus. Zindevar…prostě musí zmizet a nejlépe rovnou do pekla!

Potom si pomyslela: žádný z vládců si nebude chtít nechat velet od ,pouhé´ ženy (Devetaki si říkala, jak se asi v tomto ohledu vedlo Wrathe, a pocítila jakousi spřízněnost). Snad válka o krev jejich síly ztenčí, ještě než se Devetaki velení ujme. Černý Boris netoužil po ničem víc než po harému trogských milenek a Grigor Chlípný měl podobné slabůstky. Devetaki věděla jistě, že kdyby zaútočila ve chvíli, kdy se oddávají svým rozkoším, mohla by je odstranit téměř bez námahy.

Nakonec by samozřejmě i Vormulak pochopil, jak se věci mají. Že jednotka Panenské babičky je čím dál silnější, protože v ní shromažďuje všechny, kteří přežili zánik vlastních oddílů. Všiml by si, že se mu začíná odcizovat. To by nejspíš rozdělilo turgosheimskou armádu na dva nepokojné tábory, které by však musely (pro tuto chvíli) táhnout za jeden provaz a soustředit síly proti Wrathe, což je jejich priorita, alespoň než padne Wrathin hrad. V té době by se už vládce rozhodl, jak si nejlépe s Devetaki poradit, a ona by věděla, jak nejlépe zužitkovat prémiová nadání Turkura Conova.

Tohle se vládkyni honilo hlavou (a myšlenky si před velitelem Vampýrů pečlivě střežila), zatímco kráčeli k táboru vládce Wama, který se nacházel za roztřepenou záclonou bílé vulkanické pemzy, křehkou pěnou vodopádů na staré lávové řece. Právě když si Devetaki uvědomila, že se odmlčela na příliš dlouho, vytrhl ji z jejích úvah Vormulak.

„Jsi tichá, vládkyně,“ promluvil hlubokým hlasem, jako by jí četl myšlenky - což naštěstí nedělal. „Tichá a zamyšlená. Nikdy pro mě nebylo snadné tě pochopit. Pověz mi, s čím si lámeš hlavu?“

„Přemýšlela jsem,“ odpověděla okamžitě, „jak nejlépe... jak nejlépe ti poradit ohledně obležení Wrathy.“

„Je obležená?“

„Ještě ne a v tom je ta potíž.“

„A napadlo tě něco?“

„Možná...“ (Devetaki se teď nad tím musela doopravdy zamyslet, a to rychle.) „Jestli Wamus přežije nadcházející bitvu u pevnosti v průsmyku, dáme mu průsmyk na starost. Nesmíme zapomínat, že za současné situace může Wratha nepozorovaně opustit svůj hrad v některém z nižších pater, na které odsud nevidíme, a nenápadně a rychle zamířit k průsmyku. Když Wamus nebo muži z jeho oddílu, kteří přežijí, obsadí pevnost, budeme jí moci zabránit v cestě na Sluneční stranu alespoň tudy. Zbudou otevřené jen cesty na východ a na západ, které také zablokujeme. Vlastně už teď jí stojíme v cestě na východ. Často tudy chodí vybírat dávky od poddaných kmenů za horami. Jestli sem tedy postavíme dostatek mužů a válečníků, zatarasíme jednu z přístupových cest k zásobám. Možná dokonce Wrathinu hlavní cestu. Zbývají dosud neprozkoumané oblasti na západě za Velkým průsmykem a tou zvláštní chladně zářící... spadlou hvězdou?“

„Myslíš, že to je hvězda?“

Zavrtěla hlavou, až se jí rozlétly rudé vlasy. Zalhala: „Nevím, co to je. Ale západ -“

„Musíme ho prozkoumat!“ vykřikl Vormulak neobvykle živě. „Myslím společně.“

Devetaki pokrčila rameny. „Proč ne? Jsme přece nejlepší společníci! Až obsadíme vyvýšená místa, tedy Bariérové pohoří od východu na západ, a na kamenité pláně umístíme hlídky sestávající z našich nejhbitějších létavců a pobočníků, vyladěných na otevřenou mysl svých pánů... dozvíme se o každém Wrathině pohybu! Budeme ji mít pod dohledem ze všech stran.“

„Pak jí zbudou jen dvě řešení.“ Vormulak přikývl. „Nebo dejme tomu tři, když mezi ně zahrneme i nepravděpodobnou pomalou sebevraždu vyhladověním. Pokusí se blokádu prorazit, odletět na Sluneční stranu a nasytit své hochy v nějakém zeleném údolí hojnosti. Nebo... spotřebuje celé zásoby svého hradu najednou, načerpá energii a vrhne se do bitvy!“

„To druhé, jak znám Wrathu,“ přikývla Devetaki. „Přesně to jsem měla na mysli, když jsem předpovídala, že tato válka bude zanedlouho v plném proudu. Nezapomeň, že válčíme proti Wrathe Povýšené. Jako vždycky, když se rozzlobí, nebude se držet dlouho při zemi! Když pominu, že by se nechala postupně vyhladovět, což neudělá, má ještě třetí možnost, reálnou, i když nepravděpodobnou.“

„Jakou?“

„Do poslední chvíle bude sedět v hradě jako pěna, pak je všechny podřízne, nakrmí vlastní lidi a zvířata a pokusí se o útěk!“

„Uteče? Ale kam?“

Devetaki znovu pokrčila rameny. „Do Turgosheimu?“

„Cože? Zpátky za Velkou rudou pustinu? S mou armádou v patách? Když na ni v soutěsce čeká jasnovidný vládce Maglore a může proti ní použít všechny tvory, které jsme tam nechali?“ Vormulak nechápal.

„Maglore je starý podvodník!“ vyprskla Devetaki. „Wratha ho rozdrtí, než bys řekl švec, nebo ho získá na svou stranu! A my bychom ji nebyli ,v patách´, ne hned. Možná časem.“

„Jak to?“

„Její zvířata budou dobře odpočatá a ony cestu do Turgosheimu zvládnou. Naše budou vyčerpaná hlídáním a sledováním, létáním a možná i bojem. Nezapomeň, že nevíme, na co ještě můžeme narazit.“

„Například?“

„Například na ty muže z - totiž ty muže - v průsmyku.“ (Zarazila se těsně před tím, než řekla ,ty muže z jiného světa´.) „Takže vidíš, že než bychom se za ní vydali, museli bychom se nejdřív vzpamatovat. Wratha by si mezitím přivlastnila všechno, co nám zbylo v turgosheimské rokli.“

Vormulak se poškrábal na hlavě a vydal nešťastný bručivý zvuk. „Hmm! Ty všechno tak komplikuješ!“

„Válka je komplikovaná!“ trvala na svém Devetaki. „Existuje však jednoduché řešení. Pošleme k nejvýchodnější výspě pohoří posádku mužů a válečníků. Přes den se mohou schovat v trogských jeskyních, kde jsme odpočívali po přechodu pustiny. Á! Vím, komu by se taková mise zamlouvala: Černý Boris je muž, kterého hledáme! Kdyby se Wratha pokusila uprchnout na východ, Boris se svým oddílem jí zastoupí cestu a srazí ji dolů na Velkou rudou pustinu.“

I když měl vládce Nespavý jako obvykle melancholickou náladu (což nebylo žádné postižení, ale podle Devetaki si to částečně způsoboval sám), zaujatě vládkyni naslouchal. „Výborně! Je tedy náš plán na obležení úplný? Zrekapitulujeme si ho:

Na kamenité pláně postavíme hlídky, které budou pozorovat Wrathin hrad. Jednu skupinu pošleme do průsmyku, takže tudy Wratha neproklouzne a nedoplní si zásoby na Sluneční straně. Také tady na lávových polích necháme silnou posádku mužů a zvířat a tím ji odřízneme od jejích - nebo bych měl říct našich? - poddaných kmenů. Další vhodné záchytné body obležení najdeme v horách na západě. Nakonec ještě pošleme Černého Borise a jeho lidi do trogských jeskyní na východě, takže Wratha nebude moci utéct domů.“

Zatímco mluvil, jako by se nálada vládce o něco zlepšila, když ale skončil, zamračil se a tvář se mu ještě víc zachmuřila. Devetaki viděla, že je mrzutý jako vždy. „Co se děje, můj vládce?“

„Kam se poděla má armáda?“ odpověděl. „Část jsem ztratil, ještě než jsme opustili domovinu, další při občerstvovací zastávce a spoustu dalších tvorů nad Velkou rudou pustinou. Nemám už ani Chechtavého Zacka a teď se chystám, že Wama pošlu na smrt nebo přinejmenším do strašlivé řeže, jestli jsou tvé zprávy o zbraních těch lidí správné. Určitě utrpí velké ztráty. Tím to ještě nekončí. Zdá se, že ty, má dobrá Devetaki, sis usmyslela, že je potřeba odstranit... ubohou vládkyni Zindevar a všechny ostatní, kteří se odchylují od tvé ,normy´. Ještě než válka doopravdy začala a hlavní boje nás teprve čekají, vidím, že řady mé armády povážlivě řídnou.“

Devetaki si povzdechla - chápavě, ne netrpělivě. „Děláš si zkrátka starosti o ty, kterým velíme, a to tě trápí?“ Znovu si povzdechla. „V první chvíli jsem si myslela, že se objevil nějaký nepřekonatelný problém, který jsem nepředvídala. V každé válce přece umírají lidé a zvířata, vládce. V této válce…dokážeme alespoň zajistit, aby nejhůře zasáhla ty, které můžeme postrádat. Podívej se na to takhle: ti nejslabší jsou vhodnou obětí pro dobro silných - vlastně pro přežití Vampýrů!“

Vormulak přivřel oči. „Mluvil jsem jen o rychlém rozkladu, úbytku své armády. O tom, že jestli to takhle půjde dál, zůstanu nahý. Zbude mi k ruce jen můj vlastní oddíl a pár podřadnějších! Nestěžoval jsem si na ,oběti´ války! Kdybych tě neznal, Devetaki, myslel bych si, že překrucuješ má slova.“

„Musím je překrucovat!“ bránila se. „Snad ani ne překrucovat, ale dosazovat za ně správná slova. Rozklad? Úbytek? Myslím, žes chtěl říct ,rozmístění sil´, můj vládce. Taktické umístění našich sil tam, kde budou nejvíc platné.“

„Ano, máš pravdu.“ Vormulaka začínalo dráždit, že má tak často ,pravdu´. „Když se však vzdálí a nebudu je mít na dohled, budu mít dojem, že nad nimi ztrácím kontrolu.“

„Tak to není!“ Zavrtěla hlavou. „Od toho máš přece generály. Nemůžeš vést celou válku sám.“ Dotkla se jeho ruky. „Přichází Wamus. Řekneš mu to ty, nebo mám já?“

„Já mu ten úkol uložím, ty mu ho popíšeš a nastíníš možné nesnáze. Ty jsi tam byla a já ne.“

Vládce Wamus uviděl vládce a Devetaki skrz krajku pemzy, která sloužila místo zástěny před jeho táborem v lávové jeskyni. Zamířil k nim s pobočníkem, jímž byl jeho vlastní syn. Vormulaka a jeho samozvanou poradkyni sice dobře znal, přesto si je před setkáním prověřil. Ti dva ucítili vysoký pisklavý tón - netopýří trylek nebo štěbetání - které je zasáhlo všude po těle, odrazilo se od nich a odneslo zpět k podivné bytosti Wamovi neomylné informace o jejich identitě. Potom zvláštní ohledávání ustalo. Wamus přistoupil blíž, kývl Devetaki na pozdrav a Vormulakovi vysekl formální uctivou poklonu. „Vládce Nespavý?“ zajímal se.

„Wamusi.“ Vormulak zasmušile kývl. „Vidím, že se zabydluješ. Doufám však, že ne příliš! Nakrmil jsi své lidi, létavce a válečníky? Jsou posilnění a připravení k boji?“

„Všechno je v pořádku, děkuji za optání, a... vidím, že pro mě a mé lidi máte práci.“

Nebyla to telepatie ani věštění, spíš jakási netopýří schopnost předvídat určité manévry dřív, než se fyzicky projeví potřeba je provést. Netopýr je vybaven, aby si spočítal dráhu letícího šípu a vyhnul se srážce. Právě tak si Wamus uvědomoval, že tohle je víc než jen přátelská návštěva. Věděl to od chvíle, kdy zahlédl vládce a vládkyni Devetaki skrz otvory v pemzové zástěně. Vormulakův úvod mu tušení potvrdil. Wamus naštěstí neměl ve zvyku vyhýbat se povinnostem. Proto pokračoval, aniž by čekal, jestli velitel přikývne. „Jsem rád,“ řekl stručně, „protože nesnáším nečinnost. Co mám udělat?“

Zatímco mu Vormulak odpovídal, Devetaki využila příležitosti a zpod přimhouřených víček Wama a jeho syna pozorovala.

Wamova věž byla jedním z hlavních turgosheimských hradů - soustava jeskyní se stalagmity vysoko ve skále soutěsky byla jako katedrála zvučící ozvěnou. Přesto jejího pána málokdo znal. Měl samotářskou povahu a neukazoval se příliš často na veřejnosti. Když si ho teď Devetaki skrytě prohlížela, musela jeho uzavřenost schvalovat.

Wamus nezapřel lidský původ. Jeho tělo si uchovávalo antropomorfní tvary, přestože se je jeho metamorfóza usilovně pokoušela masovat. V tomto ohledu si byli Wamus a Vasagi Sosák podobní: oba ovládli umění metamorfózy natolik, že se bez námahy dokázali okamžitě a plynule měnit. Když se Vasagimu kvůli akromegalii některé kosti v obličeji zvětšily až groteskně, odstranil si je a nahradil podle vlastního zrůdného přání. Wamus dlouho obdivoval neomylné instinkty netopýrů a rozhodl se podobné schopnosti získat. Proto tím směrem vedl svou metamorfózu.

Téměř všichni Vampýři umí létat, i když někteří jako Lom Zakrslý si zvolili život výhradně na zemi. Někteří létají velmi neobratně, jiní o něco lépe. Někteří létají tak těžkopádně, že se k letu uchylují, jen když nemají jinou možnost. Plynulá metamorfóza umožňuje proměnu tvaru na některou osvědčenou aerodynamickou konstrukci nebo tvar listu. Kdyby se létavec zranil při vzdušném konfliktu (nebo s přihlédnutím k častým šarvátkám během útoku válečníka), potom má vampýrský vládce nebo vládkyně slušnou šanci závislou na výšce, že když ze zmrzačeného zvířete seskočí, bezpečně přistane. Na rozdíl od nich by se pobočníci a obyčejní otroci jistě při pádu zabili. Měli sice částečnou schopnost metamorfózy, ale jen Vampýři ji ovládli dostatečně.

Wamus ji ovládl tak, že se z něj stal po všech stránkách netopýr. Měřil asi metr osmdesát, měl hladkou srst, protáhlou hlavu a špičaté uši stáčející se dovnitř směrem k lebce. Byl hubený a pružný jako proutek, a navíc lehký jako pírko. Měl ,ruce´, které mu sahaly ke kolenům, a mezi pažemi a tělem mu visela skládací létací blána porostlá srstí. Když ji roztáhl, vytvořila křídla. Měl chvějící se, nakrčený čenich, končetiny zakončené drápy a rudé oči jako špendlíkové hlavičky... Wamus byl netopýr!

Zatímco však netopýr je dílo přírody a tudíž je přijatelný, imitace vládce Wama připadala odporná i jeho soukmenovcům. Byl člověkem a zároveň velkým netopýrem podobným Desmodovi. Jeho vampýrská podstata obě jeho stránky ještě znásobovala. Jeho synové se od otce v ničem nelišili. Jestli přece, tak jedině v tom, že jejich tváře a postavy byly ještě méně přijatelné.

Pozorování vládkyni nezabralo déle než několik vteřin a Vormulak mezitím nastínil úkol. Teď byla řada na Devetaki, aby promluvila. Popsala polohu pevnosti a nabídla se, že Wama a jeho útočné komando zavede až k okraji kaňonu přímo nad pevností. Vormulak se už zmínil, že lidé v průsmyku mají nebezpečné zbraně, a ani Devetaki, která nechtěla vypadat příliš odhodlaně ohledně odstranění Wama, nevynechala nebezpečí, která mise obnáší.

Uzavřela: „Vládce Vormulak okamžitě věděl, že jedině ty máš předpoklady pro splnění tohoto úkolu. Ze dna průsmyku by nebylo možné čelit tak skvělým zbraním. Pevnost však stojí na strmém útesu, ze kterého byla vytesána, a ty se dostaneš, kam méně schopní letci nemohou. Pro takové jako ty by vstup do pevnosti neměl být těžší než vlétnout do tvé vlastní Wamovy věže. Oknem nebo balkonem... jak si vybereš.“

Wamus se na ni podíval a ona si okamžitě zakryla tajné myšlenky. Nezkoušel k ní však vyslat sondu, jen se zeptal: „Nedá se tam dostat s obyčejnými létavci? Nejsou tam přistávací plošiny?“

„Ani jedna,“ odpověděla. „Pevnost je sice rozsáhlá, ale slouží jako pozorovatelna nebo provizorní ubytování, nic víc. Je to však důležité místo, které zabezpečuje průsmyk. Měl bys také vědět, že s úkolem se pojí velké vyznamenání: vládce Nespavý a já jsme se rozhodli, že jestli pevnost získáš, můžeš si ji ponechat. Průsmyku se od té chvíle bude říkat Wamův průsmyk a pevnosti v soutěsce Wamova pevnost!“

Wamus se napřímil, nabral vzduch do plic a jeho mrňavé oči na okamžik zasvítily ještě jasněji. Potom však rychle zamrkal a řekl: „Vormulak a... ty? Panenská babička z Věže masky zvaná Lebka? Říkáš, že vy jste se rozhodli? Jakým právem, vládkyně?“

„Právem vrchní poradkyně vládce,“ odpověděla Devetaki.

Netopýr přikývl, znovu zamrkal a přemýšlel o tom, co mu řekli. „Ta pevnost... bude moje...?“

„Abys ji spravoval k prospěchu nás všech,“ připomněla mu.

„A mým jménem bude nazvána pevnost i průsmyk?“

Vormulak se vložil do hovoru: „Na počest tvého vítězství, ano.“

„Staniž se.“ Wamus se hluboce poklonil. „Ponechte nám jen několik hodin na odpočinek a budeme připraveni. Jdu vše naplánovat.“

„A já se odcházím najíst na Sluneční stranu,“ řekla mu Devetaki. „Sejdeme se tady asi za... šest hodin?“

Wamus přikývl. „Uprostřed mezi touto hodinou a půlnocí.“ Znovu se poklonil Vormulakovi a spolu se svými syny se vrátil za vyhlodanou zástěnu z pemzy do dočasného tábora.

Potom Vormulak řekl Devetaki: „Vládkyně, musím dohlédnout na pár věcí: přípravu pastí, blokády a pozorovacích stanovišť a tak dále. Zavolej mě, až se občerstvíš a odpočineš si. Budu připravený. Uvidíme, jak si Wamus poradí tváří v tvář těm tvým smrtícím zbraním.“

Když se rozešli, Devetaki si uvědomila, že na ní spočívá pohled Vormulakových přivřených očí. Vlastně také ucítila jeho slabou, podřadnou telepatickou sondu - a snadno ji odklonila.

Nathan spal v obětí své Miši v malé jeskyni, do které se vcházelo z jeskyně, již si Nana Kikluová vyhradila pro staré lidi, které jí Lardis svěřil do péče. Nathan spal ,jako zabitý´, což není takové klišé, jak se může zdát. Nathan dobře věděl, že mrtví čas od času opravdu ,spí´, nejen aby utekli před nudou, kterou pociťují, ale také aby nechali odpočinout své mysli plné otázek. Když nezbývá nic než zvídavá mysl - už ne fyzická, ale metafyzická továrna na otázky a spekulování, počítání a vymýšlení - potom se mohou zájmy, které má člověk za života, rozvíjet téměř do nekonečna jako na exponenciální křivce. Na většinu otázek se dá najít odpověď a většina problémů má řešení. Jiné se však zdají neřešitelné nebo tvoří jen jádro mnohem složitějších úloh. I mrtvé mysli se mohou vyčerpat.

Mysl a tělo Nathana Kiklua nebo ,Keogha´, jak si teď raději správně říkal, nebyly vůbec mrtvé, i když mu tak připadaly. Hlavně jeho tělo. Během posledních dvou dní pozemského času - času v paralelním světě za Bránou do pekel - vykonal Nathan fyzickou práci přinejmenším za dva a tolik metafyzické práce jako pouze jediný muž před ním: jeho otec nekroskop Harry Keogh. Nathan byl také jediný, kdo tento typ práce mohl vykonat, protože byl novým nekroskopem.

Jeho fyzické vyčerpání možná přispělo k tomu, že mu spící mysl, která v nedávné minulosti dostala tolik impulzů a prožila tolik smíšených emocí z návratu do své země, vířila ve spirálách vzpomínek a úvah, a dokonce se musela aklimatizovat na nové, i když dávno známé prostředí Sluneční a Hvězdné strany. Byl v podobném stavu jako po cestě letadlem napříč časovými pásmy, jenomže Nathan necestoval mezi kontinenty, ale mezi světy. Tak jako sprinter pokračuje ve spánku v běhu a cyklista po projetí dlouhé tratě stále šlape do pedálů, Nathan ve spánku snil, vzpomínal a… nakonec i komunikoval.

Do popředí se v jeho mysli draly samozřejmě nejživější a také ty nejšťastnější vzpomínky. Zdálo se mu o všem, co následovalo bezprostředně po bitvě o Ochrannou skálu, když Lardis Lidesci vyslechl Turgise, pobočníka Gorviho Křiváka, a když Turgis vyslovil poslední kletbu a zemřel pravou smrtí ve szganské ohnivé jámě.

Zážitky byly tak čerstvé, že jeho sen živostí připomínal skutečnost, byl spíš živou vzpomínkou než běžným snem...

Unaveně se vraceli ke Skále přes bitevní pole už z velké části vyčištěné od odpadu války. Válečník, smažící se ve vlastním tuku, stále hořel, protože Lardisovi muži do kouřícího ohně přihazovali zapálené otepi...

Létavec vypadal, jako by si groteskně sedl na kostru spálených křídel, rudě žhnoucích a ohnutých v agónii. Jeho dlouhý krk se postupně v žáru sesouval, odděloval se od těla a v sloupu kouře z něj k nebi stoupaly kousky sazí a jiskry... Zkrvavená bojová rukavice pobočníka ležela tam, kde ji nechal. Stále v sobě ukrývala sevřenou pěst useknutou v zápěstí ostrou mačetou.

Lardis procházel kolem a všiml si tohoto odporného pozůstatku. Zavrčel: „Andrei, prosím tě, ať se o to někdo postará. Nechci tady žádné zbytky, které zkazí čistou půdu. Přísahám při své hvězdě, že i vzduch, který ti bastardi dýchali, je navždycky zamořený!“

Lardis, Andrei Romani, několik starších mužů ze Skály, Nathan, Trask a Chung a tři jeskyňáři společně stoupali do svahu. Některým se trochu podlamovaly nohy a kolem pastí na válečníky, kterým se boje vyhnuly, našlapovali velmi opatrně. V řídnoucí mlze viděli, že maskování z čerstvě nařezaného hlodaše a spletených prutů je nedotčené. Když za sebou nechali poslední část obranného systému Skály a před nimi se vinula vyšlapaná pěšina přes závěrečný kamenitý úsek -

Náhlá exploze! V hlavním vchodu do Ochranné skály! Nathan mohl podobnou reakci očekávat, protože tuhle situaci už jednou zažil. Jeho matka, starající se ve Skále o staré Lidesciho Szganye, se o synově návratu rychle doslechla. Když se dověděla, že žije, že je tady právě teď... nic ze země, vzduchu, ohně nebo vody nemohlo Naně Kikluové zabránit, aby se za ním nerozběhla! Nejen jeho matka, ale také Miša, jeho mladá žena, která sdílela Naniny povinnosti: obě vyrazily ze Skály, klopýtaly dolů z kopce, až se nakonec zastavily, když se zastavili i muži proti nim. Nathan se na ně díval a ony hleděly na něj.

Miša ho zoufale toužila obejmout. Prsa se jí zdvíhala a oči měla plné Nathana a také plné mlhy, která hrozila, že se přelije přes okraj. Držela se však zpátky z úcty k jeho matce, která k němu došla a vrazila mu pohlavek! Potom se udiveně zadívala na pálící dlaň a dala se do pláče! Nikdo, ani Nathan, ještě neviděl Nanu plakat.

Věděl však, proč pláče, a věděli to i ostatní. Jedinou Nanu slzy překvapily. Potom se mu vrhla do náruče takovou silou, že se k ní musel předklonit, jinak by ho porazila. Cítil ji u sebe, věděl, že je v bezpečí - a proto je i on v bezpečí. Obrátil pohled k Miše. Miša se už trochu uklidnila a čekala, až na ni přijde řada. Vypadala však, jako by chtěla říct: Jen počkej, chlapče, teď to schytáš! 

Nana ho konečně pustila a Nathan se otočil k Miše. Jakoby ucukl a zamrkal. Všichni muži se začali nervózně smát, když Miša naklonila hlavu na stranu, přivřela oči a zahrozila mu prstem. Pak zvláštně vzlykavě vykřikla a konečně se objali. Ocitl se pod palbou polibků, které hrozily, že mu vysají tvář! Nathan byl konečně doma.

Než však mohli společně odejít, Lardis zabručel: „Nathane, musíme si o něčem promluvit. Já a moji lidé, ty a tvoji. Na... pořádné přivítání bude čas později. Potřebujeme hodně věcí projednat a udělat a noc se i tak krátí. Dámy to budou muset pochopit.“

„Jak dlouho?“ Nana a Miša se nemohly dočkat. Miša se ohradila: „My máme také otázky a chceme si o mnoha věcech popovídat!“ Potom se na Nathana znovu podívala tím způsobem. „Myslela jsem, že jsi navždycky zmizel - že jsi mrtvý, nemrtvý, vysáli z tebe život, že jsi ve Wrathině hradu jako otrok s ohnivýma očima!“

Jeho matka však zavrtěla hlavou: „Věděla, že nejsi, a já také.“

„Vy jste to věděly?“ podíval se z jedné na druhou.

Jeho matka pokrčila rameny. Oči už měla suché, ale její hlas se topil v ironii: „Samozřejmě! Slunce nepřestalo ráno vycházet, ne?“

Miša se usmála a dodala: „A hvězdy v noci svítily stejně jasně jako jindy!“ To byla szganská láska.

Pak řekla Nana: „No dobře. Jděte a promluvte si. Ale Lardisi – jen hodinu, ručíš mi za to!“ Byl sice asi největším szganským vůdcem všech dob, a dokonce i Vampýři pro něj měli jakési uznání... ale toto byl rozkaz. Ženy nečekaly na odpověď a odešly.

„Pojďte,“ vyzval je Lardis. „Ve Skále mám vhodné místnosti.“ Když vcházeli hlavním vstupem, starý Lidesci řekl všem okolo: „Hleďte si jen základních povinností a jinak si běžte lehnout. Vzkažte to všem: vyspěte se, jak nejlépe můžete, protože zanedlouho vás budu zase budit. Taky byste měli oprášit své vozy a smyky, protože do rána z nás budou znovu Kočovníci!“

Většina drolivé, křídové horniny ve spodní části Ochranné skály spočívala ve svažité půdě předhůří Bariérových hor. Soustavu jeskyň uvnitř Skály vyhloubila v dávných dobách voda. Co dalšího se dalo vykopat rukama, to už lidé vykopali, a nikoho příliš nepřekvapilo, když Lardis uvnitř našel známky pravěkého osídlení. Tehdy i dnes byla Skála vynikajícím tábořištěm a pevností. Měla stabilní teplotu, malé sklípkové jeskyně, ve kterých se Lardisův kmen mohl zabydlet, a poskytovala ochranu. Tedy do dnešních noci. Nad křídovou základnou přecházela hornina v pevný pískovec, který se asi v polovině výšky Skály měnil v žulu. Protože neznali geologii, Lidesciho Szganyové nemohli vědět, že celá Skála je vlastně zátkou sopky, která zvětrala, svalila se shora a teď stojí vzhůru nohama.

Směrem nahoru dosahovaly jeskyně jen do úrovně pískovce a směrem dozadu až ke skále předhůří. Skála se tak sice zdála bezpečná, byla však zároveň pastí. Proto starý Lidesci vyhloubil na obou stranách v křídě a pískovci únikové cesty vedoucí na zarostlé svahy. Byly to těsné tunely, které stačily lidem, ale znemožňovaly průchod něčemu tak objemnému, jako je vampýrský vládce nebo jeho výtvory. Kdyby někdy Vampýři, jejich otroci nebo stvůry vnikli do Skály hlavním vchodem, Lardis by proklouzl svými norami a pomocí primitivního, ale účinného střelného prachu by za sebou celou Skálu strhl na všechno, co v ní zůstalo!

Lardis obýval prostornou jeskyni s nízkým stropem umístěnou vysoko a trochu vpravo ve spletitém systému jeskyní a puklin tvořících vnitřek Skály. Od té doby, kdy Skálu otevřeli, prozkoumali a občas hloubili její rozsáhlé systémy, Lidesciho Szganyové si vytvořili prostor pro celý kmen. Z denního světla a výhledu z oken se však mohlo těšit jen pár šťastlivců, kteří ,bydleli´ na kraji, poblíž vnější stěny Skály. Skála tam byla místy proděravělá skrz, až do jeskyní, přičemž díry tvořily okna nebo větrací šachty a spojovaly obyvatele s vnějším světem. Výše položené jeskyně, které měly okno, představovaly vynikající pozorovatelny, protože z nich bylo možné přehlédnout celou okolní krajinu. Jako vůdce kmene mohl Lardis získat vzdušnější místo, ale on si ho odepřel a přenechal všechny obvodové prostory starým lidem a rodinám - to pro něj bylo typické. Vybral si místnost, která byla alespoň dostatečně velká, aby se do ní vešli všichni důležití muži, kdykoli Lardis svolal poradu.

Byla tam tma jako v pytli, kterou rozhánělo jen světlo svíček rozestavěných ve výklencích ve stěnách. Teď hořela jen jedna a pouze skomírajícím plamínkem. Lardis šel v čele se zapálenou loučí, všechny varoval, aby sklonili hlavu, zažehl další svíčky a rozsvítil místnost žlutou září. Skupina si konečně mohla promluvit a pořádně se představit.

Nathan seděl u obrovského nízkého oválného stolu naproti Lardisovi a cítil se stísněně, až klaustrofobicky. Všechno tu bylo nízké. Strop tvořil nerovný skvrnitý povrch jen několik centimetrů nad hlavou, ověnčený stalaktitovými hrboly, které by způsobily nepříjemnou bouli, kdyby se náhodou srazily s něčím obličejem nebo čelem. Ben Trask seděl Nathanovi po levici, David Chung po pravici a vedle něho všichni tři jeskyňáři. Čtyři Lardisovi muži seděli proti nim.

Nathan znal některé tváře z dřívějška, někoho vídával zřídka a někoho neznal. Byl však rád, že je s nimi Andrei Romani a šlachovitý lovec Kirk Lisescu, který se usmíval od ucha k uchu a nemohl se dočkat, až dostane příležitost popovídat si se svým mladým přítelem.

I pro ty, které Nathan znal, byl teď někým novým. Nejdřív zmizel na tři dlouhé roky, když putoval pouští s Thyry a pobýval v Runovém hradě Maglora Věštce v Turgosheimu. Teď zmizel na několik měsíců, poté co ho unesl vampýrský létavec a nikdo nevěděl, jestli žije, nebo zemřel – nebo něco mezi tím. V obou případech, kdy zmizel, se změnil. Některé změny byly velmi výrazné, jiné poměrně nenápadné, ale i ony překvapily každého, kdo kdysi Nathana důvěrně znal.

Za prvé, už nebyl tím nešikovným, červenajícím se chlapcem, nýbrž mužem neobvyklým jako stříbro, zrcadla nebo česnek ve vampýrském hradě! Za další, už neměl vlasy žluté jako sláma, ale na spáncích mu probleskovaly šedivé prameny, které ho dělaly starším, než byl. Budily také dojem esoterické moudrosti, což působilo ještě zvláštněji než ty neprožité roky. Navíc už nebyl bledý, ale opálený, a k tomu jiným způsobem než ošlehaní Szganyové. Barvu získal díky dnům strávených na Zemi, kde je sluneční svit častější, hlavně během pobytu v Řecku.

„Nekroskop!“ prohlásil nakonec Lardis Lidesci rozhodným tónem.

Kirk Lisescu na Nathana mrkl, kývl hlavou jeho směrem a dodal: „Ano, a po otci zdědil všechno včetně toho nepřítomného pohledu!“

Kirk seděl vlevo od Lardise a ten ho teď odměnil šťouchancem do žeber. „Tohle však zůstane mezi námi!“ varoval ho přísně. „Víme o tom jen my - zasvěcení - a nikdo jiný!“ Přejel všechny kolem stolu pronikavým pohledem. „Nana Kikluová s námi žije, je to dobrá žena, za kterou bych nasadil vlastní život, zrovna jako ho ona kdysi riskovala pro mou Lissu! Žádné klepy, žádné šeptání, žádné hihňání starých semetrik, které Naně nepřejí její krásu, a už vůbec by jí nepřály to, že kdysi milovala nekroskopa Harryho Keogha!“

Lardis teď mohl mluvit otevřeně, což mu vyhovovalo. Všechno vyšlo najevo a už není třeba nic předstírat. „Její Hzak byl stejně mrtvý – a zemřel statečně, na otravu tím vampýrským svinstvem na zakrvácené rukavici vládce. Z našeho kmene zbylo málo. Sám jsem nařídil, aby se vdovy znovu vdaly a vdovci oženili... tak proč ne Nana? Nemohla za to, že se zakoukala do Harryho Pekelníka! Tak ať nikdo nekritizuje Nathana, jeho matku a už vůbec ne jeho otce! Nebýt Harryho Keogha, byli bychom už dávno všichni mrtví. No, jaký otec, takový syn: možná že bez Nathana bychom nepřežili tuto noc nebo bychom se právě plahočili přes kamenité pláně k Wrathině hradu nebo by z nás byl živý sliz v kádi nějakého vládce či vládkyně!“

Znovu všechny zpražil pohledem. „Pochopili jste, co jsem řekl? Všechno, co se týče Nathana, zůstává v této jeskyni. Nic se nedostane ven. Jestli s tím máte někdo problém, odejděte hned - ale když půjdete, nechte tady všechno, co jste slyšeli! Jestli ne, budete mít časem co dělat se mnou…“ Nikdo se ani nepohnul, ani nezavrtěl.

„Výborně!“ řekl Lardis.

Andrei Romani sedící po Lardisově pravici dodal: „Ano, skvělé! Stejně, co na tom? Nathan tady není jediný levoboček. Já jsem také nemanželský a oba jsme se vyvedli!“

Ostatní se zasmáli (včetně Traska a Chunga, čehož si Nathan nemohl nevšimnout), jen jeskyňáři seděli tiše a vypadali zmateně. Možná přece jen něčemu porozumí a alespoň mají šanci zaposlouchat se do szganského jazyka v praxi a snad i pochytit pár slov. Byli to každopádně Nathanovi muži, a proto by měli zůstat v jeho skupině, kde by jim mohl překládat a dávat jim pokyny, jak bude třeba.

Téma Lardisova přísného varování a Andreiova dobrosrdečného vtipkování Nathana nezahanbovalo. Možná by mu z něj bylo trapně kdysi dávno, dnes však už ne. Živí i mrtví z jiného světa mu vysvětlili, že na jeho otci není nic, za co by se měl stydět. Přece jen ho však trápilo něco týkajícího se jeho příbuzných - vlastně přímo jeho nejužší rodiny. Něco, co zatím nikdo neodhalil. Chtěl, aby to tak zůstalo, a proto se teď ujal slova:

„Lardisi, než začneme, poskytl bys mi, prosím, nějaké informace, co nového se stalo?“

Řekl to tak, že přiměl Lardise, aby se na něho v mihotavém světle svíček zadíval. Vždyť právě kvůli informacím tu jsou, nebo má jeho žádost nějaký skrytý význam? Ano, měla a starý Lidesci ho jasně vyčetl z Nathanovy tváře naproti sobě. Lardis mu tedy musí nechat všechny dveře otevřené a uvidí, kam se Nathan vydá.

„Ano,“ řekl. „Pokračuj. Co přesně bys chtěl vědět?“

„Dnes se odehrála krutá bitva,“ řekl Nathan. „Vampýři přišli sem, k Ochranné skále... což je novinka?“

Lardis přikývl. „Zdá se, že nás nakonec vyčenichali. Už roky je očekávám a dnes v noci se odstěhujeme.“

„Nemohlo mi ujít, že jich bylo velmi mnoho. Tedy Vampýry samotné jsme moc neviděli - alespoň ne na zemi - ale počet jejich otroků a zvířat...“ Nechal větu viset ve vzduchu nedořečenou.

Důraz, jaký položil na samotné, prozradil Lardisovi, kam míří. Teď musí starý Lidesci najít způsob, jak mu říct, co ho zajímá, aby se to nedověděli ostatní.

„Od východu k nám přišly jisté zvěsti,“ řekl Lardis pomalu a důrazně. „Na východě vždycky žily poddané kmeny - zbabělí psi! No a Wratha a ti další krvežízniví bastardi je znovu získali! Navíc se zdá, že Vampýři se opět sjednotili. Neustále budují armádu. Také jsme se doslechli, že je mezi nimi nový vládce. Moc o něm nevíme, ale co víme, není dobré. Povídá se, že to je nekromant! Lidé Karla Zestose ho údajně viděli, jak se šťourá ve starých mohylách a hrobkách v lese. To se dá čekat... od nekromanta!“ (Tak, povedlo se mu to!)

Nathan přikývl na důkaz, že pochopil. Pochopil, že Lardis ví o jeho bratru Nestorovi, který je upír, a nejen ,pouhý´ upír, ale vampýrský vládce. A teď ještě... nekromant? Svým způsobem to dávalo smysl: v Nestorovi se projevovalo nadání jeho otce, právě tak jako v Nathanovi. Zatímco však Nathan zdědil kladné stránky...

Starý Lidesci si tuto informaci nechával pro sebe, aby neranil Nanu Kikluovou a nepoškodil Nathanovu důvěryhodnost. Měl k tomu prostě důvody:

Mezi Lidesciho Szganyi se už zapomnělo, jak se Harry Keogh (zvaný také nekroskop, Harry Pekelník a občas i Harry Obyvatel) spojil se svým synem Obyvatelem a zničil staré Vampýry a zbořil jim hrady. Lidé si však pamatovali, že se nakonec Harry sám stal Vampýrem. Kdyby se teď rozkřiklo, že Nestor je tím novým vládcem ve Wrathině hradě, a nejen vládcem, ale i nekromantem...

Možná by pak staré rčení ,jaký otec, takový syn´ získalo nový hrozivý význam! A jak by ovlivnilo Nathanův osud? Dnes je nekroskop, ano…ale zítra? Změní něco, že se narodil předtím, než se z Harryho Keogha stal Vampýr? Vzpomněl by si na tohle někdo, bral by to někdo v úvahu, kdyby se zjistilo, že jeho bratr je zrůda?

I Lardis se tím trápil. Snad kdyby nemiloval Nathana jako syna a kdyby o vlastního syna nepřišel... miloval ho však a o syna přišel, a proto si dělal starosti.

Nathan se pořád díval na Lardise, kterému konečně z tváře zmizel napjatý výraz. Tajemství zůstalo jen mezi nimi, alespoň prozatím.

Lardis se uvolnil, přikývl a řekl: „Dobře. Myslím, že jsem připravený na pořádné představení tvých přátel, Nathane, a pak si poslechneme tvůj příběh. Jestli si dobře vzpomínám, ten, co jsi nám vyprávěl posledně, byl zatraceně dobrý, ale mám tušení, že ten nový ho předčí! Tak pojďme na to, protože tvá matka nám dala hodinu a ani o minutu víc.“

Jakoby znepokojeně si zamnul bradu, usmál se a řekl: „Tvá matka svého času bývala pořádně řízné děvče. Já nebudu ten, kdo ji rozzlobí!“

A pak následovalo představování, poněkud toporné a komplikované jazykovými rozdíly a nutností překládat...

Část pátá  

Nathan bojuje za živé, sní za mrtvé

I

Obnovené staré kontakty

Nathan vrhl pohled vpravo na Traska a vlevo na Chunga a řekl starému Lidescimu: „S těmito muži se přátelil můj otec a jsou i mými přáteli. Jsou to pekelníci, ale přese všechno, co vám řekla Zek Föenerová, v té zemi není peklo. Náhodou jsem se se Zek seznámil a moc ráda na tebe vzpomíná!“

„Áááá!´“ Lardis dlouze vydechl. „Takže... ty znáš Zekinthu? Má se dobře? A Jazz - ach, jak ten uměl bojovat! Měli spolu přijít a zůstat tady! Vlastně si myslím, že se dali dohromady. Kdysi jsem na něj skoro žárlil... samozřejmě to bylo ještě před Lissou! Jazz a Zek: měli dobrou a horkou krev, skoro jako Szganyové. Jejich děti by Szganyům vdechly nový život, na celé Sluneční straně.“

Nathan nevesele přikývl. Nana a Miša budou mít štěstí, jestli se k nim za hodinu dostane. Lardis byl skvělý posluchač (jako dítě, hned se nadchl), ale zrovna jako dítě bude mít plno otázek. Nejlepší bude je ignorovat a pohnout se z místa. I když... musí říct starému Lidescimu o Zek a Jazzovi.

„Ano, dali se dohromady,“ řekl. „Zek... přežila a má se dobře. Vzala mě k Jazzovu hrobu na tak krásném místě, že byste tomu nevěřili. Rád jsem...s ní šel.“ (Málem řekl něco jiného: že rád Jazze poznal a mluvil s hrdinou tolika szganských pověstí ze starých časů, ale Lardis a ostatní by to nepochopili. Jejich lidské mysli věří, že je možné se setkávat jen za života, ne když už člověk leží v hrobě.)

Nathan změnil téma a poplácal po ramenou Bena Traska. „Tento muž je velmi statečný. Na obou světech podobného nenajdete. Bez něj bych se nemohl vrátit, a on šel se mnou, aby nám pomohl zničit Vampýry!“ Což byla vlastně pravda. „Jmenuje se Ben - a Lardisi, Zekinthe v Pekelných zemích moc chybí! Jejich vztah trvá krátce a přerušil se příliš brzy. Ben má veliké nadání: rozpozná pravdu. Když mu zalžete, pozná to. Ukažte mu špatnou cestu, vybere si tu správnou.“

Lardis si Traska prohlížel v novém světle. Ale co si ho bude prohlížet? Jestli se zdá dobrý Zek, je dobrý i pro něj!

„A tenhle malý nažloutlý muž je David,“ pokračoval Nathan a chytil Chunga za ruku. „Máš s ním mnoho společného, Lardisi, také vidí daleko. Je to prorok! David má nadání, které měli tví předkové a které máš v krvi i ty.“

Lardis přelétl pohledem z Traska na Chunga a zpátky a přikývl. „Je dobře, že máte tyto zvláštní schopnosti. Budou se hodit. Vampýři také mají různá nadání. Vítejte tedy v Ochranné skále, Bene a Davide. Škoda, že ji nepoznáte lépe, protože odsud brzy odejdeme. Když teď Wratha se svou bandou vědí, že jsme tady, přestalo tu být bezpečno.“

Trask přikývl a opatrně, váhavě - převážně szganským jazykem – řekl: „Děkuji, že jste nás přijali. Vidím, že Nathan má vaši plnou důvěru. Chápu vás: jeho otec Harry Keogh měl moji důvěru před lety. Znal jsem ho, když byl... jen člověk a také potom, než se vrátil na Hvězdnou stranu. Nic ho nezměnilo - ne skutečného Harryho - ani na konci.“

„Já vím,“ odpověděl Lardis, „protože jsem u toho konce byl!“ Potom řekl překvapeným tónem: „Ale... ty mluvíš naším jazykem! Ne moc dobře, ale mluvíš. Všiml jsem si toho už prve: když žertujeme, směješ se! Jak je to možné?“

Trask pokrčil rameny. Sám vypadal, že ho to mate. „Mám talent na jazyky. V mém světě se mluví mnoha řečmi. Znám něco - moc ne, sem tam slovo - z většiny z nich. Váš svět je však zvláštní a... musím přiznat, že jsem sám sebe překvapil!“

Tentokrát byl Nathan tím, kdo zná ,pravdu´. „To je tvým nadáním,“ řekl. „Všiml jsem si, že všichni ESPeři si umí s jazyky poradit, zvlášť telepati. Já sám, Zekintha - myslím, že i další. Když přiřadíš slovo k myšlence, učení se velice zjednoduší. U tebe, Bene, je to zřejmě tím, že jsi lidský detektor lži: poznáš pravdu a poznáš i pravdu slov. Lépe to vysvětlit neumím. Ian Goodly to také umí... a David?“ Podíval se na Chunga.

„Ano, chápu většinu toho, co říkáte,“ přikývl Chung. „Nikdy jsem o svém nadání nepochyboval. Mám čínské rodiče, vyrostl jsem v Anglii, ve škole jsem se učil trochu německy a francouzsky - učit se jazyky mi připadalo přirozené.“

„Ne přirozené,“ Trask zavrtěl hlavou, „u tebe je to metafyzické! Nathan musí mít pravdu, můžou za to naše zvláštní schopnosti.“

Usadili se a Nathan ukázal na zamlklé, ještě pořád udivené jeskyňáře, kterými změna prostředí otřásla. Seděli po jeho pravici, mezi Chungem a Kirkem Liseskem. Teď se Nathan cítil opravdu zahanbeně. Setkal se s těmito muži v rumunském útulku a od té doby se všechno seběhlo tak rychle, že neměl čas je poznat. Nemohl si ani vzpomenout na jejich jména.

Jejich vedoucí si Nathanovy rozpaky uvědomil a řekl: „Jsem John Carling. Toto jsou mí přátelé, Jim Bentley a Orson Sangster. Myslím, že všichni trochu rozumíme, o čem se mluví, ale vůbec nechápeme, co se děje. Tento - paralelní svět? - je jako z hororu! To, co jsme zatím viděli, je neuvěřitelné! Kdybychom nebyli jeskyňáři zvyklí na pobyt pod zemí… jsem si jistý, že bychom odsud rychle utekli. Jen bychom nevěděli, kam běžíme a na co můžeme narazit. Tito lidé tady jsou alespoň přátelští a… jsou to lidé!“

Carling byl malý, pevně stavěný a vypadal schopně. Byl šlachovitý, měl tmavé vlasy na ježka a velké, silné ruce, kterými gestikuloval, když mluvil. Měl malá ústa, rovný nos, trochu propadlé tváře. Kdyby měl delší vlasy a pleť o odstín tmavší, mohl by se klidně vydávat za Szganyho.

Jim Bentley byl také štíhlý a hbitý, ale Carlinga převyšoval asi o deset centimetrů. Koutky úst měl skleslé a nervózně se usmíval. Měl zrzavé vlasy, hnědé oči a na čele hlubokou, zahnutou jizvu, pozůstatek nějaké drobné jeskyňářské nehody.

Orson Sangster se od nich lišil. Na jeskyňáře byl dost statný, měl dlouhé ruce a pohyboval se těžkopádně. V mnoha ohledech se podobal starému Lidescimu, kterého bylo nejspíše možné přirovnat k opici. Stejně jako Lardis, i on klamal tělem, které ukrývalo bystrou mysl a pohotový důvtip.

Benu Traskovi bylo těch tří líto, a proto řekl: „Až dostanu příležitost, vysvětlím vám podrobněji, do čeho jste se to dostali. Až vám povím, že všechno, co se tady stane, může rozhodnout i o budoucnosti našeho vlastního světa, pochopíte, že tyhle události jsou důležitější než my všichni dohromady. Každopádně - ať se vám to líbí, nebo ne - než to tady skončí, není cesty zpět. Dobře poslouchejte a snažte se naučit szganský jazyk. Možná si tady pobudeme pěkných pár dní.“

Zatímco Trask mluvil, Nathan se díval na Lardisovy muže. Kirka Liseska a Andreie Romaniho dobře znal, ale ostatní viděl poprvé. Také měl dojem, že chybí několik členů starého týmu.

Než tedy začal vyprávět svůj příběh, obrátil se k Andreiovi, který teď seděl tiše a zdálo se, že je zabraný v myšlenkách, a zeptal se: „Co se stalo s tvými -“ okamžitě se zarazil. Ozvala se jeho telepatie, kterou používal, jak ho to naučili Thyrové, tedy jen skromně, aby nevnikl do mysli ostatním. Andreiovy myšlenky však byly tak silné, že téměř přetékaly, a Nathan už se nemusel ptát. Skoro samovolně si odpověď přečetl v Andreiově mysli: že bratři Romaniové, Ion a Franci, byli mrtví. Zabili je při nedávném útoku na Osadu.

Andrei viděl, že Nathan je zmatený, a uhodl, na co se chtěl zeptat. Přikývl a řekl: „Ano, jsou pryč, jako tolik jiných před nimi. Oba byli ve skupině, která sloužila jako návnada v Osadě. Zakládali malá ohniště, pálili maso a do tmy posílali vůni pečínky, aby přilákali Vampýry. Fungovalo to. Tu noc těch bastardů přišlo hodně, ale s výbušným prachem Dimiho Petreska a našimi raketami na ně skupina v Osadě stačila. Jedna raketa zasáhla válečníka do plynových měchýřů, které od ní spolu s pláštěm chytly. Zvíře se napůl omráčené zřítilo na zem. Ion a Franci na ně šli vylít vařící dehet. V tom ďáblovi zbývalo víc života, než si mysleli...“

Andreiovy oči se ve světle svíček zamlžily. Otřepal se a řekl: „Tak to chodí.“

Nathan cítil, jak vzpomínku vytlačil z mysli, aby se už nevracela...až do příště. Způsobila, že vystřízlivěli a posmutněli. Všem došlo, jak vážná je situace... všem, snad až na jeskyňáře.

Nathan z úcty chvíli počkal a potom začal vyprávět svůj příběh. Když však začal mluvit, pokračoval rychle, aby neztratil víc času, než je nutné. Navázal v místě, kde asi tenkrát Lardis s líčením skončil. Řekl, jak ho unesl létavec, jehož jezdec, pobočník, ho z neznámého důvodu hodil do zářící Brány do pekel. Za Bránou, na místě zvaném Perchorsk, ho zajali, ale podařilo se mu uprchnout. Na nepřátelském území se spřátelil s pekelnými Kočovníky (Tohle Lardise a jeho lidi udivilo. Cože? Kočovníci v pekelných zemích? Nathan věděl, že jim někdy bude muset povědět detaily.) a ukryli ho, dokud ho nevyzvedl Trask a jeho organizace. Ti ho převezli do bezpečí.

Potom se Nathan s pomocí nových přátel ESPerů dověděl o nekroskopovi. Naučil se umění svého otce ,přicházet a odcházet´ a tak se stal největším Kočovníkem ze všech! Druhou Bránou se mu povedlo vrátit domů a přinesl s sebou i pekelnické zbraně, se kterými snad porazí Vampýry. Trask, Chung a ostatní se tady ocitli spíš náhodou, ale také proto, že chtějí zničit Vampýry. Pekelníci totiž považují obě Brány za obrovskou hrozbu pro svůj svět a chtějí je co nejdříve navždy zavřít.

Proto se Trask a ostatní musí bez prodlení vrátit do vlastního světa, dokud ještě můžou, ale ne dřív, než naučí Lardisovy muže zacházet se svými skvělými zbraněmi. Až se pak vrátí do pekelných zemí, jestli to půjde, budou posílat zbraně a munici, dokud se Brány nezavřou.

Nathan se ještě zmínil, že Bránou prošel i vůdce pekelných nepřátel z Perchorska s mnoha muži a že i oni mají zbraně. Szganyové si musí uvědomit, že ne všichni cizinci jsou dobří. Nathanovi příliš nezáleželo na osudu Turkura Conova, ale nelíbilo by se mu, kdyby jeho zbraně měly padnout do rukou Vampýrů.

„Nebo do rukou poddaných kmenů za Velkým průsmykem, které kolaborují s vládkyní Wrathou,“ zabručel Lardis, když Nathan skončil. Odplivl si na prašnou zem.

Nathan se zamračil. „Na ně jsem zapomněl. Možná se budu přece jen muset podívat, co se stalo s Conovem. Mám své důvody ho nenávidět a doufal jsem, že už s ním nebudu mít nic společného. Zdá se, že ano…“

„Jak to bylo s těmi Cikány, s těmi pekelnými Kočovníky?“ Lardise zjevně ta představa fascinovala.

Nathan se na chvíli zamyslel, zvažoval, jak nejlépe mu říct pravdu, a nakonec odpověděl: „Jsou to opravdoví Kočovníci. Ano, Szganyové, nebo alespoň jejich předci jimi byli. I v pekelných zemích se jim říká Szganyové nebo Cikáni... mají různá jména. Brána už je na Hvězdné straně velice, velice dlouho, Lardisi.“

„Myslíš tím, že pocházejí odsud? Ze Sluneční a Hvězdné strany?“

Nathan přikývl. „Původně. Náčelník kmene, u kterého jsem žil – tedy přečkal den a noc v maringotce - byl dokonce přímým potomkem Kočovníka odsud. Byl posledním v přímé linii pravé szganské krve a nesl s sebou historii svých předků. A odnese si ji i do hrobu. Vím, že řekneš, že je to tak dobře.“

Lardis se zamračil. „Vážně? Jak to myslíš?“

Nathan pokrčil rameny. „Byl to Ferengi!“

Lardis vytřeštil oči. „Ferengi? Ferenc, říkáš?“ Odvrátil se a znovu si odplivnul. „Ferencové jsou prokletí už odnepaměti, odpradávna! Mezi starými Vampýry byli vždycky Ferencové. Fess Ferenc byl jeden z nich a já ho jednou viděl během přepadení: byl to obr, s vyboulenou hlavou a hranatou čelistí, všechny jeho kosti byly nějak divné a místo rukou měl pařáty. Ale... Ferengiho Szganyové?“

Nathan přikývl. „To jsou pro ně už jen mýty a legendy! Vzpomínka na předky, na dobu, kdy jejich vládce byl mocný pán ve svém hradě a oni putovali světem a dělali, co on rozkázal. Pamatují si jen, odkud jejich předkové vyšli. Vzpomínají na Brány, kterými vstoupili do pekelných zemí.“

Lardis řekl: „I my máme své legendy. Víme, že Vampýři odnepaměti ukládali tři kruté tresty za porušení svých ,zákonů´. Jinými slovy, existovaly tři způsoby, jak se zbavovali svých největších nepřátel. Vyhnali je na sever, aby zahynuli hladem a zimou v Ledových pustinách. Nebo je nemrtvé zahrabali do hlubokých jam na holých kamenitých pláních, až v zemi ztuhli na kámen. Nebo je hodili do Brány a navždy je poslali do pekel - protože odtamtud se ještě nikdo nevrátil! Ano, a někdy s nimi šli i jejich otroci. Snažíš se mi říct právě tohle: že pekelní Kočovníci bývali poddanými Szganyi?“

Nathan přikývl. „Někteří z nich museli být. Neproměnili je v upíry, aby mohli hlídat během pekelných dnů, které jsou kratší a častější než naše. Museli střežit bezpečný spánek svých vládců.“

Lardis se na něj dlouze zadíval. „Říkáš, že vládci pro ně žijí už jen v pověstech? Jsi si však jistý, Nathane, že v tom zvláštním světě, který jsi navštívil, nejsou Vampýři víc než jen legendami?“

Trask se vmísil do hovoru: „Myslíme si, že ne. Harry Keogh vystopoval posledního z nich a zabil ho. Byl to také Ferenczy. Harry se však asi příliš přiblížil, což znamenalo jeho konec.“

„To je pravda!“ souhlasil Lardis. „K Vampýrům se moc blízko nesmí!“ Podíval se na Nathana. „Takže až se tento náčelník, který ti poskytl úkryt, odebere na věčnost, jeho rod vymře?“

„Rod v přímé linii ano,“ odpověděl Nathan.

Trask se usmál a řekl: „Nevymřou však Ferenczyové.“

„Hm?“ Lardis se zamračil. „Řekni to znovu?“

„V mém světě to je běžné jméno,“ odpověděl Trask a podíval se na Andreie Romaniho. „Hlavně v Rumunsku!“

Andrei se zhluboka nadechl. „Kde? Co jsi to říkal?“

Nathan se hned vložil do hovoru. „Je to pravda, Andrei. V pekelných zemích je Brána - ta původní Brána - která leží v zemi jménem Rumunsko. Kočovníci, Cikáni, Szganyové, jak jen jim chceš říkat, dohromady si říkají... Rómové!“

Andrei se cítil dotčený. Střílel po nich očima a potom řekl Lardisovi: „Měl bych se urazit? Prošli mí předci do pekelných zemí jako upíří otroci?“

Nathan však znovu pohotově zareagoval: „Možná ne. Romani je nakonec běžné jméno - promiň, že to říkám. Podél celého pohoří žijí Romaniové, kteří s tebou nejsou vůbec spříznění... nebo nanejvýš jen vzdáleně.“

Andrei řekl: „Fuj!“ a opřel se v židli.

Trask se podíval na hodinky a varoval je: „Hodina vypršela.“

Lardis vstal. „Pro tuto chvíli dost řečí. Všichni jsme unavení. Pro nás Szganye to byl dost těžký den, takže pro vás to muselo být - peklo?“ Usmál se a ukázal křivé bílé zuby. Hned však zvážněl. „Řeknu někomu, aby vám ukázal, kde budete spát. Běžte si lehnout, ale moc se neuvelebujte. Před půlnocí - dlouho před půlnocí - budeme na cestě odsud. Kam...to je má starost. Východ slunce nás zastihne v novém tábořišti a tam bude dost času na cvičení se zbraněmi a všechno ostatní.

Ale vás šest, nebo sedm, když počítám tu ženu...“ Lardis zvedl dlouhé ruce, jako by chtěl zahrnout Carlinga a jeho kolegy, potom stejným způsobem ukázal na Traska, Nathana a Chunga. „Poslouchejte, já obvykle moc neděkuju, většinou totiž není za co! Je mi však jasné, že vaše přítomnost nás všechny dnes v noci zachránila. Vím, že jakmile dostanou moji chlapci příležitost, budou chtít oslavovat a uspořádat hostinu. A mají pravdu, vždyť od poslední uteklo moře dní! Potom vás všechny pěkně uvítáme!“

Když jeho muži zapálili pochodně a připravili se k odchodu z jeskyně, Lardis vykřikl: „Ach ano, ještě jedna věc. Chci vás jenom varovat: je tu plno pěkných děvčat s hnědýma nohama a mnoho z nich nemá muže. Takže si dejte pozor, pekelníci! Věřte mi, že i ony vás budou chtít přivítat!“

I cestou spletitými chodbami Skály za sebou slyšeli jeho chechtání…

Nathan tiše zachrčel a potom jasně vyslovil zvláštní jméno: „Thikkoul!“ Neklidně se zavrtěl a ve spánku se otočil. Miša, která byla vzhůru, mu uvolnila místo, a když se uklidnil, znovu ho objala.

Položila mu ruku přes tělo, přitiskla se mu prsy k zádům a dlaní nahmatala jeho mužství, které teď ochable viselo. Vždycky ji udivovalo, jak taková malá a měkká věcička může tolik narůst a ztvrdnout a tak rychle! Milování ho tentokrát zmohlo. Byl fyzicky vyčerpaný ještě před ním a po něm hned tvrdě usnul. Byla si jistá, že obvykle se tak nechová. I když s ním vlastně nikdy nebyla dost dlouho, aby věděla, co dělá obvykle! Chápala ho však. Naplnil ji a tím v něm vznikla tato prázdnota: bez pohybu, bez myšlenky, nic, jen hojivá vlna úlevy, která se přelila přes ostrá skaliska těla a mysli. Ovšem Nathan měl zvláštní mysl a ta neznala nečinnost. Proto se mu zakrátko zdál další sen.

Znovu usnul, a protože ho Miša milovala, přemýšlela, co se mu asi tentokrát zdá. Jako by jí chtěl odpovědět, znovu řekl: „Thikkoul!“ Pouhé mumlání, které zaniklo v tichu - v podivném strnulém mlčení. Nathan ležel tak velice klidně a ona věděla, že naslouchá.

Ale čemu...?

Nathaneee!

Nekroskopovi se zdálo, že z veliké dálky, přes miliony kilometrů, slyší hlas, který zněl před miliony let. Jak si však může vybavit hlas, který nikdy neslyšel, jehož majitel zemřel, ještě než se Nathan narodil? Kdyby byl Nathan obyčejným smrtelníkem - měl obyčejnou mysl — slyšet by ho nemohl, snad jen v záblescích paměti předků, kdyby na takové věci věřil. Obyčejné mysli totiž nedokážou komunikovat s mrtvými.

Nathaneee!

Hlas se znovu ozval, jako ozvěna z prostoru a času. Byl však mnohem naléhavější než jakýkoliv sen. Nekroskop se naučil poznat rozdíl mezi snem a zvláštní realitou. Proto také potřetí ve spánku vyslovil jméno svého skutečného, i když nehmotného společníka: „Thikkoul!“ Tentokrát ho však opakoval pro sebe, neslyšně, jazykem známým jako řeč mrtvých, kterou teď mluvil stejně přirozeně, jako dýchal.

Kdyby se na Nathanovu mysl v tuto chvíli naladily mysli živých (vlastně se jich o to několik právě pokoušelo), nepochybně by je zmátl ten náhlý výpadek - na místě Nathanova podvědomí náhle nebylo nic. Jen mrtví totiž slyší řeč mrtvých. Živí jako by pro tyto signály neměli správný přijímač. Měl ho pouze Nathan. Řeč mrtvých byla pro živé jako semafor pro slepého nebo vzdálené volání pro hluchého. Mezi živými ji mohl přijímat, vidět a slyšet pouze jediný člověk. Nebo možná dva, kdyby se počítal Nestor, i když jeho nadání se od Nathanova lišilo: nedokázal přicházející signály ovládat vůlí.

Nathaneee!

A pak znovu jasněji, když hlas konečně nekroskopa našel: Nathane, jsi to opravdu ty? Jistě, kdo jiný by to mohl být? A kdo jiný by mohl takhle mluvit než Thikkoul, thyrský astrolog, jehož nadání se proti Goodlyho talentu zdálo asi jako Goodlyho proti nadání nějakého pouťového podvodníka! Thikkoul, který z hvězd vyčetl Nathanovu budoucnost, a vyčetl ji správně, i když nepřímo. Nathan si vzpomněl, co mu Thikkoul řekl: že se nejdřív nakrátko shledá se svou matkou a s Mišou a potom zmizí ze světa (z tohoto světa) ,jakoby mrknutím obrovského zářícího oka!´ Doopravdy z tohoto světa odešel: napůl v bezvědomí ho Nestorův upíří pobočník hodil do jasného oka Brány do pekel.

„Nepředpověděl jsi však můj návrat.“

Protože jsem se dál nedíval! Proč bych také měl? Když zmizíš, zmizíš! Podle mých zkušeností, když někdo zmizí, znamená to, že zemře. Popravdě, Nathane, věděl jsem, že si s tebou znovu popovídám, ale čekal jsem, že každý budeme někde věčně odpočívat. Mrzí tě, že jsem nepředpovídal lépe?

„Ne, ovšem že ne. Neobviňuji tě. Tvá předpověď byla přesná. Měl jsi pravdu: číst budoucnost je ošemetné. Náš cíl je daný, ale jak k němu dojdeme, je ve hvězdách!“

Ve hvězdách?

„Výraz z jiného světa.“ Thikkoul však vysvětlení v duchu viděl, ještě než Nathan promluvil. Thyrové byli všichni vynikající telepati a jejich Velká většina ovládala řeč mrtvých dlouho před tím, než do jejich světa přišel Harry Keogh.

Jiný svět! Vždycky jsi ho přece hledal. Tak proč ses vrátil?

„Protože tohle je můj svět a všechno, co miluji, je tady.“

Nejspíš také proto, že tady je i všechno, co nenávidíš.

„Vampýři? Ach ano! Možná máme prostředky, abychom je konečně zlikvidovali...“ Nathan se však náhle zarazil, protože své plány nechtěl rozebírat ani v soukromí řeči mrtvých. Vlastně si ani sám nebyl jistý podrobnostmi. Věděl jen, že čím méně jich odhalí živým i mrtvým, tím lépe. Proto změnil téma.

„Thikkoule... jak jsi věděl, že jsem se vrátil?“

Cože, ty? Ten, který stojí mezi životem a smrtí? Jako most mezi cizími národy, posel mezi dvěma sférami existence, vyslanec z krajů, které bychom jinak nepoznali? Když jsi od nás odešel, osamělá svíčka zhasla, když ses vrátil, náhle se zase zažehla! Byl bych se s tebou spojil dřív, ale neodvažovali jsme se doufat.

„My?“

Já a všichni tví přátelé mezi thyrskými předky. Všichni, s kým jsi v minulosti mluvil, jejichž slova jsi předal jejich potomkům mezi živými. Rogei, Shaeken a ostatní v Jeskyni předků v osadě Pod žlutými útesy byli nadšení! Řečí mrtvých mluvili se svými kolegy na dalších místech. S Tolmiou, Ethloiem Starším v osadě Otevřené k nebi. Ti potom předali zprávu dál: že ses vrátil! Tak jsem se ji nakonec dověděl já, Thikkoul Hvězdopravec ze Síně nekonečných hodin v osadě U rákosové řeky. Musel jsem si s tebou samozřejmě promluvit a nabídnout ti své služby.

„Své služby?“

Ó ano! Teď, když máš budoucnost - mohu ti ji přečíst! Připouštím, že to nenabízím jen kvůli tobě, ale i kvůli sobě. Uvidět znovu hvězdy očima nekroskopa!

Nathan o návrhu uvažoval. „Mohlo by to být velmi cenné,“ řekl nakonec. Potom opatrně dodal: „Na druhou stranu budoucnost, kterou uvidíš, se nedá změnit... Chci říct, stane se, co se má stát...“

Ovšem, řekl Thikkoul trochu zklamaně a Nathan vycítil, že pomalu pokrčil rameny. Ovšem. Nemohu ti zazlívat, že ji nechceš znát. Nakonec každá budoucnost, i nekroskopova, má určitou délku...

Kdybych si to však rozmyslel...?“

Ano, ano, to se rozumí samo sebou, řekl Thikkoul. Po chvíli dodal: Už jsem tě dost vyrušil ve spánku. Jen si pamatuj, že mě máš, kdybys něco potřeboval. 

„Budu si to pamatovat,“ odpověděl Nathan a cítil, jak se Thikkoulova nehmotná sonda ztenčuje a mizí mu z metafyzické mysli. Po chvíli se rozplynula i prázdnota řeči mrtvých a nekroskopova snící mysl se opět otevřela…

Otevřela se pro těch několik dalších, kteří se Nathana pokoušeli kontaktovat od té chvíle, kdy se před několika hodinami vrátil domů. Věděli, že nejlépe jim to půjde, až usne. Zatím naráželi na různé překážky: masiv Bariérového pohoří, skutečnost, že Nathanova mysl byla pořád buď zaneprázdněná, nebo prázdná, když mluvil řečí mrtvých, a také to, že spal ve Skále, i když ne příliš hluboko. Zatímco čekali, povídali si mezi sebou jako obvykle.

Dříve spolu většinou nepotřebovali mluvit tímto způsobem. Žili pohromadě jako vůdci jedné smečky (což by v jiných smečkách představovalo nemyslitelnou situaci), a navíc byli bratři z jednoho vrhu a každodenního kontaktu si užili až moc. Před nedávném je však rozdělily nešťastné okolnosti, a proto teď chtěli mluvit s Nathanem. Také ho však chtěli přivítat doma.

Už několik minut poslouchal jejich telepatický rozhovor, než pochopil, že se mu nezdá, ale skutečně ho slyší. Kdyby byl vzhůru, hned by navázal spojení. Jeho telepatie se už dávno vyvinula tak, že poznal pravou podstatu myšlenek druhých a už je nevnímal jen jako mlhavý statický duševní šum, který znal z dětství. Vždycky v sobě měl zárodek telepatie a umění řeči mrtvých (což jsou sice dvě různá nadání, ale jsou analogická), které se ale nerozvíjely, protože je dost neprocvičoval. Neznal ani mnoho ochotných myslí, na kterých by se byl mohl cvičit. Mrtví s ním nechtěli mluvit, a kromě ,svých´ vlků nepoznal jiný telepatický kontakt. Jedině snad kontakt s Nestorem, což nebyl nijak výjimečný jev mezi szganskými blízkými příbuznými.

Během cest v něm však nomádští Thyrové otevřeli oba tyto kanály a v paralelním světě Bena Traska konečně využil nadání, aby se spřátelil s početnými mrtvými víc, než mohl kdy čekat od mrtvých ze Sluneční strany. Nathan zatím neměl zprávy, že by se přístup Velké většiny v jeho vlastním světě změnil - s výjimkou Thyrů. Nechtěli s ním nic mít a dál se mu vyhýbali. Protože řeč, kterou teď zachytil, nepřicházela od Thyrů a nemohla být ani szganskou řečí mrtvých, musela být telepatická.

Mluvit však z mysli do mysli s vlky! Nabízela se mu právě odpověď na starou otázku. Ta odpověď sice vyšla najevo v Traskově světě, ale ověřit si ji mohl jedině zde. Tento rozhovor mu ověření poskytl.

Nathan vždycky pochyboval, i když v srdci věděl, že opravdu existuje nějaká ,spřízněnost´ mezi ním a některými členy šedého bratrstva, divokými dětmi noci, vlky, kteří obývají Bariérové pohoří Sluneční a Hvězdné strany. Teď vyšla najevo spřízněnost v užším smyslu toho slova. Obyvatel byl Nathanův starší bratr! Nejen Nestor ,Kiklu´ nebo jak si teď říkal, ale měl ještě jiného pokrevního bratra, pravého syna Harryho Keogha a ženy z této země. A Obyvatel byl vlkodlak!

Zatímco Nathan spal, v jeho metafyzické mysli do sebe začínaly zapadat poslední kousky staré skládačky. Pochopil, proč mu jeho vlci říkali ,strýčku´. Jejich vysvětlení byla vždycky pravdivá: on byl jejich strýc! Věděl také, proč pro něj vždycky znamenali něco víc než ,jen vlci´ a proč nad nimi měl určitou moc (a oni nad ním): protože měli stejný původ, byli jedné krve. Začalo dávat smysl, proč se ho snaží usilovně hlídat: protože ,jejich otec by si to tak přál, což se mu jednou snažili říct!

Ve spánku si vzpomněl ještě na něco, co se mu snažili říct a co ho´velice nadchlo. Teď věděl, že není jediný nekroskop: stejné schopnosti Harryho Keogha, které zdědil on a v temnější formě i Nestor, zdědili i Nathanovi synovci vlci.

Nathan si vzpomněl na tu noc, kdy Wratha poprvé napadla Osadu. Poprvé tehdy se svými renegáty letěla z Karenina hradu (jak se v té době říkalo poslednímu hradu) přes Bariérové pohoří na Sluneční stranu. Vzpomněl si, co mu odhalili jeho vlci po útoku, když spal podobně vyčerpaný jako teď.

Ději se nedobré věci (řekli mu tenkrát). Podivná zrůdná stvoření přišla žít v posledním hradě a létají z něj plenit Sluneční stranu. Lesy a hory už nejsou bezpečné, pro vlky ani pro lidi. Nevíme, jak tyto problémy vyřešit, ale... známe někoho, kdo by mohl vědět víc. 

Nathan řekl: „Vampýři se nedají vyřešit!“

Možná máš pravdu. Možná ne. Naše matka však mluvívá s otcem, který je tvým bratrem. Jestli někdo řešení zná, pak je to on. Takže si jdeme promluvit s tou, která nás odkojila.

„Se svou matkou, vlčicí?“

Ano, tam, kde na stejném místě leží její vybělené kosti...

Tohle se stalo předtím, než Nathan objevil své nadání, dřív než vůbec věděl, co to je nekroskop. Nemohl rozumět jejich... hádankám? Teď však...ach, rozuměl velmi dobře: i oni byli svým vlčím způsobem nekroskopové! Byli jimi všichni tři a stejně jako Nathan mluvil s mrtvými, i oni mluvili se svými zemřelými!

,Pahýlek´ se tak jmenoval podle ocasu, o který ho připravila rozzlobená liška, když byl malý. ,Plamen´ podle šikmého bílého pruhu přes čelo, jako by tam měl ojíněnou srst. A ,Smíšek´ často ohrnoval horní pysk, takže dokonce i přátelům ukazoval obnažené zuby. Nathanovi vlci: ,jeho´ vlci - jeho synovci!

Slyšeli jeho myšlenky a odpověděli mu.

Strýčku, zavrčel Plamen, zakašlal a v duchu štěkl. Takže ses konečně vrátil. Ty a tvá čísla! Mohla vycházet jen z jediného zdroje. 

„Má čísla?“ Nathan se zamračil.

Copak to nevíš? Vycházejí z tebe jako světlo z majáku, ani ne tak během dne, jako když spíš!

To byl pro Nathana námět k zamyšlení, něco, co musí zvážit, až se probudí a všechno tohle se změní v sen nebo při troše štěstí ve vzpomínku. Jestli ho podle číselného víru našli jeho vlci, kdo ještě ho tak snadno poznal? V paměti se mu teď znovu vynořily zpola zapomenuté události, které ho svého času trápily:

Ve světě za Bránou ho snadno objevila Siggi Damová, která nebyla lokátorka, ale telepatka. Naposledy, když byl tady na Sluneční straně, jeho upíří bratr Nestor také přesně určil jeho polohu. Číselný vír... Co to vlastně je? Vrozená metafyzikální matematika ho zrazuje? Odteď musí vír potlačovat, tím spíš teď, když je zase s Lardisem a Lidesciho Szganyi. Rozhodně nesmí sloužit jako maják pro Vampýry!

Plamen nehmotně zavrtěl hlavou. Na Sluneční a Hvězdné straně je nás jen pět, kteří vysílají taková čísla, a jen pět je umí přečíst. Kdyby se tvé mysli dotkla jiná mysl - tak jako teď ta moje - možná by pocítila tvůj číselný vír. Pro nás však byl vždy jasným signálem, který ukazoval, kde právě jsi. Bohužel nejen pro nás, ale také... pro tvého bratra Nestora! 

„Je nás pět,“ odpověděl Nathan. „Já, vy tři a Nestor. Všichni jedné krve.“

Vlk pokýval hlavou - Nathan vnímal zablesknutí bílého pruhu srsti, jako by Plamen stál vedle něj. Nathan ho viděl, tak jak ho znal od dětství:

jeho oči byly za soumraku hnědé jako tmavý lesní med, ale v noci to byly žluté oči šelmy. Byl štíhlý a svalnatý, měl jistý krok jako kamzík, ale byl daleko hbitější. A inteligence? Mnohonásobně jí převyšoval průměr ve smečce! Nebýt jejich individuálních znaků a zvyklostí (Pahýlkův krátký ocas a Smíškův ne zrovna přátelský úsměv), všichni tři se navzájem podobali jako vejce vejci. Nebylo na tom nic divného, vždyť pocházeli z jednoho vrhu, byli jedné krve. A Nathan byl jejich pokrevní příbuzný. Dávalo to smysl.

Jedna věc však - vlastně několik věcí nedávalo smysl vůbec. „Nestor má číselný vír, říkáš? Můj bratr vysílá čísla?“

Jeho číselná aura je slabá a pomalu mizí, ale stejně ho podle ní poznáme. Máme bystré smysly a plně je využíváme - naše smysly i jeho auru - abychom se mu vyhnuli! Plamenův vlčí hlas teď zněl jako hluboké vrčení a zněl hořce.

„Protože je Vampýr?“

Proto a také z jiných důvodů. Nestor a ostatní v posledním hradě nás už nějakou dobu trápí.

„Počkej!“ řekl Nathan. „Tohle si musím ujasnit. Jestli má Nestor také čísla, jak to, že o tom nevím? Proč je neumím přečíst? Proč jsem je nikdy necítil? Vždyť Nestor nenáviděl čísla!“ Nathan si navíc vzpomněl, co Nestor říkával: že číslo je počet ryb, které chytil, dělení je rozdělování úlovku po celodenním lovu a násobení něco, co králíci ovládají a nepotřebují k tomu ani ukazovat na prstech!

On neví, že je má - nebo jestli to přece ví, nestojí o tu znalost. Svádí je na tebe, Nathane, ta čísla ve své hlavě! Vždycky to tak dělal! Když jsi blízko, Nestorův vir se spustí a on víření ve svém mozku zrovna nemilý

„Jak to můžeš vědět?“

Protože u nás je to podobné. Máme také čísla, ale k ničemu nám nejsou. Jsme v tomhle po otci, a proto se lišíme, jsme chytří. Jako vlci však nemusíme znát všechno, co znal on! Ani Nestor všechny znalosti nepotřebuje. Nepokoušej se to pochopit. Kdysi se s tebou mluvilo daleko snadněji! Nathan ve vlkově hlase poznal velké zklamání, určitou naléhavost. Tohle si však musí vyjasnit.

„Snadněji se se mnou mluvilo, protože jsem nic nechápal, jednoduše jsem všechno přijímal! Teď začínám rozumět. Řeknu ti ještě tohle: jako jsem nikdy necítil Nestorova čísla, necítil jsem ani tvá, Pahýlkova nebo Smíškova!“

Vlk zoufale pokrčil rameny. Zkusil jsem ti odpovědět za Nestora. Možná mám pravdu, možná se pletu. Říkám jen, jak to vidím já... 

„A vaše čísla? Proč jsem je necítil?“

Jsou utlumená, nepoužíváme je. Matka nám říkala: ,Schovejte je! Jsou nepřirozená! Váš otec měl také čísla a jak skončil? Zmizel s velkou ránou a zábleskem světla!´ Jako vlčata jsme čísla odložili. Stejně nás jen rozptylovala.

„Vzpomněl by sis na ně? Mohl bys mi je ukázat?“

Má čísla? (Vlčí zavrčení.) Jaká ztráta času! Pověz mi, strýčku, vrátil ses bojovat s Vampýry, nebo si hrát s čísly? 

„Je to důležité.“

No dobře, ale musím jen krátce. Podívej!

Nathan se podíval - a viděl! Odnikud se objevil...

Byl to stejný číselný vír, stejný šílený kornout čísel, přesto se lišil. Nathanův vír tvořila reálná čísla - od prostých IIII ,plůtků´ szganského systému, až ke všem číslicím, symbolům a algebraickým míchanicím z cizího paralelního světa. Plamenův vlčí číselný vír se však skládal výhradně z vlčích čísel: otisků tlap, škrábanců, symbolů měsíce a hvězd, skupin pěti nebo šesti balvanů, borovic seskupených po třech či čtyřech. Šedé bratrstvo ,počítalo´ jen věci, které pro ně měly význam a daly se využít! Pro Nathana však nic neznamenaly.

Přesto nemohl říct, že kmitání víru nemá směr... vlastně měl dojem, že směr je u něj to hlavní. Nathanův vlastní vír jako by naznačoval překročení obrovských vzdáleností během okamžiku a to, že všechen čas je TEĎ. Také napovídal, že existují vzdálené světy. Kdysi tato vlastnost víru byla záhadou, ale teď pro něj mnoho znamená: ukázalo se, že jeho čísla jsou stavebním kamenem Möbiova kontinua! Mohl by vlčí vír být podobný? Měl velice skutečný pocit, že vír skrývá jiné světy - a také, že existují v určitém směru! Nathana to opravdu zaujalo a rád by vír studoval déle...

Plamen ho však ukončil, než mohl vůbec se studiem začít. Tohle nikam nevede. 

Znovu v jeho hlase zaznělo zklamání, takže se Nathan vzdal a místo přesvědčování se zeptal: „Kde teď jsi a proč jsi mě vyhledal?“

Abych tě pozdravil... také tě varoval a požádal o pomoc. I když vlastně nevím, jak bys mohl pomoci. Sám máš plno problémů a spousty otázek. Odpovím ti ještě na jednu z nich: jsem vysoko v horách.

„Také tě zdravím, Plamene vysoko v horách - který jsi nebýval tak popudlivý! - a také vás, Smíšku a Pahýlku, jestli posloucháte. Však víš, že jestli budu umět pomoci, pomůžu ti. Nejdřív mi však řekni, před čím jsi mě chtěl varovat?“

Ovšem že před Vampýry!

„Já už přece o Vampýrech vím.“

Ale? No ano, víš o Wrathe a ostatních.

Na Nathanově páteři tál led a skapával dolů. „Chceš říct, že jich je víc?“

Ano, přišli z východu...

„Kdy?“

Není to déle než den.

„Kolik jich je?“

Víc než dokážeme spočítat! My jsme však vlci a čísla nám moc nejdou.

Led tál rychleji. „Viděli jste je?“

Tvůj synovec Pahýlek je viděl. Pahýlek je vůdcem smečky, která sídlí v horách za Velkým průsmykem. Viděl je na místě zvaném Kámen jako řeka, kde ve velkém počtu táboří. Smíšek jich také několik viděl. Jeho smečka drží území od této strany průsmyku k vrcholům nad Dvěma Brody. Moje smečka běhá na západě, od Smíškovy hranice k místu nad Tirenským Srázem. Dál leží území nebezpečné vlčice! Je to obyčejná vlčice, a přece není tak úplně obyčejná. Je mnohem dravější než pes! Vede dobrou smečku. Jeden druhého respektujeme a držíme se na vlastním území. Proto nevznikají spory, třenice. Šedé bratrstvo je skutečně bratrstvem.

„Nebo sesterstvem?“ usmál se Nathan.

Ona je ojedinělá. (Vlk se ušklíbl.)

Nathanovo veselí netrvalo dlouho. „Ty sám jsi ty východní Vampýry  neviděl?“

Mluvím s Pahýlkem a Smíškem. Nestačí, že je viděli oni?

Nathan přikývl. „Ovšemže ano. Povím ti, že invaze těch tvorů se čekala. Proto jsem z cizího světa přinesl zvláštní zbraně, kterými proti nim, budeme bojovat! Moc bych ocenil, kdybyste spolupracovali se mnou a Szganyi - ze šedého bratrstva budou pozorovatelé a ze Szganyů bojovníci!“

Mohu ti zaručit, že vám pomůžeme. (Nathana zalila úleva.)

„Měl jsi problémy?“

Neříkal jsem to snad? Wratha a ostatní jedí vlčí srdce, ledviny a štěňata podlévaná mlékem jejich matek! Nezdá se ti tohle jako problém? Proto jsme s bratry rozdělili Velkou smečku na tři. Na úbočích hor nás byla horda: bylo snadné nás lapit! Zaháněli nás dolů ze srázu, strhli na nás lavinu, používali štěňata jako návnadu a věděli, že jejich matky je budou následovat do záhuby. Jsou jako mor!

„Vždycky takoví byli, i za starých časů.“

To jsem nezažil.

„Ani já ne, ale Szganyové si vyprávějí legendy. Lidé žijí dlouho, když mají štěstí, a uchovávají vše v paměti.“ Nathan se zamračil. „Říkáš, že vás Nestor lovil?“

Sám Nestor? Popravdě, nevím. Všichni ostatní ale ano! Jestli ne oni, pak jejich otroci. Záleží na tom? Nestor je jedním z nich. A dělá horší věci, než je lovení svých šedých bratrů. Členové mé smečky ho viděli, když se hrabal mezi pozůstatky vlastního lidu, aby -

„Já vím!“ přerušil ho Nathan. „Vím, co Nestor dělá. Vím, že je nekromant. Slyšel jsem to od starého Lidesciho. Nestor... si nemůže pomoct. A jeho lovení... dokonce lovil i mě! Také mě na chvíli chytil.“

Proto jsi byl pryč?

„Ano, uvězněný, zajatec cizího světa. Nakonec jsem vyvázl nezraněný. Ale...“ Nathan musel jen pokrčit rameny a opakovat, „není to Nestorova vina. On si nemůže pomoct.“

Samozřejmě že ne: je Vampýr!

To poslední Nathana bodlo do srdce jako šíp a Plamen cítil, jak zasáhl cíl. Je mi to líto, strýčku... 

Mně také. (Další hlas: Smíškův.)

I mně. (To byl Pahýlek, slabším hlasem a z velké dálky mezi vrcholky za velkým průsmykem na Hvězdnou stranu.)

Nathan chvíli mlčel a přemítal nad vším, co mu Plamen řekl. Nakonec se zeptal: „Jakou radu vám dala matka, když jste ji šli tenkrát navštívit na místě, kde leží její vybělené kosti?“

To ona navrhla, abychom rozdělili smečku, odpověděl Plamen. Byla to moudrá rada a hned jsme ji také poslechli. Nějakou dobu to fungovalo. V menším počtu jsme se mohli mnohem lépe ukrýt, když šli upíři na lov. Teď však ten příliv nováčků z východu... to jich bude horda!  

„Dokud také jejich počty někdo nesníží,“ přikývl Nathan. „Už jsme s tím začali.“

Smíšek se znovu ozval, docela dychtivě, a Nathan skoro ve svitu hvězd viděl jeho odhalené bílé tesáky, z nichž tečou sliny. Já vím, že už jste začali! Jsem v horách mezi Dvěma Brody a průsmykem. Viděl jsem Vampýry vylétat jako mrak z posledního hradu. Mířili na západ k Osadě nebo Ochranné skále. Ach ano, když se vraceli, ten mrak byl mnohem řidší!  

Plamen se nakazil vzrušením bratra: A já zas viděl ohně bitvy! Hromy ohňostroje na nebi a hluk jako by pukaly skály! 

Nathan se chladně usmál. „Ach ano. Tentokrát to pro ně nedopadlo dobře.“

Odteď už pokaždé?

„Doufejme. Dejte mi vědět, když zjistíte něco nového nebo když budete v nesnázích. Pamatujte, co jsem řekl: odteď pracujeme spolu. Sledujte pohyb Vampýrů. Vy jste očima jestřába a Szganyové jsou jeho spáry!“

Co ty, Nathane, kam zapadáš ty? Představuješ snad zobák válečného jestřába?

„Doufám, že ano.“

Budeme hlídat. (Vlčí hlava kývla, plamen se zablýskl.) Pro tuto chvíli dost řečí. Ještě... bych tě však měl varovat. Buď opatrný, když používáš řeč mrtvých. Nestor ji také ovládá. U něj... je jiná: stejná, a přece opačná. Jako světlo měsíce a sluneční světlo: jedno je studené a druhé vřelé. Nestor poslouchá myšlenky mrtvých, odposlouchává jejich rozhovory - tvé taky, když mluvíš řečí mrtvých! Možná poslouchá i teď. Vlastně jsem si jistý, že ano.  

Nathan byl hned ve střehu a sondami zkoumal éter řeči mrtvých. Na severu, na Hvězdné straně... ucítil něčí přítomnost, inteligenci. Někdo naslouchal? Jestli ano, choval se velmi nenápadně a podezíravě. Nathan vážně přikývl. „Budu si to pamatovat,“ řekl. „Teď však sbohem.“

Pahýlek kdesi v dálce zavrtěl useknutým ocasem a slabě zašeptal: Dej na sebe pozor, strýčku! 

Ano, řekl Smíšek, který si potrpěl na stručnost.

S tím se rozloučili.

Nathan však nebyl sám a byl si toho vědom...

II

Pokus o navázání nových kontaktů a popření staré smlouvy

Teď už spala i Miša. Tiskla se k Nathanovi a automaticky se přizpůsobovala tvaru jeho těla. Snil víc než jen sny, a když se proto neklidně převracel, slabě ze spánku sténal a mumlal.

Pohled na vrcholky hor, hbitý měsíc ženoucí se po nebesích a hrdla šedých bratří rozechvívá nadpozemské vytí, jejich oslavná píseň. Jako všechna přirozená stvoření všech světů, i oni uctívají svou stříbrnou měsíční lásku...

Vytí sláblo, až nakonec utichlo, a Nathan byl jediný, kdo ho slyšel.

Možná že přece jen nebyl jediný, protože rozhovor s Plamenem, Pahýlkem a Smíškem vedl telepaticky, ne v tajné řeči mrtvých. Když spal, Nathan nemohl téměř ovlivnit, jestli ho někdo odposlouchává. Početní mrtví samozřejmě věděli, že se vrátil, a přestože mu nevěřili - nebo možná právě proto? - a jeho bratru nekromantovi věřili ještě méně, fascinovaně jeho konverzaci s vlky poslouchali: asi jako když pták pozoruje hada. Našel se však mezi nimi jeden, který promluvil.

Nathan jeho hlas znal z dřívějška, dokonce si vzpomněl i na jeho jméno - Jasef Karis! - ale nepamatoval si, odkud ho zná. Z nějakého starého snu z minulosti. Ano, Jasef Karis. Pouhé jméno mu však mezi ostatními mrtvými neposkytovalo žádná privilegia. Možná se za ním jednoho dne Nathan vydá osobně -jestli to szganští mrtví dovolí! Z celé Velké většiny Sluneční strany byl právě Jasef vždy na jeho straně, čímž své kolegy nepřestával šokovat.

Teď byl tedy s odposloucháváním na řadě nekroskop. Dělal to tiše, neodvažoval se mluvit ani příliš zřetelně myslet. Kdyby byla Miša vzhůru, zase by měla dojem, že její manžel něčemu ,naslouchá´. Poslouchal kradmé šeptání mrtvých.

Vrátil se! (Netělesný hlas se zachvěl - nebo přímo otřásl?) Jako by Sluneční a Hvězdná strana neměla dost zrůd. 

Bah! (To byl Jasef Karis.) Dělá se mi z vás všech špatně! Je sice mladý a je člověk, ale jak si ho Thyrové váží! Slyšeli jste je: jejich Starší, kteří svým kmenům odešli, tak jako my jsme odešli našim lidem, jak ti o něm mluvili! Nathan je pro thyrské mrtvé hrdinou! I pro jejich živé. To je potřeba být nečlověkem z rozpálené pouště, aby rozpoznal spasitele v našem středu? Věřte mi, že on Szganye spasí, jestli mu to dovolíte! Jak si můžete jen tak ležet a nevšímat si ho, když i vaše živé děti jsou v ohrožení? On je vaše jediná naděje: v něm Szganyové pokračují, je strážcem vašich hrobů! Tedy vás, kteří máte hroby. 

Nathan těm posledním slovům moc dobře rozuměl. Szganyové odnepaměti většinu mrtvých spalovali, především ty, které zabili Vampýři. Byl to jediný bezpečný způsob. Když však někdo zemřel přirozeně na nemoc nebo věkem, nebo jestli ho jeho lid uctíval a pokládal to zároveň za bezpečné, byl řádně pohřben. Některé kmeny dokonce měly vlastní pohřební místa: mohyly, soustavy jeskyň. V lesích musejí být četné neoznačené hroby a Nathan přemýšlel, jestli také Jasef Karis má někde své místo. Připadalo mu to pravděpodobné. Většina hlasů byla totiž doslova slabá jako dech (důkaz, že jejich majitelé byli spáleni nebo že svět živých opustili už dávno), některé byly hlasitější, a dokonce jako by měly podstatu: to byli nedávno mrtví, kteří jakoby ještě ,splývali´ se smrtelným tělem. Jasef, i když měl hlas starého muže, patřil k těm silnějším.

Čerstvě mrtví, třeba ti, kteří padli v bojích o Ochrannou skálu, byli zatím zmatení a nestihli se ještě obeznámit s novým, temným, netělesným prostředím, a proto nedokázali promluvit. Nathan doufal, že mezi nimi časem najde přátele, až přijmou pravdu o své situaci. Prozatím však musel strpět nepřátelský postoj Velké většiny - a jestli chtěl slyšet jejich rozhovory, musel trpět tiše a skrytě.

Dost o Thyrech, říkal právě hlas, který budil dojem předstírané autority, která byla tak falešná jako jeho podlézavý tón. Pouštní lid jsme znali celý život a o jeho telepatii jsme nevěděli nic! Skrývali ji před námi a nepochybně mají i jiná tajemství. Co je k tomu vedlo? Chtěli, abychom si mysleli, že jsou nevědomí pouštní trogové? Co asi celou dobu schovávají ve své rozpálené poušti? Jak jinak si z nás ještě tropí blázny? Pověz mi, proč bychom se měli řídit názorem takových podvodníků, jako jsou Thyrové? Jestli je tenhle Nathan jejich hrdinou, mají z toho jistě prospěch oni, a ne my! 

Slovo si vzal opět Jasef. Prospěch? Ty mluvíš o prospěchu? Člověče, vždyť jsme mrtví! Prospěch už se nás netýká! Jediní, komu může prospět, když za ně Nathan bude bojovat, jsou živí: tvoje děti a jejich děti! Co na tom, že jsou Thyrové tajnůstkářští? A koho zajímá, co schovávají v poušti? Jsou úplně jiná rasa, jako pajdaví trogové v jeskyních Hvězdné strany. Jim snad také závidíš existenci? Říkám, dost nepřátelství. Jestli ke mně Nathan Kiklu přijde hledat odpovědi, já mu je poskytnu! Vždyť jeho matka se o mne starala celý život - tedy hlavně na konci života. Zahrnula mě péčí, jakou jsem předtím nepoznal. Jaká byla Nana Kikluová, takový je i její syn. Ten chlapec je dobrý člověk! To je můj názor... 

Opět se ozval samozvaný mluvčí mrtvých a jeho hlas se chvěl vztekem a také možná trochu strachem. Dej si pozor, Jasefe Karisi! Nebo si vysloužíš opovrženi Velké většiny po celé velké Sluneční straně! V tomhle nám neodporuj! 

Nám? Slyším jen jeden hlas - tvůj! Co ostatní mrtví? Nebo jste všichni skutečně mrtví, nejen tělem, ale i duchem? Co chcete dělat? Vyhýbat se mi, když s ním promluvím? Zatraceně, to by mě mrzelo! Choval jsem Nathana Kiklua jako děcko - to se k němu teď mám otočit zády?

Ale on (jiný hlas, rozechvělý) mluví s vlky, Jasefe! Oni také používají řeč mrtvých, protože je slyšíme! Jaký člověk to asi je, když vede rozhovory s vlky? A když na to přijde, jaký to asi může být vlk? 

Jsou jedné krve! odsekl Jasef. Jeho otec byl nekroskop. A jejich otec byl nekroskopův syn, Obyvatel! Co už by mohlo být přirozenějšího? Nemluví spolu tví synovci a neteře? A kdyby mohli, nemluvili by s tebou? 

Hned se do něj pustil samozvaný mluvčí. Vlkodlaci! Mluví s vlkodlaky! Obyvatel, jejich otec, byl upír! To ví každý, mrtví i živí. Ti vlci jsou Obyvatelovi vlastní synové! Chceš nám namluvit, že nejsou také upíři? A co se z nich asi stane v budoucnu? Ano, Vampýři! 

Jasef teď mlčel, protože mluvčí odhalil slabé místo jeho argumentu. Jedno z nich. Další nebylo daleko.  

Navíc, a to je ještě závažnější, pokračoval mluvčí, který cítil, že vítězí. Nathanův bratr je Vampýr, a ještě k tomu nekromant! Abychom to shrnuli, Jasefe. Poslechli jsme si tvé argumenty v jeho prospěch, takže buď tak hodný a vyslechni si, co máme proti němu. 

Za prvé, Nathan žil mezi živými Thyry a nepochybně se naučil jejich záludným způsobům. Za druhé, žil dokonce i s Vampýry a vyšel z toho…nepoznamenaný? Za třetí, z východu se vrátil na upířím létavci... a ti hlupáci naši potomci ho přijali zpět mezi sebe! Za čtvrté, jeho bratr je vampýrský vládce a jeho synovci vlkodlaci. Za páté, jeho Vampýří páni ho z východu sledovali a teď plení Sluneční stranu a hubí naše děti! Že by to poslední byla náhoda? Myslím, že ne! Tenhle Nathan je poslem zkázy!

Jasef zamyšleně mlčel.

Potom se znovu ozval ten rozechvělý hlas: Nemůžeme riskovat. Neodvážíme se s ním mluvit. Pozná nás: dozví se, kde ležíme, kde jsou naše hroby, schránky a urny. Jeho bratr je nekromant! Prozatím se nedá nic jiného dělat. Možná později, až se přesvědčíme, že... 

Takže je rozhodnuto, skočil mu do řeči mluvčí s jistým zadostiučiněním. Jasefe, nebudeš mluvit s Nathanem Kikluem, jinak tě čeká trest...

Žádný trest! vyrazil ze sebe Jasef. Konečně tě totiž poznávám!

Poznáváš mě? Mluvčí Velké většiny už vůbec nezněl tak sebejistě. Stejně však mluvil arogantně. Co tím myslíš? Jak bys mě mohl znát? 

Hlas Jasefa Karise zněl přísně, když odpověděl: Znám tě! Ano, poznávám tvůj hlas, který jsem před dlouhými lety slýchal jako živý -  jsi Arlek Unescu! 

Ale já...já...

Zbabělec a zrádce za života a stejný ve smrti, jak se zdá. Kde ses schovával Arleku? Ty, Arlek Nunescu, který bys byl prodal svého vůdce Šejtisovi z Vampýrů!

To je lež! vybuchl rozhořčeně mluvčí. Ten starý blázen lže!

Možná jsem starý blázen. To jsem už slyšel mnohokrát. Ale lhář? Nikdy! Ty jsi ten, kdo chtěl prodat samotného Lardise Lidesciho Šejtisovi. Nemohu se mýlit, protože jsem u toho byl! Zbabělý, zatvrzelý Arlek Nunescu posedlý mocí. Už si vzpomínám: chtěl jsi odstranit Lardise, aby ses stal vůdcem a z kmene udělal vampýrské poddané! Viděl jsem také, jak si Lidesciho Szganyové poradili s tvou zradou. Alespoň tě nejdřív zabili, než tě hodili na očistný oheň!

Tohle... není pravda! zalykal se Arlek.

Ale je! Mrtvý jsi zrovna takový zbabělec, jako když jsi žil. Ještě pořád chceš sloužit Vampýrům, Arleku? Ještě pořád se tak snadno vzdáváš? Nebo se chceš Lardisovi pomstít, i když už se ti křivda stala tak dávno? Chceš do vidět poraženého a s ním všechny Szganye, protože oni zabil tebe – za zradu?

Arlek stále vzlykal a rozechvělý hlas, který už se tolik netřásl, se zeptal: Jak bych se mohl pomstít? 

Tím, že nás nenechá mluvit s jediným člověkem, který může zachránit naše děti! zahřímal Jasef, i když se už nikdy nemohl nadechnout. Tím, že nám odepře přístup k nekroskopu Nathanovi! 

Nathan už to nemohl vydržet. „Jasefe, děkuji ti,“ řekl a cítil, jak rozčeřil hladinu řad mrtvých. „Neznám tě, ale mám dojem, že bych měl. Jen jak dostanu příležitost, přijdu a pořádně se představím. Ať už mi chceš říct cokoliv, počká to do té doby, a možná se mi mezitím mrtví naučí důvěřovat.“

Někteří už ti věříme, chlapče! promluvil hlas, který zatím mlčel. Nebyl si sebou jistý, ocitl se v nezvyklých podmínkách. My, kteří jsme... kteří jsme zemřeli v tom boji. Jen nám chvilku trvalo, než jsme to pochopili - myslím naši situaci. Víme však, že kdyby ses byl objevil o trochu dříve, ještě několik z nás by přežilo. Ti ostatní - ti... starousedlíci? - už zapomněli, jaké bylo žít, přijali život, jaký vedou po smrti. Proto se bojí, aby nepřišli i o něj! Nám nedávno zemřelým však připadá, že už nemáme co ztratit. Snad jen kontakt se světem, který jsme opustili. O něj určitě přijít nechceme. Ten kontakt...jsi ty, Nathane! 

O kousek dál v éteru řeči mrtvých zaznělo silně, jako by mluvil živý: Ano jsou tu i jiní, Nathane, lidé, kteří něco znamenali, kteří ti věří. Jestli jsi dost dobrý pro mazaného starého Lidesciho, jsi dobrý i pro nás! Nebýt tebe, kdo by nám dával zprávy o všem, co dělá Andrei? Nevím, jak ostatní, ale jestli nabízíš šanci zůstat ve styku s živými, přijímáme ji za jakoukoliv cenu! 

To byli mrtví bratři Romaniové, Ion a Franci, kteří k Nathanovi mluvili z jeskynní hrobky poblíž Osady. Promluvili bychom dřív, ale dělalo se nám zle z hádek, které jsme slyšeli! Protože jsi však teď uznal za vhodné k této chátře mluvit a dal jsi najevo svou přítomnost - a reagoval jsi na jejich takzvaná obvinění - připadalo nám správné se také ozvat. Jsme, tedy byli jsme, Romaniové a stojíme při tobě! 

Mezi mrtvými nastalo dohadování, protichůdné názory je rozdělily na dva tábory. Připojili se i duchové trogů z Hvězdné strany, kteří byli svým způsobem lidem bližší než pouštní Thyrové. Bylo slyšet, jak si někdo odkašlal.

Před tisíci dny (ozvala se řeč mrtvých jednoho z těchto pralidí) nás Nathanův otec a jeho bratr Obyvatel povolali z jeskyní, abychom pro ně bojovali. Naše klouby se zase ohýbaly a naše kůže při každém ohnutí nepraskala. Přesto nám pohyb způsoboval bolest horší než bolest za života a hrůzu větší než nejčernější sny živých. Já například nechci Nathana znát, protože znát jeho otce znamenalo ho milovat... a milovat nekroskopa, znamenalo dělat, co poručil. S chozením, dýcháním a podobnými záležitostmi už jsem skončil. Už chci jen přilnout k zemi, ztuhnout na kámen a snít své dohasínající sny. 

Jiný trogský hlas oponoval: Neříká zdaleka všechno. Mnoho z nás odpovědělo na nekroskopovo volání - a dobrovolně! Vždyť trogové Vampýrům otročili od kolébky do hrobu a oni s námi jednali krutě! Poslali nás proti Obyvatelovi do jeho zahrady a on nás mohl přísně potrestat. Řekl však jen: ,Zůstaňte u mne a můžete si zasloužit mou ochranu.´ Když potom přišli Vampýři a my jsme byli mrtví, a když Harry Obyvatel a jeho syn řekli: ,Vstaňte z hlíny a bojujte proti svým vrahům,´ nic nás nemohlo zadržet! Nejen pro lásku k nekroskopovi a jeho synovi, ale i z hrdosti, kvůli naší duši. Potom přišla bolest, ano. Já však tvrdím, že ta bolest nic neznamenala. Bez rozmyšlení bych dnes jednal stejně. Szganyové nám říkají nelidi, ale když nás nekroskop povolal z hlíny do boje proti Vampýrům... byli jsme lidé! 

Jistě že trogové jsou lidé! zvolali Ion a Franci Romani jako jeden muž. Tehdy jste určitě jako lidé bojovali. Měli jsme společného nepřítele - Vampýry - a také společné vůdce: Harryho Keogha a jeho syna. Teď přišel Nathan, další nekroskopův syn, a nepřítel se nezměnil. 

Nathan řekl stále ve snu: „To všechno je pravda, ale tentokrát Vampýři nejsou jediní nepřátelé. Na Sluneční a Hvězdnou stranu přišli muži z cizích světů a někteří jsou právě tak zrůdní jako vampýří vládci! Ne podobou a fyzicky, ale duchem! Byl jsem v jejich světě a přinesl jsem si odtamtud pár jejich zbraní, i když mi těžko postačí, abych měl navrch. Můj úkol je dvojnásob těžký. Musím jednou provždy očistit náš svět od Vampýrů a zároveň napravit jisté křivdy, které se staly v jiném světě, aby oba světy byly bezpečné pro naše děti. Jestli na mých motivech vidíte něco sporného, dál mi upírejte přístup k vědění, které s vámi odešlo pod zem. Jestli si však myslíte, že mé činy jsou spravedlivé, buďte mými přáteli. Slibuji vám, že ať už otec nebo Obyvatel dělali v minulosti cokoliv a jakkoliv se teď chová můj bratr, já vás nikdy nepovolám z hrobů! Jestli za mnou někdy půjdete, stane se tak -“ (málem řekl ,z vaší svobodné vůle´ ale pak si to rozmyslel) „- protože budete chtít.“

Netělesné hlasy se znovu začaly překřikovat - většina z nich slabá jako dech a ani zpola tak hmatatelná - řeč mrtvých zaplnila éter, který byl prázdný, když Nathan domluvil. Všechny však přehlušil hlas plný znovunalezené autority, ten, který se prve chvěl, nějaký náčelník nebo starší ze zapomenutých dob.

Řekl: Nathane, vzbudil jsi v nás city. To je jeden z důvodů, proč jsme s tebou nechtěli nic mít: věděli jsme, že nás dojmeš. Nepoznal jsi nekroskopa Harryho Keogha, přestože tě zplodil. My jsme ho znali a povím ti o něm jedno: na konci života nepřinášel teplo a světlo. Ty však jsi... vřelý! Ty jsi...světlo! Přikrývka ve studené noci, svíčka v tmách. Teď nás nechej, protože si musíme mnoho věcí ujasnit. 

Jako jeho otec, ani Nathan by neodporoval mrtvým. Poslušně se stáhl a prázdné místo za ním se zaplnilo utichajícím šeptáním v řeči mrtvých...

Čas běžel a Nathan upadl do hlubokého bezesného spánku. Nebylo to nic neobvyklého. Zřídkakdy se mu něco zdálo. Většinou využíval čas (i když podvědomě a často si ani nezapamatoval podrobnosti) ke zkoumání denních problémů a k ,poslouchání´ šepotu mrtvých. Tentokrát však ne, protože usnul vyčerpáním.

Jeho štít z číselného víru klesl, byl jen chomáčem nebo kroužkem čísel, na rozdíl od běžné smrště esoterických vzorců (což pro některé otevíralo jeho mysl dokořán, ale pro někoho jiného se tím paradoxně stával téměř neviditelným: pro svého upířího bratra Nestora). V Nathanově mysli se právě nevyskytovaly žádné záměrné myšlenky, a proto do sebe sála okolní podněty jako houba. Spal v náručí své lásky ,jako zabitý´ a čerpal sílu z jídla, které mu dala matka, a z milujícího tepla Mišina těla a její bytosti.

Vedle tepla však zároveň cítil chlad. Teplo bylo zcela přirozené, ale to mrazení... bylo zvláštní. Metafyzický chlad, který vycházel nejen z mysli, ale z duše. Nebo právě z neexistence duše? Nepřipadal mu jako běžné telepatické vysílání a nebyl ani jako řeč mrtvých, nekroskopovo umění. Snad něco mezi tím? Děsivé signály, ano, ale právě tak vyděšené jako nahánějící hrůzu. Nathanovi do podvědomí prosakoval plíživý chlad jako hnis vytékající z rány, jako by se chtěl očistit dotekem čistého. Zlovolnost, která chápala vlastní povahu a uznávala, že Nathanova povaha je opačná. Přesto si původce chladu vzpomínal, nejasně, vzdáleně a nepřesně, na jinou dobu, stadium či okolnosti, které nebyly tak temné. Vzpomínal si na místo v minulosti, když všechno bylo jinak.

Vzpomínka způsobila, že bytost poznala Nathanovu mysl. I když ji měl v tuto chvíli prázdnou, spustila proces ve vlastní mysli té bytosti, která byla téměř vymazaná. Jako by jeskyni rozezvučela ozvěnou. Bytost toužila zaplnit svou prázdnotu a nakonec se rozhodla, že se musí dovědět pravdu…

Nathaneee?

Zpočátku šepot, otázka, nejistota.

Nathan se znovu zaposlouchal, podvědomě se soustředil, zpozorněl.

Nathanee!

Cítil její sondu, poznal ji, rozeznal i mutaci, která v ní proběhla, hrůznou metamorfózu. Věděl, že by jí neměl odpovídat, měl by se jí vyhnout, odepřít jí právo, aby se vkrádala do jeho myšlenek. Zároveň však chápal, v jak komplikované je situaci, a nejzřetelněji vnímal povědomý pocit vyděděnce, zoufalou samotu cizince. Nathan byl dlouhou dobu právě takovým cizincem.

„Siggi? Siggi Damová?“

Nathaneee! vydechla, jako by se srážel nějaký jedovatý mrak – a proto věděl, že se nemýlí: Siggi je upírka.

Ach ne! Chňapla po něm, okamžitě se k němu zuřivě přimkla. Nejen upírka, Nathaneee... Vampýr! Cítil ten chlad - příšerný spalující chlad jejího stavu - který byl ve skutečnosti zvláštním teplem. V prostoru mezi hvězdami je horké i ,mrtvé´ slunce a v bolavém chladu nesmrti krev žhne jako oheň v peci!

„Siggi,“ řekl. „Siggi... je mi to líto.“

Proč?

Nevinnost u upíra! Ne, to není nevinnost, pouze nevědomost. Měla prázdnou mysl právě jako on ještě před několika vteřinami. Jeho však byla prázdná vyčerpáním, zatímco její mysl někdo vyloupil. Sebrali jí minulost.

Vzrušeně a dychtivě se hned chytila jeho poslední myšlenky. Nathane - ty o tom víš? 

Stejně jako řeč mrtvých i telepatie často vyjádří víc, než je řečeno. Ano, Nathan to věděl. Jak však vysvětlit, co se stalo? „Upírů je víc druhů Siggi,“ řekl nakonec. „Nevím, který z nich je nejhorší. Ten, který ti uškodil – první, který ti uškodil, na místě zvaném Perchorsk - byl stroj. Ovšem bez lidí, kteří ho sestrojili a použili, by nikomu neublížil.“

Já - nerozumííím! (Kvílení ztraceného dítěte.)

„Úplně ti... vysáli mysl.“ (Mohl jí říct jedině pravdu.) „A vyhnali tě z tvého světa sem. Přežila jsi, ale nejhorším možným způsobem: je z tebe Vampýr!“

Možná si na něco vzpomněla. Zalil ho zvláštní pocit, když si částečně uvědomila hrůzu vlastní situace. Nathan cítil, jak se Siggi třese, odporem a extází zároveň, mučilo ho to a naplnilo mrazivým ohněm. Nakonec řekla: Ano, stroj. Byl to upír, ale muži, kteří ho použili, byli horší!

Ucítil další zachvění, když s hrůzou v hlase dodala: Ještě jsou!

Nathan věděl, co tím myslí. „Ano, jsou tady.“

Přišli si sem pro měěěě!

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Myslím, že jsi to poslední, co chce Turkur Conov vidět, Siggi. Už se ho nemáš proč bát. On je... pouhý člověk.“

Teď zase ona pochopila, kam míří. Zatímco já... jsem Vampýr? 

„Ano.“

Noma mě ochrání, až dozpívá měsíci. Do té doby jsem však sama. Opravdu jsem sama Nathane, protože sem nepatřím. Vlastně nejsem sama…když mám tam venku tebe.

„To není správné.“ (Znovu zavrtěl hlavou.) „Měla by ses mě bát, Siggi, tak jako se já musím naučit bát tebe.“

Byli jsme přece... přáteli?

„Nic si z našeho setkání nepamatuješ?“

Ne…ano... ne... možná. Miloval jsi mě?

Nathan se ve spánku smutně usmál. „Ne... ano... ne... možná!“ Vzpomněl si, co mu jednou vyprávěla Zek Föenerová o jeho matce a Harrym Keoghovi. Jako ozvěna minulosti řekl: „Svedly nás dohromady síly mimo naši kontrolu. Ano, byli jsme přátelé, i když jen nakrátko.“

Potom zůstáváme přáteli. Nemám tady totiž žádné přátele. Jen jídlo. Netěší mě jídlo, které křičí!

Když to řekla, Nathan znovu ucítil, že má na páteři led - tentokrát netál. Uvědomil si, s kým mluví, a věděl, s kým nebo čím by mluvit neměl.

„Tak dobře, přátelé,“ odpověděl, i když musel lhát. „Napořád.“

Už si vzpomínááám! řekla zaujatě a vzrušeně. Ty jsi... utekl? A já ti pomohla. 

„Ano.“ Nezbývalo mu než souhlasit.

Teď bych chtěla utéct já.

„Od Nomy?“ (Jestli ano, Nathan by to dobře chápal! Byl zapřísáhlým nepřítelem psího vládce, a kdyby mohl, zabil by ho.)

Utéct od Nomy? Ach ne, on mě miluje! Ne od Nomy, to ne, ale pryč z tohoto místa, z tohoto světa, který není můj, zpět ke svým vzpomínkám. Nemůžeš ho zabít. Nikdo nezabije psího vládce! Ne, protože je silný, Nathaneee. Zbožňuje mě, ale bojím se jeho síly... jeho způsobů. Musím od něj utéct, pryč odsud, vrátit se ke vzpomínkám.

Byla zmatená a protiřečila si. Nathanovi z ní bylo smutno, zlobil se na sebe, nenáviděl Turkura Conova. Musí se snažit, aby to pochopila. „Siggi, s tím vším je konec. Nemůžeš se vrátit. Jsi to, co jsi. Lidé tě nepřijmou.“

Kdysi jsi mě přijal.

„Byla jsi krásná žena. Já byl muž.“

Byl jsi nevinný. A tvé myšlenky potom... hřály. Nemyslel jsi na mě jako na sající věc. Ale teď... jsem sající věc!

Pochopil, že Siggi zešílela. Že bludiště její mysli nebylo jen násilím vyprázdněné, ale že ho ze strachu opustila i ona sama. Právě strach ji teď pohání k hledání východiska. Čeho se však bojí? Necítil u ní žádné obavy z Nomy. Ani ze současné situace, protože na nic jiného si nevzpomínala. Uviděla v jeho mysli otázku a odpověděla:

On - on - si pro mě přišééél!

„Turkur?“ Z toho, jak se přikrčila, pochopil, že má pravdu. „Už se ho nemusíš bát. Ne teď, když tě chrání Noma.“

Noma! Jako by ho Nathanova slova volala, v Siggině mysli vyvstal obraz a víc než jen obraz. Měsíční hudba slábne... Psí vládce se vrací…Nesmí mě najit, jak se bavím s někým jiným! Budeš mým tajemstvím…Budeme...? 

„Přátelé, ano - jestli to nějak půjde.“ (Věděl, že nepůjde, ale ze soucitu jí zatajil pravdu.)

Dej na sebe pozor, Nathaneee.

„Ty také, Siggi.“

Odešla.

Jak jsi zvláštní, jak jiný, jak velice nadaný, Nathane! řekl hluboký, temný, klokotavý hlas v řeči mrtvých. Promluvil mu odněkud z hlubin spící mysli, bublal tam a kypěl jako hnijící bažina. Nezdá se ti to divné, chlapče? Mohu odposlouchávat tvé rozhovory s lidmi mrtvými, jako jsem i já, ale tvé rozhovory s živými jsou pro mě mimo dosah. Ach ano, slyším, co jim říkáš ty, protože i když mluvíš s živými, tvé myšlenky doprovází řeč mrtvých. Jsi nakonec nekroskop! Neslyším však jejich odpovědi. Žijí už totiž v jiném světě - spíš já v něm žiji. Je to zvláštní, ano... 

Zároveň to bolí. Já, který jsem býval podstatnou součástí tvého světa - když jsem žil! Žil! Nebo jsem byl nanejvýš nemrtvý. Teď jsem ze všeho příjemného vyloučený. Smrt nás ale potká všechny. Za nějaký čas musí ztuhnout na kámen i takoví jako já a nesmrt se změní v pravou smrt. Jenže - jak oba víme - smrtí existence ne vždy končí. Nemusí skončit, co Nathane? Když je třeba napravit křivdy, co potom? Tolik se lišíme, chlapče? Ty, který chceš pomstít smrt tolika Szganyů, a já, který chci pomstít svou? Ty, který chceš svět navždy zbavit Vampýrů (to je od tebe skoro neskromné!) a já, který bych si přál zničit dva z nich?

Stačí mě zavolat a stanu se tvým nejsilnějším spojencem! Až bude po všem, vrátím se dolů, bude ze mě zas jen hromada kostí v odpadní jámě v Šíleném hradě v Turgosheimu. Pomysli na ty výhody: bojovat proti ohni strachem a zabíjet pohledem! Máš mé slovo Nathane: až Eygor znovu povstane povolaný nekroskopem, ta síla bude tvá a proti smrtícímu pohledu, který ti daruji, nikdo neobstojí!

Od prvního slova Nathan věděl, kdo mluví. Ten strašlivý, klokotavý, podmanivý, vemlouvavý, vábivý a téměř hypnotický hlas nemohl patřit nikomu jinému. Eygor Smrtooký z Vampýrů, bývalý vampýrský vládce, měl obrovské nadání i jako mrtvý a dokázal promluvit řečí mrtvých na vzdálenost mnoha kilometrů až z Turgosheimu. Znovu nabízel své podmínky, tak jako už jednou v Maglorově hradě, Runové věži.

Protože Nathan tvrdě spal, jeho mysl otevřeně přijímala. Možná ne Eygorovy absurdní návrhy, ale určitě jeho zákeřnou sondu, jeho zlovolnou přítomnost. Hlas v Nathanově mysli spustil nějaký proces a jemu se začaly z paměti - z jiné doby, jiného snu - vynořovat obrázky hrůzostrašné bytosti v jámě Šíleného hradu:

Jako nějaký zvláštní stalagmitový útvar se zhroucený opíral o zeď. Podobal se bytostem z jeskyně radujevacké Brány, ale chyběla mu krápníková schránka. Tvar tohoto tvora byl mnohem nepravidelnější a jeho struktura temnější než přírodní kamenné stěny skvrnité ledkem. Byl to... monstrózní amalgám, Eygor Smrtooký! Nathanův horečnatý pohled ještě jednou spatřil jeho obrovské rozměry, zrůdné proporce a groteskní, skoro tázavý úhel zvrácené hlavy, která byla přitavená ke zdi jako svíčka. Jakmile se toto zobrazilo v Nathanově mysli, oči v té hlavě se pootevřely! Jako předtím, Nathan chápal a věřil, že jejich pohled měl sílu zabít!!!

Nathan by se rád vytrhl ze spánku, ale hypnotická síla Eygorovy řeči mrtvých, jeho úžasná telepatie, ho dokázala ochromit a udržet ve stavu na pokraji probuzení, kdy spící člověk ví, že by se měl vzbudit, ale nedokáže to, ani kdyby si tím měl zachránit život. Eygorova mysl vydávající hluboké klokotání znovu překlenula velkou vzdálenost a netvor opět obhajoval svou pozici, vytvářel nátlak a navrhoval potenciálně osudnou smlouvu.

Ano, Nathane. Můj vražedný pohled může být tvůj! Vzpomínáš si, jak jsme o tom v Turgosheimu... diskutovali? Ach, Nathane, ty si teď myslíš, že mě nepotřebuješ, ale začneš mě potřebovat. Jen si to představ: síla tvé mysli, mysli nekroskopa, spojená s tavící, spalující energií mých očí! Očistné paprsky tvých očí by i Vampýra seškvařily na páchnoucí obláček, roztrhaly ho na cáry!

„Očistný?“ Nathanovi se konečně vrátil hlas, i když zatím ne síla nebo vůle se probudit. „Tvůj pohled a očistný? Asi jako kyselina - sice čistí, ale spálila by i moji mysl!“

Ne, ne, ne! Ne můj pohled, nýbrž tvůj! Ty bys ho používal jen k…dobrým účelům, ano! Copak nevidíš tu nádhernou ironii? Copak nechceš zničit Vampýry?

„Ach ano, ale ne za cenu, že ze sebe nechám udělat stvůru! Jen se podívej, co tvé ,nadání´ způsobilo tobě. Podívej se, co zbylo z tvých oči.“

Nathan ucukl, protože se mu v mysli znovu vynořil obrázek Eygora Smrtookého, který viděl prve - pomalu přejížděl pohledem po celé šesti nebo i více metrové hrůzné, mumifikované, anomální struktuře ze spečených kostí, černého, vrásčitého masa, boulí pružné chrupavky a masivních plátů chitinu, který se modře leskl jako krovky hmyzu, ale hmyzu, který narostl do podoby tanku, jaké stojí ve zbrojnicích toho ne tak cizího světa za Bránou do pekel. Eygorova podoba měla antropomorfní rysy, ale dál jeho podoba s člověkem nesahala. Lidé sice mají podobné tvary, určitě však nemají přídavná ústa na... na různých místech.

Eygor vypadal strašlivě, ale to nejstrašnější na jeho vzhledu bylo, že ho vytvořil sám! Ohavná věc v jámě takto vytvarovala sama sebe zcela záměrně! Měla zkamenělá zrohovatělá chodidla, svraštělá kožovitá stehna, scvrklé ruce zakončené pařáty, nahrbená záda a vystupující ramena, znetvořenou lebku zvrácenou nazad a přilepenou ke zdi ledkem, čelisti ztuhlé v nekonečné grimase. Jistě, Eygor si nezvolil toto vysychání, tento postupný zánik, smrt, to nechtěl, ale v tom ostatním se projevila Eygorova pravá podstata!

Ještě ty oči, teď otevřené, přesně jak si je nekroskop pamatoval z předchozího snu. Věrně si vybavoval i Eygorova tehdejší slova, vlastně mu je teď Vampýr opakoval:

Podívej se, Nathane, jak pláču, protože mě synové oslepili, protože mé oči jsou bílé a slepé. To pravé se však kdysi plnilo krví! Vidíš! Pravé oko příšery okamžitě začalo ronit rudé kapky. A to levé bylo plné hnisu! Levé oko se zbarvilo žlutě a nateklo jako vřed připravený prasknout. Nathan věděl, že kdyby oko prasklo a jeho potřísnil jed, nakazil by se a stal se dědicem Eygorových sil!

Stačí, když mě povoláš, a já se budu moci pomstit na svých synech bastardech, žadonil Eygor, a ta síla bude hned tvá! Udělej to, Nathane! Udělej to teď hned!

Nathan měl Eygora v hlavě, zběsile se mu tam snažil najít ten metafyzický mechanismus - esoterické umění nekroskopa - moc zrušit smrt a vrátit ho do nesmrti!

POVOLEJ... MĚ!

Nathan to mohl udělat. Mohl povolat tuhle stvůru z hlubin země, z hlubin smrti. Poprvé si uvědomil, že toho je schopen! V minulosti už nevědomky dvakrát nadání použil. Možná však tenkrát mrtví přišli sami od sebe, z lásky k němu. Tento mrtvý však nemá rád nikoho a nic, a proto by ho musel nekroskop povolat pomocí svého umění.

Musí... ho... povolat!

Strašlivá tíha Eygorovy telepatie...

Jeho hypnotismus...

Jeho příšerné oči...

Nathan se zmítal v horečce, mysl měl rozpálenou, v hlubinách smrtelné duše mu vřela temnota.

Ne!!! Ne, Nathane!

Bylo to, jako by s touto chladivou a naléhavou myšlenkou Nathanův hořící mozek ovanul voňavý vítr, závan čerstvého vzduchu a odnesl smrad té věci v jámě Šíleného hradu v Turgosheimu.

Ne, ozvala se myšlenka znovu, ale teď vydechla úlevou nad tím, že nebezpečí pominulo. Nathan se mohl zase hýbat, vyhnal ze sebe Eygora a zuřivý netvorův hlas zněl ozvěnou, odplýval a přitom hlasitě odporoval, vzlykavě klel, mizel, až z něj zbylo jen klokotavé ssss!

Nakonec se rozplynul a znovu promluvil nový vetřelec zachránce, tentokrát káravě: Nathane! Jako bych tě nevaroval: dej si pozor, co obdaříš zdáním života. Některých věci může být těžké se zbavit. 

 „Rogei! Díky bohu za tebe!“ Byl to Thyr Rogei, ten starý mrtvý... člověk z jeskyně předků. Byl první z mrtvých, který Nathana uznal a otevřeně na něj promluvil. Dokonce mu tím zachránil život. Vlastně dvakrát: tehdy a teď. Nathanovy myšlenky byly v řeči mrtvých a dostal na ně odpověď!

Rogei odmítavě zavrtěl nehmotnou hlavou. Ne, poprvé ti šlo o život, tentokrát o duši - možná. Slyšel jsem, že chceš děkovat bohu? Nezemřel váš bůh v den bílého slunce?To jsi mi alespoň říkal. 

Nathan se ještě třásl po setkání s Eygorem a nechtěl se teď pouštět do vysvětlování, že bůh, kterému děkoval, je cizí a ta fráze se v cizím světě  často používá - a často je prázdná. Thyrové k vlastnímu bohu nebyli tak impertinentní. Možná by však Rogei pochopil tohle: „Snad jsem myslel Toho, který naslouchá. Jestli je to přípustné.“

Jistě. On totiž naslouchá všem. A všude!

Starý moudrý Rogei tedy možná přece jen zaslechl nekroskopovy myšlenky o cizím světě...

Nathanovy nervy se postupně uklidňovaly a změnil téma. „Proč jsi mě vyhledal? - Nechci říct, že bych si toho necenil.“

Měl jsem starost. Už velmi dlouho, od chvíle, kdy jsi nás opustil, jsem po tobě pátral v éteru řeči mrtvých. Věděl jsem, že jsi, že žiješ. Stal se z toho zvyk. Hledám i teď, když ses vrátil - i když je to neslušné! Ovšem... možná to není tak neslušné, protože my všichni chceme vědět, jak se ti daří. To je však ubohá výmluva. Neměl jsem právo tě poslouchat. Vetřel jsem se do tvého soukromí. Odpusť mi.

„Odpustit tobě? Rogei, můžeš mě vyhledat kdykoliv. Prosím, slib mi, že mě vyhledáš!“

Jak chceš, Nathaneee...

„Nathane?“

„Ano?“

„Nathane!“

Hrozně se lekl, když na rameni ucítil ruku, která s ním naléhavě cloumala. „Co -“

Posadil se - vymrštil se do sedu v chumlu kožešin! Byla to Miša. Byl úplně propocený. I ona byla celá rozpálená. Zpocená a ustaraná stála u jejich postele s vyplašeným pohledem.

„Zdál se ti zlý sen,“ řekla zadýchaně. „Byla jsem unavená a dlouho mi trvalo... než jsem se probudila. Mezitím ses uklidnil. Vstala jsem, slyšela ve Skále zvuky, přišla jsem tě probudil…“

Nathan také slyšel zvuky. Útroby Ochranné skály vřely a ozvěnou se k nim donesl hlas: „Sbalte si věci, všechno, co si berete s sebou. Máme se vystěhovat do hodiny. Je to Lardisův rozkaz. Takže se spakujte, protože odcházíme.“

Ze vzdálených částí labyrintu bylo slyšet slabší ozvěnu, která vykřikovala stejnou smutnou zprávu. „Sbalte si věci... věci... věci.“

„Odcházíme... odcházíme... zíme.“

Z Lidesciho Szganyů se opět stanou Kočovníci.

III

Vasagi se vrací! Smrt Nany Kikluové

Ve Wrathině hradě se děly divné věci.

Psí vládce Noma Canison zatarasil chodby vedoucí z Prašivé věže nahoru do Zjizvené věže k Nestorovi Mučiteli mrtvých. Ve Zjizvené věži se Nestorův oblíbený létavec nejspíš zbláznil, protože zdemoloval chrupavkové stěny své stáje, prolomil bezpečnostní zábranu na přistávací plošině a sám bez rozkazu odletěl. Stalo se to, ještě než vládce Vormulak Nespavý rozestavil hlídky na pozorovatelny, takže uprchlého létavce nikdo neviděl a nezadržel. Letěl na jihozápad a pak se obrátil na jih ke Sluneční straně.

Mezitím se ve Zjizvené věži Nestorova chorobná nálada prohloubila tak, jako by chtěla pohltit celé panství. Přestože se Wrathin hrad měl brzy ocitnout v obležení, Zjizvená věž působila dojmem nebývalé nečinnosti - jakési marnosti a plíživého očekávání se zatajeným dechem. Sám Nestor byl hubeným šedým duchem, který netečně udílel rozkazy podpořené pouhým zlomkem dřívější autority. Už jim nedodával váhu svou mocí, zastrašováním ani připomínkou nekromantských schopností Mučitele mrtvých. Pobočníci a otroci se ploužili, jako by je postihla stejná indispozice jako jejich pána…

Naopak Gorvi Křivák ve stinných podlažích Zatuchlého sklepa nebyl ani trochu malátný. Jeho sklepní panství se stalo svědkem horečného shonu, jaký dosud nepoznalo. Otroci tahali z kádí nedozrálé kvičící válečníky, do vystouplých žlabů nad početnými vchody umisťovali kotle s močí a odpadem (pod nimi čekaly otepi připravené k podpálení), na okna a plošiny přibývaly ostnaté mříže a pozemní válečníci zaujali postavení v soutěskách mezi hromadami suti, kde se podle Gorviho příkazu schovali a čekali v záloze.

Podobně to vypadalo v Šíleném hradě Wrana a Spira, až na jednu nápadnou novinku. Bratři Smrtoocí už nepracovali společně. Wranovi muži hájili severní a jihovýchodní část Šíleného hradu a Spirovi západní. Kdyby byl od východu nepřitáhl Vormulak, možná by právě bojovali mezi sebou. Změna souvisela hlavně se Spirovým vražedným pohledem, se skutečností, že on ho měl, a Wran ne. Wran si vždycky rád hrál na staršího bratra a Spiro už si teď nechtěl nechat poroučet. Buď budou rovnocenní, nebo nebudou nic. Nemohli však být rovnocenní, protože Wran se považoval za nadřazeného, což Spiro vnímal jako nespravedlnost, neboť otcův vražedný pohled přece zdědil on.

Podle Spirova názoru by se teď měl podřídit Wran, protože role se obrátily. A Wranův názor?

Vzpomněl si na starého Eygora, jehož krutost rostla spolu s mocí. Spiro měl už teď plno nové sebedůvěry, a zatímco Wran očekával nadcházející bitvu s obavami, jeho bratr ji vítal, dokonce by ji rád vyvolal. Samozřejmě, protože by v ní dostal příležitost procvičit si svůj pohled trhající srdce, své vražedné oči. Až však válka skončí, ať už vyhraje kdokoliv, co potom? Bude se historie opakovat? říkal si Wran. Jestli tomu dokáže zabránit, tak ne. Otec po něm kdysi šlehal pohledem příliš často. Až to prvně zkusí jeho bratr, bude to zároveň naposled - pro Spira. Možná k tomu ani nedojde. Možná se něco stane ještě předtím. Spiro by si teď měl dát pozor, jak se bude k Wranovi chovat.

Tolik k Šílenému hradu. Mezitím ve Wrathině věži:

Jen vládkyně Wratha se nezměnila. Jediná Wratha Povýšená, která z nich povýšila nejvýš, zůstávala sama sebou. To bylo štěstí, protože musela naplánovat válku, a to válku, kterou si nemohla dovolit prohrát. O prohře vlastně vůbec neuvažovala, protože přesně věděla, co by následovalo po ní. Vzpomněla si, jak rozžhavené slunce sežehlo Glinu, Nestorovu odalisku. Nebyla upírkou dlouho, ale Wratha? Při prvním dotyku slunečních paprsků by se jí usmažily všechny kosti a všechny její tělesné šťávy by se okamžitě odpařily!

Wratha se zachvěla, ano, dokonce i Wratha. Věděla, jak by s ní Vormulak naložil. Stejně jako s jinými před ní. Erb vládce Nespavého mluvil za vše: zobrazoval visícího muže, tedy to, co z něj zbývalo - nadehtovanou kostru ovázanou řetězy, z jejíchž kostí odpadávalo hnijící černé maso!

Na to nesmí myslet... musí plánovat válku... ostatní čekají, až je zavolá, a dovědí se, jakou zvolila strategii. Nebo že nezvolila žádnou. Na chvíli se jí zmocnila zlost - na sebe - že dovolila, aby se jí zatoulaly myšlenky, když má tolik práce. Tato doba však nebyla jen plná nebezpečí. Byla zkrátka výjimečná a stálo hodně síly už jen se zpříma postavit a snést tíhu situace. Nebo chtěla říct tíhu let? Vládkyně si najednou uvědomila, jak dlouho žije... a okamžitě ucítila, jak se její pijavice začala zlostně kroutit!

Od chvíle, kdy ji získala, uplynulo už tolik času... což jí připomnělo, právě včas, že je Vampýr!

Lstivost - vytrvalost - dlouhověkost - Vampýýýři!

Cože? Jak dlouho žije? Není stará, je mladá, ještě dívka! Dokud bude dostatek krve, zůstane mladá.

Pijavice se zase upokojila a začala jí do žil pumpovat upíří esenci.Má silnou hostitelku, není se čeho bát, obě dvě čekají dlouhé krvavé roky. Vládkyně tedy začala spřádat plány, a přesto se přistihla, že naslouchá hradu. Z jeho zvuků měla dojem, že je všechno špatně. Vyslala telepatickou sondu... pátrala... pátrala.

Gorvi byl zbabělec. Tolik se snažil zabarikádovat se uvnitř, že si ani neuvědomil, že si tím zároveň zatarasí cestu ven! Wran a Spiro překypovali nenávistnými myšlenkami - nenáviděli sebe navzájem i své nepřátele. Navzdory všem pomluvám se však nedalo říct, že bratři jsou šílení. Jsou jen posedlí válkou. Na druhé straně psí vládce v Prašivé věži, Noma se svou pekelnou měsíční hudbou - pořád dokola ten stejný jednoduchý szganský nápěv hraný na nástroj z kostí znovu a znovu, hlasitěji a ještě hlasitěji - ach, ten je šílený a minutu od minuty šílenější! Ta rána, kterou utržil, to byla poslední kapka a pohár přetekl. Možná přetekl jeho mozek.

Nakonec tu byl Nestor.

Zpoza voskovaných obvazů vládce Mučitele mrtvých, kdysi přitažlivého, dnes téměř neviditelného, se však ozývalo jen duté mentální ticho. Wrathe připadalo jako vzdorovitě zatažený závoj přes myšlenky, pochmurný mrak, který nemá nic společného s nadcházející válkou. Možná tu atmosféru zkázy způsobovala jeho nekromancie (podezřelé umění). Nestor kdysi a Nestor dnes se každopádně lišili jako noc a den. Na jediný okamžik Wratha ucítila uvnitř jakýsi zvláštní nepochopitelný cit nebo bolest. Lítost možná...?

...že není ten muž, za kterého jej pokládala?

Ovšemže není. Je to jen chlapec! Co se týče jeho Miši na Sluneční straně: jak rychle se všechno může změnit. Wrathe teď byla Miša úplně lhostejná, stejně jako všichni Lidesciho Szganyové. Později ještě bude čas rozfoukat tento oheň. Jestli nastane nějaké později, až se vypořádá s touhle turgosheimskou chátrou.

Nikdy se s ní však nevypořádá, pokud selže a neuspořádá válečnou poradu.

Dost!

Poslala své netopýří služebníky, aby všechny svolali do Wrathiny věže…

Jsou z nich znovu Kočovníci.

Už je to dlouho, vlastně sedmnáct let, co Lardis Lidesci naposledy vyvedl svůj kmen z Osady na lesní stezky. Tenkrát... to bylo preventivní opatření. Z Ledových pustin se vrátili Vampýři pod vedením Šejtána Nenarozeného a hrozilo nebezpečí. Nikdy však Osadu nenapadli. Tenkrát ne.

Zatímco tehdy se Lidesciho Szganyové rozptýlili po lesích, Lardis šel s malou skupinou zkušených mužů na válečnou poradu s Harrym Keoghem, jeho synem Obyvatelem a vládkyní Karen na místo zvané Zahrada. Dorazili však příliš pozdě. Karen s nekroskopem už válčili a z Obyvatele a jeho smečky... byli jen vlci.

Alespoň mohli Lardis, Andrei Romani a několik dalších dosvědčit, jak všechno skončilo. Jasný záblesk bílého světla v okolí Brány do pekel, mohutné zahřmění, které otřáslo horami až ke kořenům, zvláštní blesky a ten zvířený, kroutící se mrak ve tvaru houby, který se kývavě rozpínal k nebi a rozléval své žhavé, rudé a žluté útroby. Potom průsmykem z Hvězdné strany vály teplé větry a přinášely plíživou nemoc a v některých případech i smrt.

Byla to ještě nízká cena za úplnou zkázu Vampýrů. Když se s výbuchem rozšířila ohnivá koule, poslední upíří vládci byli totiž přímo v jejím středu! Šejtán Nenarozený a Šejtis, jeho následník, sice přežili Ledové pustiny, tohle však ne. Oni i všichni jejich otroci se dostali do epicentra výbuchu a nic z nich nezbylo. Bohužel, nebo možná bohudík, s nimi odešli i Hany a Karen a také Obyvatel. Na čtrnáct krásných let přestali Vampýři existovat -

- dokud z východu nepřiletěla Wratha.

Tento příběh Lardis v noci znovu opakoval Nathanovi, jeho pekelným společníkům a komukoliv, kdo si ho chtěl poslechnout. Lidesciho Szganyové mezitím putovali za svitu hvězd po staré lesní stezce směřující na jih a poněkud na východ od opuštěné Ochranné skály.

„Tehdy ti byly čtyři,“ řekl Lardis Nathanovi po dlouhé odmlce. „Tobě a Nestorovi. Můj Jason a také Miša Zanestiová byli o něco mladší. Asi si to nepamatuješ. Měl by ses zeptat matky. Rozdělil jsem kmen do malých skupin a poslal jsem je do lesa. S Nanou šel zdatný muž, její synové - tedy ty a Nestor - a starý Jasef Karis, prorok. Ta pouť však pro Jasefa znamenala konec. Byl starý a v Osadě a v péči Nany příliš změkl.“

Jasef Karis! Nathanův ,sen´ se mu naléhavě vracel.  

„Lardisi!“ řekl vylekaně a prudce starému Lidescimu stiskl ruku, takže ten se okamžitě zastavil. „Kdybych ti řekl jedno jméno...?“

„Hm? Jméno? Jaké jméno?“

„Arlek Nunescu!“

„Á! Kde jsi tohle jméno sebral? Arlek Nunescu byl zrádce! Byl by mě prodal - nás všechny - vládci Šejtisovi z Vampýrů! Naštěstí jsme ho s Jazzem Simmonsem odhalili. Tehdy existoval jen jeden druh spravedlnosti: nemilosrdná! Arlek draze zaplatil. Co je s ním?“

„Nic.“ Nathan zavrtěl hlavou. Stejně se mu však potvrdilo, že sen byl skutečný. „Tenhle Jasef Karis, říkáš, že se o něj starala má matka?“

„Ano, Jasef, ten starý zloděj myšlenek. Byl prorok a telepat. Možná mu v žilách kolovalo něco vampýří krve, i když hodně naředěné. Zemřel to ráno, co u Brány do pekel hořely ohně. K čemu všechny ty otázky?“

„To by bylo dlouhé vysvětlování,“ odpověděl Nathan. Také je poslouchalo příliš mnoho Lardisových lidí, kterým nebylo radno připomínat Nathanovo druhé nadání: že mluví s mrtvými lidmi - dokonce i ve spánku. Neviděli nic špatného na tom, že se během zlomku vteřiny dokáže přemístit. Ne, tato schopnost sloužila dobrému účelu a každý hlupák chápal, jak je užitečná! Ta druhá věc však... byla jiná.

Lardisovy moudré staré oči se na Nathana zahleděly skrz tmu lesa. Ten pohled byl zvyklý pronikat nocí Sluneční strany (a dost možná, myslel si Nathan, že i spletitými myšlenkami lidi). Po chvíli starý Lidesci kývl, zamračil se a řekl: „No dobrá. Snad později...“

„Kde je teď má matka?“ zeptal se Nathan. „Chtěl bych s ní mluvit.“

„Je skoro na konci průvodu s Mišou a několika starci.“ Lardis mávl rukou za sebe. „Poslal jsem jim několik hodných silných chlapců, aby jim táhli smyky a tak.“

Nathan řekl: „Doženu tě později.“ Ustoupil stranou. Zatímco kolem něj procházela dlouhá řada Kočovníků, opřel se zády o strom a snažil se srovnat si myšlenky. Snadno se to řekne, ale hůř udělá. Mysl měl přeplněnou nejrůznějšími problémy.

Například zbraně.

Nathan musel někde ztratit jednu ze speciálních kuší. Při počtu bojových akcí, kterými prošel, ho to ani nepřekvapovalo. Možná se později objeví. Co se týče ostatních pěti: Lardis a Andrei měli po jedné, Nathan si zabral další, ještě dvě by se měly vynořit někde kolem cesty z Radujevaku k Ochranné skále. Nejspíš jsou ve skrýši ve dvou balících zasunutých mezi balvany na pláních Hvězdné strany. Nebo možná v ranci, který schoval v hlodaši na vrcholu Skály? Ne, v této části arzenálu žádné kuše neviděl. Protože nebyly v balících z Jeskyně předků, mohly být jedině na Hvězdné straně na kamenitých pláních. Musí tam také zůstat do rána i s ostatními dočasně opuštěnými zbraněmi. Ani se svými schopnostmi by se Nathan neodvážil Möbiova skoku do bezprostřední blízkosti zraněného válečníka! Kdyby byly balíky na otevřeném místě, možná by se vyplatilo rychle tam zajít a popadnout je. Ne však, když se pro ně musí prodírat mezi skalami.

Dále tu byl raketomet, který s ním přeletěl přes okraj Skály. Ten musí odepsat, určitě se po dopadu rozbil napadrť. Zbývá tedy druhý raketomet, také ve skrýši na Hvězdné straně. Nahoře na Skále zůstaly tříštivé granáty, lehký plamenomet, automatická pistole a munice. I ty budou muset počkat, alespoň než vyjde měsíc. Nathan neměl chuť bloudit po Skále jen ve světle hvězd.

Věděl, jaké zbraně si vybrala jeho skupina pekelníků: John Carling si vzal opakovací pušku, jeskyňáři měli automatické pistole stejně jako Trask, Chung a Anna Marie. Většina z nich si kapsy napěchovala tříštivými granáty. Také Lardis si doplnil zásobu granátů. Nikdo jiný se jich však neměl dovoleno dotknout. Ostatní zkušení Lidesciho muži musí počkat do rána, kdy Nathanovi nebo někomu z pobočky E snad zbude čas dát jim základní výcvik. Nesmí to ovšem s tréninkem přehánět, ne dokud je většina Nathanova arzenálu roztroušená na obtížně dostupných nebo nebezpečných místech.

Nathan pod svým stromem kývl prudce hlavou. Prozatím nemůže víc plánovat: musí počkat buď do východu měsíce, nebo slunce a potom na nejvhodnější příležitost vrátit se pro zbraně. Potom budou Lidesciho Szganyové silnější než kdy dřív. Na jak dlouho však? Střelivo nevydrží věčně. Doufal, že než dojde na skutečnou válku, dva znepřátelené vampýrské tábory za něj udělají většinu práce.

 V ideálním případě.

Nathan přesto měl jakýsi plán, poměrně nebezpečný, který by mohl splnění jeho úkolu trochu uspíšit. Asi před třemi a půl lety doprovázel Lardise na každoroční výpravě k poslednímu hradu a tehdy navštívil nejen Karenin (v současnosti Wrathin) hrad, ale viděl i pobořené zčernalé ruiny ostatních hradů starých Vampýrů. Když si ty padlé obry prohlédl, nebylo těžké pochopit, co je srazilo k zemi: exploze v ohradách pro plynovce a v metanových jímkách.

Lardis mnohokrát potvrdil, že nekroskop Harry Keogh nějak dokázal nasměrovat žhavé sluneční paprsky okny, přistávacími plošinami a každou škvírou a skulinou do srdce hradů, jednoho po druhém. Hrady potom vybuchovaly u základů jako bomby.

Nathan slunce příliš neovládal, ale věděl, že existuje vícero možností, jak způsobit výbuch. Výbušný prach Dimiho Petreska - vlastně nekvalitní střelný prach - možná nemá tolik síly jako pravý, ale nějaký ten záblesk a třesk zvládne. Když na to přijde, stejně tak by posloužily tříštivé granáty!

Připraví Wrathu o zázemí, s trochou štěstí ji i zabije a přinejhorším ji donutí bojovat s Vormulakem a ostatními z Turgosheimu. Nathan by to měl promyslet...

Zatímco přemýšlel a jeho nápady postupně získávaly jasnější obrysy, sledoval zdánlivě nekonečný zástup Lidesciho kmene, který kolem něj procházel. Chodili po malých skupinkách: několik maringotek, mnoho smyků, rodiny, páry, jednotlivci, polohlasně mluvící ženy, rázně kráčející muži, zamlklé děti. Všichni ostražití a s pozornýma očima, které upírali do nemilosrdně bezmračné noci. Putovali ve skrytu stromů, které se na starodávnou stezkou ochranitelsky skláněly, ale propouštěly dost světla hvězd, aby bylo vidět na cestu.

Šla s nimi i zvířata: osli s ohlávkami a žlutoocí vlci - ne přímo šedí bratři, ale pro Kočovníky i tak představovali bratry. Všichni kráčeli s řádnými rozestupy, lidé, zvířata, hlídací psi, takže v případě útoku by se každá skupina mohla nezávisle na ostatních rozeběhnout do úkrytu. Průvod se táhl asi osm set metrů, většinou šli mlčky a ve zrádné noci si hlídali i myšlenky. Kola, tyče smyků, hrnce a náčiní, všechno bylo obalené, aby nic nedělalo rámus. Stejně tak i většina myslí byla zahalená. Naučili se bázlivosti, ale paradoxně v tom spočívala jejich síla. Byli silní i díky vedení Lardise Lidesciho, který neovládal umění přežít o nic hůř než Vampýři. Možná ještě lépe.

Právě toto umění se stalo námětem rozhovoru v přední části průvodu, kde se zrovna Anna Marie Englishová připojila k Benu Traskovi a zaujala místo, které Nathan opustil... 

„Přežívají,“ řekla Anna Marie polohlasem, zatímco s Traskem a Davidem Chungem postupovali několik kroků za Lardisovou skupinou. Sotva před chvílí mluvil Trask tiše se starým Lidescim a vyptával se ho na drobnosti:

Proč putují Lidesciho Szganyové v noci? Není to nebezpečné?

Ano, ale pořád lepší než čekat, až Wratha shromáždí síly a podnikne mohutný útok. Už přece zná polohu Ochranné skály.

Kam jdou? Jsou v lesích na jihu jiná útočiště?

Na kraji lesa je kolonie malomocných. Je to na místě, kde les přechází v step, která se pak táhne několik kilometrů na jih, než přejde ve skutečnou rozpálenou poušť. Jih je daleko od Vampýrů a směrem ke slunci. Upíří vládci se také bojí malomocenství, nemoci, se kterou se ani jejich metamorfóza nedokáže vyrovnat. Není však vůbec jisté, že se budou od kolonie držet dál. Wratha pravděpodobně o její existenci zatím neví! V minulosti to však bývalo šťastné místo a snad se jeho štěstí udrží.

Co tam budou dělat?

Utáboří se poblíž kolonie, zakopou se, zbudují provizorní obranu. Až vyjde slunce, asi za třicet nebo i víc hodin, svolá Lardis poradu. Potom se budou učit zacházet se zbraněmi a rozdělí si nekroskopův úžasný arzenál. Protože však ten chlapec je zbraní sám o sobě, Lardis se musí nejdřív dovědět, co zamýšlí. Jak ho zná, jistě právě spřádá nějaké plány!

Benovi se zdálo, že Lardisův optimismus získaný po bitvě u Skály poněkud opadl. Budoucnost nevypadala růžově, přestože měli k dispozici nekroskopovy zbraně z jiného světa a jeho vlastní čerstvě nabyté schopnosti.

Lardis se totiž dozvěděl tu nejhorší zprávu: Nathan mu řekl, že přitáhl Vormulak s mocnou turgosheimskou armádou a vypukla válka o krev. Teď to bude jako za starých časů: bojující upíří strany se vyčerpají a doplní si energii od Kočovníků. Svévolné, nevybíravé vraždění lidí! Jestli ne vraždění, pak určitě ohavné proměňování podle vampýrských požadavků...

Lardis dostal špatnou náladu a chvíli kráčel sám. Jeho mlčenliví muži ho nechali být. Trask se také vzdálil a potom se k němu připojila Anna Marie Englishová, která před chvilkou zamumlala jednoslovnou poznámku: „Přežívají.“

Trask pohlédl stranou na ekopatku a okamžitě ho zaujalo něco zvláštního, nového, něco, čemu nemohl hned přijít na kloub. Zdálo se, že jí světlo hvězd sluší a v noci vypadá skoro... přitažlivě? Ano, a právě tohle na ní Traska zarazilo - její pružný krok, nově probuzená radost ze života. Sluneční a Hvězdná strana jí očividně svědčí! Nechtěl, aby jeho myšlenky byly nelaskavé, byly jen ,pravdivé´. Její nadání spočívalo v tom, že sama není přitažlivá, ale jen odráží auru svého okolí. Je nakonec ekopatka, jediná svého druhu. Její přirozenost - nebo nepřirozenost? - formovala okolní příroda. Na zemi pocítila každou další ekologickou katastrofu jako ránu kladivem na své psychice, dokonce i fyzickém těle. A přesto tady...

„Kdo přežívá?“ zeptal se jí Trask. „Lidesciho Szganyové?“

„Ach ano, oni také,“ přitakala její silueta, „protože jsou lidé. My přežijeme ledacos, naše rasa jako celek. Mluvila jsem ale o Vampýrech. Vlastně jsem jen přemýšlela nahlas.“

„Jediné slovo,“ odpověděl Trask, „,přežívají´ - ale stačí k tomu, aby člověk získal dojem, že je obdivuješ?“

„Za to poděkuj svému nadání.“ Usmála se. „Viděl jsi pravdu v tom, co jsem řekla. Ovšem že je obdivuji! Musím obdivovat alespoň jejich formu, vitalitu, nezdolnost.“

Trask vrhl pohled na Lardise jdoucího opodál. „Jsem rád, že nerozumí všemu, co si povídáme!“

Pokrčila rameny. „Kdyby tomu Lardis plně rozuměl, myslím, že by souhlasil. Jejich forma - jakožto životní forma, i když je jejím cílem zlo – byla doposud velice úspěšná, vlastně je obdivuhodná.“

„Zopakuj to.“

„Kdo má však skutečnou naději přežít -“ (odhodlala se to doříct, vzala ho za ruku a pevně ji stiskla, aby svá slova zdůraznila), „- je tento svět!“

„Řekla jsi, doposud byla´.“ Traska její myšlenka fascinovala. Věděl, že nemůže její nadání jen tak odbýt. „Vampýři ,byli doposud´ úspěšní? Na co narážíš? A co tím myslíš, že tento svět přežije?“

„Protože je mladý, je silný,“ řekla. „Na rozdíl od naší Země není Sluneční a Hvězdná strana zatím otrávená až k jádru. Ještě - ach, ještě dlouho - může vzdorovat.“

„Planeta může vzdorovat?“

„Přesně tak. Může se zotavit. Cítím, že se uzdraví!“

Trask se zamračil. „Z čeho?“

Jakoby překvapeně na něj pohlédla. „Z ,bílého slunce´ - nebo šedé díry - která rozkolísala měsíc, katastrofálně pozměnila oběžnou dráhu planety, stvořila Bariérové pohoří, rozpálené pouště a zamrzlé Ledové pustiny. Uzdraví se z Velké rudé pustiny, která hnisá jako nějaká obří bolavá rána daleko na východě. Cítím ji až tady! Zotaví se i z...“

„Z Vampýrů?“ Viděl, že má pravdu.

Přikývla a řekla: „Dokonce i z nich. Mám jen takový pocit, Bene.“

„Jen pocit?“

„Říká mi to mé nadání. Cítím, že... že i když nezasáhneme, čeká je úpadek.“ Její hlas zněl slabě jako vzdech.

„Proto máš najednou pružný krok?“ Tázavě naklonil hlavu na stranu. „Cítíš, jak z tebe padají roky, a proto si myslíš, že nastává úpadek Vampýrů? Jako by s nimi přírodě došla trpělivost? Už nepřežijí?“

Pokrčila rameny... a zase byla tou obvyklou vyhublou, křehkou Annou Marií. „Možná to není takhle dramatické. Samozřejmě se mohu mýlit, možná cítím jen syrové mládí tohoto místa. Asi budeme muset počkat, až co -“

„Co to bylo?“ zalapal po dechu, protože za nimi na stezce protrhl noc záblesk světla a ozvalo se ostré křup! - určitě výbušná šipka - panické výkřiky děsu se jasně nesly nočním vzduchem. „Co se to sakra...?“

Trask měl elektrickou svítilnu. Osvětlil s ní stezku a klopýtal zpátky, odkud přišli. Tam někde byl Nathan. Kuši mohl použít jedině on.

Ale proti čemu?

On... i ona sledovali nezdařenou bitvu o Skálu. On potom využil svých výjimečných telepatických schopností a pronikl do mysli vítěze Lardise Lidesciho, která byla opojená vítězstvím a otevřená. Z jeho myšlenek zjistil, že se z Lidesciho kmene musí znovu stát Kočovníci. Potom čekali…

Konečně viděli, jak Lidesciho Szganyové opouštějí své nory, viděli, kterým směrem míří, a oklikou je předstihli. Zastavili se na místě, kde je přepadnou ze zálohy. Těšilo ho vědomí, že on dokáže, co se Wrathe a jejím kumpánům nepovedlo: přepadne Lidesciho Szganye a nakrmí se jejich dobrou silnou krví! Ach, on dobře věděl, čí krev by pil nejraději - čí krví musí jednou uhasit žízeň po pomstě, i kdyby měl jen uspokojit touhu, která pochází z doby před dvěma a půl dlouhými lety. To však bude muset počkat na příhodnější příležitost. Teď se spokojí...

Spokojí se s tím, že si pomocí léčky vezme, co si Wratha a ostatní, včetně Wrana Zuřivého, nedokázali vzít násilím. Ach, Wran Zuřivý! Wran, Wran, Wran! To jméno pálilo jako smrtelný jed v mysli, která už byla úplně pomatená...

On je totiž tím zrůdným stvořením jménem Vasagi (bývalý Sosák) a jeho chotí je vládkyně Karmen Nechtěná, která přežila. Jejich cílem se stala pomsta, ne Lidesciho Szganyům, ale Wrathině hradu. Někteří z jeho obyvatel jim byli hnisem v očích, v ústech, ve zkažených srdcích, které nenávist kazila čím dál víc.

Vasagi se upnul na Wrana, který ztělesňoval jeho Velkou nenávist. Wran, který udělal, co bylo v jeho silách, aby Vasagiho zabil. Vládkyně Karmen paradoxně nejvíce nenáviděla vládce Nestora Mučitele mrtvých. Paradoxně, protože právě Nestor Vasagimu tenkrát v předhůří Sluneční strany zachránil život. To však bylo tenkrát a teď je teď. Útrapy let, která mezitím minula, spojily tyto dva vyvržence s jediným cílem: pomstou!

Zatímco vládce Vasagi a vládkyně Karmen trpěli, ostatní si ve Wrathině hradě užívali života plnými doušky a ani myšlenkou nezavadili o bývalého Sosáka, zohyzděného, oloupeného o pijavici a přibitého za rozbřesku na úbočí kopce. A komu se zastesklo po Karmen, kterou nejprve Nestor povýšil kvůli svému neuvážlivému chtíči a nenasytnosti a které se později zbavil jako skvrny? Až na to, že se jí nezbavil a ona se stala Karmen Nechtěnou. A Vasagi byl... jednoduše Vasagi!

Tito dva dlouho zapomenutí a nedávno se navrátivší vládci, Vasagi a Karmen, tedy čekali na lesní stezce. Čekali na dobrou, silnou krev, která znamená život. Jejich zlovolné úmysly motivovala nejen touha po výživné, rudé krvi, ale i pokřivená hrdost - toužili dokázat, co Wratha a ostatní nedokázali. Krev to určitě bude výtečná a dodá jim energii, než se rozkoukají a zjistí, odkud vítr vane, a zosnují tajné plány.

Vasagi čekal na jedné straně stezky, která se v tom místě zužovala mezi hustým mlázím. Na druhé straně v neproniknutelné tmě pod stromy stála Karmen, jako socha vytesaná z noci. Oba kolem své mysli zavřeli okenice a veškerý pohyb, dokonce i tlukot srdce, omezili na minimum. Zavřeli i oči, aby zaclonili šarlatovou záři, která by je prozradila. Přesto ,viděli´ skrz zavřená srstnatá víčka. ,Dýchali´ skrz póry těla, ale nevypouštěli upíří mlhu, aby v ní náhodou nebyl jejich pach. Nemuseli ani myslet nebo zkoumat mysl toho druhého sondami, protože plán byl prostý. Nepotřebovali si to opakovat.

Téměř dosáhli neviditelnosti, jako by splývali s tmou lesa. Tento efekt mohl sloužit jako důkaz Vasagiho schopnosti metamorfózy, kterou kdysi mistrně ovládal a kterou naučil Karmen. Napodobili samotnou noc! Skutečně se stali lesem a kroutící se stříbrnou mlhou. Byli kyprou hnědou zemí a vlhkým vířícím vzduchem. Oni sami... nebyli.

Čelo zástupu už je minulo a právě se kolem sunul tichý prostředek. S každou skupinou šli ozbrojení muži, nebo se alespoň rozptýlili mezi skupinami. Hlídací vlci se přiblížili a čenichali kolem stromů, ale nic neucítili. Na Vasagim a Karmen neulpívala szganská krev - zatím. Nekonečně dlouho totiž přežívali na krvi trogů.

Po chvíli přišel na dohled konec průvodu: skupina staříků a dvě ženy, které o ně pečují. Všichni pod ,ochranou´ tří statných, ale nezkušených mladíčků. Mezi nimi a skupinou dospělých ozbrojených mužů, která prošla před chvílí, byl poměrně velký rozestup. Tato poslední a nejzranitelnější skupina se totiž trochu opozdila.

Většina stařečků se vezla na vrzavém otevřeném voze, do kterého byli zapražení osli. Ti silnější šli nebo se belhali s pomocí žen. Mladíci brblali a potili se, protože s velkou námahou táhli naložený smyk. Kuše se jim houpaly u pasu. Pro Vasagiho a Karmen Nechtěnou celá scéna působila velmi lákavě, velmi dobře...

Až příliš lákavě, příliš dobře!

Oba zároveň ožili, aniž by si dávali nějaký pokyn... bylo to, jako by se les probudil ze sna rovnou do noční můry! To oni, Vasagi a Karmen, byli tou noční můrou! Tma na obou krajích stezky se zčeřila, roztála do skvrn, které se rychle míhaly a zformovali se z nich dva rudoocí démoni. Pohybovali se mrštně a hbitě jako řídké mraky zakrývající hvězdy a ženoucí se na staříky, Nanu a Mišu a ty tři mladé muže!

Ti se stali terčem jako první, protože měli zbraně a byli mladí, silní. Muži si uvědomili nebezpečí, vykřikli varování, pustili tyče smyků a křečovitě tápali po kuších, ale vládce a vládkyně na ně mezitím zaútočili. Byl to obyčejný masakr.

Vasagi a Karmen sice neměli bojové rukavice, ale přetvořili své ruce na pařáty s drápy jako nabroušená dláta. Karmen sekla svou první oběť nad pas. Její nehty protrhly mladíkovi kazajku z měkké kůže i hrubou košili a zaryly se mu několik centimetrů hluboko do masa. Vykřikl, rukama se snažil udržet v sobě vnitřnosti a přitom lapal po dechu. Pak upadl a svíjel se na zemi. Karmen mu odkopla zbraň z dosahu. Vasagi mezitím druhému mladíkovi roztrhl hrdlo, takže jeho budoucí mrtvola zkrápěla celé okolí deštěm krve, zatímco se ještě zmítala ve smrtelné křeči a hroutila se na temnou půdu na stezce.

Třetí mladík klopýtavě couval. Čelisti mu vypověděly službu, něco blábolil a snažil se nabít kuši prsty třesoucími se jako listí ve vichřici. Vasagi mu vyslal přímo do mysli: Ale ne! Plavně k němu přistoupil, odebral mu kuši a odhodil ji stranou. Karmen se k němu připojila, rychlá jako myšlenka. Ohavnýma ,rukama´ uchopila mládencův obličej a dýchla mu svou podstatu do otevřených úst. Zhroutil se, ochromený děsem, ona ho zachytila a odnesla do lesa. Vasagi za ní vyslal: Napij se zhluboka!

Ty též, můj vládce, odpověděla a hladce jako tma se se svou kořistí ztratila v temném lese. Měl to v úmyslu, ale ze které lidské nádoby? Z koho se má napít?

To celé trvalo jen několik okamžiků. Mnoho staříků si ani nevšimlo, že se něco děje. Byli obrácení zády, něco si špitali nebo se ospale kolébali na voze. Nana a Miša však viděly všechno!

Zbytečně promrhaly cenné vteřiny, kdy se k sobě přitiskly, ochromené šokem z útoku. Když se však Vasagiho rudé oči rozhlédly a ulpěly na nich, panika je probudila k činu. Vykřikly, jak nejhlasitěji mohly - nejen strachem, ale i pro nezaměnitelné varování - a instinktivně se rozběhly opačnými směry. Věděly, že netvor nemůže pronásledovat obě zároveň. Nana se vrhla jedním směrem, oběhla Vasagiho a mrštně utíkala dál po stezce. Miša skočila pod vůz a chytila se prken.

Vasagi váhal. Mohl by vůz obrátit, jistě... stálo by to za námahu, protože to děvče je pěkné. Ta starší žena ovšem také a obě jsou plné živé rudé krve!

Rozhodl se sledovat Nanu. Předklonil se a elegantně, klouzavě, strašidelně plul tak, jak běží zkušení upíři. Vydechoval mlhu a další přivolával z chvějící se země. Rychle zkracoval vzdálenost, která je dělila. Konečně se jako odpověď na Nanin a Mišin pronikavý výkřik ozvaly dunivé kroky. Po stezce se vracela skupina ozbrojených mužů!

Upíří mlha, která Vasagimu prýštila z pórů a stoupala i ze země, byla nejlepší, jakou kdy vytvořil. Zachytil běžící ženu za vlasy, stáhl ji na kolena a obklopil ji mlhou, která se na ni nalepila jako studený pot. Z druhé strany…

…přibíhal ozbrojený mladík, celý bez sebe obavami! Málem do Vasagiho, který rychle chytil omdlelou ženu do náručí, vrazil. Mladík měl modré oči a žluté vlasy, zvlhlé od mlhy i potem hrůzy. Otřeseně a nevěřícně zalapal po dechu, když uviděl tu příšernou scénu.

„Matko!“ vykřikl chraplavě a namířil na Vasagiho zbraň... ale váhal, jestli má stisknout spoušť! Kdyby jeho kuše byla obyčejná, určitě by vypálil. Vasagi si ani neuvědomoval, jaké ho potkalo štěstí.

Pustil ženu, jediným hladkým pohybem se vymrštil a lehce Nathana udeřil. Stačilo to však, aby poodlétl. Sklonil se nad ležícího mladíka a zíral do jeho zpola zamlžených, zvláštně modrých očí... jejichž pohled se okamžitě zuřivě zaostřil!

Vasagi couvl, protože mladíkova ruka se zbraní se odhodlaně zvedla ze země a podruhé na něj zamířila vlhce se lesknoucí kuši. Tentokrát však prst stiskl spoušť. Šipka Vasagiho o vlásek minula a se zabzučením odlétla do noci. Ach, tenhle si už na vládce z Vampýrů nezastřílí!

Vasagi se sehnul a popadl Nathana za hrdlo s vážným záměrem vyškubnout tomu štěněti dýchací trubici, hlasivky, maso, ohryzek, všechnu změť zalitou tryskající krví... vzápětí ho však pustil. Zarazil ho záblesk světla a ohlušující výbuch někde nahoře za jeho zády!

Exploze na okamžik zalila lesní stezku oslňujícím bílým ohněm. Nathanova výbušná šipka zasáhla nedaleký dub a jednu z jeho mohutných nižších větví rozštípla, jako by do ní uhodil blesk. Zeslabená větev vlastní vahou a s trýznivým vrzáním praskajícího dřeva se zřítila dolů.

Jak dopadla, zablokovala stezku a otřásla zemí. Z prachu a třísek zvířených jejím pádem se vynořovaly běžící postavy se zářícími svítilnami a míhajícími se paprsky světla, připomínajícími slunce odražené v zrcadle... kde se však vzalo v tmavé noci?

To už bylo na Vasagiho moc!

Popadl bezvládnou ženu, sešel ze stezky, utíkal nebo spíš odplouval do temného bludiště lesů a nocí sledoval Karmenin pach. Když se od Lidesciho Szganyů dost vzdálil - a narazil na Karmen, která čekala na mýtině a už začala hasit svou strašlivou žízeň - konečně nastal čas, aby i on po déle než dvou a půl letech zmírnil svůj hlad. Kozí a trogské maso postačí, když není na výběr, ale sladká rudá šťáva lidí se nedá ničím nahradit.

Karmen (dokonce i Karmen, hrozivá vládkyně z Vampýrů!) odvrátila rudě zamazanou tvář a chvěla se, když se to, čím nyní byl Vasagi, krmilo z těla, které naštěstí nic necítilo, z tajícího tvaru a nakonec svraštělé mrtvoly, která kdysi bývala Nanou Kikluovou.

Trhání...! Chrochtání a chlemtání...! Narůžovělá pára, stoupající vzhůru...!

Miša, která viděla, jak Karmen a Vasagi odcházejí, vylezla zpod vozu a běžela k Nathanovi svíjejícímu se na zamlžené stezce. Držel se za krk a dusil se. Dva mladíci, kteří táhli smyk, byli mrtví. Třetí zmizel, což vyšlo nastejno. Nathanovi se konečně vrátil hlas a zachraptěl: „Má matka?“ Divoce se rozhlížel a snažil se očima proniknout skrz trhající se mlhu. „Nana?

Miša pro něj neměla odpověď, nemohla ani zavrtět hlavou. Věděla, že by to nepřijal, ani kdyby mu řekla pravdu. Díval se na ni - viděl prázdný| výraz v její tváři - postavil se a automaticky, marně, se začal oprašovat… za chvíli toho však nechal a zavrávoral jako opilec. „Nano?“ opakoval beznadějně.

Najednou ztratil všechnu sílu, podlomila se pod ním kolena a padl na bok. Miša spadla s ním, opřela si jeho hlavu o prsa. „Ach Nathane, můj Nathane…“

„N-N-Nano?“ Byl to vzlyk, skoro jako nářek ztraceného dítěte. V příštím okamžiku se změnil na přidušený, rozlícený řev čirého vzteku, šílenství.

„Matkooo! Nanooo! Naaa-noooooo!´´

Dorazila skupina ozbrojených mužů. Viděli zkrvavená těla, zbytek si domysleli. Za chvíli přiběhli Ben Trask a David Chung s rozkývanými paprsky svítilen. Nedaleko za nimi utíkal Lardis Lidesci a šťavnatě klel.

Nathan vzal Mišin obličej něžně do dlaní. Po jeho vlastní ztrhané tváři bez ostychu proudily slzy. Prosil ji: „Kudy? Viděla jsi je?“ Jeho hlas zněl jen jako slaboučký šepot.

Ukázala do lesa - hned ho však uchopila pevně za ruku, protože se mu tvář zkřivila do nebezpečného úšklebku a zdálo se, že se tím směrem naklání, jako by ho přitahovaly neviditelné síly. „Nathane, ne!“

Znovu roztřeseně vstal. „Ale já musím. Musím.“

V jeho metafyzické mysli se ozvalo:

Nathaneee! To volá jeho maminka. Jeho ubohá statečná Nana, ani teď se nebojí. Jako úder kladiva mu vířící mysl zasáhla strašná pravda: mluví mu uvnitř hlavy! A není to telepatie.

„Mami?“ Slovo mu sklouzlo ze rtů jako ozvěna z dávných dní, kdy jiný nekroskop oplakával svou matku v šerém a vzdáleném světě.

Její slova zněla vřele a Nanin úsměv v éteru řeči mrtvých také hřál: Nathane, synku. Zkus se tak netrápit. Necítila jsem bolest, ani trošku. Ani teď jsme se nerozdělili. Ne, je ze mě jen další hlas, na který můžeš mluvit do polštáře. Vždycky jsem věděla, že jsi po otci. Co dokázal nekroskop Harry Keogh, můžeš znovu dokázat ty. Pro nás všechny, živé i mrtvé... 

„Podívejte!“ Trask ukázal rukou nad sebe.

Vysoko nad hlavami jim stoupala dvojice rejnokovitých tvarů a pulzovala oblohou. Vampýří létavci prchající jako mraky na pozadí hvězd. Ukázali se, ale hned se ztratili za korunami stromů.

Nathan zavrčel, o krok klopýtl směrem, kudy letěli. Chtěl vyvolat Möbiovy dveře, skočit na nebe, vrhnout se na ně!

Ne, Nathane, ne ve spěchu, když jsi plný nenávisti. Mohl bys udělat chybu. I tvůj otec býval někdy prudký. Ne však, když vedl válku. V boji si zachovával chladnou hlavu.

„Boj,“ vydechl Nathan a zaskřípal zuby. „Ano!“ V prázdných modrých očích se mu zrcadlily ledové hvězdy.

Sebral veškerou sílu své otřesené, osiřelé, ztrápené mysli a vrhl otázku, posměšek a výzvu za neznámým vampýrským zlodějem, který mu ukradl něco nesmírně drahého.

Ty! Bastarde! Vrahu matek! Kdo jsi? Koho mám vyhledat, abych ho zabil?

Hm? vrátilo se mu mentální zabručení, docela překvapené. Szganský telelepat - a mocný! To jsi ty, podivíne? Modré oči, žluté vlasy? Vidím, že ano. To byla tvá matka, ano? Tak teď jsme příbuzní, Modroočko – protože i mně koluje v žilách její krev! Á cha cha! Takže ty mě chceš vyhledat a zabít? To už jiní zkoušeli! Telepatickým éterem se neslo temné chechtání, které postupně sláblo a nakonec se ozval chraplavý, mrazivý šepot: Nu, dobrá, jestli tě už život omrzel, vyhledej mě. Těším se na naše setkání. Nezapomeň se ptát po Vampýrovi jménem... 

...jménem Vasagiiiii!

Vasagi! Jméno, které bude nekroskopovi navždy znít v hlavě jako hlučný, puklý zvon. Jestli ne navždy, pak alespoň do té doby, než ho umlčí. Potom pro sebe vyřkl slib: Vasagi, jsi prokletý! Přísahám... 

Neřekl to však jen pro sebe, protože každá nekroskopova myšlenka je v řeči mrtvých.

Všechno popořadě, řekla mu Nana měkce. Nejprve já. 

„Ty, mami?“ Zlost z něj okamžitě vyprchala, ale jen na chvíli.

Ach, ano. Když jsem teď mrtvá, musíme zajistit, že mrtvá zůstanu. Najdi mě a předej Lardisovi. Bude už vědět, co si počít.

Nathan zavyl, zavrávoral a nakonec se poddal. Poodešel od ostatních, vyvolal dveře a sledoval Nanin hlas na místo, kde leželo na lesní půdě její potrhané tělo. Kdyby nevěděl, že to je ona, nepoznal by ji...

Odnesl ji zpátky k Lardisovi, vložil ji starému Lidescimu do rukou… a pod hvězdnatým nebem omdlel. Ben Trask a Miša ho zachytili a položili na jeden ze smyků. „Díky bohu za to!“ řekl Trask.

Miša se na něj dívala, dokud to nevysvětlil: „Tam, kam Nathan odešel, necítí bolest. Alespoň na chvíli si oddychne.“

Lardis zabručel: „Vést válku tam také nemusí - alespoň na malou chvilku, co, Bene Trasku?“

Trask vážně zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl. „Stejně je dobré nechat ho odpočinout. Válka přijde až moc brzy, tím si můžeš být jistý.“

Lardis se podíval na tu ubohou scvrklou věc ve svém náručí, potom na muže na smyku - jeho prázdný výraz, tedy prázdný pro tuto chvíli. Pomyslel si, že se právě víc než kdy jindy podobá Harrymu Keoghovi. Pak pokýval drsnou starou hlavou. Ach ano, válka přijde. Byl si tak jistý, jako si ještě nikdy ničím nebyl...

Část šestá

Válečné základny

I

Wrathina válečná porada - Útok na pevnost - Nově příchozí

Nekroskop ležel na smyku pod kožešinou, která ho chránila proti chladu noci Sluneční strany. Vedle smyku kráčela jeho mladá žena Miša. Spal spánkem naprostého vyčerpání, ale tentokrát se unavil víc emocionálně než fyzicky. Jako by vyhořel a přišel úplně o všechno, v opuštěných komnatách jeho spletité mysli už nezbývalo místo pro sny - nebo spíš žádná energie. Pro sny ani pro myšlenky, ani šeptané esoterické rozhovory... nic ho teď nerušilo. Spal hojivým spánkem, který léčil ránu hlubokou jako sama duše.

Velká většina věděla, co se stalo, a mlčela, protože cítila Nathanův zármutek. Éterem řeči mrtvých se v tuto chvíli nerozléhalo její šeptání. Poprvé za velmi dlouhou dobu zažil nekroskop konečně klid...

Klidný však nebyl zbytek Sluneční a Hvězdné strany.

Na kamenitých pláních zakládali Vormulakovi muži stanoviště pro hlídky. Umisťovali je mezi hromadami zvětralých kostí, mezi sutí ze zbořených hradů, kdekoliv se dal pro muže či zvíře najít úkryt před krutým, šedým světlem nadcházejícího dne. Nezáleželo na tom, že slunce na kamenité pláně nesvítí. Pouhá blízkost rozpálené koule sama o sobě představovala dostatečnou hrozbu. Až se vrcholky Bariérového pohoří pozlatí, jako by vyslaly signál všem stvořením vládce, aby se skryla do jakéhokoliv kousku stínu, který najdou, a spala, třebaže nepohodlně a neklidně. Takový byl zvyk upírů.

Daleko za zahnutým průsmykem přetínajícím páteř Bariérového pohoří se přemisťoval k východu Černý Boris s družinou pobočníků, otroků a válečníků, aby se utábořili v jeskyních trogů. Alespoň Černému Borisovi se jeho osud zamlouval.

Mezitím ve Velkém průsmyku:

Vládce Nespavý a Devetaki Lebka přistáli, ukryli létavce a tiše jako stíny se plížili vyhledat příhodné místo, ze kterého by mohli sledovat, jak vládce Wamus napadne v průsmyku strážnou pevnost.

Čtyřiadvacet kilometrů na východ od průsmyku se mohutný roj upírů snášel na zbytky Wrathiných poddaných szganských kmenů. Loupili, znásilňovali a nevybíravě rabovali. Přibývali na váze a shromažďovali proviant na přicházející den a všechny krvavé noci, které je ještě čekají.

Když vládce rozebral situaci, došel nakonec k názoru, že když ty ufňukané poddané ušetří, získá jen málo nebo vůbec nic. Vormulak musí zásobovat armádu a bude nejlepší najíst se na Wrathin účet. Vládce Nespavého zároveň těšilo, že když tyto lidi využije, během chvíle zničí systém, který musel Wrathu stát spoustu času a úsilí, než ho uvedla do praxe! Když se to vezme kolem a kolem, krveprolití je vlastně logické řešení. Alespoň podle logiky Vampýrů. V každém případě je... uspokojující?

Wratha mezitím ve svém hradě také dospěla k určitým rozhodnutím…

S výjimkou Nomy Canisona se všichni vládci z Wrathina hradu dostavili k Wrathe na válečnou poradu: Gorvi nerad (cítil se mnohem bezpečněji v Zatuchlém sklepě, kde proti napadení hradu přijal dodatečná, soukromá a tajná opatření), bratři Smrtoocí nervózně, rozhádaní kvůli Spirovu ,vyššímu nadání´, a vládce Nestor Mučitel mrtvých zasmušile, podle svého zvyku. Nekromantovo morbidní zaujetí smrtí došlo tak daleko, že se ještě více zahaloval do hávů z voskovaného plátna, a ve všem tom obalu už byly stěží vidět i jeho oči! Jeho nadání ho neblaze a nenapravitelně změnilo. Tak si to alespoň vyložila Wratha.

Wrathin hrad sice ve válce s Turgosheimem prolil nepřítelovu krev jako první - když s převahou napadl a zmasakroval skupinu vládce Holohlavého - Wratha však chápala, že tohle je neveselé, dokonce deprimující setkání. Chybělo při něm hlavně pobuřující šaškování Nomy Canisona, takže účastníky tentokrát nemohla sjednotit ani společná podrážděnost.

Přivítala je letmým mávnutím štíhlé ruky a pokynula jim, aby se posadili. Zeptala se obecně: „Psí vládce?“

„Odletěl,“ řekl Nestor tiše. „Viděl jsem je oknem ve své ložnici - Nomu a jeho měsíční paní - mířili na jih a trochu na západ, možná k Velkému průsmyku.“

Wratha přikývla a uštěpačně podotkla: „Nezbývá nám než se modlit, aby Nomovy pobočníky nepostihla rozbujelá choroba jejich pána! Mí vládcové, možná uniklo vaší pozornosti, že máme zabezpečit a uhájit hrad proti Vormulakovým hordám!“

„Nemá smysl na nás cenit tesáky, vládkyně!“ šlehl po ní Gorvi, o poznání méně lichotivým tónem než jindy. „My jsme totiž zde. Noma je ten, kdo chybí!“

Všichni kromě Nestora se navzájem probodávali pohledy. Nekromant jen řekl svým tichým způsobem: „Plýtváme časem.“ Pokrčil rameny. „Jestli se Noma vrátí, vrátí se, jestli ne, tak ne. Záleží na tom? Jeho muži jsou všichni zuřiví bojovníci.“

Wratha znovu přikývla a vydechla trochu zadržovaného vzduchu. „Dobře, tak se do toho pusťme. Pro Nomu jsem stejně nic neměla. Teď vidíte, proč jsem mu přidělila Prašivou věž: je ze všech věží nejméně důležitá. Je uprostřed, a proto se nejsnadněji brání!“

„Výborně!“ Spiro plácl dlaní o stůl a jeho zamračený pohled připomínal žhavé uhlíky. „Snad se tedy můžeme pohnout. Co máš pro mě a mé lidi?“

Wratha zvedla obočí. „Nemůžeš se dočkat?“

„Získal jsem otcův vražedný pohled,“ odpověděl Spiro. „Cítím, jak jeho moc neustále roste! Je čas naplno ho vyzkoušet.“ Vypadal, že povyrostl o několik centimetrů. Přes zhmožděné pravé oko a tvář s fialovými skvrnami měl špinavou pásku. Jeho levé oko bylo opuchlé a divně zbarvené, vypadalo jako koule sirnaté nenávisti s rudými žilkami.

Wratha na něho chvíli hleděla a pak řekla: „Pohled tvého otce, Spiro? Zdá se, že ano. Musíš ho teď použít co nejlépe! Buď tam, kde je obrana tvé věže nejslabší. V případě útoku zaměř své sžíravé pohledy na nájezdníky! Vyhoď je pohledem ze sedla - roztrhej jim srdce a úplně je znič - než stačí vůbec pomyslet na přistání!“

„Já, bohužel,“ promluvil Wran a se sarkastickým úsměvem se zatahal za bradavici, „nejsem nadán takovými schopnostmi, umím jen trochu zuřit. Vysvětlíte mi také mé povinnosti, madam?“

Krátce kývla. „Tvou povinností je podněcovat své lidi. Ukaž jim, že tvé zuřivé šílenství má smysl a obrací se proti nepřátelům, kteří před Wranovou zuřivostí neobstojí!“

Po jejich slovech se pyšně nadmul. Za chvíli se však zamračil a zeptal se: „To je všechno? Zavolala jsi nás sem, abys nám dávala pokyny k něčemu samozřejmému, k něčemu, co je naší druhou přirozeností? Jestli ano, toto setkání mi připadá jako velká ztráta času!“

Teď se zase zamračila Wratha. „Vy jste ale nevrlí, vládci! Copak jsem  vás zatím nevedla dobře? Nemáte snad věže naplněné dobrým jídlem ze Sluneční strany, se kterým přečkáte Vormulakovo obléhání? Poslouchejte…“ Přiložila si ke svinutému uchu štíhlou dlaň. „Je to vítr, nebo slyším ducha Chechtavého Zacka? Kdo se postaral o tento skvělý kousek - vy, nebo já?“

Wran se nebezpečně zaškaredil. „Připíšeš si k dobru i fiasko u Ochranné skály? Rád bych ti připomněl, že Zack Holohlavý byl jen jedním z Vormulakových generálů... co kdyby jich byl poslal deset? Vládkyně, říkám ti, že jsme měli velké štěstí!“

Než mohla Wratha vyplivnout odpověď, Nestor si povzdechl a přes své obvazy řekl: „Mí vládcové, vládkyně: máme skutečně čas na tyto slovní hry a handrkování?“

Wratha ho probodla pohledem, potom štěkla na Wrana: „Ovšemže mám pro tebe další práci! Přišel jsi sem však bledý a rozechvělý, a proto jsem myslela, že ti nejdřív zvednu upadající morálku...“

Wranovi klesla čelist. Odstrčil židli a chtěl jakoby vyskočit od stolu.

„Ach, nejen ty!“ Wratha rozhodila rukama. „Vy všichni! Nejste ve své kůži, došla vám odvaha, teď, když byste měli být připraveni na válku. Z Gorviho takzvaného Křováka se lije studený pot, tatam je jeho prohnanost a nahradil ji panický děs. Spiro Smrtooký se na válku těší skoro až moc, a je proto nezodpovědný, čímž si přímo říká o osudnou chybu. Nestor Mučitel mrtvých je zase chladný a tichý jako jedna z jeho milovaných mrtvol! To jste to dopracovali! Vy tři...“ (Wran, Spiro, Gorvi) „Je tohle ta stejná tlupa renegátů, které jsem tenkrát vyvedla z Turgosheimu? Ach ano, jistě – jen ztloustli a zlenivěli. Potřebujeme víc odvahy, kterou jste měli tehdy. Vždyť tenkrát měl Vormulak v hrsti všechny trumfy, nyní má jen početní převahu. To my si pěkně sedíme v neproniknutelné pevnosti! Tak se probuďte! Vytrhněte se z té morbidní nálady, ve které si hovíte!“

„Tak!“ nafukoval se Wran. „Teď je to jasné! Naší vinou jsme v téhle bryndě! My za to můžeme, my vládcové! Všichni jsme tlustí, pohodlní zbabělci! Tupí, bojácní ubožáci! Jediná Wratha Povýšená je tady schopná logické úvahy. Máme si nechat líbit takové urážky? Tohle máš na mysli, vládkyně?“

Podívala se na něj a vědoucně zvedla obočí. Její pohled mluvil za vše: Ach! Jen si poslechni svou zuřivost. Jako by to k něčemu vedlo. Za chvíli řekla nahlas, ale tiše: „Nezapomeň, že toto jsou tvá slova, Wrane Smrtooký,  ne moje...“ Trochu hlasitěji dodala: „Jak se tedy rozhodnete? Poslechnete si mě - nebo ne?“

Wran ji dlouho mlčky probodával pohledem, potom ztišil hlas do vrčivého šepotu: „Tak do toho! Posloucháme.“

Wratha prudce vstala z kostěného trůnu, přešla k oknu a pokynula vládcům, aby ji následovali. Když se k ní připojili, ukázala dolů na zříceniny hradů Starých Vampýrů zalité světlem hvězd a rozeseté po pláni Hvězdné strany do všech směrů.

„Ano,“ řekla a otočila se k Wranovi. „Mám pro vás spoustu práce - a všechna se musí stihnout, než bude válka pokračovat! Jinak by mohlo být příliš pozdě...“

„Hm?“ zamračil se.

„Všechny ty padlé hrady mají něco společného,“ pokračovala, „jednu slabinu, kvůli které padly.“

„Ale?“

„Copak to nevidíte?“

„No jistě, jsou padlé!“

Zavrtěla hlavou. „Něco způsobilo jejich pád! Hned když jsme sem přišli, jsem věděla, proč padly, a byla bych si myslela, že ty to víš také: hlavně ty a Spiro, protože žijete na samém prahu toho pekla! Vím také, že tento hrad není jiný. Ukrývá stejnou chybu. Lze ho zbořit, srazit na kamenité pláně.“

Nestor stál stranou u jiného okna. Jeho zvláštní, tichý hlas působil jako magnet a okamžitě si získal jejich pozornost. Řekl: „Wratha má pravdu. Mluvil jsem s mrtvolami lidí, kteří mi řekli, jak se to tenkrát stalo. Nechme ji však dokončit myšlenku a potom promluvím já.“

„Ohrady plynovců,“ řekla Wratha, což samo o sobě mnohé vysvětlovalo. Nečekala na komentáře a pokračovala. „Jsou všechny v jednom patře, vedle komor se zásobami metanu. Ohrady a komory, pěkně k sobě přitisknuté jako ptáčata v hnízdě - v jednom hnízdě, Šíleném hradě! Za těchto okolností je skutečně trefně pojmenovaný! Vykuchané hrady Starých Vampýrů byly svého času podobně hloupě postavené. Jen se na ně teď podívejte! No! Není potřeba být geniální, aby člověku došlo, jak je svrhli…“

Wran v mžiku vychladl. Žádal teď Wrathu o radu: „Co však chceš, abych udělal? Metan potřebujeme na provoz kuchyní, na topení, světlo.“

Přikývla. „Samozřejmě si nad tímto ohněm můžeme ohřát ruce - já jen odmítám nad ním sedět! Když hrozí, že mi spálí zadek! Dva tvorové ze tří musí zmizet, čímž vznikne dostatek dobře odvětraného prostoru mezi zbývajícími ohradami. Potvrďte mi, jestli mám správné informace: jsou všechny ohrady a komory po obvodu hradu?“

„Ano.“ Wran ustaraně přikývl. „Jsou, protože to usnadňuje odvádění přebytečné plynu.“

„Tak ho tedy jednoduše odveďte!“ řekla mu. „Všechno, bez čeho se obejdeme. Nechte plynovce jen v několika ohradách, ostatní komory vypusťte a prorazte jim stěny, aby se v nich náhodou nehromadil plyn. Než tato válka skončí, ponechte si jen tolik zvířat, aby stačila na provoz nejnutnějšího osvětlení, topení a vaření. I potmě vidíme dobře a existují také jiné způsoby jak se zahřát. Pálit maso pro nenasytné otroky byl stejně vždycky zbytečný luxus.“

„Mám prostě vypustit svá zvířata z ohrad a nechat je odplout?“

„Jejich posláním je výroba plynu,“ odpověděla Wratha. „Nedělají nic jiného, a když s tím přestanou, uhynou. Nemáš na výběr, musíš je pustit...nebo chceš čekat, až sem Vormulak pošle sebevražedné komando, které je odpálí ještě v ohradách? Přesně to vidím: jedno zvíře chytne od druhého - metanové komory vybuchují jedna za druhou - a nakonec všechno vyletí do povětří v obrovské explozi! Potom se tento poslední velký vampýrský hrad bude navěky viklat na centrálním dříku, nebo se rovnou zřítí a zbude z něj jen pahýl stejný jako ty ostatní rozvaliny!“

Teď se ozval Nestorův hlas, chmurný a tichý jako vždy: „Není to příjemná představa, vládkyně, ale je nepochybně přesná. Navíc vládce Nespavý není jediný, koho se máme bát. Vím totiž, co se tenkrát stalo, a vím také, že v tuto chvíli se kruh uzavírá. Historie se opakuje...“

„Vysvětli to,“ řekla ostře.

Vrátil se ke stolu a posadil se za něj (unaveně, pomyslela si Wratha). Ostatní ho následovali a čekali, až bude pokračovat. Konečně řekl: „Jak víte, mluvím s mrtvolami. Od nich a také z jiných zdrojů jsem se dozvěděl něco o nedávné minulosti tohoto místa. Před tisíci dny zde zuřila válka…ne však mezi Starými Vampýry. Ne, tenkrát se sjednotili proti společnému nepříteli. Ano, strašlivému nepříteli: čaroději ze Sluneční strany! To on rozvrátil hrady, jeden po druhém, a svalil je na kamenité pláně.“

„Cože?“ Gorviho oči se zúžily do štěrbin. „Myslíš obyčejného člověka ze Sluneční strany, Szganyho? Tohle všechno způsobil člověk? Jak?“

„Ano, člověk, nebo lidé,“ přikývl Nestor. „Vůbec však nebyli obyčejní! Neříkal jsem snad, že byli čarodějové? Výbuch způsobili tím, že přinutili slunce svítit na Hvězdnou stranu a přivedli jeho paprsky přímo do velkých hradů, do metanových komor a ohrad plynovců.“ Když viděl Wrathin údiv, zarazil se.

„Před tisíci dny?“ ptala se. „Co to však má společného s přítomností? Co tím chceš říct, že se kruh uzavírá?“

„Ten čaroděj měl syny,“ řekl Nestor, „a jeden z nich zdědil jeho moc, asi jako Spiro teď má otcův vražedný pohled.“

„A?“ popoháněla ho Wratha.

„Čarodějův syn ještě žije!“ Nestor prudce otočil hlavu a přes škvíry v obvazech se zadíval na Wrathu. „Dokonce jsi ho viděla, vládkyně, nahoře Ochranné skále! Sama jsi ho z ní srazila a to ho mělo zabít. On však stále žije na Sluneční straně. Nějakou dobu byl... jinde - někde, kam chodí čarodějové, já nevím kde - teď se však vrátil a je nebezpečný!“

Dlouho na něj udiveně zírala, pak pomalu zavrtěla hlavou. „Mám dojem, že ti mrtvoly lhaly nebo ti vyprávěly mýty a legendy. Lidé nedokážou ovládat slunce, Nestore. Možná je v tom zrnko pravdy... kdo ví? Možná v horách shromáždili armádu - lidé se zrcadly nebo zbraněmi, jaké používají Lidesciho Szganyové - a vyhodili hrady do vzduchu odraženým sluncem. I tohle se mi však zdá přitažené za vlasy.“

Nestor pokrčil rameny. „Varoval jsem tě. Ještě mám něco pro Wrana. Ve válce proti čaroději ze Sluneční strany používali Staří Vampýři plynovce jako zbraně, nechali je vybuchnout před nepřítelem. Myslel jsem si, že se o tom zmíním, protože Vormulak postavil na planině hlídky a Wran se stejně potřebuje zbavit několika zvířat.“

Wran se usmál a projednou obdivně kývl.

„Ještě poslední věc,“ řekl Nestor velice tiše.

„Hm?“ Wratha čekala.

„Ten čarodějův syn... přichází si a odchází!“ Nestor si povzdechl a marně zamával ovázanýma rukama. „Cože dělá?“ (To se ozval Spiro.)

„Přemisťuje se!“ vykřikl Nestor. „Přemisťuje se během okamžiku z místa na místo. Kilometry daleko - mnoho kilometrů - za tak krátkou dobu, že si ho ani nevšimnete! Kmitá jako myšlenka - ale nejen myslí, i tělem...“

Náhle ticho za chvíli prolomil Gorvi: „Ach!“ vzdychl a pak suše dodal: „Tady to máte. Neříkal jsem vždycky, že Nomovo postižení je nakažlivé?“

Zdálo se, že Nestor se neurazil. Vstal, zavrávoral a zamířil ke dveřím. Sestoupí dobře známou cestou do Zjizvené věže. Pod obloukem dveří jako by si vzpomněl na dobré vychování, otočil se a podíval se na ně. „Předpokládám, že pro mě nic nemáte, madam?“ Měl ochraptělý, zraněný hlas.

Její srdce se k němu na chvilku vztáhlo... k mladému krásnému vládci Nestorovi, kterým býval! Přemýšlela, co ho asi trápí, pak starost okamžitě odsunula stranou. Ať už ho postihlo cokoliv, jí se to netýká. Má vlastní problémy. Každý má svých starostí dost.

„Nic,“ řekla. „Jen se co nejlépe připrav na válku.“

„Jsem připravený,“ odpověděl a odešel.

„Zbývám tedy já,“ řekl Gorvi.

Wratha posbírala rozutíkané myšlenky, otočila se ke Křivákovi a po chvilce řekla: „Ano, Gorvi, už jen ty. Ty musíš hlídat studny a zajistit, aby bylo dost vody. Nic nenahradí vroucí vodu, když je třeba uvařit maso nájezdníků rovnou na kostech! Ještě že mí sifónovci jsou v dobrém stavu. Samozřejmě musíš také zabezpečit přízemí. Kdyby se tam dolů dostal někdo od Vormulaka, budeme mít hned ve vodě česnek! Předpokládám, že na tvé území bude padat příval těl, lidí i zvířat. Zajisti, aby tví pozemní válečníci rozeznali nepřátele od našich. Kdyby padli bojovníci nebo zvířata Wrathina hradu, pomoz jim a co nejrychleji je vrať do bitvy. Naše nepřátele... ale to ti nemusím říkat, jak s nimi naložit.“

Jednoho po druhém si je pohlédla. „Co se týče mě, má střecha je dobře zajištěná, válečníky, pastmi a nástrahami. Mé přistávací plošiny se proměnily v jednu velkou past pro každého odvážného blázna, který by je chtěl vyzkoušet. Pobočníci a otroci mě nezklamou, budou za mě bojovat, do posledního dechu - kdyby totiž nebojovali, potkal by je mnohem krutější osud!

To je všechno. Teď musíme nějakou dobu vyčkat, jak se situace vyvine.“

Válečná porada tímto skončila.

Válka však teprve začínala...

V pevnosti ve Velkém průsmyku se noční hlídky Bruna Krasina zodpovědně zhostily svého úkolu. Byli to vycvičení vojáci, kteří bděle sledovali zem, jestli se neblíží lidé, a propátrávali pohledem nebe, jestli neletí příšery. Pevnost měla dobré opevnění a zaostalost tohoto světa ještě násobila ničivý účinek pozemských zbraní. Přestože ztratili Conova a Jefrose, o čemž prostí vojáci stejně moc nevěděli a ještě méně to chápali, Krasinovi lidé se cítili sebejistě, věděli, že jsou silní a schopní se ubránit.

I Krasin jim věřil. Vlastně o jeho víře v ně hodně vypovídal už fakt, že dokázal usnout. Usnul, i když na vlastní oči viděl, jak mu vládkyně Devetaki Lebka unesla velitele! Krasin byl však velice tvrdý. Věděl, že když zůstane vzhůru, ničemu tím nepomůže a bude mnohem lepší přivstat si za úsvitu, plný energie a s jasnou hlavou z dobrého spánku.

Usnul tedy v záři ohně z krbu a důvěřoval bdělým mužům, kteří zůstali vzhůru. Kdyby tohle bylo Rusko, Krasin by se mohl cítit bezpečně, protože kolem hlídek by nic neproklouzlo.

Tohle však nebylo Rusko...

Desátník a vojín hlídali na výhodně umístěném balkoně vystupujícím z věžičky s břidlicovou střechou asi v polovině výšky pevnosti. Věžička stála mezi otevřeným vchodem do jeskyně a nejvyšší strážnou věži. Vyčnívala z proděravělé stěny soutěsky jako zobák dravého ptáka. Pod svažitým baldachýnem střechy stáli muži jako oči toho dravce. Jejich vlastní oči se modře leskly ve světle, které k nim stékalo z hvězd, z točité stuhy třpytivých úlomků ledu nad jejich hlavami. Muži už hlídali pět hodin a byli unavení. Ještě jim zbývala hodina, než je vystřídají a budou se vyspat.

Asi padesát metrů pod nimi se rozkládalo nádvoří s namodralými obrysy masivních zdí a temnými stíny pod nimi. V místě, kde se hromadil stín, probleskovalo tmou výmluvné světlo zapálené cigarety. Nahoru dolehly slabé zvuky kroků a chraplavý šepot, jak patrola na obchůzce někoho vyzvala k odpovědi. O chvíli později se k první cigaretě připojila druhá. Jejich světýlka jako by spolu koketovala v houfujících se stínech u brány pevnosti.

Noc byla tichá. Z dálky občas zaslechli houkat sovu, sem tam noc rozvířila rudooká můra velká jako polovina lidské dlaně, ta se však držela poblíž zdi kaňonu, aby nepřilákala pozornost netopýrů. Po dně soutěsky se válela mlha, její prsty jako by si citlivě hledaly cestu, kroutily se, vypařovaly, zdálo se, že je brána do pevnosti odpuzuje. Potom sova zmlkla, poslední můra odlétla na vějíři prachových křídel, ticho se ještě prohloubilo...

Aby ho prolomil, desátník ve věži se zavrtěl a poznamenal: „Zdá se, že vojín Bykov se opozdil se signálem.“ Vyklonil se z balkonu, natahoval krk, aby dohlédl nahoru do nejvyšší věže, namířil na ni svítilnu a zmáčkl vypínač. Paprsek vykreslil ponurou kamennou fasádu s okny jako kaňky. Desátník čekal, ale žádný záblesk mu neodpovídal.

„Spí,“ řekl jeho podřízený. „Divíte se mu, desátníku Zorine? Kdo ho může ohrozit v bezpečí té vysoké věže?“

Desátník odpověděl podrážděným zabručením a zhasl baterku. „Stejně ho obviním. Neposlali jsme ho tam pro jeho vlastní bezpečí ani naše, ale kvůli zabezpečení celé pevnosti. Z takové rozhledny může Bykov vidět všechno: průsmyk v obou směrech, přístupové cesty k pevnosti, nádvoří a pohyb patrol... všechno. Viděl by to, kdyby nespal!“

Jako by chtěla podtrhnout Zorinova slova, z výšky se sesypala malta a jemný štěrk, zarachotila na římse a zřítila se do hlubin. Desátník sebou trhl, ale jeho podřízený se jen zachechtal a řekl: „Takže nespí, jen nedává pozor.“

„Hm?“ Desátník se zamračil. „Nedává pozor?“

„Vasilij Bykov si tím svým armádním nožem ryje do kamene,“ vysvětlil vojín. „Je to jeho koníček. Hádám, že právě smetl hrst prachu z okenní římsy tam nahoře.“

Zorin se zamračil ještě víc. „Měl si alespoň všimnout mého světla a měl odpovědět.“

Druhý muž ve tmě věžičky pokrčil rameny. „Možná má vadné baterie. Já ji musel měnit už dvakrát!“ Ozvalo se klik a věžička se zevnitř rozsvítila. Zorin, který stál na balkoně, se ohlédl na podřízeného, který si namířil světlo na obličej a snažil se o ďábelský výraz. Ovšem nahoře, kde si paprsek světla hrál na starých dřevěných trámech a břidlicových taškách, mezi kterými zelo mnoho mezer... viděl jen tmu, žádné hvězdy.

Mraky? pomyslel si Zorin. Byl si však jistý, že ještě před chvílí skrz mezery v taškách hvězdy viděl. Také nad průsmykem se nebe zdálo jasné. Skloněná střecha vyčnívala z vížky téměř tak daleko jako balkon. Zorin se zaklonil, postavil se v těžkých botách na špičky, namířil světlo baterky na střechu a viděl... že se tam něco pohnulo!

Vypadalo to, jako by střecha měla srst, jako by na ní rostl několik centimetrů vysoký mech nebo lišejník, který se hýbal, když po něm Zorin přejížděl světlem - dokud mu nedošlo, že se hýbe sám od sebe! Zalapal po dechu a sáhl po své automatické pistoli. Bylo však příliš pozdě.

Vládce Wamus z Vampýrů visel na střeše hlavou dolů s roztaženýma rukama a tvořil smrtící, oživlý koberec. Pomalu se po kameni sunul kupředu jako nějaký plž. Když na sobě ucítil světlo desátníkovy baterky, zvedl hlavu, otevřel rudé oči a zasyčel Zorinovi přímo do obličeje! Dělilo je pouhých čtyřicet centimetrů a dívali se jeden druhému z očí do očí.

Zorinův podřízený slyšel desátníkovo zalapání po dechu a viděl, jak rukou chňapl po řemenu, na kterém měl přes rameno zavěšený automat. Teď však uviděl ještě něco jiného - něco neuvěřitelného - co ho přinutilo zavýt hrůzou a prsty připomínajícími rosol zašátrat po vlastní zbrani: pár obrovských plochých končetin s létací blánou, kostnatými prsty a nehty jako rybářské háčky! Ruce, které se natáhly za zoubkovaný okraj střechy, chytily Zorina za hlavu a vytáhly ho z balkonu! Jeho divoce kopají nohy zmizely z dohledu a seshora se snesl jeho přidušený výkřik... následovaný vzápětí Zorinovým tělem řítícím se do soutěsky! Jekot desátník Zorina jako by nikdy neměl skončit. Řval celou dobu, než tělo dopadlo na dno.

Vojín ve věži osaměl. Hrůzou stěží dýchal. Zbraní strčil do uvolněné tašky přímo nad sebou. Pohnula se a sesula do prázdna. Naštěstí se v mezeře, která po ní zbyla, zase objevily hvězdy. Přece jen takové štěstí neměl, protože tma se neúprosně blížila.

Světlo z průsmyku nasvíceného hvězdami se zatmívalo, jako by někdo pomalu zatahoval závěs. Voják zadržel dech a obrátil pohled k balkonu…kde se hlavou napřed vynořoval vládce Wamus! Natahoval ruce slizké jako gumovité tělo medúzy a přes okraj střechy se sunul do věže. Stále hlavou dolů uchopil vroubkovaný okraj břidlice velkýma netopýříma rukama a snesl se na podlahu. Upíří vládce se na jediný okamžik ocitl k vyděšenému vojákovi zády. Vojín viděl jeho nahrbený netopýří hřbet protkaný černými žilami, konečně namířil zbraň a chtěl stisknout spoušť.

Jenže skrz díru po vypadlé břidlicové tašce se natáhla drsná kožnatá ruka a vytrhla mu zbraň z rukou ztuhlých v křeči. Seshora na něho shlížela další tvář podobná Wamově. Sám upíří vládce se mezitím otočil čelem do věže.

Voják civěl do pekelných očí nestvůry, cítil srážející se dech s pachutí mědi, který vycházel ze zploštělého netopýřího čenichu a z otvírající se tlamy, červeně žebrované a připomínající jeskyni. Pokoušel se vůli přimět ochromené nohy, aby ho otočily a odnesly ho... zpět do nitra pevnosti, dolů po jejích nekonečných kamenných schodištích na nádvoří a ven do společnosti jiných mužů... nebo ještě raději do jiného světa, jeho vlastního, kde by se konečně probudil, protože věci jako tohle se dějí jen ve zlých snech. Přesně jako ve zlém snu ho však nohy odmítaly poslechnout, nehnuly se z místa, jako by byly přibité k tesané kamenné podlaze.

Wamus ovšem podobnými zábranami netrpěl. On se pohnul – tak hbitě a účelně, že si voják pohybu ani nestačil všimnout a pochopit, co znamená...

Po nádvoří dupaly těžké boty, ozývaly se chraplavé výkřiky, dno průsmyku křižovaly paprsky svítilen na jih i na sever, pak se zvedly a propátrávaly i stěny kaňonu, masivní zdi pevnosti, samotné nebe. Automaty vydávaly své velice charakteristické a hrozivé č-cink!, jak je muži připravovali k akci.

Proti čemu však měli útočit? Kde byl cíl? Kde nepřítel?

Veškerý pohyb ustal, dech se uklidnil, zavládlo ticho. Na tvrdé skále nádvoří leželo roztříštěné tělo mrtvého muže, krev a mozek se mu z hlavy rozprskly jako lepkavá svatozář nebo namalovaný motiv pavích per, ale zbavený krásy a života. V horních strážných věžích se nic nehýbalo a nezdálo se, že by si někdo té tragédie všiml. Na nádvoří si zase nikdo nevšímal lišejníku podobných vzorů na strmých zdech ani plazivého pohybu.

Potom:

Vnitřek pevnosti ožil pohybem, dusotem dalších nohou v těžkých botách. Z temného ústí vstupní jeskyně vyběhl Bruno Krasin a několik mužů. Vyrojili se jako mravenci z čelistí ohlodané lebky, krátce se zastavili, aby se rozhlédli, potom seběhli po vnějším schodišti. Z nižších balkonů a oken vyhlížel houf udivených tváří.

„Cože?“ zařval Krasin, když odstrčil z cesty patrolu a prohlédl si mrtvolu desátníka Zorina. Opakoval: „Cože?“

„Vypadl,“ zamumlal kdosi.

„Nebo ho někdo shodil!“ vyrazil ze sebe někdo jiný. „Vykřikl, ale bylo to - já nevím - způsob, jak vykřikl! Byl vyděšený, řekl bych, a nejen tím pádem…“

„Zavři hubu!“ Štábní četař Krasin se na mluvčího utrhl, i když tušil, že má pravdu. Vzápětí otočil strohou tvář do tmy a býčím hlasem zařval: „Teď mě všichni poslouchejte. Na zbytek noci vyhlašuji poplach kvůli vetřelcům, celou noc až do rozbřesku. Jestli chcete přežít, udělejte přesně, co vám řeknu. Když se něco pohne a neodpoví na výzvu, zastřelte to! Bez dalšího varování. Při sebemenších pochybách toho parchanta zastřelte!“

Namířil silnou svítilnu nahoru na stěnu pevnosti. „Vy tam nahoře, ve vyšších věžích: co se sakra stalo? Ty, Rajkine!“ (To byl Zorinův vojín.) „Jak desátník vypadl?“ Odpověď však nepřišla a Krasin vlastně ani žádnou nečekal.

Třetím stanovištěm odshora byla přírodní jeskyně za hrubou kamennou zdí. Vstupovalo se do ní přes nebezpečné venkovní schodiště. Vzadu dovnitř do jeskyně vedly další strmé, tmavé schody, které kdysi musely spojovat různé části pevnosti. Nyní byly zatarasené a neprůchodné. Přes zeď na Krasina hleděl pár znepokojených, bledých tváří v záři několika svítilen: byl to tým s plamenometem, který měl z tohoto stanoviště poskytovat maximální ochranu před útokem ze vzduchu.

„No?“ zavolal Krasin a připojil svůj paprsek ke křižujícímu se vzorku pohyblivých světel. „Viděli jste něco?“ Ještě než to Krasin dořekl, sám něco uviděl!

Krasin měl bystré oči i paměť. Byl pravým vojákem. Stačilo mu ukázat bitevní zónu a jeho mysl se okamžitě, instinktivně sepnula a začala zaznamenávat každičký detail. Už si předtím uložil stěnu pevnosti do paměti, aniž by si to uvědomoval. Když před chvílí přejel paprskem po holé skále, aby si posvítil na obličeje na balkoně, světlo vykreslilo detail, který předtím neviděl. Musel to tedy být nový detail. Poblíž pozorovatelny v jeskyni s balkonem zahlédl velký, vystouplý, plstnatý pruh něčeho, co vypadalo jako mech nebo lišejník. Když pak přejel paprskem zpátky, aby se ujistil…

Zalapal po dechu a přivřel oči, přikrčil se a vytrhl jednomu ze svých mužů zbraň. „Všechna světla na oblast kolem jeskyně!“ vyštěkl. Viděl, že pruh je blíž - a stále se blíží!

Bruno Krasin byl dobrý střelec. Počítal do tří a pokaždé jednou vystřelil. Všechny tři střely si našly cíl. První kulka zasáhla Wama do blanitého křídla mezi levou rukou a bokem, prošla měkkou membránou a na tvrdé skále se zploštila na žhavý kovový disk s otrhanými okraji. Když se odrazila, způsobila ještě větší škodu. Vytrhla Vampýrovi kus chlupatého, ale necitlivého masa o velikosti pěsti. Druhá kulka vnikla Wamovi do stehna, roztříštila se a její střepiny uvízly hluboko v duté kosti. Třetí minula páteř jen o několik málo centimetrů, pronikla mu do pravé plíce a prošla skrz něj. Také se odrazila a Wamus pocítil, jak ho pálí v pravé části hrudi.

Těžko říct, co si od toho Krasin sliboval. Nevěděl pořádně, na co střílí, možná ze sebe udělá blázna. Nezáleželo na tom, nehodlá riskovat, že ztratí další muže. V konečném důsledku jejich životy znamenaly jeho život. Výsledky střelby ho každopádně překvapily.

Wamus vydal pronikavé zavřeštěni, které se smísilo s ozvěnou Krasinovy salvy. Příšerný tvar se odlepil od strmé skalní stěny, vymrštil se do vzduchu, napnul křídla, na kterých sklouzl směrem k balkonu. Jeho mrskající se ocas fungoval jako kormidlo a zdálo se, že ho dokonce posouvá k cíli. Pařátovitá ,ruka´ se sevřela kolem hlavy jednoho z obránců pevnosti, vytáhla ječícího muže z balkonu a pustila ho.

Wamus pospíchal pryč z míhajících se kuželů světla a za okamžik ho ztratili z dohledu. Upuštěný voják se zřítil na zem dole a jeho řev ustal. Krasin křičel: „Osvětlete pevnost, celou přední stranu toho zatraceného baráku! Musíme se podívat, co tam ještě je! Cokoliv tam nepatří, okamžitě sestřelte!“

V zúženém místě na druhé straně soutěsky asi o padesát metrů dál přihlíželi Devetaki a Vormulak. Sledovali dění zpoza hromady napadaných kamenů a suti. Vampýrskýma očima viděli ve tmě to, co Krasin a jeho muži neměli šanci vidět: raněného, rozlíceného Wama, jak se prudce otáčí – a letí se pomstít! Nejen vládce Wamus, ale i jeden z jeho vlastních synů, který se odlepil z temné průrvy a vrhl se jako dravý pták na jeskyni, kde jeho otce zranili a zneuctili!

Přesto vojáci nakonec upíra uviděli. Kužely světla se proťaly a odhalily ho, jak se s ohnutými křídly vznáší nad zdí před jeskyní. Zazněla kulometná palba, obránce jeskyně, který přežil, se konečně rozpomněl, co má dělat, a vypálil vražedný, devítimetrový plamen bílého a žlutého ohně. Čelně zasáhl netopýří stvůru a vyhnal ji s vřeštěním vysoko do vzduchu jako kouli ožehnutých, freneticky se cukajících končetin a planoucí blány.

Těkavá kapalina z plamenometu se vsákla, spalovala a jako kyselina rozežírala srst, kůži a metamorfované maso. Velký netopýr nepřestával vřískat. Padal podél stěny útesu, a kdekoliv se dotkl skály, nechal za sebou stopu tekutého ohně, který rozháněl stíny do koutů nádvoří. Konečně dopadl. Krasin a jeho muži s ním však neskončili. Utvořili půlkruh a do uškvařeného, pištícího upíra pálili náboj za nábojem a nepřestali, dokud neustaly záškuby a cukání. To už se vrátil Wamus.

Silně krvácel a bolest a vztek mu otupily smysly. Proto byl návrat vládce Wama poněkud neuvážený. Vzhledem k tomu, jaké zbraně se proti němu chystali použít, neměl šanci na úspěch. Vynořil se ze tmy od jihu a okamžitě se zaměřil na muže stojícího na obvodové zdi nádvoří. Voják odtamtud pozoroval divadlo s hořícím Wamovým synem a Wamovu přítomnost ucítil o trochu později, než měl. Z nebe se snesla hrůza a obalila ho. Než stačil vykřiknout, vzadu na krku se mu sevřely Wamovy protáhlé čelisti a přeštíply mu páteř. Když však upíří vládce upustil oběť a znovu se vznesl, zahlédli ho!

Jeden z vojáků na nádvoří byl pohotový, křikl varování, obrátil hlaveň automatické zbraně a od boku vypálil proud žhavého olova. Wama velký počet zásahů roztřásl a překvapilo ho, jak se najednou cítí zesláblý a schází mu energie! Ještě však vzdoroval. Umínil si, že své mučitele ztrestá. Snesl se k nim velkým obloukem a hmotnost olova, které do něj napálili, ho doslova vrhla zpátky... a hned ho i stáhla dolů! Blanitá křídla změkla jako hadr a Vampýr se celý sesypal na hromadu.

Tým s plamenometem tentokrát nezaváhal. Postoupili kupředu, jeden muž nesl nádrž a druhý manipuloval s tryskou a Wamus se proměnil v planoucí fakuli! Byl však vládce a to, co měl uvnitř, se nehodlalo tak snadno vzdát.

Z ohně a kouře se k nebi vyšvihlo protáhlé, pulzující chapadlo bledého chorobného masa, které se chvělo a otřásalo. Další vystřelilo stranou, strhlo jednoho muže a křičícího ho vleklo k planoucí mase. Měl však štěstí. Kalhoty uniformy už sice začaly doutnat a olízly je modré plameny, chapadlo však vojáka pustilo a kolegové ho mohli odtáhnout do bezpečí. To už z šílené výhně zuřivě šlehalo celé hnízdo modrošedých výrůstků, zatímco plamenometný tým stále zkrápěl tu ohnivou kouli, která bývala Wamem z Vampýrů, žhnoucí smrtí.

Potom to hnusné divadlo skončilo, vše stravující chemický oheň dohořel, do noci stoupal jen černý dým, jiskry a saze a na nádvoří pod pevností se začaly stahovat stíny.

Zevnitř pevnosti se však ozvalo:

Tlumená střelba z automatů... potom výkřiky... a záblesk žhavého bílého světla za oknem! Po něm následovala kašlavá detonace granátu, která část přední stěny pevnosti probořila ven a na nádvoří vrhla sprchu kamenů a prohnilé malty!

„Rozsviťte nějaká světla!“ zaburácel Krasin a jeho muži znovu namířili kužely světel ze svých baterek na fasádu pevnosti.

Nahoře v očním důlku okna jim světlo na zlomek vteřiny odhalilo příšernou siluetu Wamova druhého syna! Vzlétl, řítil se k zemi jako kámen a potom upustil něco, co během pádu mlátilo kolem sebe a dělalo: Á-áá-áááá!“; byl to třetí voják, který spadl z pevnosti do náručí smrti.

Krasinovi muži se přikrčili, chrlili na nebe ocel a snažili se předvídat dráhu letu netopýřího stvoření. To se prosmýklo jen několik centimetrů nad jejich hlavami, nabralo výšku a zamířilo ke stěně pevnosti poblíž brány. Viděli netopýrovy rudé oči, kterýma zuřivě koulel, a slyšeli pištivý smích - jeho vzdáleně lidský a přece naprosto nelidský smích, s nímž spěchal do tmy průsmyku a do bezpečí...

Nedoletěl!

Dvě postavy - dvě naprosto lidské postavy - prošly bránou pevnosti. Jedna z nich si klekla na jedno koleno, namířila raketomet a rovnou stiskla spoušť. Šíp žlutého světla a koule bílého ohně... vrzavý smích zanikl v ohlušujícím výbuchu, hlasitějším než kterýkoliv z předchozích. Kolem se rozprskly kusy kouřícího masa a hořící blány a nad pevností se rozpršel teplý rudý déšť, který postříkal starodávné kameny černě.

Potom:

Brunovi Krasinovi a jeho mužům chvíli trvalo, než pochopili, že je po všem. Potrvá však celý zbytek noci, než se jim uklidní nervy. Noční můry je ovšem budou pronásledovat po celý zbytek života…

Na druhé straně průsmyku se mezitím nikým nespatření vládkyně a vládce vraceli k létavcům. Pohybovali se jako třepotavé stíny mezi temnějšími zákoutími soutěsky. Velká, šedá, tupě se kývající zvířata čekala pod převisem, kde malý svah suti vytvářel ideální startovací podmínky. Než však Devetaki došla k létavci, chvíli prohledávala uvolněné kameny poblíž vyčnívajícího ošlehaného balvanu.

Co tam máš? ptal se Vormulak. Co to hledáš?

Než jsem tady zajala svého vězně, upustil zbraň, oznámila mu. Potom se sehnula a něco sebrala ze země: Ach! Konečně mám štěstí; je ještě tady! Rychle se připojila k Vormulakovi, zpod přivřených víček pozorovala, jak kontroluje létavcův postroj, a opatrně si zavěsila automatickou pistoli na sedlo. Kdyby tak s ní jen uměla zacházet... na to se však neodvažovala ani pomyslet! Znovu pohlédla na Vormulaka a viděla, že se nemusí bát, vládce byl ponořen do vlastních myšlenek.

Když nasedli a vzlétli, zachmuřeně k ní vyslal: Zase je nás méně. Tři dobří muži odešli na věčnost. Jeho telepatický hlas zněl velmi ponuře, bylo to tiché mentální hřmění.

Devetaki temně opáčila: Říkal jsi ,dobří´? A ,muži´? Nebyli moc dobří, jak jsme se právě mohli přesvědčit, můj vládce. A jestli tohle byli muži... Cítil, že pokrčila rameny. Byly to přinejlepším zrůdy. Ovšem užitečné zrůdy: otestovaly pro tebe ty zbraně, a ty jsi na vlastni oči viděl, jakou naprostou zkázu způsobí. 

Hm! zabručel. To mě má uklidnit? Zkázonosný? Tak bys popsala ten metač plamenů? Jediné vhodné slovo je příšerný! Co kdyby ho použili na nás? 

Na to vychytrale odpověděla: Ach, a co kdybychom ho použili my – proti Wrathině hradu? 

Stoupali z průsmyku a on na ni stranou pohlédl přivřenýma očima. Je to další z tvých intrik, Devetaki? Možná jsem si až příliš zvykl spoléhat na tvé rady. 

Ach ne, mě to nijak nezatěžuje (vyložila si jeho slova po svém). Od čeho jsou přátelé? Co se týče pevnosti a jejích obránců, ti počkají do rána.  

Do rána. Myslíš do východu slunce? Jak ale můžeme operovat za dne?

Nezapomeň, že mám vězně, informátora. Ti vojáci za rozbřesku zamíří na Sluneční stranu. O kilometr dál v průsmyku však budou čekat naše síly. Začne sice den, ale nějakou dobu potrvá, než slunce vystoupá dost vysoko. Ti muži se budou cítit bezpečně, ale ve skutečnosti budou naši! Jejich zbraně také…

Výborně! zabručel Vormulak kysele. Alespoň něco tedy získám! Pro změnu! Už mě unavuje, jak mi neustále řídne armáda. 

Na to odpověděla. Ne, můj vládce, tvá armáda se tříbí - což jsi měl jistě v úmyslu udělat? 

Po chvíli: Možná jsi to měla v úmyslu ty, řekl velmi tiše, velmi zlověstně a tajně v mysli.

Pro Devetaki však díky skvělé telepatii v jeho mysli neexistovala tajemství. Tentokrát se ale rozhodla nedat mu najevo, že ho slyšela...

Bruno Krasin poslal své muže dovnitř pevnosti, aby vyčíslili škody. Stál na nádvoří mezi dvěma po zuby ozbrojenými desátníky a prohlížel si nově příchozí, kteří se dostavili právě včas, aby zlikvidovali třetího upíra. Jejich chování prozrazovalo, že jsou vojáci, ale Krasin je podle příliš neformálních uniforem ve stylu civilního oblečení neomylně zařadil do kategorie polovojenských jednotek

„Jsem Bruno Krasin,“ představil se Rus stroze anglicky. „Velitel roty Krasin. Nevěděl jsem, že britská pobočka E má polovojenskou sekci.“

„Nemá,“ odpověděl nadřízený muž. „Jsme od KVR - nebo byli jsme.“

„Byli?“ Krasin se sice snažil zachovat dojem chladné neotřesitelnosti, když však slyšel zmínku o KVR, zvedl obočí. Bylo pro něj novinkou, že se tato světštější britská tajná služba zajímá o Sluneční a Hvězdnou stranu a že o existenci paralelního světa vůbec ví.

„Ano, byli,“ přikývl druhý muž. „Teď jsme psanci. Asi jako vy, řekl bych. Jste žoldáci? Můžete být jedině z Perchorska: patříte k Turkuru Conovovi? Možná byste nás k němu měli raději zavést.“

Krasin pomalu zavrtěl hlavou. „Vzít vás k Conovovi? Myslím, že tam byste nechtěli jít, ani kdyby to bylo možné...“ Krátce vysvětlil, co tím myslí.

„Chápu,“ řekl druhý muž tiše a zamyšleně, když Krasin skončil. „Škoda. Bývaly časy, kdy jsem měl s Conovem mnoho společného. Ovšem…předpokládám, že teď velíte vy?“

„Hm!“ Krasin se hořce usmál a neurčitě pokrčil rameny. „Dokud budu žít, tak ano. Co jsme tady, už jsme viděli pár pořádně divných věcí.“

„Takže co chcete dělat dál?“

„Jít na Sluneční stranu, jakmile se rozední.“

„Budou se vám hodit další dvě zbraně?“

Než mohl Krasin odpovědět, v ústí jeskyně představující vchod do pevnosti se objevil vyšší desátník a zavolal na něj dolů: „Četaři! V horních patrech jsme našli další tři mrtvé, pane...“

Šest mrtvých celkem. Noc ještě nebyla ani v půlce a Krasinovi zbývalo už jen sedm mužů! Krátce pokynul, že rozumí, otočil se k nově příchozím a chraplavě odpověděl: „Dvě zbraně? Potřeboval bych jich padesát!“ Kupodivu by tyhle dva opravdu rád získal ke své jednotce. Nejen že by mu v tomto cizím světě byla jejich palebná síla k dobru, ale také ho těšilo vidět skutečně lidské tváře!

„Pojďme dovnitř,“ řekl a otřásl se. „Mám tam oheň a můžeme si promluvit. Musím se o vás dozvědět víc. Cokoliv, co o tomhle místě víte, se nám může hodit. Musíme sdílet všechny informace.“

Obešli pozůstatky spáleného upíra, ze kterého ještě pořád stoupal k nebi páchnoucí dým, a zamířili ke schodům vedoucím ke vchodové jeskyni. Krasin položil nohu na spodní schod, v tom se však zarazil a zeptal se: „Jak se vlastně jmenujete?“

„Paxton,“ řekl druhý muž, „Geoffrey Paxton. Velké zvíře v Kombinované vojenské rozvědce - donedávna, než jsem se doslechl o tomto místě. Hlavně o zlatě. Teď si můžou KVR nechat. Nechci nic jiného než zbohatnout!“

Paxton vlastně chtěl mnohem víc, chtěl všechno, co ztratil, a ještě víc. Věřil také, že ví, jak to získat, a měl zároveň v úmyslu diktovat si podmínky. Co řekl Krasinovi, však musí prozatím stačit na vysvětlenou, proč je tady. Rus snadno pochopí chamtivost a přijme Paxtonovy motivy bez zaváhání.

Ostatní, pravé důvody by určitě nepochopil ani nepřijal...

II

V kolonii malomocných - Pád Ochranné skály – Conov prchá!

Když se Devetaki a Vormulak vrátili do hlavního tábora na lávovém poli, zbývalo do půlnoci jen několik hodin. Hlídky byly na stanovištích na kamenitých pláních, bojové oddíly se vrátily posilněné z masového plenění Sluneční strany, armáda byla kompletně zajištěná. Měla v zásobě dost dobrého čerstvého masa, aby muži i zvířata přečkali noc a příští den, a dost živého masa, které vydrží ještě alespoň další noc.

S ostatními Vormulakovými generály podávala hlášení i Zindevar Babí míza. Vládkynini netopýří služebníci se vrátili ze západu se zprávou o velkém szganském tábořišti, viděli ohně a mnoho lidského hemžení, což podle Zindevar znamenalo nedávnou bitvu. Jestli se nejednalo přímo o boj, šlo určitě o nějaký druh násilného pouštění žilou. Kvůli pochopitelným nedostatkům v komunikaci mohla poskytnout jen přibližný popis a polohu toho místa: byl to mohutný balvan nebo kopec vyčnívající z předhůří Sluneční strany asi sto dvacet kilometrů západně od Velkého průsmyku, vzdálený dvě hodiny letu.

Protože noc byla ještě mladá a Vormulaka deprimovaly dosavadní události, rozhodl se místo prozkoumat. Vládce Nespavý by stejně neusnul, ani po východu slunce, a s Devetaki se už předtím dohodli, že si prohlédnou území na západ od Velkého průsmyku. Nesejde na tom, jestli se vydá na průzkum teď nebo později. Snad tím alespoň rozptýlí své chmury a přivede se na chvíli na jiné myšlenky. Také tímto podnikem ukáže svým generálům, že jejich velitel má dobrodružného ducha a je originální.

Nejprve však musí Wamovu oddílu oznámit ztrátu velitelů a delegovat do čela jednotky nového muže: jednoho z Devetakiných zkušenějších pobočníků. Vládkyně jich měla hojnost. Sama novopečeného vládce ,vybrala´ a už spal spánkem proměny.

Vormulakovi neušlo, že odteď bude mít Wamův oddíl silné napojení - dokonce spřízněnost? - s Devetaki. Nezneklidňoval se tím však. Byl vrchním velitelem a Panenská babička na sebe vzala jen další podružný úkol. Vychová nového vládce a zajistí, že Wamovi lidé a stvoření budou pokračovat jako jedna skupina a jako bojový oddíl se nerozpadnou.

Zatímco tedy Vormulak sbíral informace od dalších vládců a dohlížel na drobnosti, Devetaki zjistila, že má na hodinu volno a má čas zkontrolovat, jak daleko jsou s prací její pobočníci a otroci a jak se jim vede. Také bude moci navštívit své zvláštní zajatce hlídané v drolícím se druhotném kuželu.

Alexej Jefros ještě spal. Třásl se a sténal z rudých, pustošících snů. Nakonec se vzbudí a bude dokonale připoutaný ke své paní Devetaki. Turkur Conov přecházel sem a tam, přes ramena měl přehozenou kožešinu, v temné mysli mu vířily plány jak utéct a jak zůstat člověkem. Ach, tenhle je ale prohnaný... a to je ještě úplně člověkem. Devetaki, která ho zpovzdálí pozorovala (nebo spíš poslouchala jeho myšlenky), se usmála. Potom si nasadila usměvavou masku, vzala s sebou Conovovu automatickou pistoli a šla za ním.

Chtěla s ním něco prodiskutovat. Protože tak lpěl na svobodě a své lidské podstatě, možná by mohli uzavřít dohodu? Panenská babička by samozřejmě takovou dohodu popřela a porušila, až by dostala, co chce. Nebo až by se zbavila toho, co nechce.

Odteď bude mít Devetaki cizince vždycky u sebe, na vodítku a s náhubkem, jako nějakého cizokrajného, dravého mazlíčka. Alespoň než nastane příhodný okamžik a ona slavnostně -

Musí si však pořád ještě hlídat myšlenky. Takoví jako on by ji snadno mohli přikolíkovat na vrchol hory, až bude slunce vycházet nad Sluneční stranou, a nechat ji vypařit v jeho očistném světle.

Na druhou stranu by pro ni mohli dobýt svět. Nebo rovnou dva…

O necelé dvě hodiny později, když si byli jistí, že Wratha je se svými renegáty v obležení v posledním hradu Starých Vampýrů, se Devetaki a Vormulak vypravili podél rozeklané páteře Bariérového pohoří na západ. Každý měl s sebou tucet pobočníků a otroků a doprovázeli je dva malí, výkonní válečníci, kteří letěli po stranách průvodu. Vládcové bystrýma očima vyhlíželi dominantu v podobě Ochranné skály.

Mezitím jedenáct kilometrů na jih a jeden a půl kilometru na východ, kde les přechází v step, dorazil Lardis Lidesci a jeho Kočovníci konečně do kolonie malomocných pod posledními duby. Přesněji řečeno přišli na místo, kde kolonie stávala a kde už nezbyly ani ty stromy.

Lardis nemohl uvěřit vlastním očím, přece se nepropadla. Cítil kolem zápach smrti, ničení, čiré, svévolné destrukce. Důkazy také mluvily jasně: zdupaný podrost všude kolem, rozšlapané keře a zelenina v zahradě, kde řádili válečníci, ve vzduchu ještě visel jejich odporný puch. Potom pochopil prostou a zároveň příšernou skutečnost, že vyděšení obyvatelé tohoto místa se snažili z rozpoutaného pekla utéct a byli opět zahnáni nebo hozeni zpátky do ohně. Jejich groteskní, zčernalá těla, z nichž mnohá dosud doutnala, ležela na okrajích spáleniště. Dozajista to bylo dílo Vampýrů - ale jak, proč, co je přimělo sem přijít a riskovat nákazu jedinou lidskou nemocí, které se báli?

Jen jeden člověk přežil a i ten umírá na popáleniny. Dokud ještě dýchá, musí si s ním Lardis promluvit. I když byl Uruk Piatra v deliriu bolesti, chtěl starému Lidescimu odpovědět na otázky a prozradit mu, jakou roli sehrál ve svržení alespoň jednoho vládce Hvězdné strany. Nejprve se však sám zeptal chraplavým hlasem, který přerušoval kašel: „Lardisi, pověz mi – jsem poslední?“

Byl slepý, ne kvůli nemoci, ale oslepený plameny. Lardis se však představil a Uruk také řekl, kdo je. V jeho případě to bylo nezbytné, protože jeho popáleniny byly strašlivé a držel se při životě jen silou vůle. Lardis si pomyslel: Ano, Uruk Piatra. Uruk Dlouhověký ti říkali, a ty jsi vždycky prohlašoval, že to jméno se pro tebe nehodí. Teď jsi zbyl poslední z ubohých nešťastných malomocných - alespoň v této kolonii. Nahlas mu to potvrdil: „Jsi poslední, Uruku, ano. Ať už to s Vampýry dopadne jakkoliv, já sem znovu nepřijdu.“

„To tvůj otec tohle místo vybudoval,“ připomněl mu Uruk. „Lidesciho Szganyové jsou požehnaní... jejich hvězdy na studeném nebi hřejí nejvíc ze všech. Přesto... ne všichni Lidesciho Szganyové jsou požehnaní...“

Možná mluvil z cesty. „Ne všichni Lidesciho Szganyové jsou požehnaní?“ Co tím může Uruk myslet? Lidesciho příbuzné nebo kmen? Musel myslet Lidesciho kmen, protože když zemřel Jason, jediný opravdový Lidesci byl Lardis a sňatkem samozřejmě také Lissa, jeho žena. Lardis se fascinovaně nahnul k umírajícímu, aby trochu lépe slyšel jeho přerývaný šepot. „Pokračuj, Uruku, jestli můžeš. Co mi chceš říct?“

„Jsme... sami?“

Byli ve stepi, kousek od čtvrtakrové kolonie, která ještě doutnala. Dokonce i ze stromů v okolí zbyly jen zčernalé totemy. Uruka našli s hadry přiškvařenými k masu, jak leží v blátivém jezírku u pramene v kolonii. Zabalili ho do deky a odnesli sem a teď si s ním přišel promluvit Lardis.

Lardis přikývl, i když to Uruk nemohl vidět. „Jsme sami. Mí lidé jsou...celí zmatení. Postávají kolem v kouřících ruinách a cítí hrůzu. Vy jste byli bezmocní, zmrzačení, umírali jste. Vlastně jste byli skoro mrtví: mrtvoly, které ještě chodí nebo klopýtají. I bez Vampýrů pro takové jako ty není naděje. Tak proč to udělali? Co doufali, že jim útok přinese? Vás nemohli...použít. Jaký měli důvod? Nebo jednají Vampýři opravdu bezdůvodně?“

„Ne…oni ne.“ Uruk Piatra jen nepatrně škubl zčernalou hlavou plnou puchýřů, protože neměl sílu s ní zavrtět. „Ne oni, Lardisi... ale on! Ano, jeho důvod jsme dobře znali: udělal to, aby se pomstil!“

Potom vyprávěl svůj příběh.

Asi před devatenácti, dvaceti dny... za soumraku v lese ztroskotal osamělý létavec. Jeho jezdec byl vampýrský vládce, kterému ve zničené tváři uvízly droboučké stříbrné střely. Také jeho zvíře mělo napůl ustřelenou tvář a místo hlavy jen kusy masa. Nemohlo být pochyb, že se jedná o dílo Lidesciho Szganyů, protože kdo jiný se mohl pochlubit zbraněmi z jiného světa?

Mladého vládce náraz vyhodil ze sedla a jak padal skrz stromy, utrpěl další zranění. Každého obyčejného člověka by to zabilo, ale tohle byl Vampýr! Uruka Dlouhověkého napadlo jak splatit Lidesciho Szganyům dlouholetou péči o kolonii. A nejen Lidesciho kmeni, ale všem Szganyům. Všichni budou mít užitek z jednoduchého, i když pozoruhodného činu…milosrdenství!

Jsou však různé druhy milosrdenství...

Malomocní se tedy o upíra, který se zřítil do lesa, postarali. Vymyli mu rány, natřeli ho hojivými mastmi, z obnaženého masa tváře mu vyjmuli stříbrné střely, ovázali mu bolavá, krvácející místa. Chovali se k němu, jako by byl jedním z nich, a pahýly rukou a šedými šupinatými prsty mu pomáhali přežít dlouhou noc. Nebyl však jedním z nich, byl Vampýr a oni byli malomocní. Jejich ,laskavost´ pro něj v žádném případě nepředstavovala polibek života, ale prokletí, poskvrnu, mor.

Při kašli neodvraceli tvář a dýchali mu do ran. Balzámy a masti, které použili, sami namíchali vlastníma rukama. Nabírali vodu, kterou pil, a uvařili polévku, kterou snědl, udělali pro něj vše, co bylo v jejich silách…hřálo je vědomí, že jejich pomoc ho zabije, a věděli, že ho zabije stejnými způsobem jako je. Vytvořili šiřitele nákazy, který jejich prokletí odnese s sebou na Hvězdnou stranu do posledního velkého hradu Vampýrů!

Měl horečky, celou noc křičel, říkal o sobě, že je Nestor z Vampýrů, kdysi Nestor z Lidesciho Szganyů. Když ho Uruk Piatra pobízel, mladý vládce vyprávěl o svých činech a jmenoval mnoho lidí. Mezi Lidesciho Szganyi byl nějaký Nathan - jeho Velký nepřítel - a nějaká Miša, která ho zradila. Wratha Povýšená jim to však spočítá, ano, a Nestor také, teď když už Nathan není, teď, když ho poslali do pekel! Jestli ho poslali do pekel?

Pak se Nestor zmítal v horečce, blouznil a volal někoho jménem Zahar, strašlivě mu vyhrožoval a dožadoval se ujištění, že jeho rozkaz byl vykonán a Nathana hodili do pekel...

Noc uplynula a za zrádného rozbřesku horečka mladého vládce polevila, probudil se a odpotácel se do šedého mlhavého lesa. Jestli zemře na Sluneční straně... co na tom. Jestli se však dostane přes Bariérové pohoří zpět na Hvězdnou stranu...

Kdo ví? Nákaza malomocenství by asi nezasáhla všechny Vampýry, nikdy dřív se to nestalo. Určitě však nemoc zpomalí jejich postup a Lidesciho Szganyové a vůbec všechen kočovný lid od nich bude mít trochu klid.

Jediné, s čím Uruk a jeho lidé nepočítali, byl Nestorův návrat. Za dlouhá léta, co kolonie stojí, sem nikdy upír nepřišel z vlastní vůle. Až teď...

Lardis věděl, co přichází, skoro od prvního slova. Před dvaceti dny? Den, kdy si Nathan vzal Mišu? Ta noc, kdy Nestor na bratra zaútočil a Lardis vlastnoručně zmrzačil jeho létavce dávkou stříbrných střel, a dokonce vypálil i na Nestora? Zdá se, že v obou případech mířil dobře! Teď tedy zná celý příběh - také pochopil, proč byl určený jen jeho uším: Uruk Dlouhověký totiž nechtěl, aby se mezi Lidesciho Szganyi vědělo, že původcem činu z této noci byl bývalý příslušník kmene. Ne že by to způsobil člověk a Lidesciho Szganyové určitě nenesli vinu, ale Lardis to každopádně chápal.

Přikývl a drsně zašeptal: „Díky, Uruku Piatro. Teď však... jsem na rozpacích. Nemohu pro tebe na oplátku nic udělat.“

Urukova sežehnutá hlava sebou znovu cukla a ještě jednou se ozvalo jeho zmučené šeptání: „Něco... by se našlo.“

Lardis věděl, o co požádá. „Zdá se mi však příliš kruté,“ řekl, „takhle to skončit. Pro někoho, kdo už v životě poznal dost utrpení.“

„Mám tedy při umírání trpět... ještě víc? Chci to, Lardisi Lidesci. Tvou rukou.“

„Dobře,“ Lardis musel souhlasit. „Potom, musí všichni shořet - ti, kteří ještě neshořeli. Víš proč, Uruku. Dohlédnu však na to, abys ty byl pohřbený na tajném místě v otevřené stepi.“

„Achchch!“ odpověděl Uruk skomírajícím vzdechem. Vydechl poslední doušek vzduchu ve svém životě. Lardis tedy nemusel slib splnit. Byl za to rád…

Lardis dlouhé minuty jen tak seděl, než zakryl Urukovi tvář. Najednou si uvědomil, že nad ním stojí Miša. Byl si jistý, že tam není dlouho. Určitě neslyšela nic z jeho rozhovoru s Urukem. Její hlavní zájem ležel někde jinde - pod kožešinou na szganském smyku a byl v bezvědomí.

„Jak mu je?“ zeptal se Lardis, vstal a hekl, protože mu zapraskaly klouby.

„Má horečku,“ odpověděla. „Bojím se o něj.“

Horečku, pomyslel si Lardis. Stejně jako jeho bratr, když tu byl naposled. Jednomu hoří tělo, druhému duše. Až se probudí, měl bych mu říct, že tohle způsobil Nestor? Asi budu muset. Na místě, kde jeden pozbyl poslední zbytky lidskosti, možná druhý odloží zbylé myšlenky na lásku a lítost a udělá, co musí. Ano, bratři: pokrevní bratři z jednoho lůna. Od začátku však každý jiný a nikdy si nebyli víc vzdálení než teď.  

Nahlas řekl: „Vezmi mě k němu.“

Ben Trask a většina jeho ,pekelných´ společníků byli u Nathana, ale největší starosti si o mladíka dělal právě Trask. „Tohle si mohl způsobit jedině zármutkem,“ říkal právě. Když se Lardis přiblížil, Trask vstal. „Hluboce svou matku miloval. Zármutek, vášeň, únava... říkejte tomu, jak chcete. Během posledních dnů toho bylo na Nathana strašně moc – a navíc ve dvou světech! Teď potřebuje péči, ochranu.“

„Tak se o něj starej,“ odpověděl Lardis a podíval se dolů na nekroskopa, který sténal, potil se, chvěl se. „Všichni se o něj budeme muset starat. Nathan je vaše jediná naděje, jak se odsud dostat, a pro nás znamená jedinou naději, jak tady žít! Myslím, že obojí se blíží. Cítím, jak atmosféra houstne, jako vzduch před bouřkou. Všechno se musí nakonec změnit a každá válka jednou vyvrcholí. Ten okamžik přichází. Vím to...“ Obrátil se k odchodu.

„Co teď budete dělat?“ zavolal za ním Trask.

Lardis se ohlédl. „Musíme se utábořit, postavit nějaká přístřeší, připravit obranné pozice.“ Pokrčil rameny. „Víme jak. Není to poprvé.“

„A my?“

„Postarejte se o sebe a o Nathana, jak nejlépe můžete. Až tábor získá určitější obrysy, roztáhněte se - samozřejmě se zbraněmi - po obvodu. Potom se pokud možno vyspěte. Postavím hlídku. Nenachytají nás nepřipravené. Dnes v noci ne.“

„Vampýři už tu dnes v noci jednou byli.“ Trask jakoby o rozhodnutí zapochyboval. Nevěděl o tomto posledním vampýrském zvěrstvu tolik co Lardis.

Lardis přikývl. „Ano, ale musíš mě nechat dělat mou práci. Na Vampýry tady mám být odborník já. Říkám, že se pravděpodobně dnes v noci nevrátí. Nebudeme však riskovat.“

Zatímco odcházel vyburcovat své lidi a popohnat je do práce, začalo mrholit a déšť šustil mezi doutnajícími ohni.

Rozpršelo se i nad Bariérovým pohořím, kde vládce Vormulak Nespavý a Devetaki Lebka přiměli své létavce snést se zvolna ze zataženého nebe a svolali své pobočníky, otroky a válečníky ke srázu vysoko nad Ochrannou skálou.

Potom větřili ve vlhkém vzduchu a upířím zrakem propátrávali bezútěšnou noc. „Musí to být tady,“ zabručel Vormulak. „Až sem cítím ohně, zápach zuřivého boje, vůni sladké szganské krve. Zindevařini služebníci měli pravdu: tam dole se nedávno bojovalo!“

Seděli s Devetaki v sedlech blízko sebe, jejich hlasy se dutě rozléhaly v nehybné, vlhké tmě. Její hlas byl tichý a zamyšlený, když odpověděla: „Máš smysly pronikavé jako vždy, můj vládce. Je však krev a krev. Já sama cítím víc než jen szganskou krev. Ach, dole dnes umírali lidé - ale i upíři!“

Vormulak se na ni rudě zadíval. Seděla ověnčená mlhou a mrholením. „Co si o tom myslíš?“

Pohlédla na něj. „Wrathin poslední pokus zásobit se, než kolem ní sevřeme své čelisti?“

„To musela bojovat, aby si vzala svůj podíl?“ Mátlo ho to. „Jak to, když jsme se zatím setkali jen s poddanými kmeny?“

„Ti muži v průsmyku nebyli poddaní.“

„Achchch! Ty myslíš, že tam dole žije víc lidí vybavených zbraněmi! Teď, když to říkáš, vládkyně, mám dojem, že můžeš mít pravdu, protože já opravdu cítím ve vzduchu víc než krev. Sirný zápach, jako když padl vládce Wamus v pevnosti v průsmyku!“

„Stejný pach,“ přikývla. Otočila se a zahleděla se do šedých, pronikavých, vypočítavých očí Turkura Conova, který seděl vzadu v jejím dlouhém sedle. „Mám tu však někoho, kdo ví víc a kdo mi prozradil, že s takovými zbraněmi se tady pravděpodobně nesetkáme.“

„Co tedy navrhuješ?“ Vormulak se na ni skutečně začal spoléhat mnohem víc, než bylo pro něho zdrávo.

„Abychom slétli dolů a podívali se, co se dá zjistit! Jestli se tady bojovalo, zjevně kladli odpor. Možná nám je však Wratha načala a v tom případě budeme mít užitek z jejích ztrát.“

„Výborně! Chceš letět v čele?“

Devetaki se zasmála a vzlétla. Turkur Conov se jí vzadu pevně držel za pas a v mysli slyšel její šeptání: Ach, krasavečku! To jsou ale dobré, silné ruce! Je celé tvé tělo tak silné? Možná to později prozkoumáme. Ach! Ty se třeseš? Neměj strach, musíš mít udatné srdce... nezapomeň, že ty a já máme dohodu. Její slova byla naladěná na vlnu Conovovy telepatické mysli, a proto je slyšel jen on.

Plachtili na vyklenutých křídlech nabírajících vzduch, postupně zpomalovali a klesali, klouzali mlhou a nocí, dokud Skálu neuviděli zřetelně pod sebou. Nejdřív zamířili prudce dolů, potom se snášeli v líné spirále a nakonec přistáli v nízkých kopcích předhůří na stezkách vedoucích k Ochranné skále. Vládce a vládkyně, jejich muži a Turkur Conov sesedli z létavců a dvojice válečníků dosedla přímo na vrchol Skály, takže utichlo i burácení a prskání jejich pohonů.

Měli před sebou neklamné známky toho, že tu před nimi byli jiní upíři. Lardis Lidesci se je sice usilovně snažil uklidit, přesto byly všude vidět pozůstatky zkázy způsobené Nathanovými zbraněmi z jiného světa: navlhlé cáry kůže pobité železem a zlatem, zlomený sandál a rozbitá bojová rukavice, porosty hlodaše a vřesu potřísněné krví. Přestalo pršet a převalující se mlha se zvedla. Zdálo se, jako by ticho bylo téměř živým organismem, a Vormulak s Devetaki ho zkoumali upířími smysly.

„Nikdo tu není,“ řekl Vormulak krátce. „Už ne.“

Devetaki však zavrtěla hlavou a zašeptala: „Tento lid je prohnaný. Mají vlastnosti, kterých se turgosheimští Szganyové dávno vzdali: pýchu, invidualitu, umí se skrývat - ukryjí tělo i myšlenku - v tom je jejich svoboda! Ach, oni tu jsou, tím si buď jistý! Schovávají se v té velké skále – cítím je! Určitě je jich více než jeden. Začínám chápat, co se tu muselo stát.´

Střelil po ní pohledem: „Tvá ženská intuice?“

„Možná.“ Pohodila hlavou. „Mám jít dál?“

„Hm!“ Stejně však kývl svou velkou hlavou a následoval vládkyni, která se vydala k Ochranné skále pěšky.

Postrkovaný pobočníky a otroky s nimi šel i Turkur Conov a snažil se držet tak blízko Devetaki, jak se odvážil. Na řemenu, který měl přes rameno, se mu houpal automat... jeho zásobník však měla Devetaki zavěšený na opasku.

„Wratha se svou bandou renegátů musela vědět, že se tady ti lidé ukrývají,“ začala Devetaki nastiňovat svou teorii. „Wratha však také věděla, že jsou to nelítostní bojovníci! Nevadilo to, dokud měla poddané kmeny na východě za průsmykem. Nemusela tyto lidi z velké skály napadnout a riskovat ztráty. Když však zjistila, že jsme z východu přišli my -“

„- musela zásobit hrad.“ dokončil za ni Vormulak. „A nějaké zásoby doplnila tady! Ano, rozumím...“ Potom dodal temněji: „Což znamená, že jdeme pozdě. Všechno dobré zboží už zabavila pro poslední hrad na Hvězdné straně.“

„Kdepak, všechno ne!“ Devetaki zavětřila. „Říkám ti, že je tam cítím, hluboko ve skále!“

Když se teď přiblížili k masivnímu balvanu, Vormulak musel souhlasit. „Také je cítím. Kolik jich však může být? A hlavně, co když nás tam čeká něco nevídaného?“

„Nás?“ Devetaki na něj pohlédla koutkem oka a zavrtěla hlavou. „Chováme snad vlky, abychom pak vyli sami? My s ničím bojovat nebudeme, můj vládce. Naši muži a stvoření půjdou do boje se vším, co se tam uvnitř skrývá, a řekla bych, že toho nebude mnoho. Wratha je vyčerpala, proto se schovali ve skále. Podívej, jejich pasti jsou použité nebo shořely, opevnění nikdo nehlídá. Čekají jako slepice v kurníku - až jim někdo zakroutí krkem!“

Prošli vnějším půlkruhem pastí na válečníky (mnoho jich ještě kouřilo a z některých se valil odporný zápach spáleného masa), obešli vnitřní jámy, až nakonec dorazili ke kamenné zdi, na které nečinně stály prázdno trubice na provizorní odpalování Lardisových raket. Za nimi se otevíral mohutný vchod do jeskyně neboli ,ústa´ Skály. Obrovská hlava balvanu skutečně připomínala zjizvený obličej. Když se mraky začaly trhat, její okna jako oční důlky se modře zaleskla ve světle ledových úlomků hvězd a její ústa jako by zamrzla v zívnutí nebo grimase.

Skála připomínala lebku a byla právě tak mrtvá, nikde žádná světla, mohla být opuštěná. Až na -

„Tam!“ řekla Devetaki. „Cítil jsi to také: zachvění strachu? Pozorují nás z těch oken. Jsou bezbranní jako novorozeňata, jinak by už vypálili pár šipek.“

Vormulak se okamžitě začal cítit zranitelný a připojil se k Devetaki, která klečela za zdí. „Takže,“ řekl, „je musíme vystrnadit...?“

„Ano, pošleme dovnitř pobočníky a otroky.“ Přikývla. „Nejdřív se ale ujistím, že je neposíláme do léčky...“ Obrátila žhnoucí pohled nahoru na Skálu a vyslala: Pojď, můj odvážný. Tvá paní Devetaki má pro tebe práci! 

Z výšky ji odpověděl řev válečníka a prskání jeho trysek. Z okraje Skály se odlepil temný tvar a za ním se snášela další ohyzdná silueta, protože vládce Zkázonosný následoval vládkynina příkladu a také přikázal svému tvorovi slétnout.

Mezi opevněním a Skálou byl omezený prostor pro přistání. Obě zvířata nemotorně dosedla, syčela a plivala po sobě, chvíli se strkala, dokud Vormulak a Devetaki nezasáhli. Potom se válečníci otočili zády k jeskyni a dostali příkaz, aby si připravili nejškodlivější plyny, které pod tlakem vypustí do Skály. Bludiště chodeb a tunelů okamžitě začaly plnit jedovaté výpary a jako pára vytryskly z několika oken, puklin a otvorů nízko nad zemí.

Zevnitř přicházely... vyděšené myšlenky! Touha utéct, prchnout, zmizet! Myšlenky skákaly, zběsile se hemžily sem a tam... panika! Devetakiny vynikající telepatické schopnosti všechny tyto emoce zaregistrovaly a okamžitě poznaly, že se jedná o lži! Ach, tito lidé jsou skutečně vychytralí! Tentokrát však zašli příliš daleko.

Co? To vážně chtějí hrát své hry se samotnou Panenskou babičkou, paní podvodů? Věděla, že ve skále čeká jen smrt. Ona to věděla, ovšem Vormulak ne.

„Slyším je!“ zařehtal radostně a jeho hlas překypoval tušením vítězství. Svým mužům řekl: „Roztáhněte se. Jak vyjdou, hned je zajměte!“

„Ach ne!“ Devetaki se chopila příležitosti. „Na to jsou příliš hrdí, můj vládce. Tito lidé raději zemřou, než by se vzdali kvůli smradu. Jestli je chceme, musíme je vyhnat. Dovol mi poslat dovnitř polovinu mých odvážných chlapců.“

Vormulak ji probodl pohledem. Co? Pořád se nade mě bude povyšovat? „Moji půjdou první!“ vykřikl. „Tví... je mohou následovat.“ Tuctu svých pobočníků a otroků přikázal: „Dovnitř a vyřešte to!“

Muži vládce Nespavého okamžitě poslechli a tlačili před sebou válečníky. Za nimi následovalo šest otroků Devetaki, ale zbytek zůstal nablízku vládkyni. Zevnitř Skály přicházely myšlenky: byl to vzdech, rozechvění příjemným očekáváním, jistota, že past brzy sklapne? Devetaki si byla jistá, že ano, ale Vormulak nic neslyšel.

Válečníci se už vecpali dovnitř, daleko do větších tunelů, které ještě pojaly jejich velká těla. Pobočníci a otroci prozkoumávali menší jeskyně a nory a všichni už byli hluboko v bludišti. Nenarazili na odpor..protože ze Skály ani neměli koho vyhnat! Přesto před chvílí uvnitř někdo byl: lidé, mysli, lidské návnady a Devetaki jejich funkci přesně odhadla. Sama také nastražila léčku! Už však odešli. Rozběhli se do Lardisových únikových cest, k tajným východům v místech, kde se ohlazený kámen Skály setkával se strmými svahy předhůří. Teď o sebe křesali křemeny a jiskry posílali po mnoha cestičkách z prachu Dimiho Petreska, které je s prskáním zavedly zpátky do srdce Skály.

Těsnými prostorami spěchaly bílé, syčící a kouřící plameny ohně jako jiskřivé říčky. Všechny tyto dychtivé, téměř jako by vnímavé jazyky hladových plamenů slízávaly prach a polykaly vzdálenost a tmu, jak se hnaly k cíli. Razily si cestu k hostině okamžité, výbušné a drtivé smrti.

Základna Skály byla jednou velkou minou! Dimiho prach v pytlích byl nacpaný v prasklinách ve stropě, v obvodových jeskyních ho byly sudy v zazděných výklencích a záhybech úzkých tunelů závěje!

Teď! Devetaki ,slyšela´ explozi v mysli.

A znovu.

Teď! ozvalo se druhé nadšené zvolání. Vládkyně sice nedokázala odhadnout, co bude následovat a ani by tomu nerozuměla (určitě ne tomu, co výbuch způsobilo), stejně se však nechala unést vlnami euforie, které vyvolaly tyto dva vítězné mentální výkřiky. Dokonce se k nim sama připojila: Teď! - a čekala, co se bude dít.

Nedávala si však pozor a Vormulak ji uslyšel.

„Hm?“ Vládce se podezíravě zamračil a otočil k ní rudé oči se zlatými skvrnami. „Říkáš teď? Co teď?“ Neodpověděla mu však Devetaki…ale sama Ochranná skála. Nejdřív řadou menších výbuchů a potom několika kolosálními!

Země se otřásla, z ústí jeskyně zavanul horký vítr a všechno pokropil sprškou suti a štěrku. Další proudy vytryskly pod tlakem v prudkých gejzírech z oken a prasklin. Okna se rozsvítila bílými a oranžovými plameny, které se z nich vyvalily. Když se porézní křídová skála v nižších patrech rozlámala a v drolících se kusech vylétala ven, výraz na tváři lebky se změnil ve škleb agónie nebo pomstychtivou grimasu.

„Cože?“ Vormulak vstal a spodní čelist mu klesla.

Devetaki se na nic neptala, ale plížila se pryč a svolávala k sobě svých šest zbylých mužů.

Turkur Conov šel s nimi a krčil se, protože Ochranná skála stále vybuchovala. Plivala dým a oheň, jak sejí trhaly vnitřnosti. Když měla vyvržené křídové břicho, byl konec a všechno uzavřel poslední, nejsilnější výbuch.

U vnější řady jam se Devetaki zastavila a ohlédla se. Vormulak se nevěřícně potácel, držel se za hlavu, protože krvácel z rány způsobené letícím kamenem. Vypadal naprosto ohromený. Za ním se Skála hroutila. Milion tun kamene se viklalo v základech, naklánělo se sem a tam, kolébalo se v zemi jako obrovské vejce, které balancuje na plochém kameni. Skála se propadla do sebe. Upírům nad hlavami vyletěla signální raketa a na nebi, které bylo opět bez mráčku, se rozprskla ve velkém oranžovém ohňostroji.

Panenská babička nevěděla, co tohle znamená - jestli to neznamená smrt Skály. Jedno jí však bylo jasné: dnes v noci to není smrt poslední.

„Devetaki! Devetaki!“ vládce přiklopýtal blíž. „Mí muži, mí tvorové...a tys to věděla!“ Za to mu zaplatí, hned teď, jestli ji dokáže přinutit. Nepřinutil ji.

„Můj vládce, stal ses přítěží,“ řekla mu s povzdechem. „Nemám však čas na proslovy nebo vzájemné obviňování. Muži přicházejí a odcházejí a osud nesmíme nechat čekat. Nebuď však zklamaný, protože i tímhle ti dobře posloužím. Po všech těch dlouhých letech, která jsi prožil beze spánku, přináším ti nejdelší spánek ze všech. Tedy sbohem!“

Nasadila si usměvavou masku, významně pohlédla na Conova a hodila mu zásobník zbraně.

Vormulak se po ní rozehnal rukama, které by jí mohly rozervat hrdlo. Vypoulil oči a klopýtl směrem k ní. Z čela mu crčela krev a tekla mu po orlím nose. Jeho knír jí byl nasáklý a zplihle visel, měl jí plná i ústa, která vypadala jako drtící průrva. Přiblížil se k Devetaki, která natáhla štíhlou ruku, aby ho zadržela - kdyby ho zadržet mohla.

Na poslední chvíli však ustoupila a Conov naopak vykročil kupředu. Namířil zbraň a natáhl závěr - č-cink! Vormulak ho chtěl pohrdavě smést z cesty, jenže Conov vypálil tucet kladiv ze žhavého olova, která zaduněla jako smrt a zmar, když upířímu vládci prorazila skrz brnění do hrudi a hodila jím dozadu a na zem!

Vormulak Nespavý ležel na zádech, srdce uvnitř těla měl rozbité na kousky, hleděl na hvězdy a přemýšlel, co se stalo. Ještě pořád se divil, když se na něj sesypali Devetakini pobočníci s vražednými rukavicemi a z hlavy mu nadělali kaši. Možná však byl největším z vampýrských vládců a oni si to uvědomovali. Přestože Vormulak zemřel, něco v něm nebylo mrtvé ani trochu!

Než se Věc v něm mohla vzpamatovat a vzbudit k poslednímu záchvatu zuřivosti, přitáhli ho k ohnivé jámě a svalili ho do ní. Na dně jámy ještě žhnuly uhlíky a poblíž našli hromádku Lardisových nadehtovaných pochodní, které zůstaly po boji s Wrathou nepoužité. Ty brzy uhlíky oživí.

Když Vormulak vzplanul a začalo se z něj kouřit, nebylo to takové divadlo, jaké Devetaki očekávala. Nicméně pro jistotu počkala, až bude úplně po všem. Potom se ohlédla po Conovovi...

Nejdřív ho nemohla nalézt! Zatímco byli její pobočníci zaměstnáni Vormulakem v jámě, cizinec využil příležitosti a odkradl se. Pak si jeden otrok všiml, že se škrábe do svahu směrem ke skalnímu výběžku, kde byly ve stěně útesu patrné tmavé praskliny. Devetaki hned pochopila jeho záměr, když zaleze do průrvy nebo mělké jeskyně, bude moci odstřelovat její muže jednoho po druhém, jak je za ním bude posílat! Jeho ničivá zbraň si s nimi poradí stejně hravě jako s Vormulakem.

Jeden její ukvapený otrok už se za ním vydal, drápal se do kopce s upíří silou a hbitostí. Conov se obrátil, zamířil a vystřelil dvě rány za sebou přímo do pronásledovatelova srdce. Otrok vykřikl, rozhodil ruce a skutálel se z příkrého svahu.

Devetaki se rozzuřeně rozhlédla - a našla, co potřebovala: další hromádku nadehtovaného klestí poblíž jedné z jam. Udělila rozkazy, vybrala si snadnou cestu do svahu, držela se ve stínu a vydala se za Conovem. Byla tak rozlícená, že si dokonce zapomněla vyměnit masku...

Na jižním okraji lesa, kde se kdysi choulila pod stromy kolonie malomocných, dohlížel unavený Lardis Lidesci na rozvržení tábořiště, ve kterém přenocují. Potom poodešel na místo, kde pod hvězdami ležel Uruk Dlouhověký zabalený v přikrývce. Lardis chtěl dostát slibu a pohřbít ho vlastníma rukama.

Lardis vybral místo na nízkém travnatém vršku. Než však začal kopat, cítil nějakou zvláštní předtuchu a podíval se na sever... kde právě nad Ochrannou skálou vybuchla zářivá světlice! Záblesk utlumila dálka a vlhkost, kterou byl vzduch ještě nasáklý, ale starý Lidesci věděl, že se nemýlí. Jako na potvrzení jeho úvah na něj zahalekala hlídka z nedalekého skalnatého výběžku: „Lardisi, Skála!“

Raketu musely vidět i ostatní hlídky v dubovém lese kolem tábora. Lardis slyšel jejich výkřiky a rozběhl se zpátky. Uruk Piatra si na slušný pohřeb bude muset počkat, Lardis si však byl jistý, že by to pochopil.

Zamířil k přístřešku pod stromem na kraji tábora, kde věděl, že se Miša stará o Nathana za pomoci Traska a ostatních z nekroskopovy skupiny. Nejvyšší čas, aby se chlapec znovu postavil na nohy. Ne že by si Lardis myslel, že ho rozmazlují, zkrátka jen potřebují jeho schopnosti. Lardis měl ve Skále přátele a nechtěl, aby kvůli upírům z Hvězdné strany přišel o další dobré muže. Hlavně ne o tyto muže.

Když Lardis doběhl k provizornímu přístřešku, Nathan se probouzel. Zaslechl rozruch v táboře a vycítil, že se něco děje. Nejdřív se neorientoval, nakonec se však jeho zvláštní modré oči zahleděly na Mišu a prvním slovem, které mu přešlo přes rty, bylo jméno:

„Nana?“ V příštím okamžiku mu však došlo, že to nebyl sen.

„Chlapče.“ Lardis už nevydržel čekat. „Nathane,“ zachraptěl zadýchaně. „U Skály mají potíže!“

„Cože?“ Nathan už stál; nohy se mu sice třásly, ale rychle nad nimi získával kontrolu. „Potíže?“ Byl bledý a zesláblý, horečka však konečně ustoupila.

„Zůstal tam Andrei a Kirk,“ vysvětlil mu Lardis. „Nabídli se dobrovolně. Právě vystřelili světlici. Když jsme ze Skály odcházeli, celou jsme ji nachystali jako past, kdyby se Wratha a její banda vrátili. Teď se zdá, že se vrátili. Ti dva stateční chlapci tam však ještě jsou a jediný ty je odtamtud můžeš dostat.“

Nathan už se soustředil, napřímil se a jeho odhodlání se upevnilo, jako by se mu v hlavě a v srdci sevřela dvojice železných pěstí. Na chvíli ho zaplavila vlna bolesti, příval beznaděje, žalu a potom mnohem větší vlna nenávisti! Nenávisti k Vampýrům.

Lardis viděl, jak se mu Nathanův výraz a postoj mění před očima, ale nevěděl, co to znamená. Šlo o čas. Starý Lidesci chytil Nathana za ruku a skrz sevřené žluté zuby procedil: „Chlapče, víš, kde jsi? Rozuměl jsi, co jsem říkal?“

Nathan ho setřásl a naléhavě se na něj zadíval. „Ano, rozumím!“ Teď zase on chytil starého Lidesciho za ramena. „Andrei a Kirk, kde nejspíš budou?“

„U únikových tunelů po stranách Skály, v polovině svahu, kde začínají stromy…“

Nathan přikývl, odstrčil ho, poodstoupil od skupinky a podíval se ke hvězdám. Podle nich se orientoval. Teď věděl, kde je, a souřadnice Skály zná od dětství.

Miša se k němu vrhla a řekla: „Nathane!“

Políbil ji, jemně ji odstrčil a řekl: „Ano, budu opatrný.“

Trask se zeptal: „Můžu nějak pomoci? Co kdybys mě vzal...“

Nathan se však už pohnul, udělal krok dopředu, do prázdna, nikam...

…do samého centra vesmíru! Do Möbiova kontinua, které bylo zdrojem Všeho, které tedy existovalo dřív než všechno ostatní, snad s výjimkou Jediného, protože kontinuum bylo jeho myslí. Vstoupil do prostoru mezi prostory, který je průsečíkem všech míst a všech časů. Vkročil dovnitř, vybral si souřadnice... a vyšel ven...

…v předhůří nad Ochrannou skálou.

Zezdola stoupal kouř z několika jam na západ od Skály. Alespoň jeden z ohňů ještě hořel a v ohřátém vzduchu se vznášel zápach síry. Ovšem sama Skála... se propadla! Když se sesuly spodní vrstvy Skály a zbortily se do sebe, mohutnými otřesy země se uvolnily balvany, které se ještě pořád valily z okolních kopců, a dokonce i tady nahoře v předhůří Nathan cítil slabé chvění země.

Cítil však mnohem víc než tohle. Vztáhl telepatickou sondu a našel upíry - Vampýry! A také lidské myšlenky, které doufal, že najde: na ty se musí zaměřit. Rozdíl mezi nimi byl jako rozdíl mezi dnem a nocí. Lidské myšlenky byly lehké jako chmýří z bodláků a také tak přelétavé. Myšlenky upírů však vřely! Byly těžké, sražené, husté jako dehet. A oba druhy teď zachytil.

Mysl Kirka Liseska jako by byla ochromená a Andreiova byla plná nadávek. Po zničení Skály byli oba dezorientovaní a měli proto mysl odkrytou nejen pro Nathanovu sondu, ale i pro Vampýry. Vládce nebo vládkyně, kteří jsou tam dole, je budou schopní najít stejně snadno jako Nathan. To ho popohnalo.

Zaměřil se na Andreie, vstoupil do Möbiova kontinua a přemístil se k němu...

Objevil se na východ od Ochranné skály ve spleti keřů a hlodaše, které se mohly každou chvíli sesunout do rozevřené, hrozivé, vrzající černé trhliny způsobené zřícením Skály!

Andrei klel tiše, ale šťavnatě, držel se za kořeny hlodaše a křoví, nohama marně kopal do uvolněné půdy a nestabilní země. Nathan se objevil trochu nad ním v porostu hlodaše, který jediný ho zachránil před jistým pádem. Hned věděl, co udělá.

„Andrei!“ zavolal dolů na staršího muže. „Podívej se sem!“

Druhý muž zalapal po dechu, podíval se a řekl: „Ech? Nathan?“

„Pusť se,“ řekl mu Nathan. „Nebojuj s tím - pojď se mnou.“ Bez dalšího vysvětlování se sám pustil a skočil dolů za Andreiem!

„Cože? Pustit se?“ Andrei tomu nemohl uvěřit. „Zbláznil ses?“ Za daných okolností nebylo těžké zapomenout, s kým mluví.

Nathan do něj stejně narazil a strhl ho s sebou - okamžitě pak pod nimi vyvolal dveře a spadl do nich...

Hned zase vyšel ven na východ od Skály poblíž Kirka Liseska.

Tentokrát měli pevnější půdu pod nohama. Vynořili se v řídkém lese. Andrei vydal nesrozumitelný zvuk, sedl si do ostružiní a ruce zabořil do půdy.

Kirk už byl v půli cesty z lesa ven. Vypadal ve světle hvězd jako černá kaňka, těžce oddychoval a jako šílený se v hrůze škrábal do ujíždějícího svahu... dokud nepoznal, že ho volá Nathan: „Kirku, neboj se. To jsem já, Nathan!“

Potom sklouzl zpátky mezi stromy, kde ho chytili Andrei a Nathan. „Co proboha...?“ šeptal Kirk u vytržení. „Jak zatraceně...?“ To už však on i Andrei pochopili, co proboha a jak.

Nathan na nic nečekal, vyvolal dveře a vzal je zase do předhůří, aby se zorientoval a aby si oddechli.

Sotva vystoupili z kontinua –

- zezdola se ozvala střelba! Štěkání běsnící automatické zbraně! Kdo to však může být? Každopádně to je člověk. Nathan se mohl pokusit vyslat k němu sondu, ale čas, který by k tomu potřeboval, by mohl rozhodnout o životě a smrti.

„Počkejte na mě,“ řekl těm dvěma - jako by snad mohli dělat něco jiného - a pomocí Möbiova kontinua se přesunul na staré kočovnické stezky východně od Skály asi čtyřicet metrů od hořících jam. Vzhlédl ke spodním skalám, kde znovu tmu protrhly jasné, úsečné záblesky světla a divoké rrrrip! střelby z automatu. Tam nahoře noc vřela krvežíznivými myšlenkami upírů a mezi nimi se kývala rudě žhnoucí pochodeň, která zapalovala další pochodně. Ale proč? K čemu potřebují upíři pochodně? Tma je pro ně lepší než denní světlo!

Nathan skočil Möbiovým kontinuem pod skalisko, asi devadesát metrů od centra dění. Teď to místo poznával. Jako dítě si s bratrem Nestorem, Mišou a Jasonem Lidescim hrával v jeskyních a průrvách, kde se teď někdo skrýval.

Noc se rozsvítila pochodněmi upírů. Zapalovali je a házeli do jedné jeskyně s úzkým vchodem. Nathan ji dobře znal. Představil si ji v mysli, jak si ji vybavoval z doby před dlouhými roky. Byl si jistý, že zná souřadnice. Skočil…

Objevil se uvnitř jeskyně, kde se někdo hýbal ve tmě plné kouře a zadupával pochodeň. Jakmile Nathan vystoupil z kontinua, ten někdo ho okamžitě ucítil a jejich oči se setkaly v záři další planoucí pochodně, která jim přistála u nohou.

Jejich pohledy se střetly, mysli se protnuly a jeden druhého poznal!

Conov byl hrůzou dokonale ve střehu a byl pohotový jako nikdy předtím. Pohyboval se rychle jako blesk. Popadl Nathana za ruku a zabodl mu horkou hlaveň zbraně do měkkého masa pod bradou. „Ty!“ vydechl.

Nathan odpověděl prvním, co ho napadlo. Řekl hořce: „Já... přišel jsem tě zachránit! Odvést tě odsud.“ Protože jejich pohledy do sebe byly stále zaklesnuté, Rus věděl přesně, co tím myslí - a také, že to dokáže. Ovšemže to dokáže, Conov přece sám viděl, jak to dělá v Perchorsku. Kdyby chtěl další důkaz... co třeba fakt, že Nathan je teď tady?

Přilétaly další pochodně, syčely, točily se ve vzduchu, odrážely se od země a odskakovaly z nich jiskry. Ve vchodu do jeskyně se kradmo pohybovaly postavy, hned za zúženým místem. Conov zakašlal, protože se mu do plic dostal štiplavý kouř, a řekl: „Dobře, udělej to. Dostaň nás odsud!“

Protože ho Rus pevně držel a horká, tvrdá hlaveň Conovovy automatické pistole se mu zarývala do krku, Nathan neměl na vybranou.

Znovu skočil...

III

Conov znovu zajat - Miša se dočká vysvětlení

Turkuru Conovovi připadalo Möbiovo kontinuum stejné jako všem ostatním - udivující, děsivé, neskutečný zážitek, který se nedá s ničím jiným srovnat. Byl slepý, nic nevážil, byl ztracený v naprosté temnotě. Přes všechnu jeho lidskou neznalost některé věci vycítil, instinktivně věděl: že kontinuum je nekonečné a že jistým způsobem, který se vymyká pochopení, má vědomí (tedy nekonečné vědomí?) a také že on, Turkur Conov, nemá právo tady být. Jen jedna lidská bytost to právo má, protože si je zasloužila. Tou bytostí je sám nekroskop. Všichni ostatní byli buď hosty nebo vetřelci.

Kdyby mohlo, kontinuum by ho vypudilo nebo by se ho jinak zbavilo, ztratilo ho na místech, ve vesmírech, o kterých se nikomu ani nesnilo.Tím si byl tak jistý jako svým jménem a také bezpečně věděl, že jeho jedinou nadějí na přežití je Nathan Keogh. Jako jiní před ním, držel se pevně nekroskopa a automatickou pistoli mu stále zarýval pod bradu. Nathan tam cítil tvrdý, teplý kov a věděl, že stačí lehký tlak prstu na spoušti a jeho mozek se rozlétne po věčnosti! Mohl dělat jen to, co mu Conov poručil: dostat ho pryč.

Ale kam? K Lardisi Lidescimu, Traskovi a ostatním a riskovat, že Conov zabije někoho z nich nebo rovnou všechny? Někam do lesa Na Sluneční straně a nechat Andreie a Kirka nechráněné v předhůří? Kamkoliv ho vezme, Rus bude mít navrch. Určitě nebude chtít Nathana jen tak pustit. Nekroskop si pohrával s myšlenkou vyvolat dveře, vyjít z nich a nechat je spadnout, ještě než jimi Conov celý projde.

Co by potom zbylo z Turkura Conova v ,obyčejném´ světě Sluneční strany? Zbraň a dvě ruce, možná část nohy uťaté nad kolenem? Co ale, kdyby sebou ve chvíli toho vražedného činu Rusův prst ještě škubl na spoušti?

To všechno prolétlo Nathanovi hlavou, v metafyzické a tajné mysli, ovšem zapomněl na jednu prostou, ale mimořádně důležitou skutečnost: že v nezměřitelné akustické komoře Möbiova kontinua mají i tajné myšlenky váhu! Navíc Rus nebyl nejhorší telepat.

Jen to zkus! Conovovy vlastní myšlenky hrozivě zaduněly. Měl bys ovšem vědět, že jestli zemřu, ty půjdeš se mnou, nekroskope! 

Andrei a Kirk čekali na místě, které nebylo v žádném případě bezpečné. Nathan šel k nim s vědomím, že tam nebudou moci zůstat, což si snad uvědomí i Conov. Rus ho možná bude chtít zabít, zatím však nemůže.

Vystoupili z kontinua na plošině pod prvními skutečnými útesy, které se zvedaly čím dál výš, až se z nich nakonec stalo Bariérové pohoří. Andrei a Kirk tam samozřejmě ještě stáli, po kolena v převalující se přízemní mlze, nervózně čekali na Nathanův návrat. Jejich nervozita ještě vzrostla, když viděli, v jaké je bryndě.

„Co to sakra...?“ Andrei vykročil kupředu.

Nathan, který se kroutil v Rusově železném sevření, mu pokynul, ať se vrátí. „Ne,“ řekl. „Nic nedělejte, nehýbejte se. Tento muž mě zabije, jestli ho k tomu donutíte. Je to pekelník, ale není přítel. Musíme zjistit, co chce.“

Jakožto ESPer Conov rozuměl skoro všemu, co se říkalo, a věděl, že pro tuto chvíli mu bezprostředně nic nehrozí. Když se teď cítil poměrně bezpečně, v hlavě se mu zrodil plán. Věděl, že jeho muži -jestli někteří přežili - budou ještě uvěznění v pevnosti v průsmyku. Až se rozední, vyrazí na jih a nakonec se vynoří z průsmyku na Sluneční straně. To je ideální místo, kde se s nimi opět setkat. Nekroskop by ho tam mohl vzít. Jednoduchá dohoda, jen mezi nimi. Až tam budou: sbohem, nekroskope! Kdyby však Conov dovolil, aby s nimi šli tihle Kočovníci, mohli by si všechno domyslet během cesty nebo hned, jak dorazí.

Conov je každopádně nesmí nechat naživu. Znají ho teď jakožto Nathanova nepřítele. Kdyby se okolnosti vyvíjely jinak a on musel v tomto světě zůstat déle, než zamýšlel - a kdyby na tyto muže znovu narazil, chtěli by vědět, co se s nekroskopem stalo. Jako jediní by mohli dosvědčit, že Conov se s Nathanem setkal, a věděli by také za jakých okolností. Označili by ho za nekroskopova vraha, kterým by už v tu dobu určitě byl.

Nathan Rusovi četl myšlenky. Celý ten plán viděl a věděl, co se chystá. Jeho obavy o vlastní bezpečí se okamžitě rozplynuly. Věděl, že ho Conov ještě nezabije, protože by se nedostal dolů na Sluneční stranu, kde chce počkat na své muže.

„Utíkejte!“ zakřičel na své přátele. „Hned, oba utečte!“

Přízemní mlha ještě zhoustla a Nathan si poprvé uvědomil strukturu té mlhy: jak se lepí a jaký z ní má pocit na kůži. Někde hluboko uvnitř mu varovný hlas říkal: Rus tady nepředstavuje jediné nebezpečí! 

Conov teď svíral Nathanův krk; zaryl mu do masa ocelové prsty a stiskl dýchací trubici. Ohyzdnou hlaveň své zbraně obrátil k přikrčeným, kličkujícím postavám Kočovníků, kteří utíkali houstnoucí mlhou. Všiml si však nekroskopova náhlého napětí a strachu - který nebyl strachem z Conova – když mu z ničeho nic tělo a končetiny ztuhly v křeči. Zblízka vrhl rychlý pohled do Nathanových safírově modrých očí, což vyšlo nastejno, jako by se mu oknem podíval přímo do mysli. Jestli však Nathanovy oči představovaly okna, byly v tuto chvíli i zrcadly!

Nathan myslel na... vůbec na nic! Jeho mysl byla jen na chviličku úplně prázdná, pustina naplněná děsem. Odpověď se mu však zrcadlila v pohledu:

Za Conovem klouzal skrz upíří mlhu pár vampýrských létavců s ohnutými křídly se snášel přesně na cíl! Tím cílem byli Conov a Nathan! Zvířata měla natažené krky a velkýma očima ani nemrkla. Jejich jezdci...

Toho! Oběma mužům se v mysli rozezvučel mocný hlas upírky. Toho - toho bez vlasů! Conov ten telepatický hlas poznal, stejně jako by poznal polibek milenky nebo nenávist nepřítele - protože tu ženu kdysi poznal v obou smyslech toho slova.

Tentokrát nešlo o vychytralou léčku Devetaki Lebky. Tohle byla skutečná Siggi Damová! Až na to, že skutečná Siggi byla teď zrovna tak nebezpečná jako Devetaki. Když viděl, jaká neuvěřitelná bytost ji doprovází, uvědomil si, že je vlastně mnohem nebezpečnější!

Neměl na vybranou. Pustil Nathana, udělal čelem vzad a vystřelil. Automatická pistole mu skákala v rukou a zběsile dštila oheň na bližšího létavce a jeho jezdce. Nejlepší zásahy vyryly hluboké dráhy podél létavcova krku, jiné skončily bez užitku v otevřeném vaku nebo z přední hrany křídel odštíply kousek chrupavky.

Jezdec - který Conovovi připadal jako inteligentní vzpřímený vlk! - přitáhl otěže a létavec jim tak nastavil vrásčité břicho. Conov padl na zem a tvorova kapsa, končetiny a břicho mu prolétly těsně nad hlavou, ale nezasáhly ho. Potom si klekl na jedno koleno a zamířil na druhého létavce a jezdce.

Byla to Siggi, ale nikdy nečekal, že ji uvidí takovou! Vampýra a krásná - strašlivě, nevýslovně krásná! Přesto i teď... zahlédl snad v jejich planoucích rudých očích strach? Ano, strach a nenávist! Nějak si ho pořád pamatovala. Se strachem a nenávistí si poradí. Její slabost mu dávala sílu.

Obrátila létavce stranou. Conov zaťal své dokonalé zuby, přivřel oči a pečlivě zamířil... a zezadu ho zasáhl nekroskop, který po něm po hlavě skočil!

Proč?... Nathan by to nedokázal vysvětlit. Ať už teď byla čímkoliv, Siggi Damová si v rukou tohoto muže vytrpěla dost. Navíc považovala Nathana za přítele. K čertu - vždyť kdysi ona zachránila jeho!

Conov zaklel a upadl, ale podařilo se mu udržet pistoli. Vzápětí už byl zase na nohou. Zuřil a spokojil by se s jakýmkoliv cílem. Nejblíž po ruce měl nekroskopa. Conov se zlověstně ušklíbl a zavrčel: „Sbohem, Cikáne!“

Nathan vyvolal dveře, ale už když na ně pomyslel, věděl, že je pozdě. Takže to, co následovalo, na něj v tom okamžiku zapůsobilo téměř jako zklamání. Z mlhy se vynořilo vířící bolaso se třemi dvaceticentimetrovými háky ostrými jako břitva a obtočilo se Conovovi kolem těla. Vrazilo do Rusovy zbraně, takže výstřely letěly mimo cíl. Když se mu háky zavrtaly skrz uniformu do masa a svalů, vykřikl a ještě hlasitěji a zoufaleji křičel, když se napnula tenká šňůra připevněná k bolasu a vynesla ho do vzduchu.

Nathan v mysli slyšel nestvůrné spokojené mručení Nomy Canisona, které pocházelo odněkud shora: Mám tě, přítelíčku! Konečně tě mám! Myslel sis, že tady najdeš mou stříbrnou paní z měsíce, potají se jí zmocníš a ukradneš mi ji? Jestli ano, tak věř, že jsi ji skutečně našel. Zároveň jsi však našel Nomu Canisona! 

Conov pustil zbraň, zmučeně zavyl a marně škrábal po spleti provazů, které se odmotávaly a roztáčely ho jako káču. Kdyby mohl, zkusil by si vytrhnout háky, ale bylo to nemožné. Visel tam jako kus masa u řezníka, háky ho táhly vzhůru, až zmizel v mlze - shora se však ještě dlouho ozýval jeho křik.

Nathanovy dveře se zbortily. Vztáhl telepatickou sondu, pátral po upírech, ale nenašel nic, jen rychle se vypařující mentální auru Nomy Canisona a jeho doznívající chechot. Také úlevu vládkyně Siggi a... první slaboučký záblesk vražedného nadšení, nemyslitelného očekávání v její proměněné mysli? Samozřejmě, vždyť je Vampýrka!

Potom Nathan zavolal do mlhy, tmy a noci, která se rozezněla ozvěnou, na Andreie a Kirka. Po chvíli se odvážili mu odpovědět. Vyzvedl je a přes Möbiovo kontinuum je vzal zpátky do Lardisova tábora.

Nathan si potřeboval promluvit s mnoha lidmi v táboře. Nejdřív s Mišou, aby jí řekl - a také ukázal - co se musí dovědět. Jestli očekává, že ho bude chápat a zůstane mu oddaná, musí jí všechno vysvětlit, odhalit jí, že má ještě zvláštnějšího manžela, než si myslí. Potom musí mluvit s Lardisem, Traskem a kýmkoliv jiným, kdo je dost moudrý, aby mu poradil s akcí, kterou zamýšlí provést. Nakonec, což je neméně důležité, musí mluvit s... Velkou většinou jiných, kteří už nejsou tak plní života.

Nejdřív však Miša.

Doručil Andreie a Kirka v pořádku pod Lardisovu ochranu a přerušil proud jeho a Benových otázek. Slíbil jim, že jim poví o všem, co se stalo u Ochranné skály, jak nejdřív to půjde. Potom Nathan odešel s Mišou kousek dál do stepi.

Noc už byla za polovinou a oběma se zdála nesmírně dlouhá. Nathanova únava teď byla jen fyzická, takže proti ní dokázal bojovat. Miša se však cítila tak ospalá, že by se únavě ráda poddala. S radostí by se nekroskopovi uložila do náručí a usnula s ním ve vysoké trávě, kdyby souhlasil.

Nathan však měl jiné plány. Velmi ji sice miloval, ale chtěl ji ještě víc unavit - zamotat jí hlavu, aby se vyčerpala duševně i fyzicky. Chtěl, aby ji zmohly pocity, které nikdy nepoznala, protože potom si bude moci být jistý, že bude spát. Má totiž nějakou práci a nesmí své mladé ženě dovolit, aby ho během ní vyrušila.

Když bude Miša vědět, kým je a co dokáže, bude klidnější, protože získá dojem, že její muž je opravdu ,nezranitelný´. Ovšemže není, ale ona si za chvíli bude myslet, že je. Pevně ji k sobě přitiskl, aby ji chránil před nočním chladem. Nad hlavami jim svítil vycházející měsíc a hvězdy modré jako led a také tak studené. Byly ovšem mnohem teplejší než na Hvězdné straně. Otočil se čelem k severu a zadíval se na Bariérové pohoří, na jeho zubatou siluetu na obzoru. Nad Wrathiným hradem tam poblikávala Severka, nešťastná hvězda. Potom řekl:

„Mišo, pověděl jsem ti, co umím, ale neukázal jsem ti to. Právě ty bys měla vědět všechno. Máš na to právo. Nejsem už chlapcem, mladíkem ani mužem, kterého jsi znala. Oba jsme se změnili a stěží jsme měli čas se znovu poznat. Už příliš dlouho sis o mě dělala starosti. Je na čase ukázat ti, že nemusíš.“

Usmála se na něj a měla ve tváři ten skřítkovský výraz, jaký vídával v dětství - okouzlující, šibalský, milující. Holčička ve třpytivé vodě na mělčině, nevinná ve své nahotě, škádlí ho, aby se k ní přidal. A později, o mnoho let později: její vlasy černé jako noc, sametové, které se na slunci lesknou jako havraní křídla. Obrovské tmavohnědé oči pod výrazným, klenutým černým obočím, takže se zdá, že i ony jsou černé. Ústa: malá, rovná a sladká pod zvednutým nosem. I když se jí nosní dírky občas po cikánském způsobu rozšíří zlostí, nos v sobě nemá nic agresivního ani přísného. Trochu zašpičatělé uši, bledé na pozadí loken, které jí spadají na ramena. Miša jako dívka, která je teď ženou a jeho manželkou. 

Vidina z minulosti bledla a on viděl její tvář takovou, jaká byla teď: vyzrálá, nádherná, toužící. Po klidu. Po dětech. Po šanci, aby navzdory všemu mohla prožít svůj život, aby mohli oba prožít život svobodně, bok po boku ve svobodném světě. Mišin pohled v sobě tohle všechno obsahoval, a proto jí ani nemusel číst myšlenky. Ne že by je někdy četl nebo chtěl číst, v tomto ohledu totiž ke svému nadání získal i moudrost, takže si dobře uvědomoval možné nástrahy zkoumání myšlenek svých blízkých.

„Pověz mi tedy,“ řekla. „Jak se mám o tebe přestat strachovat? Zůstaneš se mnou někdy dost dlouho, abych se mohla přestat bát?“

Objal ji ještě pevněji a nejistě řekl: „Mišo, snažím se ti říct...musíš pochopit, že... že bojujeme proti Vampýrům.“

Trochu se zamračila, pokrčila rameny a řekla: „Nebojovali jsme proti nim vždycky?“

„Ano,“ byl trpělivý, „vždycky jsme bojovali. Tentokrát to však musí být jiné. Tentokrát se musí vyplnit všechny přísahy, které jsme kdy složili – my i všichni Szganyové od začátku naší historie! Tentokrát bojujeme až do úplného konce, dokud Vampýry navěky nezničíme. Musíme to dokázat. Chci jen, co vždycky chtěli všichni Kočovníci: milovat se se svou ženou každou noc a nemuset se skrývat v díře v zemi. Vidět růst své děti a vědět, že mi zůstanou a nestanou se jen krmivem pro vampýřího vládce a jeho zvířata nebo materiálem do jeho kádí na metamorfózu.“

Přikývla. „Často jsem slyšela Lardise říkat něco podobného...“ Možná až příliš často. Ano, bude nutné Mišu přesvědčit.

„Mišo,“ řekl, „ve světě za Bránou na Hvězdné straně, který jsme nazvali Pekelné země, mi Ben Trask slíbil zbraň, se kterou se budu moci postavit Vampýrům jako Harry Keogh a jeho syn Obyvatel, kteří je zničili, než jsme se narodili. Trask slovo dodržel - tu zbraň mi dal! Nyní musím zjistit, jak nejlépe ji použít.“

„Viděla jsem tvé zbraně,“ řekla. „Jsou velmi působivé - a velmi omezené.“ Na svůj věk byla moudrá, ale pochopila ho jen částečně.

„Lásko moje,“ řekl, držel ji za ramena a díval se jí upřeně do očí. Vyslal k ní telepatickou zprávu, kterou musí slyšet i dítě nejméně nadaného člověka na světě: ta zbraň, o které mluvím... jsem já! 

„Cože...!“ zalapala po dechu a přitiskla si ruku na ústa. „Nathane, já tě slyšela mluvit - když jsi nemluvil!“

Já jsem mluvil. Mišo, musím ti něco ukázat. Musíš pochopit, jaký jsem, kdo jsem.

„Já…mluvím sama na sebe!“ vykřikla. „V hlavě! Nejsou to však mé vlastní myšlenky!“

Zavrtěl hlavou, usmál se a řekl: Ne, protože slyšíš mě. I já slyším tvé myšlenky, když chci. Já to však nedělám a dělat nebudu. Je to součást té zbraně, kterou jsem, kterou použiji proti Vampýrům. Chceš vidět víc? 

Nejdřív nedokázala odpovědět, pak přikývla. „Ach... ano!“

„Tak zavři oči a nech je zavřené. Víš, že umím... odcházet? Viděla jsi mě. Mezi místy, kam chodím, je však jedno tajné místo. Místo uvnitř času a prostoru a zároveň mimo ně. Nebudeš se bát?“ Vyvolal Möbiovy dveře.

„Ne, když jsem s tebou.“

„Budeš mít pocit, jako že se vznášíš, takhle...“ Provedl ji za sebou dveřmi.

„Nathane, já... ACHCHCHCH!!!“ její hlas se rozezvučel v prapůvodní noci Möbiova kontinua - nechala však oči pevně zavřené.

Pst, řekl jí. Na tomto místě jsou slova jako kladiva a bolí. Myšlenky jsou však jako slova a můžeme je slyšet. Každý tady může být telepatem, jenom sem nikdo jiný nedokáže vejít. Teď si představ nejhlubší, nejtemnější jeskyni, jakou jsi kdy viděla. Žádné světlo ani zvuk, nic. Jsi můra letící temnotou. Představuješ si to? 

Ano, myslím, že ano.

Otevři oči.

Achchchchch!

Neboj se! Nedrž mě tak pevně. Chytni se mě za ruku. Nepustím tě. Tak!

Byla naplněná úžasem a její ,hlas´ zněl velice tiše, když řekla: Tohle je strašně zvláštní místo, Nathane. Zdaleka tím nevystihla všechno,ale co jiného měla říct?

Tady všechno začalo, pověděl jí. Tohle zbylo, když se čas a prostor rozletěly na všechny strany. Svým způsobem je tady střed. Zdálo se mu to jako nejjednodušší vysvětlení.

Zavrtěla hlavou. Nerozumím. 

Nesnaž se o to, prostě tomu věř.

Otevřel dveře do minulosti a přidržel ji na prahu, kde se z jejich těl odvíjela třpytivá modrá vlákna jejich životů a odbíhala k uplynulému času, zpátky k minulým událostem, do mlhavě modrého Původu lidského života... a také původu života, který byl méně nebo více než lidský. Mezi modrými bylo totiž mnoho vláken rudých: samozřejmě upířích.

Miša viděla Nathana ozářeného světlem jejich životů a modravým blikáním minulosti a zeptala se: Co je to? Na co se díváme? Kde...je to? 

Naše minulost, tvá a moje, řekl jí. Tato modrá vlákna jsme my. Byli jsme to my! Myslím, že bych dokázal jít podél svého vlákna až k jeho zdroji v lůně mé matky. K čemu by to však bylo? Nemohu se v minulosti zhmotnit. Jen Obyvatel to dokázal. Chtěl jsem ti jen ukázat - pokusit se vysvětlit - jaké tohle místo je. Jsi připravená podívat se do budoucnosti? 

Byla teď dychtivá. Ach, ano! 

Zavřel dveře minulosti a otevřel před nimi budoucnost. Vypadala jinak a měla být nádherná - lidstvo se mělo rozrůstat a směřovat ke stále světlejším zítřkům - měl z ní však smutný pocit. Rudé nitky se vinuly stejně jako předtím, jen se víc přibližovaly k modrým a zasahovaly mezi ně. Zatímco se Nathan a Miša dívali, mnoho modrých světel zhaslo, jako by někdo sfoukl svíčku. Obklíčili je a uhasili Vampýři!

Miša si v Nathanových myšlenkách přečetla, co to znamená, a smutně se ho zeptala: I tam můžeš jít? Mně se zdá lepší, se takovému místu vyhnout! Jestli je to však budoucnost, jak se jí můžeme vyhnout? 

Myslím, že tam asi mohu jít, řekl jí. Mohlo by to však být nebezpečné, protože budoucnost je zrádná věc. Každopádně se tam nedokážu zhmotnit. Tak k čemu by to bylo? Co se stane, stane se. Nebo, jak říkával jeho otec: Co se stane, stalo se...

Musí však budoucnost být... taková?

Ano, bude taková - stejná, jaká je - jestli upířímu řáděni neučiníme přítrž.Nedíval jsem se moc daleko. Asi proto, že jsem se neodvážil. Existuje však někdo, kdo by mi mohl poradit. Možná si s nim budu přece jen muset promluvit…později.

Nyní to nejtěžší ze všeho. Mišo, teď tě vezmu někam jinam, do rozpálené pouště. Máme tam přátele.

Thyry?

Skvělé lidi, řekl. Vůbec nejsou takoví, jak sis je možná představovala. 

Zavřel dveře do budoucnosti, zvolil souřadnice, překročil step a rozpálenou poušť - aniž by po nich šel - a ocitl se v jistém kaňonu zalitém bílým světlem měsíce, který pádil po obloze. Miša zavrávorala, když ji jemně postavil na zem, a Nathan telepaticky promluvil na tu, o které věděl, že na něho věrně čeká. Řekla mu, že ano, že smí tuto dívku vzít...

…do Jeskyně předků!

Miša se teď zapotácela ještě víc a byla by upadla, kdyby ji Nathan nepodepřel. „Cože?“ Rozhlédla se kolem. „Kde...?“

„Je to posvátné místo,“ řekl jí, „kde si Thyrové připomínají své mrtvé. Jejich mrtví jsou přímo tady.“

Místo osvětlovaly svíčky, mnoho svíček, rozestavěných ve výklencích uctívaných mrtvých všude podél stěn. Uprostřed prašné podlahy seděla u malého stolku Atwei, Nathanova thyrská ,sestra´ a před sebou měla rozložené zbytky večeře. Hned vstala a skoro se k němu rozběhla... pak si uvědomila, že je Thyrka, a šla pomaleji, jak se slušelo.

„Nathane, bratře. A to je...?“ Samozřejmě věděla kdo, protože už jí to ,řekl´. Mohlo by se však zdát neslušné mluvit o někom jakoby za jeho zády. Zvláště o někom jako tato žena, Nathanova žena. Atwei také věděla, že Szganyové na rozdíl od Thyrů nepřikládají takovou váhu ochraně svého jména - že vlastně neformální představování je zcela v pořádku - jinak by se vůbec nezeptala.

„Miša,“ řekla Miša, poněkud tiše a její pěkná čelist jí trochu klesla. Konečně znovu získala rovnováhu a udiveně se rozhlédla po Jeskyni předků:

Klenutý strop ze žlutého pískovce se štěrbinou ve tvaru kočičího oka vyplněnou bílým krystalickým křemenem, kterým pronikalo světlo měsíce a kreslilo přízračný srp napříč podlahou. Krystalické stalaktity visící ze stropu a krápníkové křišťálové sloupy jako zmrzlí lidé posazení v kruhu. Ve výklencích vytesaných ve stěně pak skuteční zmrzlí lidé, ovšem ztuhlí zimou smrti: mumifikovaní thyrští Předkové.

Nathan tohle všechno už znal a byl nedočkavý. „Atwei, omluv mou netrpělivost,“ řekl, „promluvila bys, prosím, kvůli mně se Staršími? Mám k nim velkou prosbu.“ V mysli jí ukázal, o jakou prosbu jde.

„Ovšemže  s  nimi promluvím,“  odpověděla.  „Vždyť jsem jednou z nich.“

„Ty?“ zarazilo ho to. „Ty jsi však dívka!“ Promluvil neuváženě, ale nechtěl ji urazit a ona to věděla.

Usmála se a vysvětlila mu: „Mé postavení vlastně dokazuje jejich úctu k tobě! Jsi totiž můj bratr, nekroskope.“

Byla to velká poklona a on ji přijal, jak nejskromněji dovedl. „Thyrové...mě velmi poctili. Ale Atwei, musím si promluvit se svou ženou. Šla bys, prosím, za Staršími osobně?“

„Jistě.“ Otáčela se k odchodu, ale pak se obrátila zpátky k němu. „Také tě chci o něco požádat.“

„Jen do toho.“

„Někdy jindy, někdy až bude čas, ráda bych, abys poznal mého muže, mého manžela, Alaia. Těšilo by nás, kdybyste s námi pojedli. Večeře pro nás čtyři?“

Nathan se usmál a měl z ní radost. Na chvíli zapomněl na tíhu dvou světů, která na něj doléhala.

Potom řekl: „Ani jsem to nevěděl!“ Jeho úsměv však hned zmizel. „Ano, čas. Jen se podívej, kolik ho uteklo, sestro, a kolik se změnilo. Ještě mnoho se musí změnit. Ale ano, až bude čas, bylo by nám potěšením a poctou, pojíst s tebou a tvým mužem.“

Potěšilo ji to, sklonila hlavu, potom se obrátila a vyběhla z Jeskyně předků. Za chvíli krátce zaslechli její kroky z tunelu, o němž Nathan věděl, že klesá do první thyrské osady, kterou kdy navštívil. Jmenovala se Pod žlutými útesy.

Potom se na něj Miša podívala a zamrkala. „Bratře?“

Nathan kývl a řekl jí: „Ano, měl jsem tu čest stát se jejím szganským bratrem. Atwei je má thyrská sestra. Když mě Thyrové našli umírajícího, právě ona se o mě starala, než jsem se uzdravil.“

Znovu se jí trochu podlomila kolena. Řekla: „Točí se mi hlava!“

„Už je to dobré,“ podepřel ji. „Ukázal jsem ti tyhle věci, aby sis o mě nedělala starosti, když nejsme spolu, což nemůžeme být, jestli mám něco podniknout proti Vampýrům. Když jsi teď viděla něco z toho, co umím, a také zbraně z pekelných zemí -“

„Pořád jsi však na to celé sám,“ přerušila ho a hned zmlkla. Chápala už, proč jí to ukazuje, ale zároveň věděla, že se o něj stejně nikdy nepřestane strachovat, dokud mu bude v upířím světě hrozit nebezpečí.

On zase věděl, že jí musí ukázat i zbytek. Proto ji sem přivedl, na toto místo - k jedinému člověku, který to pro něj může udělat, nebo spíš který to pro něj bude ochotný udělat dobrovolně a bez otázek. Tohle však nebyl Nathanův styl. On i před ním jeho otec se k mrtvým chovali jako k přátelům.

Nathan od nich nic nežádal a nepřál si víc, než aby mu opláceli přátelství. Kdyby jim jeho přání mělo nějak uškodit nebo jim způsobit bolest, zkrátka by si to nepřál.

Rogei samozřejmě slyšel jeho myšlenky, protože byly v řeči mrtvých. Mně tvé přání nijak neublíží, chlapče, řekl, takové věci už se mě netýkají. Ach ano, existuje někdo, kdo by mi mohl způsobit bolest, to je pravda. Sám ho dobře znáš! Pokud však jde o tebe... bude mi potěšením. Ano, myslím, že tyto staré kosti se mohou znovu rozhýbat, i když to asi bude naposled. 

Nathan dovedl Mišu k jednomu zvláštnímu výklenku se zaprášenou lavicí a jejím práchnivějícím nájemníkem. Byl to Rogei, první z mrtvých, který s Nathanem otevřeně mluvil. Rogei Předek na místě posledního odpočinku. Nathan lehce položil Rogeiovi ruku na křehkou hruď a řekl Miše: „Nejsem na všechno sám, Mišo. Mám Lardise a Lidesciho Szganye. Mám Bena Traska a jeho lidi. A mám i... jiné přátele vysoko v horách. Za chvíli je také poznáš. Kdybych se rozhodl, mohl bych mít dokonce armádu. To však záleží... záleží na nich.“

„Na nich?“ Přitiskla se k němu blíž. Najednou totiž v jeho hlase ucítila změnu. Něco cizího? Určitě velmi netypický chlad.

„Mišo,“ pokračoval, „něco o mně ví jen Lardis a několik málo dalších. Vědí, že mám jisté nadání... a přece nic nevědí, protože ho nemohou doopravdy pochopit! Přijali pravdu a potom na ni zapomněli. Protože jsem jen člověk, dívají se na mě a nemyslí na tu druhou... záležitost. Na ni totiž myslet nechtějí. Ty však jsi má žena. Měla bys vědět všechno, protože se mnou musíš žít.“

Podívala se mu do očí, pátrala v nich, jako by se tam něco mělo skrývat. „Je tvé nadání, o kterém mi chceš říct, tak strašlivé? Jestli ano, je zvláštní, že jsem si ho nikdy předtím nevšimla. Je jako tvá telepatie, něco nového?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, měl jsem ho vždycky. Od té doby, co jsme byli děti. Nevzpomínám si, že bych ho někdy neměl. I tenkrát jsem je slyšel si mezi sebou povídat, ale teď mluví i se mnou.“

„Oni? Tvá tajná armáda?“ Byl tak tichý a jeho oči měly tak zvláštní výraz. „Nathane, asi se trochu bojím.“

To ho vytrhlo z pochmurného rozpoložení. Strach bylo to poslední, co si přál, zvlášť u Miši. Kdyby jí teď ukázal své nadání, mohla by si myslet, že je netvor. Bude postupovat pomaleji, vezme ji do Bariérového pohoří, představí ji svým vlkům a ukáže jí nejprve zbytek těch zvláštností - to nejzvláštnější si nechá na konec.

„Nech to být,“ řekl a téměř vydechl úlevou, když se prudce odvrátil od Rogeie.

„Řekl jsi však...“

„Ne, nech to být. To počká.“

„Nathane!“ Dala si ruce v bok.

Má pravdu, víš, řekl Rogei, ten mrtvý starý Thyr. Má právo se zlobit - stejně jako já! Posledně jsi utíkal před životem, teď prcháš před pravdou! Je snad tvá žena slaboch? A ty jsi také slaboch? Myslím, že ne. Ukaž jí to chlapče - nebo nech mě, ať jí to předvedu. 

„Kdo jsou ti, co s tebou mluví?“ Miša se už nechtěla nechat odbýt.

Nathan bezmocně rozpřáhl ruce. „Oni,“ řekl a očima přejížděl po jeskyni, jejích výklencích a římsách. „Tihle...“

„Tihle,“ podívala se. „Tihle... mrtvi tvorové?“

„Thyrové,“ řekl. „Ne tvorové, ale lidé. Já vím, liší se od Szganyů, ale jsou to pořád lidé. Stejně jako trogové z Hvězdné strany. Také naši vlastní lidé, chci říct, naši mrtví, ano.“

„Ty... s nimi mluvíš?“

„Nechtěj po mně, abych ti to dokázal.“

Jen ať tě požádá, řekl Rogei. Vždyť jí to můžeš dokázat! 

„Nathane, já...“

„Tak pojď,“ řekl nekroskop a vyvolal dveře. „Pojďme si promluvit s divokými vlky - mými synovci! Jestli uvěříš tomu, tak třeba...“

„Vlci? Tví synovci? Nathane, já...“

Odvedl ji zpátky doprostřed jeskyně a chtěl ji vzít znovu do Möbiova kontinua. Když se však připravil -

Nathane! promluvil Rogei. Sbohem! Způsob, jakým to řekl, jeho hlas mrtvých byl ochraptělý nějakým bezejmenným citem, přiměl Nathana, aby se ohlédl. Miša se také otočila a podívala se ke zdroji pohybu, který jen zpola vnímala: snad blikající světlo svíček? Ne, nebylo to světlo.

Rogei Předek ležel ve svém výklenku jako předtím, jen... jeho lebka se k nim otočila a dívala se na ně prázdnými očními důlky a jedna křehká ruka kostlivce se zvedla v gestu rozloučení!

I Nathan teď poprvé viděl na vlastní oči, co dokáže. Věděl teď naprosto jistě, že jeho nadání je skutečné. A Miša... také všechno pochopila. Vzdychla a zhroutila se Nathanovi do náruče. Nathan řekl Rogeiovi: Nevím, jestli ti mám za tohle poděkovat. 

Ani já nevím! Udělal jsem jen to, co mi připadalo správné. Kostlivá ruka se svezla podél těla a hlava se zhoupla na rozpadajícím se sloupku krku. Byl jen mrtvou věcí.

„Bude v pořádku,“ řekl Nathan. „Horský vzduch ji probere. Asi máš pravdu: musela se to dozvědět.“

Bylo to... neslušné?

Nathan zavrtěl hlavou. „Nevěřím, že bys ty někdy jednal neslušně, otče,“ řekl. „Už vůbec ne ve smrti.“ Potom pronesl Mišu připravenými dveřmi -

* * *

- a jinými zase ven v horách nad starou Osadou. Když se mu v náručí pohnula, vyslal: Plameni, kde jsi? 

Blíž než si myslíš, strýčku! Mezi bývalou Osadou a Dvěma Brody. Jsem vysoko s tvým synovcem Smíškem a odpočíváme. Jsme jen o pár kilometrů dál, což pro tebe nic neznamená.

A ty víš, kde jsem já?

Ano! Znám... směry, ano! Já a mí bratři všichni známe směry.

Nathan rozuměl: jeho synovci měli psí nebo vlčí orientační smysl, ale zvýrazněný krví nekroskopa, která na ně přešla přes Obyvatele z Harryho Keogha. Už dřív ji v nich cítil, například v jejich podobě číselného víru. Kde on ovládl metafyzická čísla - matematiku časoprostoru - jejich oborem byla orientace. Plamen instinktivně věděl, kde Nathan je. Jeho nadání však fungovalo oběma směry. Plamenový souřadnice vystupovaly v Nathanově mysli tak zřetelně, že dokázal určit vlkovu polohu na centimetry přesně.

Počkej, řekl a vydal se za ním.

Když dorazil na místo, Miša přišla k sobě. Vynesl ji do sedla mezi vrcholky zalitými světlem měsíce a hvězd, kde se Plamen a Smíšek setkali, aby si chvíli odpočinuli. Se svými rozdělenými smečkami plnili povinnosti, které jim uložil: hlídali pohyb Vampýrů. I Pahýlek si za Velkým průsmykem počínal stejně, ale pohyboval se blíž dočasného tábořiště upírů z Turgosheimu - příliš blízko. Pahýlkův příběh byl smutný, ale Nathan se to teprve musí dovědět.

Nathan rozprostřel kazajku na plochý balvan a usadil na ni zmatenou Mišu. Konečně si uvědomila, kde je - a v čí společnosti - a chtěla zase vyskočit! Nathan si však sedl vedle ní, objal ji kolem ramen a zadržel ji.

„Nic ti neudělají,“ řekl. „Tohle vždycky byli ,moji´ vlci.“

„Tví vlci?“ pohlédla na něj koutkem oka a znovu se ustrašeně zadívala na zvířata, která je obklopovala. „Já... vždycky jsem si myslela, že to je mylná vzpomínka nebo sen z dětství. Vzpomínám si na zvláštní, neuvěřitelný čas, kdy v Bariérovém pohoří ležel sníh, z hor přišli vlci a ty a Nestor... jste si s nimi hráli! Tenkrát jsme si jen hráli jako děti. Nikdo jiný nás neviděl. Když jsem přišla domů a řekla to otci, smál se! Už jsem o tom nemluvila. Potom…jsem si začala myslet, že to byl sen, že se to ve skutečnosti nestalo. Také mám dojem, že si vzpomínám, jak jsi s nimi mluvil.“

„Tohle jsou ti samí vlci,“ řekl jí. „V našem světě žijí dlouho, ne jako v pekelných zemích. Tady totiž nemají žádné přirozené nepřátele. Ne vysoko v horách, kde žijí.“

Teď však máme nepřátele, řekl mu Plamen, připlížil se blíž a sedl si čelem k Nathanovi. Nejsme už v horách sami. Strýčku, Pahýlek už nežije! 

 Nathanovi klesla čelist. „Cože? Pahýlek? Jak...?“

Smíšek se také přiblížil, seděl s hlavou nakloněnou na stranu a po svém způsobu se smál na Mišu, která se přivinula blíž k Nathanovi. Třásla se. Řekla: „Ty s nimi skutečně mluvíš!“

„Tiše!“ umlčel ji. „Tohle je důležité.“ Plamenoví řekl: „Co se stalo s Pahýlkem? Má území vysoko za průsmykem, že?“

Měl ho, ano. Vlk přikývl moudrou hlavou s plamenem ojíněné srsti. Sledoval pohyb Vampýrů, on a jeho tři nejlepší vlci. Sledovali je zblízka…příliš blízko, strýčku. 

Nathanovi se udělalo zle. Takové ztráty se nedají unést. Jeho matka - Nana, kterou tak vroucně miloval - a teď jeho věrný Pahýlek s ježatým pahýlem ocasu. Odešel navždy.

Ne příliš daleko, strýčku! V Nathanově mysli se ozval Pahýlek řečí mrtvých! Na chvíli to omráčilo i samotného nekroskopa.

Proč se divíš? ptal se Plamen. Jak jinak bychom se dozvěděli o jeho smrti? Je náš bratr. Je náš bratr, strýčku, právě tak jako tvá matka je tvá matka. Má pravdu, ani jeden z nich neodešel příliš daleko. 

Ovšem, Nathan měl dobře vědět, že smrt je jiná.

Miša se přestala třást. Podívala se na ně na všechny, na šedé bratry shromážděné kolem kamene, kde s Nathanem seděli. On s nimi opravdu mluví, alespoň s těmi dvěma vůdci! Smíšek se svou nakloněnou hlavou a tím mazaným, upřímným... téměř lidským pohledem. Najednou si vzpomněla na mýtus nebo legendu z dětství. Možná víc než legendu, protože Lardis ji vyprávěl zas a znovu. Na druhou stranu Lardis pořád vyprávěl příběhy.

Bylo to o Obyvateli a jeho zahradě na Hvězdné straně. O muži, pekelníkovi, který se stal vlkem. Vlastně vlkodlakem. Víc než jen to, on byl Vampýr! Byl stvořením se schopnostmi, jako má Nathan: telepat schopný se teleportovat, vlk... a upír! A tihle vlci z divočiny...?

„Obyvatelovy děti!“ vydechla nahlas.

Nathan se na ni podíval a uviděl, co jí prolétlo hlavou. I oni to viděli odražené zase v jeho mysli. Viselo to v ní jako otázka, ale otázka, kterou se neodvažoval položit. Plamen na ni i tak odpověděl.

Nejsme Vampýři. Možná máme něco z nich, jako většina Szganyů ze Sluneční strany. Nemáme však jejich esenci - ta způsobuje většinu jejich vlastností. Obyvatel, náš otec, byl sice Vampýr, byl však jiný. Zůstal vlkem a trochu člověkem, ale nestal se upírem ani po své proměně. Nebo jestli byl Vampýr, my jsme vampýrství nezdědili. Víme od matky, že na svět nepřivedeme upíry, ale jen vlky...

Smíšek dodal: Tvá družka se nás bojí a mě přitom jen svrbí za uchem a chtěl bych, aby mě podrbala! 

Nathan skoro bezmyšlenkovitě natáhl ruku a podrbal Smíška za uchem. Miša ho s údivem sledovala. „Divoký vlk?“ řekla.

Nathan přikývl. „Má však mysl chytřejší než člověk - a podivnější než si myslíš!“ Miša Smíška opatrně pohladila po hlavě a Nathan řekl Plamenovi: „Ani ti nedokážu říct, jak strašně mi je líto Pahýlka. Já vím, že je tady pořád, ale - není tu.“

My víme. Plamen uznal jeho zármutek. Po chvíli se zeptal: Víš o Vampýrech? 

Proto sem Nathan nepřišel, ale poslechnout si novinky se vždycky vyplatí. „Co je s nimi?“

Na kamenitých pláních mají stanoviště, ze kterých sledují poslední hrad. Jejich hlavní síla však zůstává na východě, protože průsmyk zatím nepřekročili, ne ve velkém počtu. Ti, kteří ho překročili, se zase vrátili. Myslíme si, že přečkají den v jeskyních a po západu slunce se roztáhnou podél celého pohoří. Potom budou všichni šedí bratři v ohrožení, nikde pro nás nebude bezpečno, leda bychom prchli daleko na západ nebo dolů do lesů Sluneční strany. Kočovníci však budou mít dost svých problémů.

„Jestli přijdete na území Lidesciho Szganyů, lidé vás nebudou lovit, to vám mohu slíbit!“

My víme, strýčku...

Smečka najednou ztratila trpělivost, šedí bratři a sestry začali nervózně poposedávat. Plamen a Smíšek vstali, i když by ještě rádi zůstali. Je čas jít, řekl Smíšek. Musíme jít lovit, abychom přežili. 

Nathan vážně přikývl. „Já také,“ řekl... ale jen pro ně v mysli dodal: Většinou však lovím, abych zabil! 

Pochopili to. Přeji ti tedy dobrý lov. Plamen vycenil tesáky a otočil se k odchodu.

Rozplynuli se ve stínech, během chvilky zmizeli v trhlinách a průrvách. Několik hlav se otočilo, ve tmě zazářily trojúhelníkové oči a zase zhasly. Nathanovi připadalo, jako by tu nikdy ani nebyli.

Z dálky (nebo se to tak zdálo) se však ozvalo: Ještě jedna věc, strýčku. To mluvil Pahýlek řečí mrtvých. Jak asi víš, Vampýři z posledního hradu měli v lesích Sluneční strany na východ od průsmyku poddané kmeny. 

Ano, vím, vyslal Nathan. Zrádci celého svého lidu. Co je s nimi? 

Armáda z východu se na ně slétla a velmi mnoho jich pobila! Už nežijí. Ti, kteří přežili, utekli hluboko do lesů.

Potom se jim dostalo spravedlnosti po zásluze. Nathan pro ně neměl slitování.

To opravdu ano! zaštěkal Pahýlek. Spravedlivé však nebylo, co potkalo mě a mou smečku! Nestěžuji si kvůli sobě, ale má fenka musí žít bez druha. Říkáš, že půjdeš lovit? 

Ano.

Tak ulov i někoho pro mě. (Pahýlek hrozivě zavrčel hlubokým hlasem.)

Na východ od průsmyku, kde teče lávová řeka, tam nás Vampýři povraždili a snědli mé horké srdce a srdce mých nejstatečnějších!

Půjdu tam lovit, slíbil mu Nathan s očima zavřenýma a zaťatýma zubama. Máš mé slovo... 

IV

Plán tažení - Poslední příchozí - Mrtví spojenci

Když se vrátili do provizorního tábora, Miša byla tak unavená, že usnula, sotva se stočila do klubíčka pod napnutou kůží smyku převráceného vzhůru nohama. Nathan si dobře vtiskl do paměti přesnou polohu jejího provizorního lůžka a hned vyhledal Bena Traska a Lardise Lidesciho.

Seděli kolem ohně s Davidem Chungem, Annou Marií Englishovou, Andreiem Romanim a jeskyňářem Johnem Carlingem. Nathan nejdřív zapochyboval, jestli je takový oheň vhodný. Protože však jen o několik metrů dál pořád dohořívala vyvržená střeva staré kolonie malomocných a do nočního vzduchu, vysílala sloupy hustého černého dýmu, Lardisovi připadalo, že si mohou dovolit pro změnu několik přátelských ohníčků. Starý Lidesci se také cítil mnohem bezpečněji, když měl kolem sebe pekelníky, protože mu jejich úžasné zbraně dodávaly odvahu.

Nathan se k nim posadil a bez okolků řekl: „Je čas, abychom vrátili úder. Myslím, že mám jistý plán, ale potřebuji vědět, co si o něm myslíte.“

Na tahle slova Ben Trask čekal. Od chvíle, kdy zemřela Nana Kikluová, Trask věděl, že přijdou a brzy. Když teď ve světle ohně viděl Nathanův odhodlaný výraz - pohled, který víc než kdy jindy připomínal nekroskopa Harryho Keogha - věděl, že je to tady. Proto řekl: „Poslechneme si, co máš na srdci.“

„Už je dlouho po půlnoci a rychle se blíží ráno,“ odpověděl Nathan. „I Vampýři to vědí. Vlastně si to určitě uvědomují mnohem víc než my. I skrz srdce planety cítí neustálý pohyb slunce, které pomalu stoupá k obzoru. Pravděpodobně už po zbytek noci mnoho nepodniknou. Vím z dobrého zdroje, že turgosheimská armáda si zřídila pro nadcházející den ležení ve vyhaslých sopkách a jeskyních na východ od průsmyku.“

„Ale?“ zabručel Lardis. „Jaký přesně je ten zdroj?“

Nathan na něho místo odpovědi významně pohlédl a Lardis pokrčil rameny a hned zmlkl. Tento muž není jen tak někdo. „Vím také,“ pokračoval Nathan, „že poslední hrad je v obležení. Wratha Povýšená je uvězněná ve Wrathině hradě. Vormulak Nespavý rozestavil na kamenité pláně hlídky, které mají podávat hlášení o jejím pohybu. Jestli se ona nebo někdo z její skupiny vzdálí z hradu, hned se na ně vrhnou a okamžitě je povraždí. Z Wrathina hradu už nikdo neodletí, aniž by pocítil následky.“ Nekroskop zatím nevěděl, že Vormulak je mrtvý, každopádně to, co říkal, v zásadě pořád platilo.

„Hm!“ zabručel Lardis. „Tenhle vládce z východu ji odřízl od zásob. Nemůže se k nám dostat bez boje! Zdá se však, že on je horším ze dvou zel, tak co to přinese nám?“

Teď zase pokrčil rameny Nathan. „Alespoň dokud se musí jeden druhému vyhýbat, nemají tolik času nás lovit. Až se rozední, obě strany budou obklíčené - slunce je znehybní! Nás však ne, a musíme proto co nejlépe využít každou chvilku světla. Slunce je jediná vyzkoušená zbraň, která nás nikdy nezklamala. Co se týče Vormulaka, myslím, že vládce udělal velkou chybu.“

„Jakou?“ Lardis se zamračil. Starý Lidesci by strašně rád věděl, kde nekroskop byl a jak přišel k takovým informacím. Hlavně však, že je má. Nathan se zjevně nechtěl zdržovat, protože ještě dnes v noci musí zařídit další záležitosti.

„Turgosheimská armáda je - obrovská!“ Nathan se musel spolehnout na to, co zjistil od svých vlků. „Aby ji nakrmil pro tuto noc a nadcházející den, Vormulak zdecimoval Wrathiny poddané kmeny na východ od průsmyku.“

„Jak přesně... obrovská je ta armáda?“ Lardis byl opatrný.

„Několik set,“ řekl mu Nathan. „Ani všechny naše pekelnické zbraně dohromady zdaleka nestačí.“

Lardis se ještě více zakabonil. „A Vormulakova chyba?“

„Obžerství!“ odpověděl Nathan a zachvěl se. „V této chvíli se už zbylé kmeny na východ od průsmyku rozprchly a skrývají se. Vormulak příště nic nezíská tak lacino - pořád však musí zásobovat armádu!“

Ben Trask se vložil do hovoru: „Jaký je tedy tvůj plán?“

„Nejdříve shromáždit všechny zbraně,“ řekl Nathan. „K tomu budu potřebovat tebe i Davida. Ty víš přesně, kam jsi dal zbraně mezi těmi balvany poblíž Brány. Až domluvíme, vrátím se tam a podívám se, jestli je bezpečno. Potom...“

„Půjdeme s tebou,“ promluvil David Chung. „Budeme zpátky za pár vteřin.“

Nathan přikývl. „Jestli bude čistý vzduch. Potom budu potřebovat Andreie a možná i Kirka. Znají Ochrannou skálu lépe než kdo jiný. Skála ještě stojí - doufám! Nahoře jsem tam nechal ukrytou pěknou hromádku zbraní. Jsou nahoře na plošině. Snad se nepoškodily, když se Skála propadla.“

„To musela být podívaná!“ vydechl Lardis. „Měl jsem tam být. Andrei nám to vyprávěl, ale vidět to...!“

Trask řekl: „Andrei se také zmínil o... pekelníkovi, se kterým ses chytil do křížku. Podle popisu to mohl být jedině Turkur Domov.“

Nathanova tvář ještě více zvážněla. „Byl to on, ano,“  odpověděl.

Na řadě byl Andrei: „Byl tam Noma! S Kirkem jsme něco z toho viděli. Pekelníka dostal psí vládce.“

Nekroskop však zavrtěl hlavou. „Sebral ho sice Noma, ale teď ho má vládkyně. Vládkyně Siggi Damová!“ Podíval se na Traska. „Vím, co Conov udělal a jak je zlý, ale nemohl bych mu přát nic horšího...“

Lardis však zavrčel: „Nepřítel je nepřítel!“ Starý Lidesci byl (nebo se zdál být) jako vždy tvrdý. „Co se stalo, stalo se... teď se pohněme s plány, které teprve musíme uskutečnit.

Nathan s ním souhlasil. „Po zbytek noci, až budu mít zbraně, budeme pracovat na zničení Vampýrů. Zase to budu já, Ben, David... a možná ty Johne Carlingu?“ Kývl na jeskyňáře. „Tedy, jestli se chceš připojit. Potřebuji jen muže, kteří se vyznají v těchto zbraních.“

Teď se Chung zamračil. „Chystáme se napadnout... Vampýry, mám pravdu?“

„Udeř a uteč,“ řekl mu Nathan. „Partyzánská válka. Viděl jsem o tom film v Londýně, v centrále pobočky E.“

Vysvětlil jim svou strategii a Trask vzrušeně řekl: „To by mělo fungovat!“

„Určitě by je takový útok zatraceně zmátl,“ souhlasil Chung.

„Ano, přesně to chci,“ řekl Nathan. „Zmást je - a hlavně chci ty parchanty s prohnilým srdcem zabít!“ Odhalil zuby „Co nejvíce z nich!“ Potom dodal už klidněji: „Víte... dal jsem někomu slovo, že jich pár zabiji alespoň kvůli němu. Plán však spočívá v tom, že zbraně použijeme co nejúsporněji a nejefektivněji.“

„Dobře,“ přikývl Trask. „Jakýsi plán to je. Přinejmenším ukážeme těm stvůrám, že nejsou nezranitelné a nejsou v bezpečí před útoky. Vlastně je útok zatraceně překvapí! Když však přečkáme zbytek noci bez úhony – co potom?“

„Zítra ráno si... procvičíme jednu hru,“ odpověděl Nathan. „Všichni Lidesciho Szganyové. Velmi zvláštní hru.“

„Hm?“ zabručel Lardis. „Tak my budeme mít čas si hrát? To myslíš jako děti? Na schovávanou?“

„Přesně tak!“ přikývl Nathan. „Na schovávanou, ano. Takže až příště přijdou Vampýři na lov, nenajdou nic. Naprosto nic!“

„Vysvětli to,“ dožadoval se Lardis.

„Nemohu,“ odpověděl Nathan. „Musel bych prozradit tajemství. Vlastně nevím, jestli můj plán přijmou... jistí další lidé. Možná ho přijmou, takže se musíme připravit. Proto si ráno na zkoušku zahrajeme mou hru. Jako děti, ano. A budeme ji hrát také kvůli dětem. Pro budoucnost všech Szganyů, která je, doufám, čeká...“

Lardis vysvětlení příliš nerozuměl, ale nenaléhal. Nathan byl teď jejich jediná naděje, zvlášť po pádu Ochranné skály, a proto musí hrát podle jeho pravidel. Včetně jeho záhadné ,hry´.

Nathan se podíval na Traska s Chungem. „Jak dlouho potřebujete, abyste se připravili?“

Ti dva se po sobě podívali a Trask řekl: „Myslím, že připravenější než teď už nebudeme. Dej nám jen chvilku, než zkontrolujeme zbraně a...“

„Žádné zbraně,“ zavrtěl hlavou Nathan. „Ne cestou tam. Cestou zpátky…při troše štěstí jich budete mít víc, než unesete!“

Trask přikývl, olízl si rty a řekl: „Potom se čeká jen na tebe.“

Nathan vstal, odstoupil od ohně a pohlédl k nebi, ke hvězdám věčně se točícím v kole. „Potřebuji jen pár vteřin,“ řekl. A opravdu mu netrvalo déle -

- než skočil Möbiovým kontinuem na kamenité pláně. Nešel příliš blízko k Bráně, ale dost blízko, aby už cítil její odpor - zvláštní odchylku dokonce i uvnitř Möbiova kontinua. Způsobila, že se jeho dveře, kterými prošel na Hvězdnou stranu, zkroutily a rozkmitaly. V další vteřině už vylezl na přírodní násep z balvanů a rozhlédl se kolem, jestli neuvidí Vampýry nebo jejich stvoření.

Zaclonil si oči před blízkou, a přece vzdálenou září vycházející z Brány, podíval se k severu a myslel si, že vidí... byl to rejnokovitý tvar pulzující na nebi na pozadí polární záře? Možná, ale jestli ano, je vzdálený asi dva kilometry, snad i víc. Tolik mu řekl zrak. Existují však i jiné smysly.

Nathan vztáhl telepatickou sondu a cítil... něco? Ne, nic - alespoň ne nic vampýrského - ne poblíž. Byl jen nervózní, nic víc. V psychickém éteru se však rozléhala jejich ozvěna, byl plný obrazů, které po nich zbyly, slizových slimáčích cestiček, byl poskvrněný jejich existencí. Z dálky se k němu přes kamenité pláně nesly slabé myšlenky... jiné z hor na východ od průsmyku a... znovu pocit, že - že co? Že někdo zadržuje dech? Nebo to byl sám Nathan, kdo ho zadržoval?

Zkontroloval svou polohu. Nebyl příliš daleko od skupiny balvanů, kde se schovali Trask s Chungem a kde nechali zbraně. Předtím tu ležel zraněný válečník, se kterým by museli bojovat. Teď po něm nebylo ani vidu, ani slechu.

Slezl dolů z náspu, běžel na půl cesty ke skupině balvanů, zarazil se a vyvolal dveře. Tentokrát byly stabilnější, ale stejně se trochu chvěly. Nathan se rozhodl provést malý experiment a otočil dveře směrem k Bráně. Chvění se zvýšilo a cítil, jak odpor Brány na jeho dveře tlačí. Bylo to jako nervózní, chvějivý pohyb malého magnetu, jehož shodný pól se příliš přiblížil shodnému pólu velkého magnetu. Ten velký by ho chtěl otočit a potom přitáhnout k sobě! Kdyby ho však nemohl otočit, jednoduše by ho odpuzoval, vystřelil pryč jako kulku z pistole, do neznáma. V centrále pobočky E četl Nathan Keoghovy spisy. Věděl, že jeho otec přesně tohle udělal: vyvolal dveře příliš blízko perchorské Brány a vymrštilo ho to do vesmíru! Uvažoval: kdyby byly dveře dost velké a silné a mysl, která by je vyvolala, dost mocná - co by první povolilo, metafyzické Möbiovo kontinuum a mysl, která ho ovládá, nebo hyperprostorová, transdimenzionální Brána?

Začal téměř automaticky, instinktivně zkoumat matematiku tohoto problému - dokud si neuvědomil, co dělá, že na podobné věci nemá čas a že je vlastně ani nepotřebuje. Potom nechal dveře zhroutit a popošel o několik kroků dál od Brány, kde se zastavil a znovu zkoumal oblohu. Létavec tam ještě byl, ale vzdálenost k němu se stále zvětšovala. Neviděl žádné nebezpečí, a proto -

- se vrátil do tábora na Sluneční straně, zpevnil své nové dveře, provedl jimi Traska a Chunga a tak je přenesl na Hvězdnou stranu. Když se vzpamatovali z chvilkové dezorientace, následovali ho ke skupině balvanů, kde všichni tři uviděli, co potkalo válečníka Gorviho Křiváka. Po nerovné půdě se válely jeho příšerné zbytky. Všude byly rozházené zakrvácené modrošedé chitinové šupiny velké jako talíře... ohlodaná chrupavka…bíle svítící kosti zbrázděné zářezy... a zem byla rozrytá a tmavá krví. Mnoho tvorů se rozdělilo o jednoho jim podobného a bylo to velké a monstrózní krmení.

Procházeli mezi pozůstatky nestvůry a doléhalo na ně jiskřivé ticho Hvězdné strany...

Potom Trask zašeptal: „Bože, jaké strašidelné místo! Pojďme sebrat zbraně a vypadnout odsud!“

„Máme štěstí,“ řekl mu Nathan. „Mohli klidně zbraně objevit. Ovšem od takovéhle vřavy se drží dál i otroci, kteří mají zvířata na starosti!“

Když se ti tři přiblížili k mezeře, kterou se dalo vlézt mezi balvany - něco se v ní náhle objevilo! Dvě postavy!

„Bene?“

Trask sebou trhl a vykřikl. Chung také, a dokonce i nekroskopovi ztuhla krev v žilách - v příštím okamžiku mu však roztála, protože konečně poznal hlas, postavu a telepatickou auru Zek Föenerové a pochopil své dojmy před několika minutami: dech v duchu zadržovala ona.

Zek Föenerová a Ian Goodly.

Doslova vlétla Benovi do náručí a vyzáblý prorok připomínající mrtvolu se vynořil hned za ní. Nejdřív stiskl Traskovi ruku a potom k sobě přimáčkl v objetí Chunga, což mu vůbec nebylo podobné.

 „Díky bohu!“ pískal Goodly. „Díky bohu, že jste to vy!“

Jediný Nathan si udržel chladnou hlavu. „Zbraně,“ připomněl jim. „Jděte pro ty zbraně!“ Zatímco Trask a Chung vlezli mezi balvany a znovu se vynořili, objal Zek a Goodlymu stiskl ruce. Potom –

- se všichni chytili za ruce, pevně se drželi nekroskopa, který vyvolal dveře, provedl je přes neviditelný práh a vzal je zpět do tábora na Sluneční straně…

Zek a Hlodly se střídali v líčení svého příběhu, jak je Gustav Turchin nechal použít perchorskou Bránu, aby mohli projít na Hvězdnou stranu. Zek měla v plánu Nathana telepaticky kontaktovat hned, jak se vynoří na kamenité pláni, ale když viděla na cizím nebi upířího světa létavce, změnila názor. Neodvažovala se použít své mentální schopnosti dokud si nebude jistá, že ji uslyší pouze nekroskop.

Když nad nimi létavec prolétal na své cestě přes kamenité pláně, Zek a prorok našli útočiště v hnízdě nakloněných balvanů - kde narazili na ukrytou zásobu zbraní Bena Traska. Potom už věděli, že jestli Nathan žije, dříve nebo později se sem bude muset vrátit, ale nečekali, že to bude tak brzy.

Nathan teď má další ukrytou zásobu zbraní, kterou by si měl někdy v budoucnu vyzvednout. Zek a Goodly totiž z Ruska přijeli „bílým tunelem“ na vozíku na baterie, jednom ze tří, které v Perchorsku používají vědci pro převážení těžkých nástrojů po jádru. Ve vozíku zůstaly dvě automatické pistole ruské výroby a malá dřevěná bedna se sto dvaceti granáty velikosti golfového míčku. Za vozík a zbraně vděčí Gustavu Turchinovi.

Všechno se to nachází uvnitř Brány! Zek a Goodly sesedli ještě v tunelu, zařadili ve vozíku neutrál a nechali ho tam přivázaný k nylonovému lanku, jehož posledních patnáct centimetrů visí z polokoule bílého světla. Udělali to, protože Goodlyho nadání předpovědělo nějaký malý problém na kamenitých pláních: osamělého létavce, kterého Nathan i nově příchozí viděli v dálce osvětlené polární září. Takže jakmile Nathan bude chtít, může vzít někoho zpátky k Bráně, protáhnout vozík skrz a získat další zbraně.

Nathana na jejich vyprávění něco očividně mátlo a teď to vyslovil. „Vždycky jsme věděli, že Brány jsou jednosměrné,“ řekl, „teď se však o nich dovídáme něco jiného.“

„Hm?“ Trask čekal, až bude pokračovat.

Nathan kývl hlavou. „Je zřejmé, že se dají použít víc než jednou, ale jen ve stejném směru! Zek prošla perchorskou Bránou dvakrát.“

„To je naprostá pravda!“ přidala se Zek vzrušeně. „Chvíli jsme si mysleli, že bude Ian muset jít sám nebo s někým jiným z pobočky E. Ian je však prorok a viděl, že z Perchorska projdeme oba! Jakmile jsme tam z Londýna přiletěli, věděla jsem, že má pravdu. Zblízka jsem skutečně cítila, jak mě ten bílý obr přitahuje, nekladl mi žádný odpor. Zdá se, že tohle nevěděl ani sám Harry: stejnou Bránou se nemůžeš vrátit, ale můžeš ji použít víc než jednou. Je to jako oběhový systém v srdci, kde chlopně zarazí krev, aby mezi stahy svalu nestékala dolů v opačném směru. Krev obíhá pořád dokola, ale nikdy neteče zpátky. Takže kdybych chtěla, mohla bych se spodní Bránou na Hvězdné straně vrátit do Rumunska a pak přijít perchorskou zase na Hvězdnou stranu a tak pořád dokola!“

„Jenže,“ řekl Trask a vypadal zamyšleně, „neznamená to, že kdybys k cestě sem použila i druhou Bránu, uvízla bys tady napořád? Zek Fönerová, to mi chceš říct, že jsi byla ochotná podstoupit tohle riziko?“

Chytila ho za ruku. „Ani ne, Bene. Nezapomeň, že rumunská Brána je dočasně mimo provoz. Stejně bychom ji nemohli použít. Takže chci asi říct jen to, že důvěřuji Ianovu nadání a že takovou katastrofu nepředpověděl...“

„Tak jakou katastrofu předpověděl?“ Trask vrhl pohled na Goodlyho.

Prorok pokrčil rameny a vypadal nesvůj. „Nedíval jsem se dál, než jsem musel,“ špitl. „Nikdy jsem budoucnosti nevěřil a nehodlám s tím teď začít. Nechtěj po mně, abych se díval, Bene - hlavně ne tady! Když mě ale bude potřeba, můžeš se na mě spolehnout.“

Trask se pořád tvářil zamyšleně. „Takže... když tenkrát Harry Keogh použil Bránu v Perchorsku, aby před námi utekl - nebo spíš aby z našeho světa odstranil možnou nákazu - mohl vlastně podruhé použít rumunskou Bránu?“

„Mohl,“ přisvědčila Zek.

Trask přikývl a dodal: „Potom si myslím, že o tom přece jen věděl. Byl ale Vampýr a dost tvrdohlavý na to, aby odchod provedl po svém, navzdory - nebo kvůli - tomu, že zdánlivě neměl naději. Chtěl odjet s plnou parádou na silné motorce a zařvat ,k čertu s vámi´ na celý zatracený svět!“

„Hm!“ zabručel Lardis Lidesci uznale. „To je podle mě celý Harry Pekelník!“

„Řeknu ti, to je vážně celý on,“ pokračoval Trask. „Jestli Harry věděl o Bránách, jestli hluboko uvnitř něco tušil, něco mu našeptávala ta jeho intuice, tak to udělal schválně - použil obě Brány, uvízl tady a dokonale zajistil, že zpátky na zem nikdy nezavleče nákazu upírství. Harry by byl přesně takové oběti schopný...“

Po chvíli řekl Goodly. „Myslíš, že tohle dělal Obyvatel? Že pravidelně přecházel mezi tímto a naším světem?“

„Ne.“ Nathan zavrtěl hlavou. „Obyvatel objevil Sluneční a Hvězdnou stranu - přišel sem a žil tady -ještě než perchorská Brána vznikla. Obyvatel byl jen velice zvláštní, nic víc. V Möbiově kontinuu... znal souřadnice míst dokonce v paralelních vesmírech.“

Podíval se na Zek a Goodlyho a zeptal se skoro jako by je obviňoval: „Proč jste přišli? Mohlo by to způsobit - nevím - komplikace?“

Goodly vysvětlil, proč přišli, a uvedl hned několik důvodů. Za prvé ,viděl´, že přijdou. Za druhé chtěli využít svých nadání v boji proti Vampýrům. Také přinesli zbraně - a varování: za pouhé dva a půl až tři dny času Sluneční strany zavře Turchin Perchorsk navždy. Nakonec ještě další varování, jiné, ale neméně důležité - určitě stejně zlověstné - Geoffrey Paxton Nathana a ostatní následoval na Sluneční a Hvězdnou stranu, kde hodlá znovu získat ,ukradenou´ telepatii.

„Nejhorší je, jak to chce provést,“ řekl sklíčeně Goodly. „Neřekli jsme Turchinovi o našich nejčernějších obavách, že Paxton možná touží stát se Vampýrem!“ Bezmocně pokrčil rameny.   „Připadá nám to jako logický závěr. Poslali jsme do Paxtonova bytu empata, který pro nás vytvořil jeho psychologický profil. Jednoduše řečeno, Paxton je posedlý Keoghem! Vlastně nenávidí Harryho za to, co mu udělal, a nenávidí i všechno a všechny, kteří s Harrym mají něco společného. Na druhou stranu se mu zamlouvá představa nekroskopovy moci.  Harry Keogh byl telepat, uměl se teleportovat a nakonec z něj byl i upír. Paxton začne z opačného konce: stane se upírem, znovu získá telepatické schopnosti a využije Nathana, aby objevil Möbiovo kontinuum. Je tím posedlý...“

„Šílí po moci!“ přikývl Trask. „Vždycky byl takový, hned od začátku. A to ještě není Vampýr! Jenom si představte: kdyby opravdu získal všechno, po čem touží, a potom se vrátil zpátky do našeho světa, zemi by ovládl krvavý císař! Bůh nás chraň, protože jestli opravdu chce tohle, je tady na správné adrese!“

„Je to šílenec,“ uzavřel Nathan. „Vampýrským vládcem se člověk nestane tak snadno. Je však velmi lehké být vysát, sněden, zotročen nebo naprosto změněn na... něco jiného. Nechme ho teď být. Máme ještě spoustu práce a čas letí.“

Potom rychle nastínil podrobnosti většiny událostí této noci, od svého návratu do upířího světa. Skončil tím, jak Turkura Conova zajal Noma Canison se Siggi Damovou a uzavřel: „Myslím, že můžeme s jistotou říct, že od Conova nám už nic nehrozí. Je sice mazaný a vynalézavý, ale ocitl se na místě, ze kterého není návratu. Tajně jsem zaslechl něco z toho, co si Siggi myslela, když ho Noma unesl.  Upřímně řečeno, raději bych to neslyšel…“ Po chvíli ticha dodal: „Problém s Paxtonem budeme řešit, až nebo jestli vůbec nastane. Nic jiného se nezměnilo, jen nám přibyly další dvě ,zbraně´, které si můžeme připsat na seznam. Myslím samozřejmě Zek a Iana.“

„A co teď?“ Lardis Lidesci se konečně vyrovnal se skutečností, že Zek Föenerová je opět tady, zpátky ve světě Vampýrů. Později jí představí Lissu a jestli to pro Zek nebude příliš těžké, možná si popovídají i o Jazzovi, Obyvateli, Harrym Pekelníkovi, o starých časech... to však musí počkat do rozednění. Dnes v noci má ještě spoustu práce.

„Teď?“ Nekroskop Nathan Keogh se na Lardise zadíval svým novým odhodlaným způsobem. Podíval se na něj a souhlasil: „Teď budeme pokračovat v práci.“

Potom následovala cesta k Ochranné skále s Kirkem a Andreiem, kde vyzvedli zbytek pekelnických zbraní, a konečně nastal čas rozpoutat válku.

Kdysi dávno ve zpola bájné krvavé historii Sluneční a Hvězdné strany nazvali vampýrští vládci vnitřní spory mezi hrady ,válkami o krev´. Nathan teď chtěl dát tomuto výrazu nový význam. On si však nebude krev brát a využívat ji, ale bude ji prolévat a bude jí plýtvat. Krví upírů: vampýrskou krví!

Nejprve tu však jsou ti, se kterými si musí promluvit. Nathanovi rozhovor s nimi připadal jako jít do kostela pomodlit se. Neměl však žádný kostel, jen soukromou modlitebnu s tajnými dveřmi. Nápis na těch dveřích zněl ,řeč mrtvých´ a nekroskop jako jediný vlastnil klíč. Protože věděl, jak si Velká většina cení soukromí, přes Möbiovo kontinuum odešel do pouště a vybral si opuštěné místo pod hvězdami, kde rozhovor s mrtvými nenaruší žádná činnost živých.

Zatímco dřív, vlastně celé jeho mládí, se početní mrtví Nathanovi vyhýbali, teď se konečně stali jeho upřímnými spojenci. Nedávno totiž mezi ně přibyl jeden, který by nic jiného ani nepřipustil. Nana Kikluová vždycky byla - a po smrti zůstala - silou, se kterou je nutno počítat. Když se Nanin hlas přidal k hlasům Nathanových přátel mezi mrtvými a když jim snesla argumenty na jeho obranu, konečně se rozpadly i poslední zbytky odporu.

Mrtví s ním teď mohli mluvit a on je mohl požádat o požehnání pro nadcházející válku o krev. Prozatím je prosil jen o to, aby se zamysleli a pátrali ve svých vzpomínkách - i paměti rasy - po čemkoliv, co by se mohlo při křížové výpravě proti Vampýrům hodit. Nekroskop si totiž uvědomoval, že veškeré vědění Sluneční a Hvězdné strany leží pohřbené v zemi nebo vane s větrem, podle rčení prach k prachu, popel k popelu, a že půda a nebe vědí všechno, co se kdy stalo.

Samozřejmě se našli i tací, kteří s ním chtěli mluvit hned naléhavě a bezodkladně. Těm mohl jen poděkovat a slíbit jim, že s nimi opravdu promluví hned, jak to půjde, ale v tuto chvíli musí co nejlépe využít všeho, co má k dispozici, hlavně času. Čas noci vždycky patřil Vampýrům a on má dnes v úmyslu jim ho sebrat!

Kolikrát - za kolika nocí hrůzy - se nesl tábory Szganyů na Sluneční straně varovný výkřik: „Vampýři! Vampýři!“ Ano, varovný výkřik, ale také bojový pokřik samotných upírů. Až na to, že nazvat ho ,bojovým pokřikem´, by znamenalo oslavovat je, když ve skutečnosti na jejich počínání nic slavného nebylo. Spíš jateční pokřik. Boj? Ach ano, Szganyové několikrát bojovali, ale většinou - alespoň než přišel Lardis Lidesci - za jediný recept na přežití považovali útěk. Dnešní noc se tedy zapíše do dějin. Do dějin Szganyů i Vampýrů. Noc, kdy Kočovníci neprchali, ale přišli, zabíjeli, ztratili se a přišli znovu!

Velkou většinu Nathanova vize nadchla. Po svém způsobu ho povzbuzovali. Dostal od nich požehnání a také slib v řeči mrtvých, že jestli přijde čas, kdy bude potřebovat jejich pomoc, stačí požádat...

Nathan si nic víc nepřál a byl by se s nimi tedy rozloučil, ale někteří stále trvali na tom, aby je vyslechl, třeba jen krátce. Jedním z nich byl Jasef Karis. Musí mu říct tajemství z minulosti, které je možná důležité. Jasef však chápal, že se Nathan nemůže dočkat, až se vydá za svým posláním a donutí Vampýry splatit něco z jejich obrovského dluhu. Jeho drobná tajná informace musí tedy dál zůstat tajemstvím, tak jako byla po celých dlouhých sedmnáct let.

Potom tu byl thyrský Předek, Thikkoul Hvězdopravec. Kdyby ho tak Nathan vzal znovu pod hvězdy - kdyby tak jen mohl znovu spatřit hvězdy očima nekroskopa - Thikkoul si byl jistý, že by se mu podařilo odhalit budoucnost a Nathan by věděl, jak postupovat. Oba si však uvědomovali (stejně jako prorok Ian Goodly), že budoucnost takto neobelstí. Je neměnná jako minulost, nedá se do ní zasahovat, bude, jaká bude. A jaká bude, to je nejlepší nevědět. Jak se totiž mnohokrát ukázalo, budoucnost je zrádná...

Po Thikkoulovi s Nathanem mluvil malomocný Uruk Piatra. Tentokrát však nekroskop dával obzvlášť dobrý pozor. Urukova spálená, drolící se skořápka těla ještě ležela nepohřbená na písčitém kopci, kde ji Lidesci zanechal. Protože však měl Uruk plán, početní mrtví ignorovali kilometry, které je dělily, a představili ho Nathanovi. Plán malomocného byl jednoduchý. Jednou, ne tak dávno, se pokusil použít nemoc, která postihla obyvatele kolonie, jako zbraň proti Vampýrům. Teď by to udělal znovu: bude to otázka osobní oběti pro spravedlivý účel. Protože Uruk nestrpěl námitky, Nathan se nakonec musel podvolit jeho přání. Slíbil udělat, co po něm malomocný žádá.

Jako poslední zazněl hlas mrtvého, který předtím nebyl slyšet, a byl tak vážný, melancholický a plný zmaru, že všichni ostatní okamžitě utichli. Jeho barvu, tón a zlé rezonance si nekroskop ani Velká většina nemohli s ničím splést. Proto také zmlkli. Toto byl totiž hlas upíra - vlastně dokonce Vampýra!

Nathan s ním nechtěl mluvit, ne tady, kde právě rozmlouval s mrtvými, kteří odešli slušně. Přesto měl pocit, že by s ním měl promluvit, už jenom proto, aby zjistil, co netvorovi leží na srdci. Omluvil se tedy a následoval hlas k místu, odkud vycházel a kde jeho majitel zemřel.

K ohnivé jámě u Ochranné skály!

Nekroskope... (Vormulakův hlas byl ještě truchlivější, než když žil: zněl jako skučení větru roznášejícího kouř, který z upíra zbyl.) Dozvěděl jsem se o tobě od mrtvých, kteří se mnou ovšem neráčí mluvit. Ha! Stejně jsem jejich rozhovory poslouchal a odhalil, že jejich šepot v řeči mrtvých se celý točí kolem nekroskopa, Nathana Keogha, muže, který mluví s mrtvými. Mluví dokonce i s Vormulakem Zkázonosným, zvaným Nespavý – který byl kdysi nemrtvý, ale teď zemřel opravdu a spí až příliš tvrdě! Myslel jsem si, že znám všechny tajné schopnosti a nadání. Tohle však... je něco nového. Člověk, který přináší útěchu práchnivějícím kostem v zetlelém rubáši a neživému prachu ve starých hliněných urnách - dokonce i odvěkému, zlému stvoření, jako jsem já! 

„Nepřišel jsem tě utěšit, Vormulaku,“ řekl mu Nathan. „Vlastně bych nepřišel vůbec, kdybys neříkal, že se chceš pomstít vlastnímu druhu, Vampýrům, a zvláště vládkyni jménem Devetaki Lebka. Já se také chci pomstít Vampýrům - za všechny Szganye, které kdy zabili nebo proměnili a chci se pomstít jednou provždy! Vlastně je toužím všechny zabít! Takže každá rada nebo informace, kterou mi můžeš předat a která mi přinese nějakou výhodu... je vítaná. Na rozdíl od tebe.“

Nathane... řekl Vampýr zamyšleně. Mluvíš beze strachu, jako bys byl zvyklý rozmlouvat s takovými jako já. Nejsem obyčejný mrtvý, ale upíří vládce. Hmmm - Nathan! Neslyšel jsem to jméno už někdy? Můžeš použít řeč mrtvých, aby ses mi třeba ukázal? 

Nekroskop na tom neviděl nic špatného a ukázal se Vormulakovi: „Ano, jsem ten, koho myslíš,“ řekl. „Bývalý takzvaný přítel Maglora Věštce v Runovém hradě.“

Ach! reagoval Vormulak. Vzpomínám si: ukradl jsi létavce a uprchl zpátky na Sluneční stranu... nebo na západ, jak se zdá. Tak ty jsi nekroskop? (Ponuré zachechtání.) Maglorovi by zlomilo srdce, kdyby věděl, co si nechal proklouznout mezi prsty! I kdybych si na tebe nevzpomněl, stejně bych tě poznal podle náušnice, co máš v uchu: Maglorův znak. Vždyť já sám jsem takovou zkroucenou smyčku nosil. Jasnovidný vládce mi ji daroval na znamení přátelství. 

Nathan sebou trhl, protože si vzpomněl na něco, co mu říkal David Chung. „Něco bych od tebe chtěl,“ řekl za chvíli.

Cože, ty mě žádáš o laskavost?

„Chtěl jsi se mnou mluvit, nebo ne?“

To jsem skutečně chtěl: tak žádej!

„Ukázal jsem se ti - teď se ukaž ty mně.“

Vormulak přání vyplnil a Nathan uviděl přesnou kopii své náušnice v lalůčku upírova zakrouceného ucha!

Už podruhé ses zarazil, nekroskope, podotkl vládce Nespavý zvědavě. Pověz, co ti dělá starost? 

„Jen to, že si z nás obou udělal blázny,“ odpověděl Nathan ponuře.

On Maglore?

„Přesně ten. Není to jen znak jasnovidného vládce, je to i jeho křišťálová koule - kterou jsme jako hlupáci nosili jen několik centimetrů od centra našich mozků! To, co jsme viděli, viděl i Maglore. Byl zasvěcený do našich myšlenek.“

Ale proč? Aby nad námi bděl a věděl, co se s námi stalo?

„To je jedno možné vysvětlení, ano,“ odpověděl Nathan. „Mnohem pravděpodobněji nás však chtěl špehovat a znát každý náš pohyb. Je koneckonců Vampýr, a proto není o nic lepší nebo horší než vy všichni.“

Vormulakova přítomnost v řeči mrtvých, jeho aura Vampýra, byla na dlouho ještě zasmušilejší než obvykle. Potom řekl: Hm! A já mu dal v Turgosheimu volnou ruku. Zdá se, že jsem udělal chybu. Dovedu si živě představit, že v této chvíli už celá soutěska patři Maglorovi! Jeho znak nebyl dárek pro štěstí, ale zrádce, který mi měl sedět v uchu a odposlouchávat mé myšlenky! Po mém návratu - kdybych se byl vrátil - by ten prohnaný starý mág věděl o každém mém záměru a učinil by proti nim maximálně účinná opatření! Pche! To už čest vůbec nic neznamená? 

Na tohle si musel odfrknout zase Nathan. „Co to se mnou hraješ za slovní hry, Vormulaku? Vampýrský vládce a ptá se na něco takového? Čest, to nemyslíš vážně! Jedno ti však mohu odpřisáhnout: Maglore se ohání dvousečným mečem.“

Eh? Jak to?

„Protože není jediný telepat na Hvězdné straně, proto. Chtěl bys teď vidět Turgosheim?“

Řeč mrtvých často sdělí víc, než je řečeno, a Vormulak hned pochopil, jak to myslí. To bych opravdu rád! 

„Staniž se...“

Nathan se soustředil na zkroucený tvar zlaté smyčky ve svém uchu a vrhl na východ telepatickou sondu... daleko na východ... přes celou Hvězdnou stranu a Velkou rudou pustinu... do Turgosheimu na konci světa.

„Maglore je ve svých pokojích v Runovém hradě,“ zašeptal Nathan. „Je si jistý vítězstvím a má otevřené myšlenky, protože kdo ještě zbývá, aby ho špehoval? Nikdo. Vždyť vládce Zkázonosný a jeho generálové jsou pryč na velkolepém křížovém tažení proti Wrathe Povýšené na západě. Jasnovidný vládce vyhlíží z okna. Máš pravdu, Vormulaku: Turgosheim je celý jeho! Věštec Maglore je teď pánem! On poroučí! Jeho síly zabírají všechny velké hrady, věže a panství. Všude vlají korouhve s jeho znakem, od zdí nejnižší chatrče na dně soutěsky až k zachmuřeným výšinám samotného Pochmurného -“

Ne!

„- Melancholického hradu, ano! A Věž masky: Devetakino obydlí je teď jen velkou jizvou na povrchu soutěsky. Vypadá to, že Magore si s ní vyrovnal několik starých účtů!“

Na tom mi nezáleží, zabručel Vormulak. Vlastně mě tato zpráva těší! Alespoň za něco musím jasnovidnému vládci poděkovat. Ale Melancholický hrad! Ach, Melancholický hrad...! Rozzlobeně dodal: Ty mě chceš záměrně mučit, nekroskope? 

„Ano,“ řekl Nathan bez zaváhání.

Jak můžu vědět, že nelžeš? Maglore tě zjevně mnoho naučil. Vždyť ty bys mohl hrát slovní hry s nejlepšími z nás! Jak je možné, že čteš jeho myšlenky tak dobře na takovou vzdálenost, a on tvé nepřečte?

„Já představuji jeho velký neúspěch,“ odpověděl nekroskop. „Má telepatie je lepší než jeho. Vždycky tomu bylo tak, i v Runovém hradě. Když se pokusil číst mi myšlenky, otevřel mi jen ty své! Nahlížel mi tedy místo toho do snů, ale nenašel v nich nic užitečného. Zatajil jsem před ním telepatické schopnosti a řeč mrtvých se utajila sama. Kdyby měl Maglore jen zrnko podezření, že mám taková nadání, nikdy by mě nenechal odejít.“

On tě, nechal´ odejít?

Nathan přikývl. „Teď si to uvědomuji. Abych se stal jeho křišťálovou koulí na západě - stejně jako ty!“

Kdybych tak jen mohl zase žít, bědoval Vormulak. Kdybych věděl, co teď vím, a mohl znovu žít! Devetaki Lebka, takzvaná Panenská babička…Sešikoval bych své chlapce, aby si ji vzali jeden po druhém. Roztavil bych tu její olověnou masku a nalil jí žhavé olovo do toho prolhaného krku! Panna? Vím, kam bych vrazil nejdelší kůl ze všech - a nechal bych ji svíjet se vestoje naraženou na dřevěném klacku a až by slunce vyšlo nad Sluneční stranou, vypařila by se a zbyla by z ní jen mastná skvrna! A Magore: toho bych zkoupal v oleji, zatížil kameny, svrhl z turgosheimského srázu – a ještě bych k němu přiložil pochodeň, aby si posvítil na svůj uječený pád! Běda však... 

Během chvilky z jeho hlasu zmizela zuřivost a teď vzlykal a kvílel jako prve: Můj život skončil a všechna naděje na pomstu je také pryč. 

„Nemusí to tak být,“ řekl mu Nathan. „Měl jsi nějaký důvod, když jsi mě sem pozval, ale já se už nemohu zdržet, protože čas běží. Teď mi tedy poraď, co uznáš za vhodné, nebo navždy mlč. Ať se rozhodneš jakkoliv, udělej to rychle.“

Pomůžeš mi odčinit křivdu, kterou na mně spáchali... pomůžeš mi pomstít se - i z hrobu?

„Ne, vládce Zkázonosný - je to má pomsta, ne tvá. Proto nevím, jestli ti přinese požitek...“

Asi mi bude muset stačit. Dobře tedy, poslouchej:

Devetaki je záludná. Přemýšlel jsem o tom. Nejspíš má v plánu vyvraždit mé generály jednoho po druhém a stanout v čele mé turgosheimské armády.

„To mi připadá jako dobrý plán.“

To jsi vždycky tak chladný? Nemáš v sobě ani špetku soucitu?

„Tohle říkáš ty? I v řeči mrtvých tvůj hlas zní jako led! Maglore mi o tobě vyprávěl: Melancholický hrad byl živoucí hrobkou, mauzoleem pro ztracenou lásku. Myslíš, že by ses změnil, kdybys znovu žil? V Turgosheimu jsi byl jako velký temný mrak, který soutěsku zahalil svým neštěstím. Takže mi neříkej, že jsem chladný. Stejně jsi mi zatím neodhalil nic užitečného.“

Měl bys z toho užitek, kdybys má slova převyprávěl těm generálům, které chce vládkyně zabít! (Ve Vormulakově hlase teď zazněla zlomyslná vychytralost, typická pro všechny Vampýry.) Potom by se totiž okamžitě obrátili proti ní! 

„Říct to tvým generálům? Jak? Je dost nebezpečné hrát slovní hry s mrtvými Vampýry - jako jsi ty - ale hrát je s živými nebo nemrtvými? To je nemožné! Tenkrát s Maglorem jsem měl štěstí. Co navrhuješ? Abych tyto vládce, zkroušené ztrátou svého vůdce, požádal o audienci a informoval je o Devetakině zradě?“ Z jeho hlasu v řeči mrtvých čišela ironie.

Audienci? Vormulak zabručel. To nejspíš ne. Ach, oni by tě přijali, ano - a pak ti snědli srdce, než bys stačil promluvit! Ty jsi však telepat, nekroskope! A oni všichni do určité míry také... 

Byl to jistý nápad: využít telepatie, zasít do řad Vampýrů spory a vyvolat vzpouru. Způsobit, aby proti sobě bojovali navzájem, tak jako teď bojují s posledním hradem - což by nemělo být nic těžkého vzhledem k tomu, že soupeření a zápas o území jsou jejich druhou přirozeností. Nathan se nad tím na chvilku zamyslel a pak vážně přikývl. „Možná nakonec na něco přijdu. Co dalšího navrhuješ?“

Vormulak pokrčil nehmotnými rameny: Zamyslím se. Za chvíli dodal: Víš o tom, že Devetaki mě zabila zvláštními zbraněmi? Víš odkud pocházejí? 

„A ty?“ kontroval Nathan.

Od skupiny zvláštních a mocných Szganyů - nebo možná ne Szganyů, zkrátka lidí - v pevnosti ve Velkém průsmyku. Devetaki už jednoho z těch mužů a jeho zbraň použila... proti mně! Aby mě zničila! Řekl bych, že se pokusí zajmout a použít i ty ostatní.

„Vím o těchto zvláštních lidech,“ odpověděl Nathan. „Vím i o jejich zbraních. Mám dokonce své vlastní zbraně. Teď, když ti cizinci přišli o vůdce, možná je získám na svou stranu. Až se rozední, zamíří na Sluneční stranu, kde na ně budu čekat.“

Vážně? Zacházíš se svými plány neopatrně, nekroskope! Nevadí ti, že jsi mě do nich zasvětil?

Nathan se chladně usmál. „A komu je vyzradíš? Teď nemáš přátele ani spojence, Vormulaku. Nemáš nic a nikoho - kromě mne. Až tady spolu skončíme, nebudeš mít ani to. Mám totiž na práci lepší věci než plýtvat časem s takovými jako ty.“

Potom si jdi po své práci, protože já tě mám právě dost. Prostě ti popřeji mnoho štěstí a teď jdi!

Nathan však zavrtěl hlavou. Nedopřeje upírovi ani kousíček uspokojení a nepřijme ani nabídku údajného přátelství. „Ty mi nepřeješ štěstí,“ řekl, „jen přeješ neštěstí všem, kteří tě přežili! Vidíš ve mně Velkého mstitele, kterým bys chtěl být sám. Ještě hůř, ty doufáš, že až dokončím svou práci, zemřu i já.“

Měl pravdu, ale Vormulak domluvil a už nic neřekl. Nicméně ještě než se Nathan vrátil do Lardisova tábora, měl dojem, že zaslechl z éteru řeči mrtvých další povzdech. Byl to poslední ,komentář´ vládce Nespavého:

Řekl, že teď tedy snad konečně usíná, a jen doufá, že se mu nebude nic zdát...

Část sedmá

Vyrovnávání účtů - Další potyčky

Sen a soudný den

I

Nathanovi partyzáni - Zaseté podezření

Lardis Lidesci viděl nekroskopa odcházet do stepi, kde ležel Uruk Patra zabalený do přikrývky. Šel za ním a dohnal ho, když mladík bral do náručí mrtvé tělo. Nathan vysvětlil, co zamýšlí.

„Ale... chce Uruk opravdu tohle?“ 1 otrlého Lardise nekroskopovo vysvětlení šokovalo.

„Není na tom nic špatného,“ odpověděl Nathan. „Ví, že za života byl sice bezmocný, ale po smrti se změní ve smrtící zbraň. Tak to chodí s mrtvými, Lardisi. Po smrti pokračují v tom, co dělali během života, i když jejich snaha k ničemu není. Skrze mě však mohou být užiteční. Uruk chtěl vidět vampýří vládce mrtvé. Kvůli tobě, Lardisi, a kvůli Lidesciho Szganyům, kteří po celá ta léta pomáhali malomocným v jejich nemoci a ústraní, a také pro všechny Kočovníky na celé Sluneční straně. Ano, tohle chce.“

„Jsi si jistý?“

Nathan vzdychl. „Mluvil jsem s ním. Uruk to chce udělat z důvodů, které jsem ti řekl, a já chci posloužit jako nástroj při jeho oběti... ze svých vlastních důvodů.“

„Protože tohle udělal Kiklu?“ Lardis znal Nathanův vnitřní rozpor. Připomněl si však, že před ním nestojí obyčejný muž, ale syn nekroskopa, Harryho Keogha. Proto se dál nedohadoval a řekl: „Potom promluv s Urukem ještě jednou a vyřiď mu ode mě, že jsem nikdy nepoznal lepšího člověka ani malomocného.“ V každém jiném světě by to mohlo znít jako pochybná poklona, ne však tady.

Nathan mlčky provedl, co si Lardis přál, a potom pronesl Uruka s sebou do Möbiových dveří -

- a zase ven na kamenité pláně na půl cesty k poslednímu hradu: temnému a strašlivému Wrathinu hradu, který se zlověstně tyčil ve vzdálenosti několika kilometrů zalitý modrým světlem hvězd, rýsující se na pozadí přízračné opony měňavé polární záře.

Jsme tam? zeptal se Uruk.

„Ne, ale znám cestu,“ řekl mu Nathan. „Už jsem tady byl s Lardisem. Chodíval sem kdysi, v lepších časech.“

Zase nastanou lepší časy.

„Kéž bys měl pravdu. Teď se však rozhlédnu a zaposlouchám. Mohou tady být upíři: hlídky armády z východu.“

Nekroskop vyslal ze svého metafyzického těla sondy a okamžitě ucítil Siggi Damovou a ostatní ve Wrathině hradu... a další upíry na kamenité pláni, kteří se tam skrývali, žádný však nebyl v bezprostřední blízkosti. Pomocí dalšího Möbiova skoku se přemístil mezi trosky v pahýlu padlého hradu, jen kilometr a půl od širokých základů Wrathina hradu.

Znovu vyslal sondu a objevil... jednoho z pozemních válečníků Gorviho Křiváka, pobočníka a hrstku otroků ukrytých hluboko ve sklepech ruiny. Léčka na Devetakinu armádu (teď už jí nepochybně velí vládkyně), kdyby se sem některé z jejích složek vydaly. Nathan se tady nesmí zdržet.

Znal uspořádání vampýrských hradů. Všechny budou mít podobné rozvržení, tady stejně jako v Turgosheimu. I hlupák by si domyslel, že jediné vhodné místo pro studnu je v zemi, v útrobách hradu - tedy na panství Gorviho Křiváka. Jen nevěděl... kde přesně. Nestačí zhmotnit se v temnotě nebo někde, kde číhá smrtelné nebezpečí.

Zmínil se o tom Urukovi a jeho řeč mrtvých se samozřejmě rozléhala po celé Hvězdné straně - a mrtví ji slyšeli.

Nathaneee...

Nekroskop zalapal po dechu, protože ten vzdychavý hlas mrtvého okamžitě poznal. Poznal by ho kdekoliv, i když od doby, kdy naposled viděl jeho majitele v noci prvního Wrathina útoku na Osadu, uběhlo už tři a půl roku. Jason Lidesci, Lardisův syn, se kterým Nathan vyrůstal!

„Jasone,“ řekl. „Kde jsi?“

Blízko, byli jsme si však i blíž. Byl bych promluvil už prve, ale k čemu by to vedlo? Teď je to jiné, protože ti alespoň mohu dobře poradit. Mé tělo odpočívá v puklině v zemi, kam mě jedné noci položil Gorvi, poté co jsem…poté co jsem mluvil s tvým bratrem Nestorem. Do země také patřím jako všechna upíří stvoření - pomalu tuhnu na kámen mezi kamením. Nelituj mě však, jsem totiž rád, že jsem teď tady. Lepší tady než v Zatuchlém sklepě! Jsem nedaleko Brány, ale nechoď za mnou. Splynul jsem s temnotou, chladem a zemí.

„Jasone, já...“ Neexistovala však slova, která by vyjádřila, jak se nekroskop cítil. Protože řeč mrtvých vyjádří víc, než je řečeno, nebylo slov ani třeba.

Tiše, řekl Jason, poslouchej. 

Kdysi jsem patřil Gorvimu, ale na otroka jsem byl odbojný. Aby mě potrestal, poslal mě pracovat k studním. Nikdo nezná střeva Zatuchlého sklepa lépe než já. Podívej se teď do mé mysli a uvidíš tajemství sklepení!

Nathan se podíval a při tom pohledu cítil, jak mu hrůzou běhá mráz po zádech, stejně jako v Runovém hradě. Runový hrad jasnovidného vládce Magora však poznal alespoň nějaké světlo, zatímco spodní jámy Zatuchlého sklepa byly naprosto temné. Nezáleželo na tom. Nathan viděl upíříma očima - mrtvýma očima živé paměti Jasona Lidesciho.

Viděl potrubí, duté kosti, které vedly z nízkého stropu k temné vodě jako hadice a pod hladinu ze sebe spouštěly průsvitné žíly, kterými nasávaly vodu. Nekroskop věděl, že to jsou původně lidské žíly nějakého nestvůrně přeměněného sifónovce vysoko v podkroví ve Wrathině věži. Viděl i bezduché plavce: vějířovité organismy připomínající obrovské výtrusy lišejníku, jejichž nespočetné brvy kmitaly a poháněly je vpřed vodou, kterou čistili od mikrobů, kalu, prachu, trusu pavouků a much a vůbec všech nečistot.

Viděl i římsy, na kterých kdysi Jason pracoval, když odstraňoval pavučiny, zametal prach a oškrabával ze stěn a stropu jeskyně slizovitý porost. Poslední hrad teď však byl v obležení a otroci sem nechodili, protože pro ně měl Gorvi jinou práci.

„Skvělé!“ řekl Nathan a vzal si souřadnice rovnou z Jasonovy mysli. Cítil, jak se u kořenů padlého hradu, který mu poskytl útočiště, otroci a nestvůry hýbou. Nezdržoval se tedy a vyvolal Möbiovy dveře pro cestu do Wrathina hradu -

- do podzemních jeskyní, ke studnám Gorviho Křiváka. Přestože vůbec nic neviděl, bez zaváhání přesně věděl, kde vysypat mrtvolu Uruka Piatry do temné vody! Potom strávil vteřinu loučením, vyvolal jiné dveře a vrátil se na Sluneční stranu... kde na něj čekali Trask a Chung.

Nathan měl pravdu: Vormulakově turgosheimské armádě teď velela Devetaki Lebka. Jediný Vampýr, který netušil, že vládce Nespavý konečně usnul, byl Černý Boris v pochmurných trogských jeskyních ve východním výběžku Bariérového pohoří. Nevěděl to ani on, ani jeho stráže na kamenitých pláních. K ostatním se však tato informace donesla. Věděli, že Vormulak zemřel tak, jak žil, tedy jako pravý bojovník, v lítém boji s divokým szganským kmenem západně od Velkého průsmyku. Nejdřív jich padesát zabil, než ho přemohli, nabodli na kůl, usekli mu hlavu (podle Devetaki) a ani tím v něm život nezhasl. Zlo ještě nikdy tak nevybuchlo, jako když se vzňal Vormulak!

Nakonec szganské divochy odrazili a Vormulak vyslal poslední telepatický vzkaz Devetaki: žádal ji, aby převzala velení nad jeho armádou a zkrotila tyto příšerné barbarské končiny. Tak jí tedy do rukou vložil tento velký úkol a také dobytí posledního hradu.

Bylo to nakonec jen správné. V tuto chvíli největší oddíl připadal jí. Skládal se z jejích vlastních sil a oddílu vládce Wama, jejž zabavila. K němu teď přibyla Vormulakova jednotka, která přišla o velitele a která sama o sobě představovala malou armádu. Vládci (a vládkyně, protože stála musela soupeřit se Zindevar Babí mízou, Uršulou Ze skal a jednou nebo dvěma dalšími) se nakonec podvolili vedení Panenské babičky.

Devetaki mluvila právě se Zindevar a zrovna skončila s vysvětlováním svého plánu: spiknutí vládkyň, s cílem odejmout veškerou moc vládcům a vládnout jako matriarchát! Konečně jednou budou moci vládkyně prosadit svoje zájmy... a prosadí je jednou provždy! Uršula Ze skal by mohla například vládnout v Turgosheimu (což bylo koneckonců nepodstatné místo), Zindevar by si mohla vybrat východní Sluneční a Hvězdnou stranu od jeskyní trogů na východě k Velkému průsmyku, nebo dosud převážně neprobádané území západně od průsmyku. Devetaki si s radosti vezme druhou polovinu.

„Nesejde ti na tom, kterou?“ K obratu došlo tak rychle, že Zindevar byla ještě nedůvěřivá.

„Je to rozlehlá země,“ pokrčila rameny Devetaki. „Kdo ví, možná bychom se o ni mohly za sto let hádat. Přinejmenším tak dlouho potrvá, než ji celou prozkoumáme a zkrotíme!“

Zindevar se tento argument zdál rozumný. Zasmála se - za chvíli však opět zvážněla. „Devetaki, budeš to mít těžké. Možná se ukáže, že některé vládce není snadné zlomit. I když se zdá, že už jsi zlomila ty netvrdší…“

Zindevar se na Panenskou babičku zahleděla zpod přivřených víček. Zdálo se, že Devetaki poznámku ignoruje - nasadila si ovšem zamračenou masku a rozhlédla se po Hvězdné straně. „Cítím, že se blíží ráno,“ řekla. „Den je sice ještě daleko, ale přichází. Zítra pro tebe budu mít práci.“

„Ech, pro mne?“

„Ano, pro tebe a tvé lidi.“ Devetaki na ni pohlédla. „V průsmyku jsou muži se zvláštními zbraněmi. Jsou vyšším plemenem Szganyů, kteří prozkoumávali Hvězdnou stranu, když jsme přišli z východu. Věděli, že v otevřené krajině bychom je zajali, hledali tedy útočiště v prastaré pevnosti v průsmyku. Vormulak pověřil Wama, aby je vystrnadil, ale netopýří vládce zklamal a také za to zaplatil. On i jeho vlastní synové.“

Zindevařino podezření zesílilo. „Ale? A já mám také zaplatit?“

„Vůbec ne. Jednoho z těch mužů jsem zajala, a proto znám jejich plány. Až vyjde slunce, zamíří na jih na Sluneční stranu do bezpečí. V průsmyku je prudký ohyb. Na jedné straně je světlo, na druhé tma. Tam si na ně počíháš, získáš je pro sebe a jejich zbraně posílí tvou moc.“

Zindevar užasla. „Tohle děláš pro mne? Proč si nevezmeš ty muže a jejich zbraně sama?“

„Je to na znamení naší smlouvy,“ prohlásila Devetaki. „Dělám to úmyslně, abys viděla, že naši dohodu myslím vážně. Teď poslouchej: těch mužů je jen pár, ale ty zbraně jsou mocné. Chytrá léčka by na ně však měla stačit a nikdo není tak vychytralý jako Zindevar z Babí věže. Navíc, až je zajmeš, zabereš pro sebe i průsmyk: od té chvíle se mu bude říkat ,Zindevařin průsmyk´ a pevnosti ,Babí pevnost´!“

„Ty... chceš, abych byla silná!“ Zindevar zalapala po dechu, což prozrazovalo její smíšené pocity.

„Přesně tak!“ odpověděla Devetaki. „Jak bychom mohli doufat, že ovládneme svět, když budeme slabí? K čemu by byli slabí spojenci?“

Potají v mysli si však říkala: Ať to dopadne jakkoliv, ty a tví lidé v boji utrpíte ztráty. O to už se postarám. Tvůj oddíl totiž v žádném případě není nejsilnější. Vždyť je to jen hrstka chlupatých pobočnic a parta zbabělých eunuchů! Počkám si, až vyjdeš z průsmyku a budeš oslabená. 

Nic z toho Zindevar neslyšela. Viděla jen, že si Devetaki sňala zamračenou masku a nahradila ji usměvavou...

Nathan, Trask a Chung si chvíli odpočinuli a pojedli a teď byli připravení v plné zbroji. Oblékli si typické szganské barvy - odstíny tmavě hnědé, zelené, většinou však šedé, aby splynuli s vulkanickým zbarvením hor, jejich stinnými průrvami a srázy. Tváře, čelo a ruce si pomazali šťávou z rostlin a uhlíky z ohňů a vypadali jako všehoschopná trojice, nejodhodlanější, jakou kdy Lardis viděl.

Starý Lidesci si zpovzdálí prohlédl Nathanovy partyzány, složil ruce na prsou a pomyslel si: Tak, vy všichni vládci a vládkyně, měli byste se mít na pozoru, protože právě přichází peklo! 

Všichni Lardisovi lidé už věděli o nekroskopových podivných schopnostech a většina se jich přišla s hrdiny rozloučit. Utvořili tichý kruh kolem ústředního ohně a nechali si dostatečný odstup, aby je to nevtáhlo, až Nathan vytvoří své dveře. Tuto báchorku šířil Lardis, aby tak zajistil nekroskopovi soukromí. Vědělo o něm příliš mnoho lidí, chtěli s ním mluvit, dotknout se ho. Možná že je opravdu vykupitel Szganyů. Bezpochyby se však mezi Lardisovým kmenem stával legendou, podobně jako se jí stal mezi Thyry.

Nathan stál se skloněnou hlavou, zavřenýma očima a rozmlouval se Smíškem. Na východ od průsmyku pozorovali Vampýry vlci, kteří zbyli z Pahýlkovy smečky. Smíšek se k nim přidal. Během posledních sedmi hodin překročil průsmyk, vyšplhal k vrcholkům a dočasně se ujal velení, což byl dohromady náročný výkon. Armáda z východu se zabydlela. Do rozednění zbývalo necelých dvacet hodin. S výjimkou hrstky nájezdníků z různých oddílů, kteří sešli do lesů východní části Sluneční strany, kde pátrají po mase, hlavní část upířích vetřelců se nachází na lávových polích.

Přes Smíška předal Nathan své požadavky Pahýlkovým pomstychtivým šedým bratrům. Zvolili si různá stanoviště, která nejlépe vyhovovala jeho potřebám. Smíšek Nathanovi ukázal souřadnice, které mu vstoupily do metafyzické mysli jasně jako obrázky, takže věděl, že k vlkům najde cestu se smyslem pro orientaci, jako má... no ano, samozřejmě vlk!

„Připraven!“ řekl nakonec.

Zformoval dveře, Trask a Chung k němu přistoupili a vytvořili s ním trojúhelník. Následovala tma, beztíže a stálá teplota kontinua a o okamžik později studené výšiny nad Hvězdnou stranou zalité světlem hvězd!

Trask i Chung zároveň zalapali po dechu a namířili zbraně. Nekroskop je však okamžitě upozornil: „Ne!“ Trask už stejně vstoupil Chungovi do rány, aby ho zastavil, protože si uvědomil ,pravdu´ o situaci a věděl, že vlk je jejich spojenec.

Na výběžku nad Hvězdnou stranou je totiž přivítala pouze Smíškova ,zlá´ podoba. ,Divoký´ vlk s hlavou nakloněnou na stranu a s obnaženými tesáky předal s tichým kňučením svému pokrevnímu příbuznému, strýci Nathanu Keoghovi, další podrobnosti o upířím ležení.

Skupina nejdále na východ... utábořila se pod svahem uvolněné břidlice... před velkou lavinou je chrání jen pár borovic a vystupujících balvanů. Když jste se svými zvláštními novými zbraněmi dokázali strhnout Ochrannou skálu, nebude pro vás nic těžkého natropit tady spoušť! Dále, vládce, který zabil Pahýlka... usadil se v lávové řece za zkamenělým vodopádem, který ochrání jeho muže a zvířata před sluncem dne. Objevili jsme však průduch, kterým byste tam mohli shora nalít svůj tekutý oheň.

Smíšek se svou obdivuhodnou inteligencí vyčetl povahu Nathanových zbraní přímo z jeho mysli!

Nekroskop vážně přikývl, poznamenal si souřadnice starého vulkanického gejzíru nad lávovým útesem, pod kterým se skrývá (podle Smíškových informací) početná skupina upírů a nestvůr. Nathan se chladně usmál a vrhl pohled na kompaktní plamenomet, který měl David Chung přehozený přes rameno...

„Ještě něco?“ (Uvědomoval si, že si Trask a Chung vyměňují překvapené pohledy, zatímco mluví se svým ,synovcem´.)

Prozatím ne. Udeř a uteč, strýčku! Nepřeháněj to. Jsou to upíři a reagují rychle! Vtom udělal chybu Pahýlek a už jsme přišli o dost příbuzenstva…

Dobrá rada - zvlášť od mazaného vlka!

Nathan objasnil úkol kolegům a potom řekl: „Nejdřív lavinu. Myslím, že použijeme granáty. Jednoduše je pustíme ze svahu. Nejdřív vysadím tebe, Bene, pak Davida a sám zaujmu pozici na konci. Při rozestupech padesát metrů dostaneme stometrovou řadu. Všechno pod námi smeteme dolů do předhůří Hvězdné strany. Ať si tam dole Devetaki Lebka posbírá kosti!“

Trask si pomyslel, že se nekroskop možná nevyjádřil nejlépe. Připadalo mu pravděpodobné, že vládkyně opravdu kosti posbírá! Ani maso nenechá přijít nazmar...

„Potom,“ pokračoval Nathan, „vás vyzvednu a přesuneme se na místo číslo dvě.“ Vysvětlil, co bude potřeba.

Bez dalších průtahů vešli do kontinua -

- a objevili se přesně podle Smíškových souřadnic. Nad nimi se tyčila ponurá šedá skaliska, srázy a vrcholky. Všechno pevná skála. Ovšem pod sebou měli, přesně jak Smíšek předpověděl: strmý svah uvolněné břidlice, která se tam mnoho let hromadila a které před sesuvem na Hvězdnou stranu bránil jen úzký pás borovic, udusaná přehrada z větších kamenů a rozeklané výběžky stejné vulkanické horniny jako samy hory.

Ještě níž - v pásu hustšího lesa a pod ochranou mělkých říms - se pohybovali muži a zvířata... kňučeli tam nespokojení válečníci... právě startoval létavec... ve světle hvězd se blýskala zbroj!

Nathan vysadil Traska, potom Chunga, ještě jednou skočil, ohlédl se – a dal znamení!

Když vytáhli z granátů pojistky, ozvalo se trojité č-cink, téměř nevinný zvuk v klidné noci Hvězdné strany. Smrtící vejce se kutálela přitahována gravitací, skákala dolů po svahu. Mezitím už nekroskop vyzvedl Chunga a u Traska se na chvíli zastavil, aby mohl sledovat výsledek - který byl ničivý!

První dva granáty vybuchly mezi udusanými kameny skoro zároveň a o zlomek vteřiny později explodoval hned za touto nejistou přehradou třetí. Nejen otřesy z trojitého výbuchu, ale také ozvěna detonace se odrážela od skal a roztřásla celé úbočí hory. Celý povrch svahu hned pod Nathanem a jeho kolegy se dal okamžitě do pohybu!

Rychle se škrábali výš a pryč od sesouvající se půdy nahoru na pevnou skálu, kde seděli v němém úžasu a zděšení z toho, co způsobili. Hora začala dunět! Padesát metrů na západ a sto padesát na východ se celé úbočí vydalo na pochod! Když vlna řítícího se kamení, prachu a břidlice zasáhla přehradu z pevnějších kamenů, ta povolila a řada zakrslých stromů byla bez milosti vyrvána z kořenů. Navršenou suť z vrcholků hor, kterou desetiletí nerušilo nic hlasitějšího než truchlivé vlčí vytí nebo přitažlivost vychýleného měsíce, teď vytrhl ze spánku nástroj zkázy vyrobený v jiném světě.

Lavina! Byla přesně taková (jestli ne lepší), v jakou nekroskop doufal. Z úbočí hory servala všechno až na pevné skalní podloží. Skupinka borovic už nestála, ale byla smetena, upíří ležení zmizelo, lavina ho zachytila, převalila se přes něj, strhla ho a pohřbila. Muži i zvířata vydávali zděšené výkřiky, jen málo jich však mělo čas skutečně zaječet, zakňučet nebo zařvat. Další létavec, bez jezdce, se zvedl do bezpečí, ale spíše instinktivně než ze strachu, protože strach si ani neměl čas uvědomit.

Svým způsobem byla jejich smrt milosrdná. „Víc, než si zasloužili,“ prohodil Nathan. Protože se už o sobě něco naučil, posílil své odhodlání pro příští útok. Ten tak milosrdný nebude.

Vystoupili z Möbiova kontinua přesně podle Smíškových souřadnic a hned spustili akci. David Chung odběhl ke grotesknímu okraji vulkanického průduchu, který připomínal ohořelou svíčku a měřil asi pětačtyřicet centimetrů v průměru. Uchopil plamenomet, zkontroloval jej a smrtonosný válec odložil. Potom vytáhl pojistky dvou granátů a jeden za druhým je hodil přímo do jícnu průduchu. Vzal plamenomet a hned, jak zazněl první tlumený výbuch, vychrlil řvoucí tekutý oheň přímo do neviděných jeskyní pod sebou.

Nathan a Trask opatrně přistoupili k okraji ,vodopádu´, zvětralého lávového útesu, a čekali tam se zbraněmi v pohotovosti. Cítili, jak se vulkanická skála pod jejich nohama dvakrát otřásla, a vzápětí se o čtyři a půl metru níž ze stěny vodopádu připomínajícího stékající vosk vyvalil kouř a výpary. Zazněly výkřiky... ohavný řev... a kvičení ubohých létavců. Někde tam, hluboko ve tmě a náhlém zmatku, ještě možná přežívali Pahýlkovi vrazi, kteří ho snědli, a Nathan s nimi necítil žádný soucit.

Z trhlin ve stěně vodopádu se vyvalil kouř a zápach síry a vyvrhla i chumel zrůdného života! Zazářily lidské (nelidské?) pochodně a upíří otroci do sebe tloukli, aby uhasili plameny. Hlava nehlava se vrhali dolů po proudu lávové řeky. Vynořil se i malý kašlající válečník, celý nafouknutý, zmatený, rozzuřený a možná i trochu vyděšený. Spustil trysky a vzlétl. Jeho plynové měchýře však hořely, jeden po druhém vybuchovaly a ve vzduchu strhávaly stvoření hned na tu, hned na druhou stranu, až najednou ztratilo rovnováhu, převrátilo se a spadlo mezi vyjící muže. Pro zvýšení zmatku Nathan s Traskem do vřavy házeli granáty.

Chung stále chrlil oheň dolů do díry a zpoza vodopádu se vyškrábala trojice hřmotných, sežehnutých, křičících pobočníků. Nikdo si je nemohl splést s obyčejnými otroky. Byli obrovští, měli na sobě kožené brnění posázené zlatem, na opasku se jim houpaly bojové rukavice a měli žluté šelmí oči s rudými zornicemi. Zatím sice nebyli Vampýři, ale mohl nastat den, kdy se jimi stanou - jestli přežijí. Nathan však neměl v plánu jim to potěšení dopřát.

Na nekroskopův signál spustil Ben Trask palbu z automatické pistole. Jeho střely se zařízly mezi dezorientované upíry. Dva byli okamžitě zasaženi... a zrovna tak rychle zase vstali. Na takové jako oni nestačí obyčejné kulky. Nathanova vendeta na těchto upírech byla osobní záležitost, a měl proto zvláštní zbraň.

Tři pobočníci se odbelhali ke straně lávového pole a začali se šplhat (jeden z nich kolébat) vzhůru po hromadě kamenů této měsíční krajiny směrem k útočníkům. Nathan pečlivě zamířil a vystřelil první šipku. Zasáhla cíl skrz kožené brnění na prsou, projela svaly, mezi žebry a odhodila upíra dozadu na toho, který šel za ním. O zlomek vteřiny později výbuch šipky zabil oba dva, zatímco třetího zalil jejich krví a obalil rudými a černými kousky chrupavky. Než se upír vzpamatoval, Trask hodil granát.

Ještě než se jim záblesk exploze stačil vypálit na sítnici a než utichla ozvěna detonace odrážející se od okolních hor, Nathanovi partyzáni uviděli jen něco groteskně rozebraného: pomačkaný trup a spleť masa, ve kterém se jen stěží daly rozeznat lidské vnitřnosti, které ležely po kamenech a stoupala z nich pára.

Asi o padesát metrů dál na východním konci lávového pole se teď začali rojit další muži a nestvůry. Jako sršni z rozbitého hnízda vylézali z jeskyní nezasažených ohnivou smrští Davida Chunga. Trask sice zase spustil palbu ze svého automatu, ale mezitím nastartoval pohon malý válečník a s tepáním se vznesl. Jinde zase pobočník vyskočil, aby zachytil postroj svého létavce, který právě trhaně vzlétal. Zdálo se, že je čas, aby se partyzáni měli k odchodu. Jenže...

Kdo? Co? Jak...? Z dýmající ruiny jeskyně hned pod jejich vyhlídkou se vynořil vampýrský vládce a propátrával noc více smysly než obvyklými pěti. Musel být v oddělené soukromé části, kterou nepoznamenal Chungův očistný oheň. Byl to přímo osobně ten, koho Nathan hledal.

Okamžitě ho poznal. Před osmnácti měsíci v Runovém hradě v Turgosheimu se Nathan zúčastnil setkání Maglora a vládce Grigora Haksona z Ponurého hradu. Grigor se už dlouho potýkal se smůlou při losování podílů na zisku ze Sluneční strany. Nikdy mu nepřipadly dívky. Jasnovidný vládce měl plno žen a Grigor je chtěl vyměnit za mladé muže. Maglore potřeboval muže na práci, kterou prováděl v Runovém hradě - hloubil obytné a pracovní prostory - a Grigor zase chtěl děvčata... pro své vlastní účely. Ne nadarmo mu říkali ,Grigor Chlípný´.

Tohle byl tedy on, vládce Grigor Chlípný: vysoký, hubený, břidlicově šedý, s uhýbavýma šikmýma očima a uzlem vlasů na temeni, který se mu leskl pomádou. Nathan dobře věděl, že ji vyrábí z lidského tuku. Nenáviděný vampýrský vládce. Ještě hůř: tenhle netvor nebo snad pán netvorů zabil Pahýlka kvůli jídlu!

Byl nahý. Nesl mladou ženu, zřejmě Szganku, která byla také nahá – a ne dlouho mrtvá. Její utrpení zvučelo nekroskopovi v metafyzické mysli. Už ji nic nebolelo, ale mučení, které zakusila, ji bude pálit ve vzpomínkách ještě dlouho, možná navěky.

Tiše! řekl jí Nathan. Zapomeň na to. Nic z toho už se tě netýká. Nejsi sama, počkej a uvidíš. Stačí, když je k sobě pustíš, a budeš mít spousty přátel. Například já bych si to pokládal za čest. Dívka nedokázala strachy odpovědět. Slyšela ho však a bude si to pamatovat.

Nathan však do své zprávy vložil tolik ryzího citu, že dívka nebyla jediná, kdo ji slyšel. Grigor nemohl tušit, co znamená to telepatické rušení, ale jeho upíří sonda okamžitě našla zdroj. Šedá, lesklá hlava sebou trhla, rudé oči se otočily jako oči nějakého chameleóna a jejich pohled spočinul na Nathanovi a ostatních na okraji lávového vodopádu. Vampýr se podíval na dívku ve svém náručí - neživou jako hadrová panna, pouhé rozptýlení - a hodil ji na zem. Tělo klouzalo dolů po kamenné řece, nabíralo rychlost, až se nakonec zřítilo přes okraj a zmizelo z dohledu. Při troše štěstí ho žádný tvor nenajde a nepozře.

„Ech?“ zabručel Grigor. „Cože, lidé?“ Jako by nepřicházelo v úvahu, aby lidé způsobili takovou pohromu.

Nathan znovu nabil kuši. Ani nevěděl proč - nebo o tom vědomě nepřemýšlel - v záchvatu zuřivého vzteku však vykřikl: „Ano, lidé! Szganyové! Szganyovééé!“

Ben Trask a David Chung se nakazili jeho zápalem a připojili se k němu. „Szganyové! Szganyové!“

Mezitím se pobočníci vyškrábali na vzdálenější kraj vodopádu a přikrčení přibíhali. Ve vzduchu kroužili malí válečníci, střemhlav se k nim snášel jezdec na létavci, který rozvířil noční vzduch vibrujícími křídly.

Nathan na Grigora vystřelil, ale vzteky se mu třásly ruce a šipka o kus minula. Zasáhla kámen, odrazila se do vzduchu a tam vybuchla s oslepujícím zábleskem a hlasitým třesknutím. Grigorovi Chlípnému to stačilo a okamžitě se skryl.

Trask zahájil palbu na přibíhající upíry a podtínal jim střelami nohy. Chung propaloval vzduch nad sebou a donutil létavce změnit kurz. Věděli však, že tady už víc nezmohou. Když Grigor vystrčil hlavu zpoza skalnatého výčnělku, Nathan se ho ještě naposled chtěl pokusit zabít. „Granát!“ vykřikl chraplavě. „Dej mi granát.“

„Došly mi,“ řekli Trask i Chung zároveň. „Všechny jsme použili“ Trask dodal: „Nathane, ti létavci klesají!“

Nekroskop zklamaně zaúpěl - hned se však zase uklidnil. Zamířil telepatické myšlenky přímo do Grigorovy mysli a vyslal: Teď odcházíme, ale vrátíme se. Možná dnes v noci. Určitě však zítra a pozítří. Každou noc! 

Jeho telepatie sice Grigora překvapila, ale přesto vyslal odpověď: Mizerní szganští psi! Jste syny smrti! Vy i ten, kdo vás poslal! 

Opravdu? opáčil Nathan. Ne, mýlíš se. To Vormulak měl předurčeno, že zemře. Jestli necháte Devetaki volnou ruku, vy ostatní vládci ho budete následovat! 

Všude kolem se snášel zápach z válečníků. Přes vodopád se s prskáním blížil nestvůrný stín. Nathan vyvolal dveře, odvedl Traska a Chunga dovnitř -

- a zase ven v táboře na Sluneční straně. Pro východ z kontinua si provazy vyhradil místo mezi skupinkou stromů. Ozval se výkřik a přibíhal Lardis Lidesci. „Jak to šlo?“ Hned však o krok ustoupil, protože ucítil válečníka!

„Šlo to dobře,“ odpověděl Nathan a podpíral kolegy, kteří se motali a podlamovaly se jim nohy. Z cesty Möbiovým kontinuem se točila hlava i ESPerům. Než ho mohl Lardis dál zpovídat, řekl: „Kde je Zek, Ian Goodly, Andrei Romani?“

Několik Lardisových mužů přiběhlo s ním a on teď jednoho z nich poslal, aby našel Andreie a ty dva, kteří přišli na Sluneční stranu jako poslední. Zatímco nekroskop čekal, řekl Traskovi s Chungem: „Odpočiňte si, jak nejlépe můžete. O mě se nebojte - také si odpočinu, hned jak dostanu příležitost. Ne však dřív, než způsobím ještě další katastrofy!“

„Co plánuješ se Zek?“ Trask se o ni bál.

„S Goodlym nechali nějaké zbraně u Brány na Hvězdné straně, hlavně granáty,“ odpověděl Nathan. „Docházejí nám a měli bychom je vyzvednout, dokud to jde. Jenom tenhle jeden skok, Bene, a pak z toho Zek vynecháme. Už ji k ničemu nepoužiju, jestli bude vyhnutí. Ona i já jsme oba telepati. Můžeme zůstat v kontaktu a zároveň sledovat kamenité pláně. Nezapomeň, že já sám k Bráně nemohu jít moc blízko. Nemohl bych použít Möbiovo kontinuum. Každopádně s sebou Zek nevezmu, jestli Ian řekne, že by jí mohlo hrozit nebezpečí. Souhlasíš?“

Trask přikývl. „Stačí mi, když na ni dáš pozor.“

Přišla Miša a Nathan se s ní trochu prošel. „Zítra ráno budeš jen můj,“ řekla. „Hrdina, nebo ne - nekroskop či co - lehneš si se mnou ve stepi na čistém vzduchu a na slunci do pěkné vysoké trávy a bude se ti to líbit!“

„Bude se mi to moc líbit!“ řekl jí chraplavě a pevně ji k sobě přitiskl. „Noc však ještě neskončila a-“

„- ty máš další práci, já vím. Jak to jde?“

„Na úbočí hor na Hvězdné straně jsme prolili mnoho vampýrské krve!“

„A musíte prolít další?“

„Ještě mnoho.“

„Kde příště?“

„Až získám zpátky ukryté nové zbraně... v posledním hradě.“

„Ve Wrathině hradě?“ Klesla jí čelist. „Nathane, to je -“

„Nebezpečné? Žít tady je nebezpečné! Já jsem však viděl svobodný svět, Mišo - nebo skoro svobodný - a chci pro nás totéž. Dokud bude pro upíry bezpečno ve Wrathině hradě a v Bariérovém pohoří, v Turgosheimu a na Hvězdné straně, svobodného světa se nikdy nedočkáme. Příliš dlouho jsme je živili a teď se jim musíme vzepřít. Dokud tedy můžu, budu na ně útočit - zas a znovu!“

Políbila ho na ústa tak, že se zastavil a zmlkl. Zadýchaně řekla: „Cokoliv řekneš - ale zítra jsi můj.“

„Ale ne ve vysoké trávě.“

„Tak kde?“

„Na jednom neuvěřitelném místě.“

„Na tamtom místě?“ Myslela Möbiovo kontinuum, a zatvářila se proto ostražitě a nejistě.

On se však usmál a řekl: „Tam ne, ale použijeme ho k cestě – jestli tedy nechceš raději jít na dlouhou procházku po rozpálené poušti!“ V tu chvíli naštěstí přišli Zek, Goodly a Andrei Romani a zachránili ho před dalšími otázkami.

Vyzvednutí zbraní u Brány proběhlo bez nehod. Na kamenitých pláních směrem na severovýchod zahlédli známky aktivity: podivné tvary na nebi a něco, co znělo jako ozvěny vzdálených výbuchů. V nejbližším okolí se však nic nedělo. Nathan stál se Zek opodál a nechal ostatní muže, ať vozík vytáhnou z Brány k okraji kráteru a vyberou z něj zbraně. Když všechny vyzvedli, shodili vozík dolů na slabě fosforeskující planinu, odvezli ho mezi malou skupinku balvanů a zamaskovali ho, jak nejlépe mohli. Potom se vrátili k Nathanovi a Zek a on všechny tři odvedl zpět do tábora.

Ukázalo se, že naučit se zacházet s granáty ruské výroby není těžké. K odjištění se muselo otáčet malým plíškem, dokud vnitřní mechanismus nezačal tikat jako hodiny. Potom bylo pro nejlepší účinek dobré napočítat před hozením granátu do tří. Nathan dovolil Lardisovi vyzkoušet jen jeden. Způsobil záblesk, vydal ránu a pokácel malý strom. Starý Lidesci byl spokojený. On, jeho zkušenější muži, jeskyňáři a Nathanova skupina dostali každý čtyři smrtící vejce, čímž si rozdělili polovinu. Se zbytkem musí nakládat, jako by byly ze zlata - nebo na Sluneční straně jako ze stříbra!

Zbývající munici - výbušné šipky a kulky různého kalibru – si rozdělili muži s pekelnickými zbraněmi. David Chung prokázal skvělé dovednosti s plamenometem, a proto mu zůstal. Druhá ,svítilna´ připadla jednomu z Carlingových jeskyňářů. Nathan nařídil, aby zbývající raketomet zabalili i s hlavicemi do naolejované kůže. Jestli přijde jeho čas, použije ho sám. Tak nakonec rozdělili všechny zbraně.

Potom si Trask vzal Nathana stranou a řekl: „Proč jsi tak toužil ty zbraně rozdat?“

Nathan se na něho podíval. „Bylo to poznat?“

„Já jsem si toho všiml. Jestli se ti něco stane, chceš, aby byly využity co nejlépe?“

Nathan přikývl. „Jdu znovu do Wrathina hradu,“ řekl. „Jen tam a zpátky, jak nejrychleji to půjde - ale může se přihodit něco nečekaného.“

„Ty půjdeš dovnitř,“ zopakoval po něm Trask a položil důraz na ty. „Sám? Proč jdeš znovu na to strašidelné místo?“

Nathan pokrčil rameny a možná to bylo fatalistické gesto, ale v žádném případě nedbalé. „Půjdu dovnitř sám, protože nemohu riskovat a brát s sebou ještě někoho,“ řekl. „Musím mít možnost rychle zmizet. Proč to dělám? Armádě z východu jsme už zavařili a teď chci trochu vyrovnat skóre.“

„Neudělal jsi to s Urukem Piatrou? Lardis nám o tom řekl.“

„Ano, ale Wratha a ostatní v posledním hradu o Urukovi ještě nevědí, zatím ne. Chci udělat něco, co má okamžitý dopad, něco dramatického. Něco, co si zapamatují, co je znejistí a vyvede je z rovnováhy.“ Zatímco mluvil, strčil si do kapsy několik granátů.

„Doufám, že budeš opatrný.“

Nathan přikývl. „Nejhorší na tom je, že budu znovu potřebovat Zek. Vím, že jsem ti slíbil, že ji vynechám, ale potřebuji hlídku. Zůstane na kamenitých pláních na bezpečném místě a bude jen sledovat, nebo spíš ,poslouchat´, a hlídat mě.“

„A jestli se ti něco stane? Mohla by na pláních zůstat? Proto jsi chtěl, abych šel spát?“

„Ty víš, že ne. Jen jsem to nedomýšlel, nic víc.“

Trask samozřejmě věděl, že říká pravdu. „Potom jsem rád, že jsem nešel spát,“ řekl. „Protože jdu s tebou.“

Nathan mu to nemohl odepřít. Šli hledat Zek...

Na kamenitých pláních je nekroskop nechal v opuštěných troskách padlého hradu na úplném kraji řady starodávných vampýrských mohyl, která se táhla na kilometry daleko, a dál šel sám. Zdaleka se vyhnul Gorviho přepadové jednotce a objevil se několik set metrů od základny Wrathina hradu mezi sutí a štěrkem. Rychle se přemístil do stínu velkého balvanu. V metafyzické mysli se mu točil číselný vír, který mu kryl myšlenky, a zároveň byl díky němu kdykoliv připravený vyvolat únikovou cestu. Do východu slunce však zbývalo necelých sedmnáct hodin, a proto by měl být relativně chráněný.

Upíři ve Wrathině hradě a hlídkující Gorviho pozemní tvorové cítí, že se blíží ráno. Z vlastní zkušenosti z Turgosheimu Nathan věděl, že vládci a vládkyně i obyčejní upíři obvykle chodí do postele během posledních hodin před východem slunce. Sám Maglore byl vzácnou výjimkou. V posledním hradě, v Bariérovém pohoří, Turgosheimu a kdekoliv je možné upíry zastihnout, budou všichni ospalí. Nekroskop vlastně věděl jistě, že jsou, protože jejich myšlenky zkoumal lehkým telepatickým dotykem a cítil, že jsou nejasné a nesouvislé. Možná však... ne všechny? Byly tu i mnohem aktivnější mysli, dobře chráněné, na druhé straně hradu.

Každopádně byl spokojen a kontaktoval Zek. Všechno v pořádku? 

Ano.

Byl čas jít...

II

Útok na Wrathin hrad - Zlověstné předpovědi psího vládce

Nathan pomocí řeči mrtvých navázal spojení s Jasonem Lidescim. Jasone, jak je hrad postavený? Ne Zatuchlý sklep, ale ostatní patra. Kde jsou umístěni plynovci? 

Jason okamžitě odpověděl: V Šíleném hradě. Výrobu plynu ovládají bratři Smrtoocí. Patří jim patra nad Gorvim. Komory pro plynovce poznáš podle kulatých oken. Nejsou to vlastně okna, ale větráky! Jsou kolem skoro celého Šíleného hradu, jako prstenec, který klesá z jihu na sever a sleduje tak sklon vrstvy v kameni. Vrstva je nejvíc patrná ve Zjizvené věži - pojmenované jednak podle Vasagiho Sosáka, ale i podle širokých ,jizev´ zbylých po zvětralé měkké hornině. Skála v patře, kde jsou v Šíleném hradě plynovci, musí být také měkká, protože ty větrací otvory jsou příliš pravidelné na to, aby je vytvořila příroda. V minulosti je prorazili Vampýři. 

Nathan viděl prstenec kruhových otvorů, který obepínal Wrathin hrad jako náramek. Ohrady jsou po obvodu a musí k nim tedy být přístup zevnitř... a jak teď viděl, i zvenku! Když se v namodralém světle hvězd zadíval pozorněji, rozeznal římsy a vnější konstrukci z kostí a chrupavky. Samozřejmě, jsou nutné kvůli údržbě! Víc nepotřeboval vědět.

Snad ještě: Říkáš Vasagi Sosák? vyslal v řeči mrtvých tak chraplavě, že to znělo jako zavrčení. Bydlí tam nahoře skoro u vrcholu hradu, kde jsou stěny zjizvené zvětráváním? 

Ach ne - už ne! Zjizvená věž patřívala Vasagimu, teď v ní však žije někdo jiný.

Vasagiho následnictví někdo uchvátil? Nathan tady něčemu nemohl přijít na kloub.

Ne, nikdo ho nesesadil - zabili ho, Wran Zuřivý ho zabil. Zjizvená věž pak připadla tvému bratru, nekromantovi Nestorovi Mučiteli mrtvých!

To…není možné, řekl Nathan. Právě dnes v noci zavraždil Vasagi mou matku, Nanu Kikluovou, na Sluneční straně! 

Mohu ti říct jen to, co jsem se doslechl od mrtvých z Wrathina hradu, odpověděl Jason. Když Vasagi a Wran svedli souboj na Sluneční straně, já už jsem nežil. Vyletěli z hradu dva, vrátil se však jen Wran.  

Nathan by rád hádanku dál zkoumal, musí ji však pro tuto chvíli opustit. Mrtví z Wrathina hradu budou jistě upíři a po smrti budou lhát stejně, jako když žili, možná tedy lhali i Jasonovi.

Jason jeho myšlenky samozřejmě slyšel. Tiše řekl: Já vím, že mě k nim nepočítáš. 

Ne, ovšem že ne, odpověděl Nathan.

Jason si nehmotně povzdechl.

Děkuji ti, Jasone, vyslal Nathan -

- a přeskočil na místo asi dvě stě metrů od základny Wrathina hradu. Poslední hrad se teď nad ním tyčil jako nějaký monstrózní menhir, skála strmící do závratné výšky, vyšší než nejvyšší budovy Traskovy země a u základů širší než tři městské bloky. Nathan však měl příliš málo času na to, aby ho ztrácel podobným užaslým přemítáním, nebo dokonce strachem.

Jen chvíli, aby se zorientoval... a skočil na římsu vysoko na stěně Šíleného hradu, poblíž širokého okraje jednoho z větracích otvorů, který měřil v průměru přes dva metry. Zevnitř nic nevycházelo. Ani zvuk, dokonce ani dusivý zápach plynovce. Komora byla prázdná.

Nekroskop pocítil zklamání (zároveň si uvědomoval, že u holé stěny Wrathina hradu je nechráněný), přikrčil se tedy a rozběhl se po římse. Bylo to nebezpečné, protože se místy zužovala nebo nakláněla do vířící propasti vzduchu. Čtyřicet kroků a doběhl k dalšímu větráku plynové komory, ze kterého také nevycházel ani zvuk, ani zápach. Římsa se tady vytrácela a musel slézt na pružnou lávku z chrupavky. Závratí se nezabýval. Věděl, že i kdyby spadl, propadl by dveřmi do Möbiova kontinua. Stejně našlapoval opatrně a pokračoval ke třetí kruhové šachtě... kde se noční vzduch jemně chvěl vyfukovaným metanem a bylo silně cítit plynovce! Zevnitř se ozývaly tiché vzdychavé zvuky.

Nathan v kapsách nahmatal granáty a byl v pokušení, ale věděl, že jeho původní plán by nevyšel. Chtěl předčit otce, Harryho Keogha, a způsobit současný nebo řetězový výbuch, který by byl tak ničivý, že by strhl celý hrad, Wrathin hrad se k tomu však nehodil. I kdyby byly obsazené všechny komory plynovců, zachránil by ho pouhý mohutný obvod. Vnější jeskyně by jistě vylétly do vzduchu, ale devadesát procent věže by zůstalo neporušeno. Původní nekroskop totiž použil něco víc než pouhou výbušnou sílu. Využil téměř jadernou energii samotného rozžhaveného slunce, které se okamžitě zakouslo do skály mnoha zbořených hradů jako nějaká pomstychtivá očistná kyselina! Zdálo se... že teď bude muset stačit méně ambiciózní plán. Lepší nějaká akce než žádná.

Za obsazenou komorou plynovce pokračovala chrupavková lávka před přistávací plošinou zamaskovanou rozvěšenými sítěmi ze spleteného provazu. Nathan si byl jistý, že i když do východu slunce zbývá tak málo času, uvnitř na plošině jsou strážci. Přenesl se přes propast Möbiovým skokem, a když na druhé straně dopadl, lávka se pod jeho vahou trochu rozkývala. Rychle znovu získal rovnováhu a bez rozmýšlení zamířil k dalšímu větráku. I tato komora byla osídlená, což Nathanovi pomohlo s rozhodováním, co udělat.

Granáty do každé ze dvou ,nabitých´ komor a další dva na samotnou přistávací plošinu. Ti, kteří se tam ukrývají, ho uvidí ve chvíli, kdy granáty hodí... a v příštím okamžiku ho neuvidí. Jestli někdo z nich útok přežije, jen ať si s tím láme hlavu! Jestli nepřežije nikdo, tím lépe. Zbytku nestvůrných obyvatel Wrathina hradu to způsobí těžkosti a jistě si budou dělat nemalé starosti, co se tady stalo. Ubozí, i když necitliví plynovci určitě zahynou a jejich komory se roztříští napadrť. Při troše štěstí výbuch poškodí i přistávací plošinu, nebo ji možná dokonce zničí.

Nathan znal souřadnice první obsazené komory i přistávací plošiny a už tady stál dost dlouho. Nejdříve však:

Vyslal rychlou sondu k Zek... Je všechno v pořádku? 

Ano. Vzápětí však vyděšeně: Ne! Podívej! 

Četl v její mysli a věděl, kam se podívat - potom to sám uviděl.

Na stejné úrovni jako stál, ale asi tři čtvrtě kilometru od něj se zpoza Wrathina hradu vynořovalo - něco fantastického! Plynovec nafouknutý vlastními plyny, nadmutý a groteskní. Živoucí balon tažený dvěma pobočníky na létavcích, jejichž krky se napínaly námahou! Mezitím Zek vykřikla nekroskopovi v mysli: Za tebou! Ohlédl se a viděl, že na východní straně hradu vlečou další zvíře.

Na jediný okamžik si Nathan zděšeně pomyslel, že zvířata sem určitě táhnou kvůli němu, hned však pochopil, že to tak není. Šlo jen o shodu náhod. Jeho nervy se zase uklidnily a on se přitiskl do praskliny ve stěně hradu a vzpomněl si na ty záhadné výbuchy, které slyšel z kamenitých plání. Teď věděl, nebo měl alespoň silné podezření, co je způsobilo

Přirovnal vznášející se plynovce k podivným balonům, byli však ve skutečnosti bombami! Ve vzpomínkách se vrátil k příběhům, které vyprávěl Lardis: o bitvě v Obyvatelově zahradě, kdy Vampýři přesně takovou taktiku použili proti Harrymu a Obyvateli. Vyhlédl z úkrytu a viděl, jaký náklad visí létavcům ze sedel na konci napnutého lana: svazky háků zatížené velkými kameny. Nekroskop si byl jistý, že to jsou křemeny. Zbytek se mu zřetelně objevil na obrazovce mysli.

Přivlečou zvíře k cíli, potom ho odříznou, aby kleslo. Když se snese níž, létavec nad ním přeletí a sekne živou bombu háky ostrými jako břitva! Řinčení a nárazy kovu a křemene o metamorfní maso, trhání napnuté kůže a zároveň vykřesávané jiskry, náhlé syčení stlačených plynů! Potom ohlušující, spalující výbuch a nesmírný příval horka a puchu! 

Obraz v Nathanově mysli vybledl, ale stačil mu připomenout, proč je tady. Létavci, jezdci a jejich groteskní náklad mířili na jih. Jeden trochu západněji, druhý východně. Jejich cílem nemohlo být nic jiného než stanoviště Vormulakových (nyní Devetakiných) hlídek. To by vysvětlovalo, proč je tolik metanových komor prázdných. Brzy se uvolní další dvě, jestli ovšem vůbec zůstanou stát!

Vzal granát, ukroutil plíšek, slyšel, jak začalo zlověstné tikání, a bez čekání vrhl vražedné vejce přímo do větracího otvoru. Hned potom Möbiův skok…zpátky k první obydlené komoře. A do hradu putoval druhý granát. Další skok... na prostředek chrupavkové lávky před zamaskovanou přistávací plošinou. Odjistil další dva granáty a prohodil je jeden po druhém okem sítě pověšené v ústí přistávací plošiny.

Vevnitř se někdo pohnul. Nathan otevřel mysl a vpustil do ní vyděšené myšlenky hlídačů. Údiv! Šok! Pobouření! Krvelačnost! - Strach? Ano, protože pro tyto otroky mohl Nathan být jedině prvním z mohutné útočné skupiny, které se nějak povedlo se sem nepozorovaně proplížit. Nesměl tady zůstat.

Po zádech se vrhl z lávky do prázdna, natáhl se, vyvolal dveře a vřítil se do nich... našel souřadnice a vystoupil zase do normálního prostoru, kde čekali Zek a Trask. „Dívejte se!“ vydechl. Na víc stejně neměl čas.

Stěnu posledního hradu obrácenou na jih ozářily čtyři jasné záblesky ve třetině výšky. Z výbuchů po stranách vystřelily gejzíry plamenů, druhotné záblesky, vylétávaly kusy kamenů a oblaka dýmu a prachu. Uprostřed vyšlehla dvě světla a exploze setřásly lavinu uvolněných trosek seshora i z obou stran přistávací plošiny. Křehké lávky se řítily, naštípnuté kamenné desky se viklaly ve vzduchu, až nakonec začaly padat. Vzdálenost zkreslila pád, takže se zdál zpomalený.

Potom přišla křupnutí výbuchů, která projela tichem jako ostré nože a odrazila se ozvěnou přes Hvězdnou stranu k Bariérovému pohoří a zpátky. Suť utržená výbuchy nebo setřesená z hradu stále padala, strhávala s sebou spleť opěrných oblouků z nižších pater, další lávky, rozličné rampy a upíry zbudované opěrné systémy, všechno se sunulo k zemi v mohutných oblacích zvířeného prachu a za hromového dunění, dolů na kamenité svahy u paty hradu.

Trvalo to dlouho...

Když bylo po všem, na místě přistávací plošiny zela díra dvakrát větší než původně. Protržené větrací otvory po stranách byly začernalé a vycházely z nich sloupy kouře. Ze šestiny jižní stěny bylo strženo všechno uměle vytvořené. Zbyla jen šedě zbarvená přírodní skála s různými skvrnami v mdlých odstínech okru, zelené, černé a žluté. Dokazovalo to, nakolik upíří nájemníci pozměnili a obestavěli vnějšek velkého tesáku za dlouhá staletí, kdy jej obývali. Stejné to bylo i s vnitřkem. Byl vykotlaný, vydlabaný a provrtaný jako stará větev plná červotočů. Prohnilá stará větev, ano. Nathan se znovu přistihl, že uvažuje: Pokud prach Dimiho Petreska - obyčejný střelný prach ve velkém množství - mohl strhnout Ochrannou skálu a kdybych věděl, kam přesně ho umístit ve Wrathině hradě, abych dosáhl nejlepšího efektu... 

Jeho myšlenky však náhle přerušil Trask, který řekl: „Možná bychom mohli využít situace.“ Byl ozbrojený opakovací puškou a zaměřovačem pro ostřelovače. Teď namířil na nebe v úhlu asi dvaceti stupňů. Nathan se nemusel dívat a odhadl, co se má stát Traskovým terčem. Natáhl ruku a sklonil hlaveň stranou.

„Ne,“ řekl a vrhl pohled na trojúhelník létavců a plynovce vzdálené asi kilometr a půl a stále se přibližující. „Nech je. Je v našem zájmu, aby dosáhli cíle. Letí bombardovat Devetakiny pozorovatele, je zřejmě sebevražedná mise. Nemám nic proti tomu, když se ty příšery navzájem pozabíjejí, alespoň ušetříme munici!“

Trask neochotně přikývl a řekl: „Jak si přeješ. Takže co dál?“

„Jsem... unavený,“ řekl Nathan a Trask mu to viděl ve tváři. Nekroskopovu organismu potrvá dlouho, než zase načerpá všechnu tu energii, kterou teď vydává. Jeden nebo dva dny, ani dny na Sluneční straně, to nespraví. „Chci se trochu prospat,“ pokračoval Nathan. „Normální, nerušený spánek v objetí své ženy a bez starostí. Potřebuji - já nevím - alespoň osm hodin. Potom bude východ slunce velmi blízko, což nám dá záruku, že upíři jsou v největším útlumu. Tehdy na ně znovu zaútočíme.“

S tímto rozhodnutím se vrátili do tábora Lidesciho Szganyů.

Kromě hlídek tábor na okraji stepi spal. V posledním hradě však Wratha a upíří vládci ještě bděli i přesto, že si už dokázali představit světlou skvrnu, jak zalévá jižní obzor a leží jako světélkující mlha mezi vrcholky. Na spaní bude času dost, až se samy vrcholky změní z vlčí šedi na zlatou, teď je však zaměstnávalo mnoho věcí... nebo zaměstnávalo alespoň jejich zlé mysli.

Wratha stála na střeše své věže. Měla u sebe malého osobního válečníka - tělesného strážce, který se držel ve stínech. Přecházela tam a zpět, bezcílně bloumala po cimbuří, věžích a baštách. Občas se zastavila, zahleděla se k jihu a přemýšlela, co má teď v plánu armáda z Turgosheimu a jaký podniknou další krok. Wrathin hrad byl v obležení a vlastně se už stal i terčem jakéhosi útoku, soudě podle nevysvětlitelných výbuchů v Šíleném hradě. Wrathu však netrápila jen neustálá připomínka starostí s válkou o krev, trápily ji i další, soukromé záležitosti. Upíří instinkt jí totiž říkal, že s ní samotnou není něco v pořádku. Věděla, že to je víc než jen instinkt.

Zastavila se u dveří půlkruhové kamenné stavby na jižním okraji svažující se plošiny a nahlédla dovnitř. Vedle stál dřevěný jeřáb s kladkostrojem a jeho houpající se řetězy cinkaly ve větru z Ledových pustin. Uvnitř našla děsivou připomínku minulosti tohoto místa.

Mohutná klec z vražedného stříbra, zašlá a s černými skvrnami. Mříže byly silné několik centimetrů, svařené, vyztužené železem. Bylo to dílo nějakého szganského kováře, který už dávno odešel pod zem či do větru...nebo do břicha zvířete či snad do kádí svého vampýrského pána. Kolik asi nepřátel a obětí, přemýšlela Wratha, zamkl v této kleci nějaký zapomenutý vládce před dávnými časy, zvedl je do výšky nad hradby, aby tam vyčkali východu slunce? Vormulak Zkázonosný míval ve zvyku dělat to samé.
A v budoucnosti?

Nesmí se však takovými věcmi zaobírat, a proto toho nechá... pro tuto chvíli. Co se stalo, stalo se a budoucnost nikdo nezná. Přítomnost skýtá dostatek překvapení! I hrůz. Hrůza v černém srdci upíra. Wrathe se to zdálo nějak divné, jaksi nepatřičné, že by se měla bát. Ne lidí ani armády z Turgosheimu, ničeho mimo své tělo. Bála se něčeho uvnitř...

Wratha se často koupala. V nedávné době ještě častěji. Ne že by nebyla čistá (jak by mohla, když byla tak úzkostlivě čistotná?), ale cítila se nečistá. Všechno kvůli jedné nebo dvěma skvrnkám... nebo třem. Úporné skvrny, které její pijavice nedokázala změnit, se kterými si její metamorfní maso nedokázalo poradit. Když vůlí ta... ta znaménka odstranila, během několika hodin byla zpátky. Drhla si stříbřité šupinky na předloktích a lýtkách, až jí čistá růžová pleť mladé dívky zrudla. Vrátily se hned, jakmile pijavice Wrathe kůži zahojila. Ano, mohla se dřít, až jí tělo znecitlivělo... i když bylo čím dál těžší říct, kdy vlastně bylo na těch postižených místech citlivé. Pod levým prsem, na prstech pravé ruky, na pravém stehně, kde ladnou křivkou přecházelo v zadek, který býval kdysi hladký...

Tohle všechno začalo právě před čtyřmi dny. Její předloktí... vládkyně Wratha si vždycky zakládala na tom, že má ruce mladé dívky! Teď nosila bledě krémové rukavice po lokty: byly z tenké kůže trogů, stažené zaživa, měkčené a vybělené močí a navoněné růžovým olejem. Dohánělo ji to k zuřivosti. A také jí to dělalo starosti. Wratha si občas říkala, jestli... ale to je vyloučené. Nepřišla do kontaktu s... nikde nebyly známky infekce...nikde v celém Wrathině hradě.

Nestor.

Tu myšlenku odsunula stranou jako tolik jiných. Nicotná pochybnost, to je všechno. Kdyby se jen tolik nezahaloval. Bylo to kvůli jeho umění, tím si byla jistá. Nestor mluvil s mrtvými a napodoboval jejich rubáše…

Myšlenka se však stále vracela.

On si také zakrývá tělo.

Ona však jeho tělo viděla... jeho krásné tělo. Dokonce to tělo i milovala, často. Vtírala si jeho šťávy do kůže, sála je z jeho škubajícího se kopí. ,Láska´ však zemřela, stejně jako zemře všechno ostatní (kromě všeho upířího). Nakonec ho přestala vídat, brzy po jeho krátkém ,pobytu´ na Sluneční straně...

Ne, to on přestal vídat ji! Proč však za ní přestal chodit, když v něm chtíč tak mohutně hořel?

Vycítil, že už po něm tolik netouží, proto.

Jenže ona po něm toužila, až donedávna.

Postavila se mezi ně válka o krev.

To se také stalo teprve nedávno.

Upíři mají v povaze milovat a opouštět!

Měl snad psí vládce také v ,povaze´ postavit si kamennou zeď mezi sebou a svým někdejším velkým ,přítelem´? Od Nomy nikdy neslyšeli ani slovo vysvětlení a teď se staral jen o své záležitosti s výrazem spráskaného psa. Ve Zjizvené věži se Nestorovi otroci plížili jako přízraky, to místo dělalo dojem neduživosti, snášející se zkázy...

„Má vládkyně!“ Wratha sebou strašlivě trhla a s kletbami se otočila. Z Wrathiny věže za ní přišel otrok. Oči měl plné nějaké příšerné hrůzy, ne však ze své paní.

Přinesl vzkaz od Gorviho Křiváka.

Když ho vyslechla, Wrathiny oči se naplnily stejným temným děsem…

Vládci a vládkyně slétli dolů do Zatuchlého sklepa. Sešli se tam všichni kromě Nestora, který (podle jeho sluhy Zahara) šel brzy spát a zanechal instrukce, že si nepřeje být rušen. Chyběla také vládkyně Siggi, ale její nepřítomnost se dala pochopit. Siggi zatím nepovýšila v pravém smyslu slova. Jakožto milenka psího vládce hrála podřadnou roli, i její mluva byla omezená a ne zcela... rozumná. Také velmi zkrásněla - ne, nesmírně zkrásněla - takže ji Wratha stejně nechtěla vidět.

Wrathe, psímu vládci, Wranovi Zuřivému a Spirovi Smrtookému přišel naproti na přistávací plošinu jeden z Gorviho pobočníků. Nacházeli se ve středním podlaží Zatuchlého sklepa, pětačtyřicet metrů nad kamenitými svahy pod hradem. Ze vchodu na plošinu se stále odklízely pozůstatky po explozích v Šíleném hradě. Menší plošiny a sloupy po stranách už neexistovaly, další venkovní inventář se bortil a vypadalo to, že nemá daleko k tomu, aby se každou chvílí sesypal.

Zatímco žlutoocí otroci odváděli létavce stranou a uvazovali je, Gorviho sluha vzal čtyři návštěvníky do přístavby vedle přistávací plošiny, kde pod částečně otevřenou střechou stál jeho pán Gorvi Křivák a z dostatečného odstupu sledoval, jak jeho muži pálí mrtvoly. Páchnoucí černý kouř stoupal a kroutil se pod klenutým stropem, než se mezi troskami vsákl do noci.

„Ha!“ řekl zachmuřený Gorvi, když se otočil a uviděl svou návštěvu. „Tady vařím olovo, vodu, moč a tuky, kterými odpudím vetřelce.“ Mávl vyzáblou rukou k řadě očouzených kotlů lemujících stěnu, potom ukázal na střechu. „Kdysi tady býval ve stropě otvor jako přírodní komín... teď je tu tahle trhlina a je nebezpečná! Celý ten šrot z opěrných systémů se může kdykoliv provalit dovnitř!“ Jedovatý pohled, který vrhl na bratry Smrtooké, mluvil za vše: podle jeho názoru nesou vinu za to, co se stalo s metanovými komorami. Křivák takhle chtěl odvést pozornost od svých případných pochybení.

„Ten mizera není jen úlisný, ale i drzý!“ štěkl Wran. Spiro na něj zíral očima, které teď byly každé nápadně jiné. Noma se však zdál zamlklý a Wratha ještě víc. Řekla: „Ta hořící těla. Tvůj vzkaz zněl, že ve studni byla mrtvola malomocného: jedna mrtvola malomocného. Tady však vidím tři mrtvé.“

Gorvi pokrčil rameny. „Ano, jen jeden malomocný... ale potřeboval jsem dva čisté otroky, aby ho sem odnesli. Nebo bych měl říct kdysi čisté? Co? To je mám nechat nakazit celý hrad?“

„Hlupáku!“ zařval Wran. „Co na tom záleží, kolik otroků teď spálíš? Voda v hradě je nakažená a tím pádem celý zatracený hrad! Wrathin hrad je nakažený skrz na skrz!“

Do háje s Wrathiným hradem! myslela si Wratha ochromeně, ale myšlenky si pečlivě hlídala. Wratha sama je nakažená! Nestor také. Vlastně Nestor byl první. I když... jak by to bylo možné? Nahlas řekla zamračeně: „Gorvi, jak často kontroluješ studny?“

„Patrola se na studny dívá každé dvě až tři hodiny,“ odpověděl bez dechu. „Normálně bych tam měl otroka nebo dva na stálo, aby je udržovali bez poskvrnky. Ale... tohle není normální situace! Musím mít lidi v příkopech.“

Vládkyni pomalu, ale jistě docházela trpělivost. Teď, když na ni dolehl šok - a nebylo už pochyb o jejím stavu - mohla na něj začít reagovat. Tenhle Gorvi... ach, jaký to je lhář! Každé dvě až tři hodiny? Vládce Mučitel mrtvých však trpí už... musí to být dobré tři měsíce, co se začal balit do hadrů! Tři měsíce! Hrad musí být prosáklý morem! Wrathina reakce, typická pro její pijavici, se jí začala projevovat v obličeji, postavě a hlase.

Zasyčela: „Mám dojem, že jsem ti radila, a není to tak dávno, abys studny hlídal s největší možnou péčí! Neříkala jsem, že nám je naši nepřátelé při první příležitosti otráví česnekem? Zdá se, že jsem se spletla – otrávili je totiž mrtvolou malomocného!“ Její hlas vystoupal do jekotu bezmocného vzteku. Možná nebyl tak bezmocný, protože Gorvi tu stál na dosah.

Křivák chtěl odpovědět, ale zdálo se, že nenachází vhodná slova. Všichni se proti němu spikli: Spiro s jeho vražedným pohledem, vzteklý Noma, Wran, ve kterém zuřivost každou chvíli narůstala, Wratha, jejíž vlastní fúrie nutily silné muže kňourat!

„Gorvi Proradný? Spíš Bezradný!“ vykřikla rozzlobeně vládkyně, byla najednou velmi vysoká a hubená (mladé děvče někam zmizelo). Měla vrásčitou kůži a rudé oči jí ošklivě lezly z důlků. „To jsi také zbabělý? Mám dojem, že tě tak kdysi nazval nekromant Nestor Mučitel mrtvých. To jsi takový slaboch, že nedokážeš přiznat pravdu, i když ji znají všichni kolem? Gorvi, ty... jsi... zanedbal... své... studny! V této nelehké situaci jsi nás všechny mohl klidně otrávit!“

„Včetně sebe?“ zalapal po dechu a ucouvl ke stěně, když se na něho obořili jako jeden. „Udělal bych to? Přemýšlej, co říkáš, Wratho! Všichni přemýšlejte! Copak bych vědomě - nebo dokonce z nedbalosti – dovolil, aby někdo otrávil studny - a potom vás o tom informoval? To si také Wran a Spiro sami vybombardovali plynovce? Není zřejmé, že jsme všichni obětí nějaké podivné válečné strategie!“

Tohle bylo nepopiratelně pravda. Wran si to hned uvědomil a trochu neochotně řekl: „Má pravdu. Výbuch v ohradách a komorách mohla být nehoda - je to možné - ale přistávací plošina? Na přistávací plošině žádný plyn není!“

Wratha však zavrčela: „Sotva před chvílí chtěl házet vinu na vás, aby zmenšil vlastní opomenutí!“

Noma zavrtěl hlavou a štěkl: „Vedeme válku - jsme vlastně obležení - přesto se tady handrkujete mezi sebou! Cha, to se odvažujete mě nazývat bláznem! Rozhodněte se, co, jestli vůbec něco, se musí udělat, a pak mi dejte vědět! Už tady dál nehodlám ztrácet čas. Můj nástroj z kostí je dokončený, konečně dokonalý, a chci ho vyzkoušet, než vyjde slunce.“ Znovu ustaraně zatřásl hlavou, bezvýsledně se plácl přes ucho, zklamáním zakňučel  zklamáním (bolestí?) a zamířil k východu.

Spiro Smrtooký ho následoval a bručel: „Buďte zvlášť bdělí! Musíme chytit a potrestat toho, kdo je za tyto záležitosti zodpovědný! Předejte mi ho a já ho sežehnu pohledem!“

„Také buďte bdělí, co se týče této... této nákazy!“ zavolala za nimi rychle Wratha. „Hledejte známky malomocenství a při sebemenším podezření...“ Hluboko uvnitř se zachvěla.

Wran namířil prstem Gorvimu přímo na nos a řekl: „Gorvi, tohle neskončilo. Zachránily tě jedině okolnosti: to, že Šílený hrad také postihl podivný, nevysvětlitelný útok. Jak ale omluvit mrtvolu malomocného ve studni? Pamatuj si, že až války o krev skončí, ať už dopadnou jakkoliv, vypukne válka mezi tebou a mnou. My dva si to vyříkáme - na Sluneční straně!“

Wran odešel a Gorvi zůstal sám s rozezlenou Wrathou. Řekl jí: „Vládkyně, já za to nemůžu!“

Sice zuřila, ale když měla být upřímná, nedokázala si vysvětlit, jak by to mohlo být jeho vina. Trochu se uklidnila a zmenšila se opět do dívčí podoby. Řekla: „Je možné, že to tělo tam leželo delší dobu? Mohlo být skryté, zaklesnuté někde pod římsou, a teprve nedávno vyplavalo?“

„Wratho,“ zamával rozčileně rukama, „mám tam plavce! Jsou ve výborné kondici! Tu mrtvolu tam někdo dal schválně a nedávno, nejspíš během posledních tří hodin.“

Nestor! pomyslela si znovu. Jak do toho však zapadá? Vlastně ani neví jistě, jestli je... malomocný. Věděla, kdo tu jistotu má. Jak se však psího vládce zeptat, aniž by musela vysvětlit svá podezření? Kdyby chtěl Noma Canison něco říct, už by to byl řekl. On ale mlčel a brzy odsud odešel. Nemohl se dočkat, až bude pryč. Ten je věrný jako psík - věrný Nestorovi.

Takže... co kdyby se zeptala rovnou Nestora? Jestli odpoví ano, potom toho bastarda zabije!

Gorvi přerušil její úvahy. „Wran mě chce zabít!“

„Zuří,“ odpověděla, „jak je jeho zvykem. Všichni se vztekáme, jako by to někdo z nás naplánoval. Možná máš pravdu, Gorvi, a působí tady nepřátelská síla. Nicméně prozatím to nechme tak. Nemůžeme nic víc dělat. Odteď však už žádné další chyby!“

„Přísahám, že to není moje vina!“ zavolal za ní, když vycházela ze dveří.

O něco později hrál Noma měsíční hudbu. Nestor (který nespal a ani to neměl v úmyslu) ho slyšel. Sedl na létavce a sestoupil na něm k severní stěně Prašivé věže, která v těch místech byla provrtaná velkými otvory a okny jako nějaká prastará lebka nebo bezzubá čelist. Nemínil přistát, a proto donutil své zvíře ohnout křídla do oblouku a vznášel se na větru vanoucím od severu. Díval se na Nomu přes vzdušnou propast a viděl, jak psí vládce ovládá klapky, aby vyloudil tóny z kostí nestvůr a naplnil hrad svou ,hudbou´.

Jako vždy byla výsledkem kakofonie. Možná se v ní daly zaslechnout zbytky melodie, i když spíš než původní szganská milostná píseň to byl žalozpěv. Nestor si pomyslel: Tu melodii jsem mu dal já. Proč musí Vampýři zabít úplně všechno? V otázce směřující do jeho nitra nebyl žádný humor.

Noma ho za chvíli uviděl a vyslal k němu: Tak co, dělám pokroky? Jeho myšlenky byly mrzuté, ale když si všiml Nestora, o něco se rozveselily.

Kam nekromantova paměť sahala, psí vládce byl vždycky jeho jediný přítel, jediný tvor, kterému mohl opravdu věřit. Vlastně mu byl Noma mnohem víc přítelem než on Nomovi. Byly doby, kdy Nestor uvažoval, že bude Noma jednou hrát roli pouhého pobočníka - jeho vlastního. To všechno odnesl čas. Taková situace nikdy nenastane, není žádná budoucnost, ne pro Nestora Mučitele mrtvých. Teď by psímu vládci neublížil, slovem ani činem.

Tvá hudba je výborná, odpověděl. S takovým talentem není divu, že si přivoláváš dívky z měsíce! Jen snad... 

Ano?

Nepřišel jsem poslouchat tvou hudbu. Kdyby ano, mohl bych ji slyšet z okna ve Zjizvené věži.

Noma přikývl a pokračoval v ovládání klapek a vytváření toho příšerného zvuku. Vím, proč jsi přišel: protože jsi nemohl přijít do Zatuchlého sklepa. Kdyby té tam viděli... uvědomili by si souvislosti. 

Tak jako sis je uvědomil ty?

Zatuchlý sklep si s ničím nespojuji. Ale zbytek? Nebylo to těžké. Lituji tě, můj příteli. Plakal jsem, že už se spolu neproběhneme po Sluneční straně jako lišky mezi slepicemi! No - pokrčil rameny a jeho hudba na chvíli ještě zhořkla - stejně to jednou muselo skončit.

Hm?

Noma znovu kývl. Věštím budoucnost ze snů, Nestore, jak dobře víš. A my... nemáme budoucnost.

My? Ty a já?

Vampýři! vyštěkl Noma. Je konec, se vším. 

Za jak dlouho?

Brzy.

A já?

Nic určitého. Neptej se, protože to nemůžeš změnit. Stejně se občas zmýlím.

Nic víc mi neřekneš?

O budoucnosti ne. Hudba se vzedmula a hrad se otřásl. Zdálo se, že vibruje i vzduch, prach se setřásal z říms.

Tak mi pověz o tomto prokletí, které ve mně hoří jako ledový oheň a stravuje mě, jako požár stravuje les. Proč tomu říkají ,stoletá smrt´,když postupuje tak rychle a zákeřně?

Noma stále hrál a Nestor mezi tóny slyšel, jak vzlyká. U někoho je to pomalé, řekl psí vládce, u jiného však - rychlé jako blesk! Jako by to čekalo na spuštění, jako šipka ve szganské kuši. U tebe ta kuše vystřelila. 

Nemohu s tím nic dělat?

Jak ti mám poradit? Noma konečně přestal hrát. Jeho velké vlčí oči byly vlhké, rozčilené, rudé. Čenich se mu chvěl podivným citem. Co mám říct?Když můj otec věděl, že se blíží konec, pomiloval své feny jednu po druhé, osedlal létavce a vydal se ke slunci. Já sám zamířím k měsíci a svedu bitvu s jeho nehodnými kněžími o lásku jeho panen! Ovšem ty... ty jsi ty, Nestore, a tobě já radit nemohu. Třeba stejně zahyneš ve válce o krev. 

Venku na vzdušném proudu zavrtěl Nestor hlavou. Jestli mám zemřít, zemřu po svém. 

Hm!

Tohle všechno pramení z jednoho činu, z jedné zrady.

Ta stará záležitost na Sluneční straně?

Přesně ta.

Tvůj Velký nepřítel?

Ano, můj bratr. Objevuje se a mizí. Byl... dokonce i tady!

Cože? Noma přišel k okraji plošiny a vyklonil se ven.

V Šíleném hradě, řekl mu Nestor. Plynovci a metanové komory. To by on.l 

A v Zatuchlém sklepě? (Psí vládce zvažoval možnost, že to nějak způsobil Nestor, ale jestli nekromant řekne, že ne, tak ne.)

Ovšemže byl v Zatuchlém sklepě! Vypálil jsem kolonii malomocných na Sluneční straně. To, co se stalo v Zatuchlém sklepě, byla jeho odpověď! Nemohu se mýlit... cítil jsem jeho čísla... on... objevuje se a mizí! Všechno,co se mi stalo - všechno, co se mi v životě pokazilo - všechno to způsobil on. Nomo, on ví všechno! Ví o mně mnohem, mnohem víc, než vím já sám! Musím ho zabít, svého pokrevního bratra, a jako nekromant ho vyslýchat, abych se také dozvěděl... všechno!

Noma si znovu pomyslel: A mně budou říkat šílenec! Protože však Nestora Mučitele mrtvých měl rád (a... už mu začínal chybět?), vynasnažil se nechat si tuto myšlenku pro sebe. Co tedy uděláš?  

Najdu ho a zabiju, jak jsem řekl

Na Sluneční straně?

Nestor přikývl. Zbývá mu den života - nebo mně. 

Tvůj vlastní bratr? Pokrevní bratr?

Býval mým bratrem. Teď jsem Vampýr. A on je mým Velkým nepřítelem.

Z myšlenek psího vládce stojícího na okraji plošiny se rozšířila velká vlna smutku. Potom druhá vlna... bolesti! Jeho ucho! A bolavá hlava! Ta věc, která se mu zakusovala do mozku! Také ona se objevovala a mizela...

Noma se plácal do spánku a Nestor řekl: To jsme to dopracovali, ty a já! 

To ano, souhlasil Noma. Máš pravdu: nejlepší je odejít, dokud je všechno při starém, zemřít, jako jsme žili. Celý život uctívám stříbrnou paní lunu. Brzy za ní odejdu a připojím se k zástupům divokých vlků, psů a lišek, kteří odešli přede mnou. Ty jsi velmi dlouho nenáviděl a nenávist je sama o sobě nemocí. Alespoň ji však můžeš vyléčit! Přeji ti šťastný lov. 

Nestor už nic neřekl, protože nebylo co. Přitáhl otěže, obrátil se, vyhledal teplý proud a stoupal výš a výš až ke Zjizvené věži. Za malou chvíli zezdola opět zazněly tóny měsíční hudby psího vládce...

Wratha odposlouchávala celý jejich rozhovor.

Jejich myšlenky byly zpočátku ,hlasité´, aby překřičely Nomovu hudbu, ale oba si uvědomovali, jaké v tom spočívá nebezpečí. Za chvíli jim na tom však přestalo záležet. Smutný rozhovor mezi opravdovými přáteli. Kromě Devetaki (a to už bylo dávno) Wratha nikdy přátele neměla. Svým způsobem žárlila, na druhou stranu v ní však jejich přátelství vzbuzovalo obavy. Mohlo by se dokonce zdát, že odporuje logice - jenže její vampýrská ,logika´ už jejich vztah zařadila: šlo o oddanost psa k člověku. Noma však byl jen částečně psem, zatímco byl plně Vampýrem, a proto si nejvíc ze všeho cenil vlastní bezpečnosti. Nakonec se nechal zviklat a postavil svou zeď.

Když teď Wratha znala celou pravdu, překvapilo ji, že skoro necítí zlost. Alespoň se nedokáže zlobit na Nestora. S trochou ironie se zamyslela i nad logikou tohoto pocitu. Co za ním asi vězí: bezmezná ,láska´, kterou cítí čubka ke svému pánovi? To těžko! Vládkyně sice postrádala lidskou schopnost této situaci porozumět, alespoň však dovedla ocenit fakta: jakmile si byl Nestor jistý svou nemocí, přestal za ní chodit. Také se pečlivě vyhýbal ostatním. Nekromant se nesnažil své prokletí záměrně rozšiřovat a Wratha by dokázala jmenovat některé, kteří by na jeho místě jednali opačně.

Možná má dokonce pravdu i se svým Velkým nepřítelem! Gorvi to nazval ,podivnou válečnou strategií´. Podle Nestora se jedná o člověka se ,zvláštním nadáním´, někoho, kdo se může okamžitě přenést z jednoho místa na druhé na vzdálenost mnoha kilometrů a nemusí tu vzdálenost ujít! Jak jinak se dá vysvětlit poškození přistávací plošiny v Šíleném hradě nebo malomocná mršina v Gorviho studních? (Nebo člověk, který je svržen z obrovského balvanu a Nestor tvrdí, že nezemřel?)

Možná Wratha nakonec vládce Mučitele mrtvých nezabije. Jestli je ten jeho Velký nepřítel skutečný, možná by měla Nestora nechat, ať si s ním poradí po svém - a zároveň prokáže velkou službu Wrathině hradu. V hradě je už tak dost rebelie. Navíc pod jakou záminkou by Wratha nestora zabila? A co kdyby si někdo všiml jeho nemoci, než by se stačila zbavit těla? Všeobecně se vědělo, že byli milenci.

Vzpomněla si na legendu ze starého Turgosheimu: příběh vládce Kalka Ingrisona. Kalka se sto čtyřicet let všichni stranili, protože byl malomocný. On celou tu dobu používal svou úžasnou schopnost metamorfózy a podařilo se mu nemoc udržet na uzdě! Pro Kalka krev doslova znamenala život: potřeboval jí sudy, aby poháněla metamorfózu! Když však byla zavedena prvotní verze systému odvodů, příjem plazmy se mu tak snížil, že nedostatek přivodil jeho konec. Během jediné noci seschnul, ztrouchnivěl a rozpadl se - dokonce i jeho pijavice byla prolezlá malomocenstvím!

Hlavní je, že přežil sto čtyřicet let! Jestli to dokázal Kalk Ingrison, dokáže to i Wratha. Nejdříve však musí přežít válku o krev. Její výsledek ukáže jen čas. A možná by to dokázal i Nestor, jestli přežije své dostaveníčko s bezejmenným nepřítelem, jeho takzvaným ,pokrevním bratrem´...

I to však musí nechat na osudu a vyčkat.

Wratha teď slyšela slunce syčet skrz tisíce kilometrů skály v jádru planety a byla si jistá, že obzor na jihu každou minutou světlá. Jestli má být dost silná, aby odrazila vetřelce z východu, musí si odpočinout. Její pijavice také, aby měla sílu bránit ji před nepřítelem, kterého má v krvi.

Odebrala se do postele, kde se dlouho převalovala a uvědomovala si všechno zlo zapomenutých tisíciletí. Nahromadilo se přímo ve skále: tmel děsu, který držel poslední hrad zpříma navzdory gravitaci, času a odvěké nenávisti Szganyů ze Sluneční strany. Jak dlouho ještě? Předpovědi psího vládce se zdály zlověstné. Tohle všechno má skončit? Včasné varování většinou poskytuje výhodu.

Jak se však připravit na naprostý konec?

Nebo ta předpověď existuje jako podnět pro někoho moudrého, kdo dokáže přijmout její nevyhnutelnost, aby se chopil své poslední šance? Možná poslední příležitosti se proslavit?

Jako předtím, to ukáže jen čas...

Ze matené mysli Turkura Conova se vynořovala vzpomínka tak strašlivá, že mohla být jedině noční můrou. Zlým snem, který možná ještě neskončil. Vzpomínal si...

…na ponuré, zaprášené místo plné plíživého zla s očima jako drahokamy. Drželi ho muži silní jako obři, na které dohlížela žena s očima rudýma jako západ slunce nad pouští. Kousli ho - celého ho pokousali - tvorové, na něž pouhé pomyšlení bylo nesnesitelné. To všechno návdavkem k příšerné bolesti, deliriu utrpení jeho týraného těla.

Od té chvíle trvá tato bezútěšná, mlhavá mdloba - příšerný stav těla i ducha - z níž se za žádnou cenu nedokáže vytrhnout. Lehký jako pírko, a přitom těžký jako kámen plul v prázdnotě, kterou vyplňovaly jen nesouvislé, neurčité představy jeho vlastní mysli. Taková alespoň byla ta prázdnota až donedávna, kdy do ní vstoupila cizí mysl.

Samo o sobě toto vyrušení nebylo zvláštní. Conov byl telepat a slýchal myšlenky druhých. Většinou je doprovázel pocit strachu - velkého strachu – z něho. Teď se však on stal tím, kdo cítí strach.

Myslel si, že se bojí kvůli temnotě, protože není nic horšího než tma v neznámém prostředí. Majitelka té zvláštně naivní, přesto dotěrné mysli zapálila svíčku - a objevila se před ním. Když se potom zadíval do jejich očí, které ho provrtávaly jako karmínové vrtáky (i přesto, že je viděl jakoby přes zamlžené okno), probudila se k životu alespoň Conovova telepatie, když už nic jiného. Potom se mu ta podivně neúplná, přesto zlovolná a pomstychtivá mysl za rudýma očima dala poznat.

Mysl Siggi Damové!

Záplava vzpomínek se přivalila zpět a naplnila otupělou, necitlivou prázdnotu nesnesitelným vědomím: pravdou o jeho situaci. V jeho myšlenkách však zůstala pouze neúplnou pravdou:

Otrávili ho kousnutími obrovských pavouků a teď ležel v podivném stavu podobném kómatu, uložený těmi tvory v podobě zámotku pro nejistou budoucnost, čas nouze, kdy se stane... jejich potravou?

Přesně v tu chvíli Conov náhle pochopil, že se nejedná o noční můru, ale o skutečnost, bezprostřední, přítomnou chvíli. Ach ne! řekla mu Siggi a usmála se žraločím úsměvem, který odhalil její bílé špičaté zuby a rudé dásně. Ne jejich potravou, Turkure - výživou pro jejich potomky! 

Jejich... jejich potomky? Ta myšlenka mu vyplula ze zmrzlého mozku obalená ledem.

Siggi mu na oplátku poslala ještě mrazivější obrázek, který mu předvedl, co přesně se stalo a co se stane...

Potom začal v duchu křičet. Křik trval a trval, stoupal a sílil až k šílenství. Vládkyně Siggi mezitím sfoukla svíčku a odplula do tmy. Nechala mu po sobě ještě jednu poslední myšlenku:

Jsi jejich líhní, Turkure! Sice je necítíš, ale už jsou v tobě. Takže si šetři křik na později, až je ucítíš až příliš silně!

Potom už byl sám s tmou, otupělostí a šílenstvím. Siggin smích pomalu dozníval. Nebyl ale doopravdy sám, protože přímo v něm žily mohutné zástupy...

III

Devetaki zkrotí vládce - Nathan: další návštěvy

V leženích Devetakiných generálů na severních svazích Bariérového pohoří vypukly nepokoje... tedy určitě by vypukly, nebýt Zindevar Babí mízy, Uršuly Ze skal a samotné Panenské babičky, které je přišly uklidnit. Mezi nižšími vládci totiž panovala vzpurná nálada a Devetaki ani nemusela použít své vynikající telepatické schopnosti, aby ji vycítila. Proto teď promluvila ke všem svým generálům, kteří se sešli v přírodním amfiteátru tvořeném vyhaslým sopečným kuželem poblíž jejího hlavního stanu.

Jako největší buřič se projevoval vládce Grigor Hakson zvaný Chlípný a také se ozval jako první, když se k nim Devetaki obrátila s předstíranou nevinností a překvapeně se ptala po důvodech toho nezaslouženého nepřátelství. Na Grigorovi v tuto chvíli nebylo vůbec nic chlípného, v jeho chování se odrážel jen spravedlivý hněv.

„Měli jsme armádu!“ zaduněl jeho hlas ze středu kuželu, kde stál obklopený neklidnými, zamračenými soukmenovci. „Odletěli jsme z Turgosheimu pod praporci mocné armády! Kam se poděla? A kde jsou úspěchy, které by vyvážily naše podstatné ztráty? Kdyby tu byl Vormulak Nespavý, musel by se z těchto nezdarů zodpovídat. Vormulak tu však není a není ani jinde! Ne, stal jen další obětí vlastního ubohého plánování a naprosto neschopného velení. Ty, Devetaki, jsi byla jeho pravou rukou – vlastně jeho poradcem. A ty sis, dámo, sama zvolila, že přijmeš na svá bedra slávu a zodpovědnost, jež přináší vůdcovství. Proč ne. Možná bys nám však teď mohla vysvětlit, proč naše řady tak neslavně řídnou a proč se zdá, jako by velení bylo nezodpovědné!“

Devetaki a další vládkyně tvořily na okraji kuželu matriarchální trojici, jejíž vyšší postavení jako by podtrhoval sklon terénu. Stály totiž mnohem výš než ostatní. Devetaki měla na sobě zamračenou masku, což samo o sobě nevěstilo nic dobrého. Než však odpověděla na buřičské dotazy vládce Chlípného, sejmula si masku a ukázala shromáždění chladnou, hrůznou tvář. To, že odhalila své maso stažené z kůže, bylo jasnou známkou její silné nelibosti. Když odpovídala, nemusela ani zvýšit hlas.

„Takže, Grigore. Máme tady krvavou válku a jen co poprvé krvácíš, začneš kvičet! Dalo se to koneckonců očekávat. Když někdo věnuje tolik času a energie běhání za děvčaty, nemůže mu jich zbýt dost, aby se úspěšně věnoval boji. Vím z důvěryhodných zdrojů, že v okamžiku útoku jsi zrovna ojížděl nějakou kočovnickou děvku ukradenou na Sluneční straně. Je to tak?“

Grigor se zatvářil užasle. Otevřel a zase zavřel ústa a potom se vypjal do co největší výšky. „Bylo nám řečeno, abychom postavili tábory pro nadcházející den,“ (jeho hlas teď zněl řezavě). „Přirozeně jsem to pochopil tak, že akce pro tuto noc skončily! Zajímalo by mě, odkdy je nelegální využít ženu  ze Sluneční strany? Navíc, co to má společného s tím, že se naší armádě nepodařilo zaútočit na Wrathu Povýšenou v jejím hradě ani na ty divné, nebezpečné obyvatele území jižně od hor?“

Devetaki si povzdechla a pak po něm zopakovala: „Tak ty jsi to pochopil…“ Tady se zarazila. „A že máš postavit hlídky, to už jsi nepochopil? Kolik těch divných a nebezpečných szganských útočníků napadlo tvůj tábor? Sto, padesát... tucet? Kolik mužů čítala ta mocná horda, která tak zpustošila ležení Grigora Chlípného?“

Grigor pěnil. „Zvýhodňoval je moment překvapení a lepší zbraně! Také vedli útok z nepřístupného strategického místa.“

„Nepřístupného?“ Podařilo se jí vypadat nechápavě. „Co tví létavci, válečníci, pobočníci, otroci? Chceš říct, že jsi na ty hanebné, vraždící útočníky nemohl nasadit ani jednoho z těch tvorů? Nebo jsi byl zkrátka nepřipravený? Nebo snad všechny tvé muže a zvířata právě... řekněme zaměstnávalo něco jiného, tak jako tebe, Grigore? Nepřístupné?“ zopakovala. „Myslíš tak, jako Wratha v jejím vznosném hradě? Nebyli snad venku na lávových svazích? Znovu se ptám, kolik přesně bylo těch nebezpečných, neuvěřitelně zákeřných Kočovníků? Povídá se něco o třech - mně je ovšem jasné, že to musí být vtip! Co? Tři obyčejní muži ze Sluneční strany, Szganyové, proti vší moci Grigora Haksona?“

Grigor začal něco prskat, ale Devetaki mu nedala čas, aby se vzpamatoval, a pokračovala: „Co se týče jejich ,nepřístupných pozic´: chápu-li to správně, tato přesila tří divokých a po zuby ozbrojených nadlidí objevila slabé místo ve tvých obranných pozicích - což by ovšem znamenalo, že jsi na obranné pozice postavil své muže. To jsi mohl udělat, jen pokud sis vůbec zjistil, zda takové pozice existují a jestli ano, že je nepřítel nemůže obsadit. Takže je nakonec ti barbaři dokázali využít ve svůj prospěch přes všechna tvá velice rozumná opatření!“

Grigor teď doopravdy zuřil. Jeho šedá tvář získala fialový nádech, hruď se mu zdvíhala, oči měl doširoka otevřené a pohled divoký, také mluvení mu činilo potíže. „Utábořil jsem se se svými muži a tvory pod zkamenělým lávovým vodopádem, abych je ochránil před zítřejším slunečním světlem! Ty však mluvíš... o obranných pozicích? Pověz mi tedy, vládkyně: odkdy musí Vampýři vůbec uvažovat o obranných pozicích?“

„Odteď!“ Devetaki zůstávala klidná, ale hlas jí zpřísněl. „Od té doby, kdy zemřel můj vládce Vormulak, kdy ho zavraždili titíž Szganyové, kteří napadli tebe... jestli ne titíž, pak alespoň stejné krve! Co? To se neumíme ani trochu poučit? Grigore, nepředstírej, že bys Vormulaka podobný způsobem volal k zodpovědnosti. Kdybys to jen naznačil, nakrmil by tebou svého oblíbeného válečníka, koulemi napřed -jak jistě víš! Je snadné mít silácké řeči, když je po všem! A Grigore, pokus se tak nedrmolit. Jen tím názorně předvádíš svou tragickou neschopnost. Jestli se neumíš bránit ani slovně, je jasné, že jsi snadným cílem mnohem fyzičtějších útoků – což se už prokázalo!“

„Fyzických útoků?“ zablábolil a válel ta slova po jazyku, jako by byl opilý. „Vládkyně, už mám dost tvého osočování! Jestli chceš viděl fyzický útok...“ Rázně vykročil skrz řady vládců a vyšších pobočníků k místu, kde stála Devetaki a další dvě vládkyně. Když už se zdálo, že vyleze nahoru…

„Zadrž!“ řekla Devetaki. V mysli však zavolala: Pojďte, drahouškové! 

A její drahouškové přišli.

Devetakino ležení se nacházelo hned vedle. Jakmile vytušila potíže, moudře svolala své generály právě sem, místo aby se vydala za nimi. Vládců bylo sice poměrně mnoho, ale přišli většinou sami a podporu by našli jen v malé skupině pobočníků. Panenská babička však sama nebyla.

Ozvalo se varovné zachrčení a nervózní prskání trysek, řinčení chitinových šupin a bušení na tenké vnější stěny proděravělého kuželu. Za Devetaki, Zindevar a Uršulou a také vedle nich vlevo i vpravo se vynořily ohavné tlamy. Dvojice malých válečníků se vztyčila na zadních, aby si mohla shromáždění prohlédnout podezřívavýma, otáčivýma očima. Po celém obvodu kužele se nahoru drápala početná skupina pohůnků od zvířat, pobočníků a otroků. Byli mezi nimi i muži z Vormulakova oddílu, kteří teď přešli pod Devetaki. Byli tam i její pobočníci, několik Wamových, muži Uršuly Ze skal, a dokonce i hrstka divokých Zindevařiných žen.

Devetaki si uvědomovala, že kdyby chtěla, mohla by teď a tady skoncovat s většinou těchto vládců a už nikdy by se jimi nemusela zabývat. Byla by to udělala... potřebovala však, aby pro ni vybojovali válku o krev.

Podívala se na ně:

Vládce Eran Zjizvený, který měl na levé straně těla stržené maso a obnažená žebra a stavěl na odiv pulzující orgány ve vacích z metamorfované kůže. Vládce Eran si ponechal odpornou ránu jako trofej, která mu měla připomínat ještě větší bolest, kterou vytrpěl jeho nepřítel - zabil ho tak, že mu vyřízl celou páteř.

Hesta Hermafrodit, v jehož/jejímž nestálém obličeji se střídal upejpavý výraz s našpulenými rty a mrkajícíma očima a výhružný škleb bestie s vyceněnými tesáky. Jeho/její medvědí paže zakončovaly štíhlé ruce s precizní manikúrou!

Vládce Tangiru Chrochtavý, který přísahal, že v životě nelhal. Byla to pravda. Nikdo toho moc nenamluví, když nemá jazyk.

Lom Zakrslý, trpaslík s velmi dlouhýma rukama, které mu vynahrazovaly krátké nohy. Měl paže jako sukovité dubové větve a jeho vášní bylo udeřit protivníka do nejcitlivějšího místa. Už třikrát vykastroval za domnělou urážku drzouna holýma rukama.

Devetaki tedy shlížela na tyto vládce a ještě asi dvacet dalších. Zdaleka jich však nebylo tolik jako kdysi. V Turgosheimu jich bylo asi třicet šest. Teď jen - kolik? Dvacet osm? Samozřejmě, není tu Maglore a Černý Boris je v jeskyních trogů na východě. Došlo však i ke skutečným, přestože plánovaným, ztrátám. Například Wamus, Chechtavý Zack Holohlavý, sám Vormulak: odešli tam, kam musí všichni, nebo skoro všichni. O další vládce přišla armáda při přeletu Velké rudé pustiny a o jiné při vnitřních rozmíškách a z dalších příčin. Posledním mrtvým byl vládce Zun ze Zunovy věže (zvaný Pysk, přestože žádné neměl): spolu s většinou jeho mužů a tvorů ho smetla velká lavina, po které se ještě neusadil prach, a povídalo se, že ji způsobili titíž kočovničtí partyzáni. To všechno se sčítalo a výsledek byl velmi potěšující - tak se alespoň jevil v Devetakiných očích. Tedy s určitými výhradami. Škoda jen, že musí vést válku o krev. Jinak by naplnila všechny své životní ambice jediným zničujícím úderem.

Během těch nebezpečných okamžiků, kdy Devetaki shlížela na nepokojné vládce, zavládlo pochmurné ticho, přerušené jen horkým zafuněním jednoho válečníka.

Pak si Panenská babička konečně nasadila zamračenou masku a přikázala tvorům slétnout z okraje kráteru. Zůstaňte však poblíž, vyslala k nim, možná vás budu potřebovat! Sice to teď nebylo pravděpodobné, ale bude lepší, když zastrašené vládce nenechá na pochybách. Dokázala to. Byli jako pokárané děti, mrzutí, ale ztichlí, a věděli už, kam v celkových plánech patří. Zdálo se, že je vhodná doba se s nimi usmířit. Začne s Gregorem Haksonem.

„Dobře tedy,“ řekla a hleděla na něho přímo pod sebe. „Víme, na čem jsme. Myslíš si, že jsem z tebe udělala blázna, mýlíš se však, protože s tebou ve skutečnosti naprosto souhlasím! Ach, tváříš se překvapeně, Gregore! Proč? Tvá chyba spočívala v tom, že jsi mě obviňoval - já vím, jednal jsi tak, protože jsi cítil rozčarování. Byla jsem Vormulakovou poradkyní? Ano, to jsem skutečně byla! Pomysli však, kolik ztrát bychom utrpěli, kdybych mu neradila? Sebelepší rádce dokáže hlupáka jen usměrňovat.“

Než mohl promluvit, pokračovala: „I v ostatním máš pravdu. Chybovali jsme. Sám jsi položil tu otázku: odkdy potřebují Vampýři obranné pozice? Záleží, jaký k situaci zaujmeme postoj, copak to nevidíš, Gregore? Už hezkou dobu jsme byli v Turgosheimu pány - slovo Vampýrů platilo jako zákon - tady jsme jen nepřátelé! Nejen pro Wrathu, ale i pro lidi ze Sluneční strany, kteří se naučili vracet rány! Ach ano, pár si jich ochočila – hm, drahocennou hrstku - a udělala si z nich poddané. My jsme měli tu smůlu, že jsme je objevili hned na začátku...“

„Smůlu?“ zeptal se nechápavě nižší vládce. „Jak to?“

Devetaki zvedla oči od Grigora a přejela pohledem všechny shromážděné Vampýry. Odpověděla: „Protože od té chvíle jsme si mysleli, že všechno půjde hladce - a mýlili jsme se! Poddaný je snadno dosažitelné maso, tady jako v Turgosheimu, ale všichni ostatní západní Szganyové jsou zuřiví bojovníci. Kdybychom nejdřív narazili na ty bojovné, dávali bychom si pozor - jako si budeme dávat odteď. Teď vám však řeknu, co dalšího se v budoucnu stane. Zítra v noci... vytáhneme proti Wrathinu hradu!“

„Cože? Na poslední hrad?“ zvolal kterýsi z vládců. Jiný křičel: „Wrathin hrad? Tu nedobytnou tvrz?“ Nakonec se někdo zeptal: „Myslíš stejně jako na něj táhl Chechtavý Zack? Hm? Kde je tomu teď konec, co?“

Devetaki pokrčila rameny. „Je to na vás. Můžete sedět a hladovět nebo zaútočit na Wrathin hrad. Poddaní došli, spotřebovali jsme je. Teď zbývají jen bojovníci. Už pro ně ani nejsme překvapením, jsou na nás připravení. V tuto chvíli jsme dosyta najedení a naše zvířata mají dost energie. Jsme schopní válčit. Když budeme během dne neustále hlídat Wrathin hrad a udržíme obležení a když uchráníme naše vlastní řady před nebezpečím, zítra nastane naše první a nejlepší příležitost zaútočit na poslední hrad a dobýt ho pro sebe. Jak to provedeme?“ Než mohli odpovědět, Devetaki pokračovala: „Povím vám to. Nejdříve však... nepřipomínejte mi Zacka Holohlavého. Byl to šílenec! Jeden vládce proti celému hradu? Zasloužil si zemřít! Je jen škoda, že s sebou vzal tolik dobrých mužů a tvorů. Ovšem zítra v noci... já, Devetaki Lebka vám osobně zaručuji, že zítra v noci to bude jiné. Zaručuji vám to! Nebudete bojovat jen o život, kvůli pomstě a slávě – ale i kvůli zisku! Kvůli území! Kvůli samotnému poslednímu hradu!“

„Cože?“ zamračil se Grigor. „O čem to mluvíš?“

„Mluvím o posledním hradu,“ trvala na svém Devetaki. „Jediný mohutný hrad, který je srovnatelný s celým Turgosheimem! A jestli - ne, až – ho dobudeme, komu připadne?“

„Ech?“ Grigor nebyl jediný, kdo nechápal, mnoha jiným klesla čelist úžasem. Tohle bylo něco nového, co zatím nikomu nedošlo. Nebo možná došlo, ale jen Devetaki. Dokonalá ukázka toho, jak odnepaměti stísněné podmínky Turgosheimu otupily přirozené vampýrské instinkty. Nikdo proto dosud nenastolil otázku kořisti, vlastnictví, území.

„Já navrhuji,“ řekla Devetaki, zatímco jejich obzory se stále rozšiřovaly, „abyste se vy vládci sdružili i s vašimi muži a zvířaty do pěti nebo šesti nepřemožitelných skupin, rozdělili si mezi sebou hrad, vybrali si cílová patra - a zaútočili! Ten, kdo přežije, aby mohl převzít určené patro nebo patra…“

„Nechá si je!“ zalapal po dechu Grigor.

„Správně!“ řekla Devetaki. „Spravedlivá a zasloužená odměna za dobře vybojovanou bitvu a vyhranou válku o krev! Jen na to pomyslete: až to skončí, budete mít dost upířího masa, abyste naplnili svá břicha i kádě a vybavili svá panství mnohem větším přepychem, než jste kdy měli v Turgosheimu!“

Ze všech stran se sice dál ozývalo mumlání a reptání, ale přehlušilo je uznalé mručení. S jednou výjimkou.

„A jaká je tvá role, vládkyně?“ ozval se hlas. „Kde v této krvavé řeži stojíš ty? A jaká bude tvá odměna?“

„Už jsem si vybrala cíl,“ odpověděla Devetaki. „Horní patra a samotnou věž, protože právě tam najdu Wrathu! Tedy... pokud se nechce někdo z vás této vládkyni postavit sám.“

Nikdo neodpověděl.

„Zpočátku,“ pokračovala Devetaki, „budu stát opodál, budu pozorovat, velet. Mé oči nezatížené bojem uvidí, co vaše přehlédnou, a má telepatie vás všechny povede ve vašem úsilí. V tomto ohledu budu bdít nad svými dětmi přesně jako Panenská babička, jak mi říkáte! Potom však, až se boj přesune dovnitř hradu a bude tak mimo můj dosah a kontrolu, připojím se ke svým oddílům v nejvyšších patrech a dostanu se do centra boje. Mou odměnou -“

„- bude Věž lebky! Na ,hlavě´ hradu, kde jinde?“

Okamžitě se zvedla vlna protestů, které Devetaki hned umlčela, když řekla: „Jen se na sebe podívejte! Velká bitva ještě nezačala a už se hádáte! Teď poslouchejte a zapamatujte si má slova. Až bude po všem, uděláme to, o co se pokoušela Wratha: nejprve naverbujeme poddané kmeny a pak zkrotíme Sluneční stranu. Takový úkol nám zabere léta! Naše dětí poletí zpátky do Turgosheimu, aby se v naší nepřítomnosti postarali o naše hrady a zajistily, že nepadnou do cizích rukou. Naše državy budou nesmírné a budou nám patřit všechny zdroje této nové Sluneční strany! Během těch prvních let nebude čas přít se mezi sebou... Jak by také byl, při všem, co podnikneme? Lov a krocení. Rozvrh odvodů, který musíme ustanovit a udržovat. Všechny ty pahýly menších hradů bez pána a každý z nich je větší než mnoho takzvaných hradů v Turgosheimu. Hojnost území, a to celé čeká, až si to vezmeme!“

Devetaki teď měla vládce v hrsti a uvědomovala si to. Vykreslila jim skvostný, i když falešný obrázek, a ten je vábil, jako páchnoucí masožravá rostlina vábí hmyz. Věděla však, že by si ještě mohli všimnout jednoho podstatného háčku, a proto pokračovala: „Bude se umírat, to je samozřejmé. Ach ano, někteří z vás, vládců, také zemřou! Tak to ovšem chodí, nebo ne? Přežijí pouze nejsilnější. Pomyslete však, co získají ti, kteří přežijí: budou pány nejen svých hradů v Turgosheimu, ale každý z nich se stane i vítězným vládcem patra či dvou v mocném hradě tam na kamenitých pláních!“ Dramaticky máchla rukou k severu a tím směrem se otočil i zástup chtivých očí. „Jak asi pojmenujete své pěkné hrady? Eranova trhlina? - Trolí sklep? - Chrochtavá věž?“ Nakonec se zadívala na Grigora, schválně si nasadila usměvavou masku a dodala: „Chlípný pelech?“

Už se však chytil a na další lákadla nereagoval. Řekl jen: „Nuže dobrá, Devetaki, dost už o posledním hradě. Vampýři proti Vampýrům...víme jak vybojovat tuhle válku! Co však s těmi divnými obyvateli Sluneční strany a jejich ještě podivnějšími zbraněmi? Viděl jsem ty tři, kteří mi způsobili tolik škody, a nepodobali se žádným jiným Szganyům, které jsem viděl za celý svůj život! Jak s nimi budeme bojovat, když se objevují a mizí jako stíny?“

Přivřela oči. „Tady přicházejí a odcházejí jako stíny,“ odpověděla. „Tady v Bariérovém pohoří, kde znají každou stezku a skrýš. Nebo si myslíš, že by se vypravili přes kamenité pláně do samotného posledního hradu? Jednoho z nich jsem zajala a on... mi něco prozradil.“ Pokrčila rameny. „Tihle vzdorovití Szganyové mají vůdce. Můj zajatec, nyní můj pravý otrok a žák, ví, kde ho najít - vždycky! Tento můj nový otrok má totiž nadání: dokáže kohokoliv vyčenichat. Až padne Wrathin hrad, vyčenichá vůdce těch partyzánů.“

„Máš to všechno promyšlené,“ připustil neochotně Grigor.

„To opravdu mám,“ řekla Devetaki. „Není to snad úkol velitele?“ Ostatním přikázala: „Postavte hlídky. Postarejme se, aby nedošlo k dalším útokům. Tuto noc už nechceme žádné ztráty. Totéž platí i pro zítřek, protože nesmíme zapomínat, že den patří jim! To je vše. Čeká nás dlouhý den, mí vládcové. Odpočiňte si, dokud můžete, nejlepší zásoby si však ušetřete do dalšího západu slunce. Tehdy s muži a zvířaty plnými energie zaútočíme na Wrathin hrad!“

Když se vládci rozcházeli do svých ležení, někteří nadšení, jiní s reptáním, Zindevar řekla Devetaki: „Víš, že jsi mě málem také přesvědčila?“

Uršula Ze skal, útlá jako szganská dívka a také tak oblečená, nicméně skrz naskrz Vampýrka, podotkla: „Někteří ovšem přežijí.“

„Budou hodně oslabení,“ odpověděla Devetaki. „Jestli všechno půjde podle plánu, my už v té době budeme mít několik těch zbraní, o kterých se zmínil Grigor a které jsem já viděla v akci. Než napadneme Wrathin hrad, tady Zindevar totiž zajistí průsmyk - včetně toho, co se v něm skrývá! Nezapomeň, že mám muže, toho zajatce, o kterém jsem mluvila, a ten zbraním rozumí.“

Její kolegyně stále vypadaly nejistě, takže si Panenská babička povzdechla a pokračovala: „Pokuste se vidět souvislosti.

Velký průsmyk zajištěný, náš. Naverbovaly jsme řadu vynikajících szganských otroků, máme v rukou jejich zbraně. Dobyly jsme Wrathin hrad a z vládců přežila jen hrstka... na chvíli. Velká část turgosheimské armády - řekněme polovina? - je nedotčená, mužům a zvířatům velíme my. Boj právě skončil a válku o krev jsme vyhrály. Zastavíme se?

Ne, smeteme z cesty poslední vládce! A nakonec rozdělování. Zindevar, už jsme spolu mluvily o územích. Mám teď pro tebe nový návrh, který se ti bude jistě zamlouvat.“

Zindevar přivřela oči a zachrochtala: „Ano? Myslíš? Tak povídej.“

„Velký průsmyk bude tvůj, můžeš ho dobýt a ponechat si ho, jak jsme se už dohodly.“ Devetaki kývla hlavou. „Co kdyby sis k tomu přibrala... celé Bariérové pohoří od východu na západ, můžeš ho prozkoumat, vyhloubit, osídlit. S tím budeš mít dost práce snad sto let!“

Zindevar neodpověděla, protože oněměla úžasem. Naopak Uršulu právě zmíněný návrh zrovna nepotěšil. „Zdá se, že jsem se do těchto rozhovorů zapojila trochu pozdě.. „

„Ach ne, Uršulo!“ řekla Devetaki. „Mýlíš se, nesmíš se cítit ošizená. Počítáme s tebou od začátku. Zindevar ti dosvědčí, že jsme ti už přidělily Turgosheim, úplně celý! Každý hrad, věž a panství, celou soutěsku! Já sama si vezmu poslední hrad a všechny trosky hradů kolem. Jsme si přece rovny, jsme svým způsobem sestry. Takže velký triumvirát pokračuje, jen dostal podobu matriarchátu! A proč ne? Vládci už poroučeli dost dlouho.“

Rozhovor byl u konce. Nebe nad Bariérovým pohořím očividně zjasnělo. Zindevar a Uršula se vrátily každá do svého tábora. Devetaki se dívala, jak odcházejí, a myslela si: Hlupačky! Hrabivé hlupačky! Tu myšlenku si však nechala pro sebe. Potom se zadívala k západu, na místo, kde předhůří přechází v holé kamenité pláně, a pohledem si našla vzdálený třpyt rozostřený dálkou: bledé světlo, které zářilo do noci jako světluška – Brána do pekel.

O svých sestrách sice prohlásila, že jsou ,hrabivé´, přitom však Devetaki sama měla mnohem větší ambice než ony. Proč se spokojit s pouhým hradem, pohořím, nicotnou soutěskou, když jí může patřit celý svět? Proč se spokojit s jediným světem, když může mít dva? Usměvavá maska se jí ve slábnoucím světic hvězd šedě a namodrale leskla. Oči za maskou byly rudé jako vždy.

Rudé jako chtíč.

A rudé jako krev, samozřejmě...

Když se Nathan probudil, do východu slunce zbývalo pět hodin. Miša mu asi před dvěma hodinami tiše vyklouzla z objetí, ale nechala ho spát. Přestože ho ostatní chtěli vzbudit, ona trvala na tom, že musí spát!

„Přijímá spánek, jako vyschlá zem přijímá déšť,“ řekla jim. „Nutně ho potřebuje. Nechci, aby mi manžel popraskal jako zem. Když se bude chtít na někoho zlobit, že ho nevzbudili, může se zlobit na mě. Takže nemějte strach.“

Pak Lardis Lidesci dupl, stoupl si proti ní a řekl jí: „Stavíš se mezi něj a válku o krev!“

„Přesně tak!“ odsekla. „Teď zmizte!“

Udělal, co řekla, ale reptal: „Hm! Takže pokračuje tam, kde přestala jeho matka! Zdá se, že tomu chlapci jsou souzeny tvrdé ženy!“

Ve skutečnosti byl Mišin instinkt správný, a to ve více ohledech. Zatímco Nathan spal, situace se totiž neustále vyvíjela. Nekroskop nikdy neměl sny obyčejných lidí...

* * *

Stejně jako to vycítila Miša, i živí a početní mrtví pochopili, jak moc Nathan potřebuje spánek. Poskytli mu tedy klid, po kterém tolik toužil. Potřeboval spánek pro zotavení fyzických i psychických sil, pro odpočinek od svého úsilí i od svých ztrát, musel se ve spánku přizpůsobit novým podmínkám, najít novou rovnováhu své bytosti. Nathan však požádal pouštní Thyry o laskavost, oni jeho prosbu zvážili a teď chtěli odpovědět. Také šedí bratři z divočiny, kteří pro něj hlídali, měli čerstvé zprávy. A mezi mrtvými se našlo několik netrpělivých, kteří už nechtěli čekat. Musejí s ním mluvit hned.

Nathaneee! To byl hlas Thikkoula, dávno mrtvého thyrského astrologa, který z věčných hvězd četl budoucnost. Kdysi předpověděl budoucnost i pro Nathana (a vylíčil ji přesně, i když jen v narážkách), takže se před ním měl nekroskop na pozoru. Možná ne před Thikkoulem, ale spíš před jeho nadáním a také před budoucností, protože se ukázalo, že je neměnná jako minulost. I bez hvězd a lidí, kteří se z nich snaží číst, je budoucnost zrádná. Vždycky si najde vlastní způsob jak být taková, jaká chce.

Nathane, řekl Thikkoul. Tvá mysl byla prázdná, proto jsem poznal, že spíš dobře a hluboce. Teď jsi však silnější a tvůj číselný vír už se zase roztočil. Vím, že mě přijmeš, protože si musíme promluvit! Když bdíš, tvůj čas vyplňuje práce, a proto přicházím jako prve... 

V mých snech, dopověděl Nathan. Ano, poslouchám. 

Víš, proč jsem přišel?

Ano, abys mi ukázal budoucnost - přestože ji nemůžeme změnit.

Teď se zdálo, že Thikkoul sotva popadá dech. Nathane, nedávno... se ukázala znamení! Také mám sny, jen nerozumím tomu, co vidím. Můžeš se stát mýma očima a znovu mi ukázat hvězdy, kde se dozvím podstatu těch tajemství. 

Myslíš, že jsou tak důležitá?

Ano, velmi!

Potom půjdu s tebou. Jestli smím, vezmu s sebou ještě někoho.

Ach? Přítele, řekl bych.

Nathan nehmotně přikývl. Přítele s úžasným nadáním. Jako ty, Thikkoule i on vidí do budoucnosti - alespoň částečně. Neumí však číst ve hvězdách. Naše hvězdy jsou pro něj stejně cizí. Když se vy dva spojíte... možná získáme jasnější obrázek. 

Potom se těším, až tvého přítele poznám. Kdy to bude?

Brzy, slíbil Nathan...

Hlas Thikkoulovy řeči mrtvých utichl, nahradil ho však jiný.

Nathane, ozval se dychtivý, teď dokonce i naléhavý hlas Jasefa Karise, dávného zastánce nekroskopa před Velkou většinou Sluneční strany. Jestli navštívíš toho thyrského astrologa, přijdeš i za mnou? Minulost je totiž neméně důležitá než budoucnost. Nebo, kdybychom se nemohli setkat…u mne, abych tak řekl, odhalím ti, co vím, teď a tady. Mně na tom nesejde, ale pro tebe a Lidesciho Szganye by to mohlo mnoho znamenat. Vlastně dokonce pro všechny Szganye! 

Odpovím ti stejně, Jasefe, řekl Nathan. Jakmile to půjde, navštívím tě. Nejdříve však - (tady nekroskopův hlas zazněl nesmlouvavě a - musím něco vyřídit v Bariérovém pohoří. 

Dobře tedy (Jasef si zklamaně povzdechl). Nezdrž se ale příliš dlouho, nekroskope... 

Éter řeči mrtvých se vyčistil, šepot početných mrtvých, který zněl jako šustění uschlého listí, ustal a uvolnil místo telepatickým vzkazům živých: známému vrtění ocasem a hlubokému zavrčení v Nathanově metafyzické mysli. Byl to Smíšek, který také uměl řeč mrtvých a vyslechl nekroskopův rozhovor s Jasefem.

Strýčku, chci tě varovat: v Bariérovém pohoří jsi měl až příliš velký úspěch. Lepší bude, když své plány odložíš. Jestli se chceš dožít dalšího dne, nesmíš sem teď chodit! 

Kde jsi? Se Smíškem chtěl Nathan opravdu naléhavě mluvit.

Špehujeme Vampýry, jak jsi nařídil, řekl vlk. V horách východně od Velkého průsmyku, jako předtím. Tihle se však něčeho obávají, strýčku. Neberou nic na lehkou váhu. Postavili hlídku nad každý tábor a v roklích a průrvách se skrývají válečníci. Ani se svým nadáním mezi nimi neprojdeš nepozorován. Mají také Toho, který pátrá! Cítili jsme ho, jeho sondu. Zná tě a ví, kde jsi. 

Lokátor? Mohl to být jedině Alexej Jefros! Nathan přemýšlel, kolik dalších z Conovovy skupiny asi padlo do zajetí. Možná by si měl promluvit se Zek a Traskem. Uvědomoval si, že spí, a umínil si, že si po probuzení vzpomene na všechno, co mu kdo ve snu říkal.

Co dalšího pro mě máš?

Už nic. Kromě hlídek se upíři připravují na východ slunce. Schovali se. Budou spát ve stínu hor.

Díky, Smíšku, řekl mu Nathan. Je těžké řídit se tvou radou. Musím vyrovnat účty... 

My víme. Nevyrovnáš je však, když se obětuješ! Buď jako vlk, strýčku: přikraď se ke kořisti a zaútoč, když to nejméně čeká - ne, když je připravená.

Nathan přikývl. Máš samozřejmě pravdu... 

Nebudeš tedy riskovat?

Ne, alespoň prozatím. Stejně musím dohlédnout i na spoustu jiných záležitostí. Možná zítra, za denního světla, až budou vládcové spát.

Výborně! zaštěkal Smíšek a jeho telepatická sonda se stáhla...

Hned ji však nahradila jiná - nekroskopova thyrská ,sestra´ Atwei. Nathane, můžeš se mnou mluvit? 

S tebou? Vždycky.

Mám dobré zprávy! oznámila mu. Thyrští Starší se shodli. Když je v ohrožení Sluneční strana, nebezpečí se týká i rozpálené pouště a také Thyrů! Nemusíš tedy už dodržovat staré sliby. Jestli k nám chceš přivést své lidi - jestli potřebuješ použít thyrské kolonie jako bezpečná, dočasná útočiště - udělej to. Věříme ti, Nathane. Máš naše požehnání.  

Zítra, odpověděl Nathan a musel si vydechnout úlevou. Zítra to se svými lidmi vyzkouším. 

Se všemi? V jejím hlase se rozlehl úžas. Dokážeš přivést... všechny? 

Nezbývá než to zkusit.

Zítra? Ale kde? Uvidíme se?

Kde jsi?

V Jeskyni předků.

Tak to se neuvidíme. Mohla bys předat mou zprávu?

Trochu posmutněla, než řekla: Jistě. 

Až se rozední, vezmu své lidi ke Kráterovému jezeru. Je to jen pokus. Vezmu je tam - a za okamžik je vrátím do lesů. Nemusí nás nikdo čekat, jako bychom tam ani nebyli. Říkám ti o tom jen ze slušnosti.

Víš, jak najít Kráterové jezero?

Ale ano! Je to krásné místo a dobře si ho pamatuji. Stačí, když zavřu oči,a vidím ho, jako by to bylo včera. Znám i souřadnice.

Cítil, že přikývla. Vyřídím tvůj vzkaz. Sbohem, Nathane. 

Sbohem, Atwei, sestřičko...

V této chvíli se Nathan obrátil ve spánku a jeho ruka se dotkla prázdného místa, kde prve ležela Miša. Jeho spící mysl si její nepřítomnost uvědomila jen slabě, ale přece jen si jí všimla a dožadovala se vysvětlení. Napůl se kvůli tomu probudil. Vztáhl myšlenky, pátral... ale Mišu nikde nenacházel!

Místo ní narazil na někoho jiného, kdo už měl s pronikáním do nekroskopovy tajné mysli jisté zkušenosti. Nathan ho hned poznal, a přestože stále spal, vyvolal číselný vír, aby myšlenky zahalil do čísel a získal převahu. V Turgosheimu se mu to vždy dařilo: jeho telepatie předčila Maglorovu! Díky tomu si také nechal v uchu zlatou náušnici. Do určitých oblastí své mysli Maglorovi zakázal přístup, on se však dostal ke všem Maglorovým myšlenkám.

Nathan teď hleděl do nejtajnějších koutů mysli jasnovidného vládce a viděl, jak si podmanil soutěsku Turgosheimu... až na jednu část, jediné místo. Šílený hrad, to zlověstné, ponuré mauzoleum, příbytek duchů, který jako dutý podstavec podpíral Maglorovo vlastní sídlo v Runovém hradě!

Nathan si přečetl v mysli jasnovidného vládce, jak moc ho dráždí, že nedokázal dobýt a osídlit Šílený hrad. Ne že by to místo bylo neobyvatelné, spíš už bylo už obydlené - nemrtvým duchem Eygora Smrtookého! Magore sám sebe sice pokládal za ,mága´, nedokázal však to stvoření vypudit a nesnesl jeho blízkost. Eygor musel být skutečnou nestvůrou mezi nestvůrami, když ani Vampýři nedokázali žít, kde žil on! To ovšem nebylo nic nového, Nathan dobře věděl, jaký Eygor byl.

Teď však... Maglore asi vycítil, že je prozrazen nebo brzy bude. Stáhl sondu, přitáhl si ji přes mnohakilometrovou vzdálenost do Runového hradu na rozeklaném okraji Turgosheimu.

Okamžitě ji nahradil signál - netvor mezi netvory osobně!

To od tebe není pěkné. Eygorova řeč mrtvých se plazila Nathanovými sny jako slimák. Takové myšlenky tvé pověsti neprospívají, nekroskope. Přicházím snad já potichu, kradmo jako zloděj v noci, plížím se chodbami tvé tajné mysli jako jasnovidný vládce? Ne, já jsem otevřený, dbám na dobré způsoby a nikdy ti ani náznakem nevyhrožuji. Nepřišel bych teď… cítil jsem však, jak Maglore vysílá sondu a chtěl jsem vědět, co zamýšlí. Takže on tě špehuje, co? Zná tvé schopnosti, Nathane. Kdyby mohl, zničil by tě! Měl by ses ho bát, protože on je lstivý. 

Zato od tebe se ničeho bát nemusím, Eygore? Nathan se ani maskovat sarkasmus a odpor. Jsi nevinný jako nemluvně? 

Cítil, jak Vampýr pokrčil rameny. O tom už jsme mluvili. (Eygor teď nevrle bručel a předstíral, že je uražený.) No dobře, nechceš se bavit s někým, kdo ti jen touží pomoci. S někým, kdo ti přináší moudrost - a varování! 

Varování? Možná se ukáže, že Eygorův vampýrský rozhovor je spletitý a hraje slovní hry, ale každá informace je lepší než žádná. Nathan myslel v řeči mrtvých, a proto:

Přesně tak! souhlasil Eygor. Ovšem přesto je mi jasné, že bys byl raději, kdybych nechal všechno na tobě. No dobře, já tedy klidně ode - 

Počkej! zadržel nekroskop upíra, který předstíral, že stahuje sondu. Rád bych ti jen připomněl, Eygore, že když jsme spolu mluvili naposled, pokusil ses mě vlákat do léčky a přesvědčit, abych tě povolal. Buď si jistý, že podruhé s tím už neuspěješ. 

Jsi blázen - bych byl tvou nejlepší zbraní!

Ano, byl bych blázen, kdybych ti uvěřil!

Dost! Nevím, proč se namáhám. Chceš slyšet mou zprávu, nebo ne?

Jestli mi ji povíš bez podmínek, poslechnu si tě.

Mezi turgosheimské mrtvé přišlo mnoho nových. Byli zabiti, když hájili svá panství proti nájezdům Maglora z Runového hradu! Jim nepřipadá pod úroveň mluvit se mnou. A mluví jasně: Maglore se tady chce stát pánem - ovládnout celý Turgosheim!

Teď byla zase řada na Nathanovi, aby byl nedůtklivý. Tím už se stal. Vždycky to měl v plánu. Řekni mi něco, co nevím. 

(Chvíli bylo ticho. Potom se éterem řeči mrtvých rozlehl Eygorův odporný chechot, černý jako hřích.) Ach, ale ty nejsi tak chytrý, jak se děláš, nekroskope! Nebo možná jsi. Tak mi pověz, jaký bude další Magorův krok 

Moc jsem o tom nepřemýšlel. Na to bude čas, až si ho udělám i pro Magora.

(Předstíraný údiv.) Copak ty nejsi takzvaným spasitelem svého lidu? Nechápeš, že jakmile Maglore zaplní soutěsku válečníky, bude je muset krmit? Nebo se tvé povinnosti omezují jen na západní Sluneční stranu? Turgosheimští Szganyové si nezaslouží tvou ochranu?  

Nathan už chápal, co tím chce říct: aby si Maglore udržel Turgosheim pro sebe, bude muset podnikat opravdové nájezdy na turgosheimskou Sluneční stranu. Už žádný systém odvodů, který byl sám o sobě dost zlý. Teď dojde na ohromnou krvavou lázeň!

Tak hloupý není! zalapal po dechu. Co? Vždyť by mohl východní Szganye vyhladit! 

Ó? Ha ha! Ne, Maglore vůbec není hloupý! Přesto je bude vybíjet, alespoň dokud nezíská jistotu, že Vormulakova armáda je poražena nebo jinak zneškodněna a že se nevrátí. Teprve potom se pokusí udržet určitou rovnováhu a nechá obyvatele Sluneční strany žít a množit se, aby sám přežil. Ale předtím? Hned zítra v noci? Krev znamená život!

Nathan jen stěží potlačoval vztek. Proč mi tohle říkáš, Eygore? Chceš mě mučit? Neovlivním, co se děje tady, natožpak ještě v Turgosheimu! Víš, že ho nemůžu nijak zastavit. 

Eygor nehmotně přikývl, odchrchlal si v radostném očekávání, které nedokázal zakrýt: Přesně tak! Ty ho nedokážeš zastavit. Já však ano - stačí, když mě povoláš! 

Už zase. Nathanův ,hlas´ zpřísněl. To všechno je jen lest, která té má dostat z jámy. 

Abych pro tebe pracoval!

Lháři! Upíři nepracují pro druhé.

Tak tedy abych se pomstil jistému vrásčitému starému parchantovi v Runovém hradě, zavyl Eygor, který mi celé ty roky hrozí, že zabere Šílený hrad a přivlastní si ho! 

Nathan zavrtěl hlavou. Vzpomeň si, Eygore, řekl. Nepochybuji o tom, že bys zabil Maglora a kohokoliv jiného, kdo by se ti dostal pod ruku, ale když jsme spolu mluvili naposledy, tvrdil jsi, že chceš zabít pouze své syny, Wrana a Spira! Jsi kam vítr, tam plášť a zneužíváš situace! Na tom ovšem není nic zvláštního - jsi Vampýr. 

Dlouho bylo ticho, nakonec znovu zazněl Eygorův klokotavý, dokonce jakoby hnisavý mrtvý hlas a řekl: Nekroskope, doháníš mě k zuřivosti. Nabídl jsem ti úžasnou zbraň pro tvůj boj s mým vlastním druhem. Jediné, co za to žádám, je být zase na nohou a mezi živými - třeba jen ne chvilku - a napravit všechny ty křivdy, kterých se na mně za života dopustili. Řekni mi, čeho se bojíš? Bojíš se o Szganye? V Turgosheimu však už žádní lidé nezbyli! Je tu jen Maglore, kterého zabiju. 

A své syny?

Jestli se vrátí, tak ano.

Nathan přikývl. Jestli a až se vrátí - a jestli přežiju válku – tak možná bude čas si znovu promluvit. Teď... už jsem ti věnoval dost času. Mrtví se se mnou odhodlali mluvit teprve nedávno. Nemohu riskovat jejich důvěru tím, že budu jednat s takovými jako ty. 

Nech to tedy zatím být, řekl Eygor s povzdechem. Viděl jsem však v tvé hlavě, že bys to dokázal, nekroskope. Je v tobě... taková duševní síla! Stačí, když přijmeš můj dar - mé nadání může být okamžitě tvé a můžeš ho využít pro dobro všech Szganyů. 

A ty zase budeš mezi živými.

Jen než si budeš přát, abych se vrátil.

Jak si tím mohu být jistý?

Cože? (Znovu to klokotání v Eygorově mrtvém hlase.) Ty máš tu moc nekroskope - máš moc nad mrtvými - a já nejsem nic než drolící se staré stvoření. 

Upíří stvoření, řekl Nathan.

Ano, a právě cítím, jak slunce vychází. Proto se stáhnu do Šíleného hradu, zpátky do Turgosheimu.

Nathan cítil, jak se Eygor vytrácí a nechutná mlha jeho myšlenek se valí pryč. Z velké dálky se éterem řeči mrtvých rozléhaly poslední dozvuky jeho třesoucího se hlasu: Zase si spolu promluvíme, Nathaneee... 

Nathan se pohnul pod baldachýnem provizorního přístřešku pod stromy. Otevřel jedno oko, pak obě. Jeho sny už bledly, takže přemýšlel, které z nich, jestli vůbec některé, byly skutečné a které byly... jen sny. Převalil se a pohledem pátral v lese, nad stepí, nad rozpálenou pouští. Pochopil, že přinejmenším ten poslední byl skutečný. Eygor měl totiž pravdu: slunce vychází. Na dalekém obzoru už se pomalu šířila bledá skvrna a důvěrně známá souhvězdí na nebi trochu pohasla.

Tábor se probouzel. Kolem prošel člen hlídky, zívl a zazubil se na ležícího Nathana. Byl to Andrei Romani. „Jak se máš, nekroskope?“

„Říkej mi Nathane,“ odpověděl s úsměvem. „Nic se nezměnilo, a proto mi říkej stejně jako dřív.“

Andrei pokrčil rameny. „To druhé dobře zní. Připomíná to titul.“

„Ano,“ řekl drsný hlas vedle nich. „Tady kolem však platí jen jeden titul – a ten nosím já!“ Byl to Lardis, kterého si nevšimli a který seděl opodál na pařezu. Lardis, jenž i přes předstíranou pýchu seděl na stejném místě od chvíle, kdy Miša odešla z Nathanovy postele, a ozbrojený po zuby, ostražitý jako ztělesnění strážného anděla dohlížel na spící postavu... no ano, na nekroskopa.

Nathan se posadil, zívl v odpověď na Andreiovo zívnutí a zeptal se: „Je tábor vzhůru? Myslím tím všichni.“

„Skoro,“ řekl Lardis. „Kromě tebe a tvých lidí z pekelných zemí. Říkali, že by ses měl vyspat a použili tě jako záminku, aby si šli sami lehnout!“

Nathan znovu zívl. „Dobře udělali, protože odteď budou mít spoustu práce. V noci už nebyly potíže?“

„Ne.“

Nathan vstal. „Tak je pojďme všechny probudit, Lardisi. Je čas, aby se naučili tu novou hru. Prozatím tomu budeme říkat hra ,na cestování´.“ Jestli nás někdy přijdou hledat vampýrští vládci, budeme tomu říkat ,na schovávanou´.“

„Hry!“ zabručel Lardis - a přemýšlel, proč se na něj nekroskop tak dívá a směje se. Než se však stačil zeptat, Nathan znovu zvážněl.

„Kde je Ian Goodly? Než shromáždíš tábor, musím někam zajít a něco vyřídit.“ Podíval se na nebe.

„S tím vysokým hubeňourem, který čte budoucnost?“

„S ním a ještě s někým,“ přikývl Nathan. „Mohu to udělat, jen dokud jsou nad Sluneční stranou vidět hvězdy.“

„A ten druhý?“

„Neznáš ho,“ řekl Nathan. „Je to Thyr - a je mrtvý.“

Lardis otevřel ústa, ale nic neřekl. Ian Goodly právě přicházel, viděli ho procházet mezi stromy. Ovšem to se dalo od proroka čekat...

IV

Z budoucnosti, z minulosti - Hra na cestování

Nepříjemnosti v průsmyku

Nathan vzal Goodlyho na setkání s Thyrem Thikkoulem. Šlo doslova o setkání mozků, a i tak musel prorok Nathanovi věřit.

Sám Thikkoul nebyl víc než hromádkou stařičkých hadrů ve výklenku osvětleném jedinou poblikávající svíčkou, v podzemním mauzoleu opatrovaném důvěryhodnými thyrskými potomky, obyvateli Rákosové řeky. I když thyrská osada ležela tři tisíce kilometrů na východ od území Lidesciho Szganyů, a navíc v poušti třicet pět kilometrů od hranice stepi, vzdálenost nehrála roli a cesta netrvala ani okamžik.

Nathan nešel přímo do Síně nekonečných hodin. Takový náhlý příchod by byl neslušný a kromě toho věděl, že by Thyrové z Rákosové řeky kolem jeho návštěvy ztropili povyk. Ne že by si nevážil jejich uctívání  - nebo by chtěl být neuctivý k nim - šlo zkrátka jen o ušetření času. Dny, kdy v Thyrských osadách trávil ,nekonečné hodiny´, byly dávno pryč.

V poušti se nacházelo místo, kde kdysi ležel pod nočním nebem a řečí mrtvých mluvil s Thikkoulem, takže astrolog viděl jeho očima a vyčetl mu z hvězd budoucnost. Tam teď odvedl Goodlyho a tam na něj také čekala Thikkoulova mysl.

Věděl jsem, že přijdeš, nekroskope. Thikkoul se nemohl dočkat, až dá Nathanovi poznat svou přítomnost.

Thikkoule, řekl Nathan, mám s sebou přítele, o kterém jsme mluvili. Je tady - 

- aby dosvědčil a možná vysvětlil to, co uvidím? Ano, vzpomínám si. Jak však bude vědět, co vidím, když nezná řeč mrtvých?

Nathan se usmál a odpověděl: Nebudu jen tvýma očima, Thikkoule, ale i tvým hlasem! Lehl si na svah duny a pokynul Goodlymu, aby se posadil vedle něj. Nahlas řekl: „Jak je to s tvými předtuchami? Co jsi cítil a co tě tak zneklidňuje?“

Celý život jsem miloval hvězdy, odpověděl Thikkoul a nechal Nathanovi chvilku, aby jeho slova šeptem opakoval prorokovi. Měsíc, slunce, hvězdy - všechny nebeské jevy - mě byly jako plán. Plán všeho, co se stalo a všeho, co se má stát. Jako chlapec jsem si myslel, že si jen vzpomínám na minulost, když se však některé z těch událostí, které jsem viděl, opravdu přihodily, pochopil jsem, že ve skutečnosti čtu budoucnost! 

V noci pod zemí v jedné z osad, i v uzavřené, tmavé místnosti jsem nad sebou cítil měsíc a hvězdy... vnímal jsem, jak tělo naši planety vábí měsíc na jeho oběžné dráze. Také jsem si všiml, že ho vábí zvláštní síla, jejíž střed ležel za Bariérovým pohořím na Hvězdné straně. Stejně jako měsíc, i má mysl podléhala přitažlivosti: přitahovala ji všechna nebeská tělesa! I když jsem je neviděl, bez přestání jsem cítil, jak víří a rotují! Protože jsem si byl neustále vědom jejich přítomnosti - i když jsem je často neviděl – dokázal jsem z jejich strašlivých znamení občas něco vyčíst.

Když jsem zemřel, bylo to stejné jako za života. Jak dobře víš, nekroskope, vášně našich životů po smrti nekončí, ale pokračují až do konečné temnoty. I když jsem mrtvý, stále bych mohl v kole hvězd přečíst něco z toho, co se stane...

Když se Thikkoul odmlčel, Nathan jeho slova ,přeložil´ a potom se znovu zeptal: Co tedy cítíš? 

Něco nesmírně zvláštního! odpověděl Thyr tak tichým a chvějivým mrtvým hlasem, že Nathanovi přeběhl po zádech mráz. Cítím, že místo hvězd, které se věčně otáčejí, se hýbe sama tato země a naklání se ke slunci! Jako vždy cítím tíhu měsíce, stejně jako tu cizí sílu za Bariérovým pohořím. Teď se však objevila i třetí neodolatelná síla, na kterou musí reagovat celá planeta! 

Nathan byl zmatený a Goodly zaražený a užaslý z pomyšlení, že to, co poslouchá, jsou slova mrtvého. Hlavně ho však překvapilo, že když si Thikkoulovo sdělení uvědomil, celým tělem a mozkem mu proběhla vlna poznání a vyvolala do vědomí proud myšlenek, které předtím nevnímal. Došlo mu, že on také cítí nebo prorokuje přesně takový pohyb země!

Nekroskop si všiml Goodlyho výrazu a hned se zajímal. „Co se děje?“

„Já…vím, co myslí,“ odpověděl prorok. „Také jsem ten jev cítil - jen jsem si ho až do této chvíle neuvědomoval!“

„Co, že se země točí?“

„Ne.“ Goodly zavrtěl hlavou. „Že se bude točit! Co to však... může znamenat?“

Nathan pořád mluvil nahlas, ale vrátil se k řeči mrtvých. Thikkoule, máš pro to nějaké vysvětlení? 

Snad kdybych to uviděl ve hvězdách..

Dobře tedy, ale bohužel už blednou.

Tak je mám nejraději, za úsvitu, těsně než se rozední.

Nathan se podíval na hvězdy a jeho metafyzická mysl splynula s Thikkoulovou...

…jen na chvíli, než se mu zatočila hlava a trochu otřeseně se odtáhl.

To je ono, řekl Thikkoul. Také jsi cítil, jak se svět točí! Ale... stačil jsi pohyb i uvidět? 

Co jsem měl vidět? Nathan měl podivnou závrať, zvláštní pocit, jaký ještě nikdy nezažil.

Jak se země otáčí a hvězdy se proto pohybují po nebi od jihu k severu! Thikkoulův hlas v řeči mrtvých byl plný úžasu.

Nathan zavrtěl hlavou. Ne, nic jsem neviděl. Byla to... budoucnost? 

Něco z budoucnosti, zasténal astrolog. Tentokrát však nevím co. Vaši budoucnost, budoucnost všech Szganyů - jsem neviděl! To druhé je příliš silné, vnucuje se to, zastiňuje okolí a ohromuje, takže všechno ostatní je v porovnání s tím nicotné. 

Ani Goodly si nevěděl rady...

Celé setkání trvalo jen několik málo minut. Lardis měl stěží dost času shromáždit celý tábor. Zbývala ještě chvíle na další návštěvu. Nathan tentokrát neznal souřadnice, a proto se musel zeptat: Jasefe, kde jsi?

Mrtvý odpověděl, že je v lese na západ od Osady, kde mýtina tvoří jižní vrchol rovnostranného trojúhelníka s opuštěným městem Lidesciho kmene na severovýchodě a s Ochrannou skálou na severozápadě. Tady Jasef Karis zemřel na infarkt, když byly Nathanovi s Nestorem sotva čtyři roky, a tady ho také Nana Kikluová pohřbila.

Nejen to, zasípal Jasefův duch, když se Nathan a Goodly vynořili z Möbiova kontinua na mýtině. Je to i místo, kde jsem viděl zázrak, něco, o čem celé ty roky vím jen já. Už jsi však dospělý muž - a navíc jsi po otci – a je tedy nejvyšší čas, abych ti o tom zázraku také pověděl. Řekl bych ti o něm dávno, ale nenechali mě s tebou promluvit. Myslím tím Velkou většinu. Nemůžeš se na ně za to zlobit. Harry Pekelník byl nakonec nekromant a zdá se, že Nestor to po něm zdědil. Museli se jen ujistit, že nejsi stejný, nic víc. 

Nathan a Goodly se posadili na větev, která se ulomila z uschlého stromu porostlého břečťanem. Zaléval ji jemný náznak slunečního světla. Nekroskop byl napjatý a ostražitý a Goodly zmatený. Prorok však věděl dost, aby zůstal potichu a nechal Nathana pokračovat v tom, co dělá, ať už je to cokoliv.

Nathan teď používal řeč mrtvých a zeptal se Jasefa Karise: Co to bylo za zázrak, Jasefe, že ti tak dlouho ležel na srdci? 

Bylo to tehdy podivné ráno, odpověděl Jasef. Už jsem nějakou dobu churavěl, vlastně už několik let. Co však znamená nemoc, když utíkáte před Vampýry? Stejně všichni jednou onemocníme a zemřeme. Takže nastalo to zvláštní ráno, ano. Předtím se mi však v noci zdál sen, který byl snad ještě zvláštnější. Byl tak živý, že jsem věřil, že to není pouhý sen! 

Pověz mi o něm, vyzval ho Nathan.

Jasef nehmotně přikývl. Povím, až se k němu dostanu. Teď se musím zamyslet...Za chvíli pokračoval:

Vzpomínám si, že jsem se probudil a pomyslel jsem si: Možná se dnes probouzím naposled! Něco se se mnou totiž dělo. Ruce mě bolely, jako by byly v nějaké křeči, a na prsou mě píchalo, jako by mi hruď drtily balvany. Vlastně jsem nemohl dělat nic víc než otevřít oči!

Nad sebou jsem měl naolejovanou kůži, kterou Nana pověsila na nízké větve, aby mě uchránila před deštěm. Já se však ve spánku odvalil a ležel jsem odkrytý, promočený a třásl jsem se chladem. Uvnitř mě pálila a zvenku byla zima, přesto jsem se potil kvůli té bolesti na prsou. Myslel jsem si, že je se mnou nejspíš konec, jak jsem už říkal, a abych tohle pochopil, nepotřeboval jsem věštecké nadání!

Také jsem věděl, že někomu musím povědět o svém snu! Samozřejmě to bude Nana. Musel jsem jí vylíčit svůj sen o...

...o mrtvole, doutnající, s ožehlými pažemi doširoka rozpjatými a kouřící hlavou zvrácenou, bez života. To tělo se otáčelo a řítilo se do temnoty, protkané stužkami jasně modrého, zeleného a červeného světla – vlastně sestupovalo nebo se vzdalovalo do jakéhosi tunelu z proplétajících se pásků! Bylo to zmučené stvoření, ale už netrpělo. Jak to bývá ve snech, nedalo se poznat, kdo to je. Přesto... bylo na něm něco povědomého, na tom muži! Potom mě můj sen přenesl blíž a já nakonec poznal, kdo to je a kým byl!

Nathan řekl: Můj otec, Harry Keogh! 

Jak to víš? (Údiv.) To jsi poznal z mého vyprávění? 

Nathan zavrtěl hlavou. Ne, ale už jsem to viděl. Víš ještě něco? 

Jasef se nezeptal na to, co Nathan řekl, ale pokračoval: Harry Pekelník se točil a sestupoval do - věčnosti? - čím dál rychleji a já zůstal vzadu. Jakmile však jeho mrtvola odlétla a zmizela... 

„Výbuch zlatého světla!“ vydechl nekroskop, tentokrát nahlas, a Goodly sebou trhl. „A zlaté střepiny se rozlétly jako živé šipky, vrhaly se tisíci různými směry a zhasínaly, protože mizely na... na jiných místech!“

Když víš i tohle, možná znáš příběh celý!

„Ne,“ odpověděl Nathan, „mám však pocit, že přichází část, kterou potřebuji znát, tak mi ji, prosím, vyprávěj.“

Sen pokračoval, navázal Jasef, teď se však scéna během chvilky změnila a já viděl čtyřletá dvojčata Nany Kikluové, jak spí v přikrývce pod stromem. Byl jsi to ty, Nathane, a tvůj bratr Nestor! Najednou se jakoby odnikud vynořil jeden ten zlatý šíp a vznášel se nejdřív nad jedním dítětem, potom nad druhým. Obě se zavrtěly ve spánku, a když se pohnuly - šíp se přestal vznášet! V té přikrývce ležely dvě spící hlavičky, jedna tmavá, druhá světlá, a zdálo se, že šíp se rozhodl. Spustil se dolů... a vstoupil do té malé hlavy! Neozval se žádný křik, nikde nebyla jizva, krev, nic, jen úsměv na tváři toho spícího neviňátka! 

„Ta světlá hlava,“ přikývl Nathan. „Moje hlava, ano, musela být moje. Spal jsem, a navíc jsem byl moc malý na to, abych věděl, co se děje, nebo si to pamatoval. Tenkrát se to stalo poprvé. Od té doby jsem podobnou situaci zažil ještě jednou, v pekelných zemích za Bránou na Hvězdné straně. Začíná to dávat smysl. Ty šípy mě ochraňovaly!“

Opravdu? řekl Jasef tiše. Jsi si jistý? Kdyby to byla pravda, nemusel bych si dělat starosti. Všechno by se tím vysvětlilo. Vysvětlovalo by to dokonce i - tebe! Bojím se však, že to nebylo tak, jak říkáš! 

 Nathan zkameněl. „Cože?“

Ten zlatý šíp vstoupil do Nestora, Nathane! Tahle část vašeho otce připadla jemu!

Nathanovi se točila hlava, cítil se dezorientovaný. Byl to zase jiný pocit než v Rákosové řece, kdy vnímal, jak se svět otáčí. „Proč se potom stal...tím, čím se stal?“ zeptal se. „Já už teď vím, že můj otec byl... dobrý! Cokoliv, co Nestor získal z Harryho Keogha, mohlo být jedině dobré!“

To by mohlo vysvětlit některé obavy Velké většiny, řekl Jasef. Co jste měli po otci od přírody - jako když dítě zdědí kostru, vybarvení, tvar - ano, to všechno bylo dobré. Ale to, co potom přešlo na Nestora, bylo... 

„Všechno, co bylo v nekroskopovi špatného? Máš na mysli tohle? Všechny vlastnosti, které se v něm projevily... na konci?“

Možná.

„Ne, tomu nevěřím.“ Nathan zavrtěl hlavou. „Ty zlaté střepiny…já je viděl. Nebyly zlé. Byly Harrym! Jedna z nich vstoupila i do mě a poskytla mi řešení největší záhady v mém životě!“

Možná ty střepiny byly tedy jen silami nebo schopnostmi. A to jak se rozvinou, záleželo na tobě a Nestorovi. Jestli je tohle pravda...no viděli jsme, jak se rozvinuly v něm! Jen jsem chtěl, abys to věděl. V poslední bitvě - a ty víš, že musí přijít - ti jen pomůže, když budeš vědět, proti čemu stojíš. Máš totiž jednu vlastnost a nezáleží, jestli jsi ji zdědil po otci, nebo ne. Je to soucit, nekroskope! Je tvou největší silou, ale může se stát i tvým slabým místem.

Jasef domluvil, a protože už neměl, co by řekl, odmlčel se. Nathan o jeho slovech však přemýšlel dál. Je možné, že Nestor získal od  Harryho všechno, co v něm bylo zlého, všechny temné instinkty té neovladatelné Věci v něm? Daly by se tím vysvětlit jeho celoživotní sklony, zdánlivě zvrácená touha a náklonnost k Vampýrům? Jestli ano, Nestorovi byla zkáza souzena od začátku.

Nathan tomu stejně nemohl uvěřit...

Když se vrátili zpět do tábora, Lardis ještě nebyl úplně připraven na Nathanovu hru. Nathan využil zbývajícího času a vyložil Benu Traskovi, co se dozvěděl. Právě Trask by mohl poznat, co je na tom pravdy. Když to však slyšel, Trask jen zavrtěl hlavou. „Když mi řekneš pravdu, hned ji poznám,“ řekl. „Stejné to bude, když řekneš lež. Ty sám však jen hádáš, a já proto nejsem o nic moudřejší než ty.“ Dál o té záležitosti nemluvili.

Hra byla prostá. Na rovné zemi kousek dál v stepi, přiměl Nathan Lidesci kmen utvořit kruh, ve kterém měli všichni stát poměrně těsně u sebe a ve dvou až třech řadách za sebou. Kruh měl v průměru asi patnáct kroků. Pokud to šlo, rodiny zůstávaly pohromadě, stejně jako páry a přátelé. Kolem kruhu natáhli dlouhý provaz, kterého se každý mohl chytnout.

Potom jim Nathan vysvětlil: „Jestli nás někdy budou ohrožovat Vampýři, jakmile dostaneme první varování, poběžíme sem a chytneme se provazu. Takže si zapamatujte, kde stojíte. Tento provaz je vaše záchranné lano. Nepouštějte se ho!“ Vešel doprostřed kruhu, aby ho všichni viděli. Matky vzaly své děti do náručí a manželé drželi provaz i své manželky.

„Už jste možná slyšeli o něčem, co umím,“ řekl Nathan. „Někteří z vás, možná mnozí z vás, už to i viděli. A někteří se mnou dokonce na…jiné místo šli. Je tam velká tma a člověk tam má jiný pocit než tady. Máte pocit jako byste padali, ale nepadáte. Takže na tom jiném místě je nejlepší mít oči stále zavřené. Také je nejlepší nemluvit a ani nemyslet. Teď zavřete oči a buďte zticha.“

Poslechli ho a on řekl: „Tentokrát je to jen na zkoušku. Když se postavím s vámi do kruhu a zatáhnu za provaz, ukažte mi, jak rychle ke mně dokážete dojít - neběhejte však.“ Zatáhl za lano a Lidesciho Szganyové vyplnili jeho pokyny do puntíku a s důvěrou jako děti. Jak ho míjeli, poklepal každému na rameno a říkal: „Výborně! To je dobré. Pokračujte. Velmi dobře.“ Nakonec stáli všichni pohromadě a stále měli zavřené oči a drželi se provazu.

„Otevřete oči,“ řekl Nathan. „Teď mezi vás postavím muže a ženy, kteří už na mém tajném místě byli. Jak vidíte, nebojí se. Ani vy se nesmíte bát.“

Skupina ze země zaujala svá místa v novém kruhu, stejně jako Lardis, Andrei, Kirk a Miša. Nathan řekl: „Tentokrát necvičíme, ale je to doopravdy. Věřte mi, jdete na krásné místo! Jen se držte provazu a pamatujte, že jsem vám říkal, že můžete mít pocit, jako byste padali nebo se vznášeli - ale není to tak a potrvá to stejně jen chvilku.“

Nathan vyvolal dveře a provedl je skrz. Netrvalo to déle než čtyřicet pět vteřin. Step osiřela a Nathan následoval své svěřence do Möbiova kontinua -

- a zase je vypustil na...

„Nádherné místo!“ zalapala po dechu Miša, když otevřela oči. Byla jednou z prvních, kdo vyšel ze dveří. Mnoho z ostatních Lidesciho Szganyů si prudce sedlo, protože je návrat do gravitace vyvedl z rovnováhy. Jiní se trochu potáceli, mrkali v nečekaném světle a všichni se pevně drželi provazu. Někteří - jen několik lidí a hlavně zvědavé děti - otevřeli oči v Möbiově kontinuu. Nathan slyšel, jak vydechli úžasem, možná i hrůzou. Právě ti se drželi lana ještě pevněji a po návratu do gravitace spadli na zem ještě prudčeji! Několik malých dětí vykřiklo, protože byly překvapené, vyděšené - hned však zas křičely úžasem, a když se Lidesciho kmen pořádně rozhlédl, rozpovídali se všichni najednou.

Stáli na úrodném břehu Kráterového jezera, které vystupovalo z rozpálené pouště jako nepravá náhorní plošina. Mělo v průměru asi kilometr a půl a tvořil ho pravděpodobně starý kráter po meteoritu. Na západě protékala jeskyněmi a skrz stěnu kráteru řeka a vytvářela uvnitř velké modré jezero. Potom zase vytékala otvorem v útesu uprostřed a vracela se tak zpět do země. Byla to Velká temná řeka, podél které Nathan šel během své pouti mezi Thyry (zdálo se to strašně dávno). Došel tenkrát ještě dál, za jezero pod rozsáhlou Velkou rudou pustinu a potom na turgosheimskou Sluneční stranu.

Teď uklidňoval své svěřence. „Tohle je kraj Thyrů,“ řekl. „Thyrové jsou pozoruhodní lidé. Brzy vyjdou ze svých hlubokých jeskyní a dají se do práce v oázách. Teď vám povím, co je na tomto místě nejskvělejšího. Nejlepší je, že...“

„Nech mě hádat!“ přerušila ho Miša. „Nejlepší je, že... na kraji lesa byla tma, šero před svítáním, zatímco tady... stojíme v jasném slunci!“

Ano, tady byl den a jižní obzor hořel jako mlhovina viděná z profilu, jejíž centrální zlatý puchýř hrozí každým okamžikem vybuchnout jako supernova a spálit celou galaxii. Byl to však jen dojem, protože slunce bude jako vždy stoupat ještě dlouho a nesmírně pomalu. Čím pomaleji, tím lépe protože tím déle potrvá den.

Nathan se usmál a přikývl. „Přesně tak. Tady jsme o mnoho kilometrů dál na jih než v táboře. Kdyby Vampýři věděli, kde jsme, dokonce ani v noci by se za námi nejspíš nevypravili. Jih je blíž ke slunci, a proto je nebezpečný. Takhle krátce před rozedněním... to by si nikdy netroufli!“

Rozhlédl se a uviděl, že děti scházejí na břeh k vodě. Řekl: „Ano, nádherné místo, ale ať se ti prckové moc nerozutečou, protože se nemůžeme zdržet. Thyrové k nám byli laskaví: smíme toto místo použít v nebezpečí. Neměli bychom však zneužívat jejich pohostinnost. Tentokrát jsme přišli jen na návštěvu, vyzkoušet naši únikovou cestu pro případ, že bychom ji někdy v budoucnu museli doopravdy použít.“

O děti se nemusel bát, protože s nimi šla Anna Marie. Poslední dobou se od nich nehnula, zvlášť od sirotků. Lardis je stejně všechny znovu svolal a shromáždil do kruhu. Znovu si zahráli nekroskopovu výbornou ,hru´. Nathan je vrátil do provizorního tábora na kraji lesa.

„Vlk!“ vykřikla Zek Föenerová a ruce jí vyletěly ke spánkům. Na tváři měla udivený výraz.

Nathan chvíli nedával pozor, protože ho obklopili Lardisovi starší muži i s náčelníkem a měli zřejmě v úmyslu rozdrtit mu záda: gratulovali mu tak k jeho novému a zřejmě bezchybnému plánu ochrany před Vampýry. Hned jak vystoupili z Möbiova kontinua, Zek, která měla službu, prohlížela telepaticky okolí, aby se ujistila, že se během jejich krátké nepřítomnosti nic nezměnilo.

Nathan k ní teď rychle došel, dotkl se jí a okamžitě navázal spojení s její telepatickou sondou. Byl to Smíšek - snažil se kontaktoval Nathana, ne Zek!

Strýčku... nekroskope... jsem v pasti!

Zek se zatočila hlava a znovu vykřikla: „Vlk! Chvíli jsem si myslela…že to byl můj vlk, jenže ten je mrtvý a v jiném světě.“

„Ne,“ reagoval Nathan, „není to tvůj vlk, ale můj! Smíšek má potíže s Vampýry na Hvězdné straně!“

Přečetl si souřadnice přímo ve Smíškově mysli. Než se k nim však mohl vydat, zachytil další sondu, která se ho snažila kontaktovat! Byl to Jasef Karis v řeči mrtvých. Nathane! Mezi početné mrtvé přicházejí noví! Někteří z nich jsou lidé! Ve Velkém průsmyku - bitva! 

Velký průsmyk... muži Turkura Conova. Nathan se s nimi chtěl sejít za několik hodin, na Sluneční straně na konci průsmyku. Teď na ně na temném, zakrouceném dně kaňonu nejspíš útočí Devetakiny síly v rámci poslední akce před rozedněním.

Na jedné straně divoký vlk a na druhé lidské bytosti - Nathan však neváhal nebo jen na okamžik. Řekl Lardisovi: „Sežeň nějaké muže... osm...s pekelnickými zbraněmi... počkejte tady!“ Potom si nabil kuši vzácnou výbušnou šipkou, vyvolal dveře a zmizel -

- na místo v Bariérovém pohoří na Hvězdné straně. Trvalo mu jen vteřinu, než přehlédl scénu, ale i tak krátká chvíle se mu stala téměř osudnou.

Pobočník a zkušený otrok, jeden s očima rudýma a druhý žlutýma jako šelma, oba ozbrojení bojovými rukavicemi, se blížili ke Smíškovi, který strnule stál na okraji srázu a pod sebou měl stometrovou propast! O úmyslech upírů se nedalo pochybovat: tenhle divoký vlk je kořistí. Nehraje roli, jestli padne do propasti nebo ho umlátí k smrti. Vlčí srdce je lahůdka a maso je maso a nezáleží, odkud pochází.

Nathan vystoupil z kontinua jen několik kroků od skupinky hlavních aktérů. Pobočník ho okamžitě ucítil, přikrčil se, obrátil se k němu a v sebeobraně zvedl rukavici. Otrok v tu chvíli pokročil blíž k vrčícímu vlkovi  na okraji útesu. Smíšek byl zraněný, těžce dýchal bolestí, měl roztržený a zkrvavený bok. Už mu skoro docházela energie. Měl sílu jen k poslednímu skoku, asi na věčnost.

Z okraje skály vyčníval kámen, který bude zřejmě vyviklaný. Nathana dělil od Smíška právě tenhle vulkanický výběžek a také mezi nimi stál pobočník, který teď udělal dva rychlé kroky směrem k Nathanovi!

 Nathan obracel kuši sem a tam. Vystřelit na otroka znamenalo sám se ocitnout ve spárech pobočníka. Vypálit na pobočníka a pro Smíška by mohlo být příliš pozdě. Vyslal telepatickou představu svého plánu s naléhavou otázkou: Máš dost síly? 

Ano, odpověděl Smíšek - a začal jednat!

Skočil na kámen, na jeho nerovný vrcholek. Zatímco byl Smíšek ve skoku, otrok máchl pěstí v rukavici, ale Nathan už mezitím zmáčkl spoušť. Šipka prosvištěla kolem pobočníka, zasáhla otroka do ramene a srazila ho na zem. Nathanovi v rukou zadrnčela prázdná tětiva kuše. Pobočník se mu teď vysmíval do očí a vystavoval na odiv doširoka otevřené čelisti. Natáhl se, aby nekroskopa popadl za krk, a rozmáchl se rukavicí, aby mu i vražednou ránu.

Teď! vyslal Nathan

Šipka v otrokově rameni vybuchla a učinila přítrž jeho bolestnému kňučení. Do vzduchu vystříkl krvavý déšť. Smíšek podruhé skočil a přímo zasáhl Nathana i pobočníka, takže všichni tři v klubku přelétli přes okraj. Plánovaná rána Nathana už nezasáhla. Pobočník vypoulil rudé oči a pokusil se zachytit rukou v rukavici za okraj útesu. Chvilku tam visel, pak sjel dolů. Nathan a vlk mu mezitím zmizeli v Möbiových dveřích.

Než se za nimi dveře zbortily, slyšeli, jak pobočníkův jekot slábne v proudícím vzduchu...

Nathan se rozzlobeně zeptal: Jak? 

Neřídil jsem se vlastní radou, odpověděl Smíšek. Řekl jsem ti, aby ses držel zpátky, a sám jsem se vydal kupředu! Byli se mnou tři šedí bratři, když se však objevili upíři, dělal jsem návnadu a oddělil se od ostatních. Snažil jsem se pro tebe na ráno vysledovat několik míst, kde se skrývají. Ti dva šli za mnou. Jsem jen vlk a chtěli mě zkusit ulovit. Pobočníkovi se povedlo udeřit mě bojovou rukavicí. Nakonec jsem vyčerpaný zavolal o pomoc a ty jsi mě slyšel. 

Ne, slyšel tě někdo jiný, opravil ho Nathan. A měl jsi štěstí, protože tahle žena už vlky zná. 

Smíšek však neodpověděl - nebo jen zaraženým tichem, protože právě pocítil Möbiovo kontinuum. Nathan ho pevně držel v náručí, velký vlk kňučel, vrčel a nakonec vydechl: Strýčku... směry! 

Cože?

Cítím je... tady! Všechna místa, kde jsem kdy byl... celý čas mého dosavadního života i ten, co teprve přijde! Tady jsou všechna místa a všechen čas! Ano, směry! Tohle místo obsahuje všechno! Svět mého otce, tvůj svět i jiná místa! Všechna jsou tady. I síly, které zápasí s měsícem, a síly, které se zrodily z hvězd! SMĚRY!

Nathana to zaujalo, ale neměl čas se vyptávat, ne teď.

Vrátil se do tábora, vystoupil z kontinua a Smíška postavil na zem. Zek a Miše, které k němu ustaraně přistoupily, řekl: „Postarejte se o něj. Jeho zranění není tak vážné.“

Lardis a jeho muži byli připraveni, mezi nimi i Trask, Chung, Carling, Andrei a Kirk. „Nepříjemnosti v průsmyku,“ oznámil jim Nathan zadýchaně a znovu nabíjel kuši. „Lidé proti netvorům. Buďte ale opatrní: možná budeme mít problémy s oběma stranami! Nezapomeňte, že to jsou Conovovi muži.“

Vzal je do průsmyku, kam se od jihu pomalu vkrádaly paprsky vycházejícího slunce. Na jižním konci, kde se průsmyk otvíral na Hvězdnou stranu, neviděli známky nepokojů. Nathan se přenesl podruhé, hlouběji do temnoty, a když se se svou skupinou vynořil -

- ucítili štiplavý zápach střelného prachu a uviděli vzlykající, klopýtající postavu, která se k nim blížila bledou, převalující se přízemní mlhou. Někdo, kdo přežil, a byl to člověk. Ovšem na širokém pásu nebe, mezi vzpínajícími se stěnami průsmyku, kroužila křídla, která lidská nebyla!

Dva rejnokovité tvary, vampýrští létavci, se vlnily na pozadí blednoucích, unavených hvězd. Jeden byl bez jezdce, nakláněl se a jeho křídla se zdála posázená flitry, protože přes potrhanou blánu v nich prosvítaly hvězdy. Druhé zvíře bylo trochu níž a neslo dva jezdce, jedním z nich byla žena. Seděla vpředu na dlouhém sedle, byla oblečená v brnění a na obličeji měla poloviční olověnou masku. Očividně to byla vampýrská vládkyně. Za sebou měla menší mužskou postavu, která se jí usilovně držela.

Poloviční maska prozradila Nathanovi, o koho se jedná. Rychle jako myšlenka si klekl najedno koleno, zamířil zbraň na snášející se kosočtvercový tvar, který klouzal na sever do stínů průsmyku. Příliš pozdě, byla už pryč. Nathan se proklínal, zeji nechal uniknout, a zavrčel: „Devetaki!“

Vyslal telepatickou sondu, ale zachytil jen její vztek, protože si kryla mysl. Její spolucestující však nebyl takový expert jako Devetaki. Nathan slyšel naprosto jasně, jak jí říká: „To je on, tam dole na dně průsmyku! Ten, o kterém jsme ti s Conovem říkali! Teď ses na vlastní oči přesvědčila, že se umí jen tak zjevit! Na ty zbraně můžeš zapomenout, Devetaki, když je tam dole nekroskop...“

„Mlč, hlupáku!“ skočila mu do řeči. „Nemůžeš dbát vlastních varování? Poslouchá - svou myslí!“

Ticho pak přerušili Nathanovi kolegové, kteří začali střílet z automatů a vyslali za Devetaki neškodný proud kulek. Další proud vypálili na nebe, kde už zmrzačený létavec nabíral výšku. Ještě o něco výš se na pásu oblohy objevili další dva létavci, zakroužili na větru a uháněli k severu. Pravděpodobně Devetakini pobočníci.

„Přestaňte střílet!“ zařval Ben Trask přes ten kravál. „Plýtváte municí!“

Palba ustala, jen její ozvěna se ještě odrážela od stěn kaňonu jako postupně slábnoucí víření bubnu...

Trask si šel promluvit s jediným, kdo přežil, a Nathan přenesl Kirka a Andreie na místo, kde se boj odehrál. Byl to krátký skok o sto čtyřicet metrů dál do průsmyku, do mlhavé prohlubně asi čtyři sta metrů od prudkého ohybu. Tam je čekaly ohavné pozůstatky bitvy.

Tam také tiše stáli v proudící mlze, zatímco nekroskop ,naslouchal´.

Nenacházel tady nic živého. Už ne. Telepatií nezachytil žádné myšlenky - zato éter řeči mrtvých tepal strachem a zmatkem. Tak už to chodí a nemělo smysl pokoušet se s těmito nedávno zemřelými mluvit. Jejich rozrušení ještě nějakou chvíli potrvá.

Hořící létavci a malý válečník leželi zhroucení na zemi, kde je zastavily výstřely nebo kde je polil tekutý oheň. Stoupal z nich kouř, který zamořoval vzduch. Z několika malých kráterů po výbuchu granátů se ještě vinuly proužky dýmu. Kameny na sobě měly rudé skvrny. Tváře mužů, tedy těch, kterým tvář zůstala, byly ztuhlé hrůzou.

Těla vypadala... otřesně! Některá by mohla být i nebezpečná. Ne mrtvoly lidí, to ne - ale někteří padlí pobočníci už byli upíry... ach, dlouho. Nathana překvapilo, že našel víc žen než mužů. Když si je prohlížel, došlo mu, kdo ty zle vyhlížející ženy byly: patřily Zindevar. Nekroskop si z Turgosheimu pamatoval, jakou má pověst. Jeho domněnku potvrzovalo i to, že těch několik mužů byli eunuši!

Mezitím dorazil zbytek jeho skupiny kromě Lardise a Traska. „Čeká tady na vás práce,“ řekl jim Nathan. „Musíme spálit všechna ta těla. Dávejte však pozor a nedotýkejte se upírů ani jejich tvorů.“ Požádal Andreie Romaniho a Kirka Liseska, aby jim ukázali, jak kolem mrtvol navršit borové větve napadané do průsmyku seshora ze srázu, a než se o všechno postarají, vrátil se k Traskovi a Lardisovi.

Mluvili s jediným člověkem, který přežil bitvu. Hubený, nervózní agent KVR právě říkal: „Šlo ve skutečnosti jen o chamtivost, šance na povýšení…hlavně však o hloupost, když si na to teď vzpomenu. Nebyl jsem jediný. Paxton oklamal skoro každého pod svým velením, a dokonce i své nadřízené. Musím přiznat, že jsem mu byl blízký - nejbližší ze všech - neuvědomoval jsem si však, jak moc je vyšinutý, jak posedlý, dokud jsme nepřišli do jeskyně Brány v útulku...“

„Jak se sem Paxton se svým týmem tak rychle dostal?“ chtěl vědět Trask.

Agent se na něj podíval, pokrčil rameny. „Věděl, že nepřítel – říkal mu ,cizinec´ - zběhl k pobočce E odněkud z Uralu a že se bude chtít dostat do útulku v Radujevaku. Jak víte, hranice dnes mnoho neznamenají a KVR měla úkryty v Bukurešti, Bělehradě i jinde. Paxton už nějakou dobu pobýval v okolí a čekal jen, až se to stane. Nikdo pod jeho velením, jeho ,výběrová skupina´, jak nám říkal, nevěděl přesně, co plánuje nebo jak daleko chce zajít. Zpočátku měl rozkaz zabránit tomu cizinci kamsi...se vrátit.“ Znovu pokrčil rameny. „Zřejmě do tohoto světa. Když jsme však zabrali útulek, rozkaz byl najednou odvolán.“

Trask přikývl. „To ho ovšem nezastavilo.“

„Ne. Kde byl průchod zablokovaný, prorazil si cestu výbušninou. V útulku našel záložní kyslíkové bomby, nafukovací čluny, všechno, co potřeboval. Celý tým odvedl nahoru po řece k té zářivé Bráně. Tehdy jsem pochopil... že zešílel! To už bylo příliš pozdě. Působil tak... tak důvěryhodně, vypadal naprosto příčetně! Řekl mužům, že jdou do jiného světa a že se vrátí bohatí. Jenže oni už ho v té době nejspíš prokoukli a o bohatství neměli takový zájem. Měli ženy, děti, domov, chtěli žít svůj život.

Když se mu vzepřeli... jednoduše je zastřelil! Všechny kromě mě. Uvědomoval jsem si, že jestli se s ním začnu přít, jsem další na řadě. Nevěděl jsem proč mě ušetřil, dokud jsem neuviděl Hvězdnou stranu. Potom jsem pochopil. Tady člověk nechce být sám...“

Lardis si zavolal Nathana stranou a pošeptal mu: „Tenhle člověk nepřežil.“

„Hm?“

„Vidíš, jak si mne krk? Má tam ranky, které začínají hnisat. V boji ho pokousal nějaký pobočník. Jen bude dál roznášet nákazu, jestli ho necháme. Což samozřejmě nesmíme udělat.“

Nathan přikývl, ale dodal: „Nech Traska dokončit výslech. Až ho zabiješ, měj slitování. Nedej mu znát, že to přijde. Není to jeho vina.“

„Ani nikoho z nás,“ odpověděl Lardis a ukázal Nathanovi jílec mačety ostré jako břitva, kterou měl na opasku. „Neboj se, neucítí nic.“

„Ví o tom Trask?“

„Myslím, že ne, jinak by neseděl tak blízko.“

„To je divné, Trask většinou pozná pravdu.“

„Pravda je, že on zatím není upír,“ vysvětlil mu Lardis. „Bude jím, až se příště probudí. Tedy kdyby se probudil, což se nestane.“

„On vůbec netuší, co to kousnutí znamená? Ne, ovšem že ne, jinak by si to uvědomil i Trask.“

Lardis přikývl. „Je to neviňátko, chudák chlap! Je také silný, jinak by ho kousnutí složilo. To je úplně nejhorší kombinace: silné tělo a upíří kousnutí. Byl by z něj postrach!“

„Dej mi vědět, až budeš připravený, a já Traska přivolám sem.“

Lardis znovu kývl.

Trask se mezitím muže zeptal: „Kde je Paxton teď?“

„Je mrtvý,“ řekl agent KVR. „Nevím, co měl v plánu, ale když se začalo bojovat, pronásledoval vůdkyni těch příšerných ženských. On a Bruno Krasin, velitel Conovova oddílu. Zahnali ji tamhle do jeskyně. Ozvalo se několik výbuchů - asi granáty - a jeskyně se na ně zřítila. To nikdo nemohl přežít.“

„Měl jsi štěstí,“ přikývl Trask a poprvé si všiml, že si agent stále hladí krk a jaké tam má ošklivé rány. Takže... možná nakonec neměl takové štěstí. Trask se pomalu postavil a poodstoupil. Lardis se na Nathana významně podíval.

„Bene,“ zavolal Nathan. „Můžu s tebou chvíli mluvit?“

Trask šel za ním a oba se odvrátili. Než mohl Nathan promluvit, Trask řekl: „Ten muž. Myslím, že -

„Vím, co chceš říct,“ Nathan ho přerušil a chytil ho za ruku.

Za nimi se ozval zvuk, jako když se seká maso, a krátký, chrčivý křik.

Potom bylo ticho.

Geoffrey Paxton se vynořoval na povrch mezi temnými, dusivými troskami bezvědomí a prohlížel si rozličné úlomky, které plavaly kolem: útržky vzpomínek, kousky minulosti, které všechny vedly k jeho současné situaci. Uvědomoval si nějakou naléhavou myšlenku, ale nevěděl přesně, co znamená. Proplouval mlhavou a neprobádanou zónou, která leží mezi dvěma stavy vědomí: hladinou alfa a hladinou omega, mezi prázdnou a bdělou myslí. Cítil potřebu zrychlit tempo výstupu jako potápěč, kterému dochází kyslík. Ve skutečnosti mu opravdu docházel kyslík - a krátil se i čas, který stráví jako zcela lidská bytost.

Ležel na hromadě sesuté skály, špíny a prachu vzadu v jeskyni a ,zdálo´ se mu o minulosti, nebo o zlomcích z ní.

Jeho dětství, kdy si začínal uvědomovat telepatické schopnosti a čím dál víc i všudypřítomné pokrytectví. Nedokázal pochopit, že svět se neřídí myšlenkami, ale slovy a činy. Postupně si ke světu vypěstoval odpor a uzavíral se do sebe, což vedlo k tomu, že si čím dál víc cenil sám sebe a stal se egoistickým. Věděl, že má nadání, a hledal cestu, která by ho dovedla k moci. Vybavoval si čas strávený u pobočky E a potom vyhození z pobočky, které následovalo krátce po válce s nekroskopem Harrym Keoghem.

Vzpomínal si, jakou roli v té válce sám sehrál: jeho telepatie stála proti strašné síle Keoghovy metafyzické mysli a neměla šanci na úspěch! Potom si uvědomil, že stál tváří v tvář přesně takové moci, jakou sám hledal. Dokonce tak velké moci, že se mu o ní ani nesnilo. Od té chvíle po ní toužil. Jak ji však získat? Nekroskop mu ukradl - nebo vypnul – telepatii.

Nekroskop: muž, netvor, upír... přesto slabý (v očích Geoffreyho Paxtona), protože se nechal svými nepřáteli vykázat z vlastního světa, světa, který mu mohl patřit. Kdyby byl Paxton na jeho místě, nenechal by se vyhnat. Teď už by mu ten svět ležel u nohou.

Patřil by mu!

Tak se zrodil plán a nakonec přišla příležitost, na niž čekal, šance znovu získat telepatii, zvrátit neštěstí ve svůj prospěch. Přišel nekroskopův syn!

Paxton mezitím ve světě lidí pracoval a povýšil. Úspěch mu teď však připadal nepodstatný, zatímco jeho sen, velkolepý plán, se pro něj stal vším. Keogh byl (nebo mohl být) všemocný, nevěděl jen, jak ovládat svá nadání. Podle Paxtona ovládala ona jeho. S ním to bude jiné. Kdyby on byl upírem, věděl by, jak svou sílu ovládnout, jak získat zpět telepatii, kterou mu upír ukradl...jak z Nathana Keogha vymáčknout nezbytné informace a sám se stát nekroskopem!

Vzpomínal si také, jak přišel sem, na Sluneční a Hvězdnou stranu...a jak potom hledal nástroj, který by mu pomohl uskutečnit vlastní proměnu v nejmocnějšího tvora ze všech - Vampýra! Následoval útok v průsmyku...mohli ho zabít a všem plánům by byl konec! ...ale nebyl, přišlo varování: Těsně před útokem zahlédli na nebi létavce. To se mu zdálo podezřelé: že by se Vampýři takhle prozradili? Nebo podcenili zbraně cizinců? Nebo...je jednoduše někdo zradil? Včasné varování poskytlo vojákům výhodu. Když upíři vyskočili ze zálohy, Krasinovi muži jim nezůstali nic dlužní. Umírali sice, ale upíry přišel útok draho.

Během bitvy nastal okamžik, na který Paxton čekal. Ohyzdná žena, zjevně Vampýrka, přišla o zvíře, na kterém přiletěla. Viděl, jak se plazí do jeskyně - zahlédl ji však i Bruno Krasin! Paxton věděl, že Krasin by ji zabil. On sám také, aleje rozdíl mezi zabitím a zabitím. Nemusí zemřít celá. Něco z ní - její vnitřní tvor - musí přežít. V Paxtonovi!

Ovšem dřív, než mohl v jeskyni začít jednat, hodil ten idiot Krasin granát! Paxton se sotva stačil vrhnout do krytu za balvan. Když se zase postavil ve štiplavém kouři po výbuchu, Krasin vytáhl pojistku dalšího granátu! Paxton viděl, jak se mu jeho jediná skvělá příležitost rozplývá před očima! V tom za něj promluvilo jeho rozhořčení - a jeho zbraň. Krasin odletěl ke stěně jeskyně a kabát jeho uniformy chrlil krev z tuctu ran. Vymrštil ruce...granát odskočil k úzkému vstupu... chaos!... a tma.

Z ní se teď nezdolný Paxton vyhrabával kousek po kousku, monotónně a pomaličku, stoupal až k přítomnosti, tady a teď, jedinému nezvratnému důkazu, že jeho smysly nezanikly, že žije: k vědomí.

Vědomí! Probudil se!

Zakašlal v zápachu síry a střelného prachu, ve stísňujícím sevření stržené jeskyně. Cítil, že ho k zemi tisknou těžké kameny a suť, na mnoha místech ho bolely rány a pohmožděniny, zmatené smysly vířily... nejvíc ze všeho však cítil tmu. Věděl, že je tedy ještě v jeskyni, a bolest mu prozradila, že ještě žije.

Pohnul se a suť se hnula s ním. Zvířil se prach a přiměl ho znovu ke kašli. Rukama zalepenýma od krve si odvaloval kameny z hrudníku. Odsunul je stranou, zvedl hlavu, udělalo se mu špatně, tak ji zase položil. Za chvíli ji znovu zvedl.

Není tu vzduch! Tak proto nemůže pořádně dýchat? Nebo proto, že na něj doléhá tíha hory? A také tma. Paxton odstranil ještě několik kamenů, posadil se, uvolnil končetiny a postupně je prohmatal. Nic zlomeného, jen tržné rány a modřiny a vzadu na hlavě boule jako slepičí vejce.

Vzpomněl si, že má v kapse tenkou svítilnu. Bože (v něhož vlastně nevěřil), ať je nepoškozená! Za chvíli kouřový paprsek proťal vířící dým ze střelného prachu a pramínky drti padající seshora. Vnitřek jeskyně byl neporušený, výbuch strhl jen vchod.

Poblíž stěny jeskyně trčely zpod deseti tun skály nohy v uniformě a spodní část těla Bruna Krasina. Jeho nohy a vlhká tmavá skvrna. Rus byl stejně mrtvý už před sesuvem. Co však ta žena - ta ,vládkyně´ - kterou sem pronásledovali?

Paxton hledal svou zbraň... byla pryč. Zmizela pod vším tím kamením. Shýbl se, klopýtl, dával pozor na bolavou hlavu a sunul se dál do jeskyně. Před ním se mihotal paprsek svítilny a ukazoval mu cestu. A tam...

Tam ji uviděl! Neměla hlavu. Ta jí chyběla stejně jako pravá ruka a povadlý pravý prs. Stěna jeskyně, poblíž které ležela, byla potřísněná krví. Mrtvá.

Paxton věděl o Vampýrech to, co většina lidí, a nevěděl tedy zdaleka všechno. Stejně jako většina lidí si pamatoval spíše mýty než fakta. Chtěl ji živou, aby s ní mohl o život smlouvat. Chtěl, aby mu dala, co potřeboval: možnost stát se Vampýrem! K tomu už nebude příležitost.

Posadil se na kámen, aby si chvíli odpočinul a mohl přemýšlet. Paprsek svítilny bloudil kolem Zindevařiny mrtvoly, náhodně osvětlil rozervaný pahýl jejího tlustého krku - a Paxton viděl, jak se pohnul! Obrátil světlo zpět a snažil se ho držet nehybně, ale ruka ho odmítala poslechnout a třásla se jako v křeči. Zindevařin krk pulzoval, tepal, roztahoval se - něco se z něj dralo ven!

Paxton si najednou nebyl jistý, co chce ani proč to vlastně chce. Ve stísněném prostoru jeskyně se vynořila Zindevařina pijavice. Slepé stvoření s kápí jako kobra, které za sebou z krvavého rudého tunelu krku táhlo sliz. Hostitelka byla mrtvá, ale život nekončí. Upír je vytrvalý.

Stvoření ho vycítilo (jeho teplo, krev, lidskou podstatu, dostupnost, něco podobného) a vlnivým pohybem se k němu začalo plazit. Paxton si byl najednou naprosto jistý, co určitě nechce! Jen na okamžik byl najednou úplně příčetný. Z pouzdra na opasku vytáhl dlouhý nůž. Zaklesl svítilnu do trhliny ve skále, aby mířila na ten děs, vzal nůž a přišpendlil pijavici k prašné zemi. Což jen urychlilo celý proces.

Pijavice se svíjela, a zatímco od ní uskakoval, snesla vejce, které se před paprskem světla stáhlo do tmy. Ta perleťová, třaslavá věc připomínající přerostlou součást planktonu - ne větší než nehet, ale o to víc smrtící - byla teď někde ve tmě s Paxtonem.

Vzlykal a šmátral po svítilně, o kterou ale zavadil tak nešikovně, že se odkutálela. A zhasla. Něco studeného se mu připlazilo na ruku, klouzalo to pod košilí vzhůru po pravé paži, putovalo od podpaždí přes bradavku ke krku. Pohybovalo se to jako blesk! Plácal do toho, snažil se to setřást, marně. Bylo to na - bylo to v - jeho uchu!

BOLEST!

Utrpení, které ho nutilo skákat, ječet, tlouci se zuřivě do spánku, zmítat se ze strany na stranu. Někdo mu lil kyselinu do ucha, do mozku, tavil mu hlavu! Klopýtal sem a tam, zmučeně vyl... až jeho hlava do něčeho narazila.

Do něčeho milosrdně tvrdého.

Tma.

Zase tma...

V  

Sny mrtvých - Ethloiovy symboly - Hrůza v Turgosheimu!

Svítal nový den a Nathana také osvítilo. Dostal nápad, který možná vzešel z pocitu marnosti před obdobím nečinnosti, které ho čekalo, a z naléhavé potřeby nějak se mu vzepřít.

Nathan původně chtěl během dlouhých hodin světla způsobit v leženích upírů co největší škody. Podle Smíška to však v tuto chvíli nepřicházelo v úvahu. Vlk se zotavoval a nepřestával Nathanovi předávat zprávy od Plamena a jiných šedých bratří v horách, a tak měl Nathan o aktivitách Vampýrů stále čerstvé informace.

Pod průsmyky a vysokými vrcholky, ve věčném stínu Bariérového pohoří na Hvězdné straně, ztrojnásobili turgosheimští vládci hlídky, a přestože byl den, chovali se ostražitě jako nikdy předtím. Devetaki na vlastní oči shlédla ukázku nadání szganského nepřítele - muže, kterého Alexej Nefros nazýval ,nekroskop´ - a přijala odpovídající opatření. Další přepady táborů by za těchto okolností byly čirým šílenstvím, jestli ne sebevraždou.

Nathana tedy úspěch přivedl do patové situace, přičemž zbývaly jen dva dny, než Gustav Turchin zavře Traskovi a jeho kolegům únikovou cestu do Perchorska. Jednalo se o dny na Sluneční straně, což situaci trochu ubíralo na naléhavosti, Nathan však stejně cítil zklamání. Kdyby došlo na nejhorší a setkali se tady s nepřekonatelnými potížemi, Nathan mohl vždycky přenést Traska, Zek a ostatní na dosah Brány, popřát jim hodně štěstí a rozloučit se s nimi. To by znamenalo konec jejich závazků k němu a naopak. Ovšem... nekroskop měl v tomto ohledu velmi smíšené pocity. Na přátele, jako jsou oni, je těžké narazit v jakémkoliv světě a na loučení netěšil. Od toho okamžiku by bylo všechno jen na něm, tedy pokud se situace do té doby nějak nevyřeší. Teď však nastal nový den a Nathan musí přijít s novými nápady.

Požádal Smíška, aby všem šedým bratrům předal další příkazy a stáhl je na bezpečné pozice, ze kterých by mohli i nadále sledovat Vampýry, aniž by při tom riskovali. Potom začal zvažovat jiné možnosti – například Wrathin hrad.

I tady byl v nevýhodě. Už dvakrát na poslední hrad udeřil a jeho obyvatelé nebyli hloupí. Zaútočit znovu by znamenalo vystavovat se příliš velkému nebezpečí. Stačilo by vystoupit z kontinua na špatném místě ve špatný okamžik - katastrofa! Nathan také nechtěl, aby Wratha a ostatní byli úplně znevýhodnění, až dojde na skutečnou válku, která musí přijít za soumraku. Čím vyrovnanější budou síly protivníků, tím víc škody si navzájem způsobí.

Protože se neodvažoval útočit, zbýval mu jediný jiný cíl, na který se mohl zaměřit, aby dělal alespoň něco. Může přijmout obranná opatření. Měl celý den Sluneční strany na to, aby je zdokonalil a dokončil.

Oblečený do nejslušnějšího szganského oděvu, jaký se mu podařilo vyžebrat nebo vypůjčit, a v doprovodu Miši, která se také celá vydrhla a oblékla do svých nejlepších šatů, se nekroskop vydal navštívit Thyrsy. Chtěl jim nastínit svůj plán a prozkoumat možnosti jeho uskutečnění. Plán bylo mnohem jednodušší vysvětlit, než by bylo ho provést. Spočíval v tom, že Nathan chtěl před příchodem noci asi za sto hodin přemístit do poměrného bezpečí thyrských osad ne jen jeden (i když největší) kmen, ale tolik kočovnických skupin, kolik jich najde. Uvědomoval si, že tento záměr mu nejprve musí schválit Thyrové.

Než odešel z dočasného tábořiště, oznámil svůj cíl Lardisovi a ostatním. Zek a Chungovi zadal práci - práci, kterou mohli vykonat jen oni: najít v lesích na východ a na západ další skupiny Kočovníků. Potom vyvolal první z několika Möbiových dveří v krátké době.

Miša a Nathan se vydali navštívit dlouhou řadu vhodných útočišť. Začali v osadě Pod žlutými útesy, nejbližší z thyrských kolonií. Nathan předem uvědomil Atwei a ta na ně teď čekala v hluboké pískovcové soutěsce, kde Nathan poprvé mluvil s filozofem Rogeiem. Tehdy byla soutěska suchá a nehostinná. Dnes... by ji nepoznal.

Když sem Nathan přivedl jeskyňáře poté, co prošli Branou do pekel, nevyšel z mauzolea jinak než Möbiovými dveřmi. Tentokrát ho Atwei prosila, aby zašel přímo do soutěsky, protože mu ji chtěla ukázat.

Měla k tomu prostý důvod: u zadní stěny byla teď malá, ale prosperující oáza plná keřů, květin, včel, úlů a medu, to všechno díky Nathanovi, řemeslníku Shaekenovi a zahradníku Tharkelovi. Nathan kdysi zprostředkoval slova a dílo těchto dvou thyrských Předků jejich živým potomkům. Nyní byl Shaekenův vodní píst v provozu a pumpoval životodárnou vodu z Velké temné řeky a ani Tharkelovy zahradnické a včelařské teorie neskončily za hradbou jeho posledního dlouhého spánku.

„Píst se však pořád kazí,“ řekla Atwei svým dvěma návštěvníkům. „Lidé z osady Pod žlutými útesy teď pracují na Shaekenově vodním čerpadle.“ Pokrčila hubenými snědými rameny. „Je škoda, že se věci vyrobené lidmi... kazí! Když se porouchají, nezbývá nám, než se zase spolehnout na sílu paží a stroje odložit. Je těžké udržet oázu živou.“

Vtom si Nathan na něco vzpomněl. Když ten vynález poprvé uviděl v Traskově světě, připadal mu důležitý, ale potom nápad zatlačily do pozadí události této dlouhé noci. Bude jím moci Thyrům oplatit velkou laskavost, o kterou je chce požádat. Stáli nedaleko oázy a Nathan si všiml pohybu mezi zelení. Obrátil se k Atwei a zeptal se jí: „Jsou v oáze nějací Starší? Myslím někdo z ostatních Starších.“

„Je tam Petais, Rogeiův pravnuk,“ odpověděla. „Petais, který k tobě byl tak přísný, když jsi mezi nás přišel poprvé. Promluvíš s ním? Cítil by se poctěn!“

„.Nakonec jsem v něm našel přítele,“ usmál se Nathan. „Prosím, přiveď ho sem na slunce, protože mu musím něco ukázat. Vrátím se.“ Miše řekl: „Bude to jen chvilka.“ Než se mohly na cokoliv zeptat, vyvolal dveře a rozplynul se.

Než Atwei představila Miše Petaise (hubeného jako všichni Thyrové a předčasně plešatého), byl Nathan zpátky. Přinesl s sebou malou krabici, jejíž polohu mezi bednami s municí v dočasném táboře si dobře pamatoval. Byl zvědavý, jestli obsah zůstal nepoškozený...

Zůstal. Byl to malý mosazný model parního stroje s naleštěným setrvačníkem, řetězovým hnacím řemenem a hranatou lupou v rámečku. Za chvilku Nathan naplnil kotel vodou z Petaisova měchu, položil stroj na pískovcový kvádr a opřel lupu o kamínek tak, aby čočkou procházely sluneční paprsky a mířily na kotel.

Slunce žhnulo. Za chvíli začal přetlakový ventil pískat. Stačilo, aby se Nathan setrvačníku jen lehce dotkl, a stroj se rozběhl. Píst kmital sem a tam a paprsky kola se jim před očima slily rychlým pohybem!

Pentaisovi řekl: „Trocha vody a trocha slunce, kterého máte spoustu, rovná se energie! Tohle je jen maličký model. Ale velký, asi jako Shaekenovo čerpadlo...“ podíval se na Atwei a usmál se, „...a už žádné bolavé svaly!“

„Tohle nesvedeme!“ ohradil se Petais. „Thyrové nemají o práci s kovem dostatečné znalosti, aby vyrobili tohle!“

„Szganyové takové znalosti mají,“ odpověděl Nathan. „A vyje dokážete využít. S thyrskými zrcadly namířenými na slunce a takovýmito stroji pod zemí může poušť rozkvést!“

Petaisovi klesla čelist. Konečně mu jednou došla slova, a neříkal...

Návštěva proběhla dobře a v osadě Pod žlutými útesy se všichni Starší do jednoho shodli, že nová oáza v soutěsce bude pro ohrožené Kočovníky ideálním útočištěm. Všichni už připustili, že hrozba, které čelí Szganyové, znamená, že v ohrožení je celá Sluneční strana včetně lidu z rozpálené pouště.

Nathan jim uctivě poděkoval a požádal o dovolení navštívit Jeskyni předků. Chtěl mluvit se Shaekenem a Tharkelem a povědět jim, jak jejich vize došly naplnění, a také jim chtěl ukázat parní stroj. Zkrátí svou návštěvu na minimum. Povolení samozřejmě dostal.

V Jeskyni předků:

Nathane, Jaké podivné časy! zvolali Shaeken a Tharkel zároveň a div se nepřekřikovali. Zdály se nám podivné sny! Samo o sobě by na tom vlastně nebylo nic zvláštního. Nathan věděl, že mrtví se unaví stejně jako živí a že také spí podobně jako za života.

Vám také? Byl zmatený, ale možná by ho to nemělo tak překvapovat. Tohle skutečně byly zvláštní časy a kdy jindy by se měla objevovat znamení? O čem se vám zdálo? Pro tuto chvíli zapomněl, že jím přišel povědět o oáze a parním stroji.

Zdálo se mi... o vodě! řekl Shaeken.

Mně také, dodal druhý Předek zadýchaně. O vodě, po které se poušť zazelená! 

Teď si Nathan vzpomněl, proč přišel. Měli byste vědět, že to nebyly jen sny, vysvětlil jim. Oba dva jste se o vodu celý život zajímali. Ty, Shaekene, jsi byl vizionář a uvědomil sis důležitost Velké temné řeky pod pouští. Pochopil jsi, že její bohatství je možné vynést na povrch. A ty, Tharkele, jsi byl zahradník a zkoumal jsi, jak pěstovat rostliny. Svým způsobem jste oba sledovali stejný cíl a vaše posedlost vám po smrti zůstala. To, co se vám zdálo, jste vlastně cítili - v soutěsce za skalními stěnami, ve kterých je toto mauzoleum, teď vzkvétá oáza! Potom jim pověděl své novinky.

To všechno jsou vzrušující zprávy, reagoval Tharkel, nevysvětlují však naše sny. Ano, byli jsme vodou posedlí a je možné, že voda, která teče v oáze a čerpá ji Shaekenův píst, otřásla těmito starými kostmi a podnítila naší mysl. Já však snil o vodním světě, který poušť tlačí před sebou, kilometr za kilometrem! Dokonce se mi zdálo i o fontáně! 

Není to stejná posedlost? zeptal se Nathan a pokrčil rameny. Posedlost vodou, která tryská ze suché země? 

Hm? ozval se Tharkel. Myslíš ze suché, mrtvé půdy? Ano, protože fontána, kterou jsem viděl, byla na Hvězdné straně a osvětlovalo ji měkké bílé světlo! 

Shaeken řekl: Já jsem snil o bouřkových mracích na nebi nad pouští a o přívalech deště, což podle mě potvrzuje Tharkelovy sny, i když si je ani jeden z nás nedokáže vysvětlit. Nevíme, co znamenají! 

Nathan zavrtěl hlavou, zamračil se a řekl: Ani já jim nerozumím. Chcete snad říct, že jste viděli budoucnost? Kdybych to slyšel od Thikkoula... 

Thikkoul! vykřikli oba zároveň. S Thikkoulem jsme mluvili! Shaeken vysvětlil: Nekroskope, nezapomínej, že živí Thyrové jsou telepati a i toto nadání jim zůstává po smrti. Všichni thyrští Předkové teď spolu mluví častěji než kdy předtím. A cvičení dělá mistra, jak se říká. Navíc se zdá, že všichni thyrští mrtví teď mají plno vizí a vidí znamení! Ach ano, mluvili jsme s Thikkoulem nedávno. Máš pravdu: jako by se naše nadání navzájem doplňovala! 

Jak to?

My jsme mluvili o vodě, odpověděl Shaeken, a Thikkoul mluvil o tom, jak se svět začne točit. 

Tharkel na něj navázal: Bylo to skoro... měl jsem dojem, jako bychom jeden druhého podněcovali! Jako by se naše mrtvé mysli propojily, každá nová vize rozvíjela tu předcházející! 

Jako bychom dohromady tvořili víc, pokračoval Shaeken, než součet našich dílů. 

Nathana takový výraz překvapil. Víš, že to zní, jako by mluvil matematik Ethloi? Setkal jsem se s ním v osadě Otevřené k nebi v Jeskyni dlouhých dnů. Bylo to... už dávno. 

Ethloi, který zná čísla? opakoval po něm Shaeken. Ovšem, vždyť právě já jsem tě za ním poslal. Měl by sis s ním znovu promluvit, protože jsem opravdu právě opakoval Ethloiova slova! 

Ale? Tak on je do toho také zapojený? I jeho sny jsou plné vizí a znamení?

Ano! A víme, že s tebou chce mluvit.

Neřekl mi to.

Je skromný. Ethloiova čísla jsou skromná a tvá jsou legendární, Nathane! Navíc s tebou velká spousta lidi chtěla mluvit před ním. Nechtěl marnit tvůj čas svými ,maličkými symboly´.

To říkal?

Ano.

Symboly? Ne čísla?

Symboly. Vodní symboly. ,Vody, které plynou mezi světy.´ Tak to říkal.

Brzy se u něj zastavím, protože osada Otevřená k nebi je na mém seznamu další v pořadí.

Kdy tam půjdeš?

Hned, jestli mě omluvíte.

Ovšemže, odpověděli mu unisono Tharkel a Shaeken. Ať tě provází Ten, který naslouchá... 

Nathan a Miša se vrátili do tábora Lidesciho Szganyů, protože chtěli zkontrolovat, jak si vedou Zek a Chung. Mělo to být jen na skok, než budou pokračovat v cestě po thyrských osadách. Jenže se ukázalo, že ESPeři udělali značně pokroky, a Nathan se s nimi musel obeznámit. Zek zachytila lidské myšlenky v lese na východě, poblíž zbořeného opuštěného města Dva Brody. I David Chung něco cítil, a když mu Lardis načrtl přibližnou mapu té oblasti, Chung dokázal najít zdroj.

„Může to být jedině Karl Zestos,“ zabručel Lardis, „nebo někdo z jeho kmene, jestli je Karl mrtvý. Když jsem o něm naposled slyšel, vedl malou skupinu lidí ze Dvou Brodů. Někdy najdou útočiště v jeskyních v útesech a jindy se schovají v lesích. Za dne samozřejmě putují a hledají potravu.“

„Velmi pečlivě si hlídali myšlenky,“ řekla Zek.

„Není divu,“ řekl jí Nathan. „Kdyby byla noc, asi bys je vůbec neobjevila!“

Lardis se zeptal: „Půjdeš za nimi?“

„Půjdu hned, třeba jen abych Karla trochu povzbudil. Mám ho rád. Kdysi chtěl, abych se k nim přidal. Ale teď... možná bude trochu podezřívavý. Chci mu také ukázat něco, co se mu určitě bude zdát divné.“

„Vezmi mě s sebou,“ řekl Lardis a přikývl. „Jestli se bude Karlovi zdát něco ,podezřelého´ na mně, vytahám ho za uši! Pamatuju si ještě, když byl vůdcem jeho otec, Bela...“

Nathan vzal s sebou Chunga, Lardise a Andreie a přenesl se o deset kilometrů na východ, odkud Chung dokázal přesněji určit polohu tábořiště. Když Nathan skočil podruhé, přenesli se asi sto metrů od cíle. Potom Lardis a Andrei prošli keři a za chvíli už volali na Nathana s Chungem, aby je následovali.

Karl Zestos byl stejný, jak si na něj Nathan vzpomínal: měl dlouhé vlasy, vyčnívající čelist, černé oči a byl hubený jako bidlo, ale silný. To mu jen prospělo, protože v minulých letech zahynuli i nejsilnější muži. „Tebe bych poznal vždycky,“ řekl Karl a stiskl si s nekroskopem ruku. „S těmi tvými světlými vlasy - teď trochu prošedivělými, zdá se - a těma modrýma očima. Takových jako ty mnoho není.“

„Nikdo není jako on,“ upřesnil Lardis. „Je synem Harryho Pekelníka – a zdědil po otci nadání!“ Legendu o původním nekroskopovi znali Szganyové široko daleko po celé Sluneční straně.

Nejsnáze vysvětlí svou náhlou přítomnost, když jim Nathan předvede názornou ukázku. Vydal obvyklá varování - řekl Karlovi, aby zavřel oči, ignoroval točení hlavy, nehýbal se - a když ho Karl poslechl, vzal ho za ruku a postoupil s ním o dva kroky -

- a o tři tisíce kilometrů východněji a sto jižněji.

Ocitli se u Kráterového jezera, ale Nathan se nemohl zdržet. Vrátil se k Lardisovi a ostatním, kde počkal, než se Karl párkrát zhluboka nadechne a vyrovná se se situací. Nakonec pochopil, čeho byl právě svědkem, a nezbývalo než dořešit nezbytné podrobnosti. Karl zamýšlel, že za soumraku jeho lidé zamíří k jeskyním v útesu za Dvěma Brody. Za těchto okolností však počkají tady na Nathana. V malém táboře bylo asi tucet Zestosových Szganyů, většinou ženy a několik dětí. Zbytek - zdatní muži - odešel lovit.

„Kolik vás je?“ chtěl vědět Nathan.

Karl se zatvářil smutně. „Kdysi jsme bývali město,“ řekl. A když si ho všichni ve vzpomínkách vybavili, pokračoval: „Teď je nás dohromady třicet dva. Ten tucet, co tady vidíte, a zbytek, který pro ně obstarává potravu.“

„Mohu vás všechny přenést najednou,“ řekl Nathan. „A dnes v noci to udělám! Ne až ke Kráterovému jezeru, možná do Skalní pukliny. Kráterové jezero si nechám v rezervě, až kdyby nebylo vyhnutí. Dnes v noci... předpokládám, že alespoň první půlku noci zaměstná Vampýry jejich válka o krev. Potom si budou potřebovat doplnit energii a zásoby všeho, co vyčerpali nebo o co přišli. Budou chtít do svých ležení dodat otroky a maso. Jestli přežije Wratha a ostatní ve Wrathině hradě, ocitnou se ve stejné situaci: budou potřebovat načerpat energii. Na Sluneční straně však nic k snědku nenajdou. Ne dnes v noci.“

Karl jim předal informace o dalších skupinách, které přežívají dál na východě, a Nathan přenesl Lardise a ostatní zpět do tábora. Poslední, co nekroskop Karlovi před odchodem řekl, bylo: „Buď připravený, až přijdu. Možná nebude moc času...“

S Mišou navštívil Nathan osadu Otevřenou k nebi. Dostalo se jim obvyklého thyrského přivítání a za chvíli se Miša stala první a nejspíš i poslední Szgankou, která kdy vkročila do Jeskyně dlouhých snů. Vlastně mezi všemi Szganyi byl nekroskop jediný, kdo tu před ní byl.

Zatímco Miša tiše seděla a vstřebávala mystickou atmosféru mauzolea, Nathan rozmlouval s Ethloiem, který mu řekl: Mohl jsi se mnou mluvit z dálky, nekroskope. 

Můj otec to nedělal, odpověděl Nathan, a kromě nevyhnutelných případů to ani já dělat nechci. Tady... jsem ti blízko. Takhle by spolu měli mluvit přátelé. Nemáme však mnoho času a slyšel jsem, že mi chceš něco říct. Budu si cenit tvé rady, jako jsem si kdysi cenil tvého učení. 

Mého učení? Mých čísel? Cha! Mrtvý na poklonu nedbal. Viděl jsem tvá čísla, Nathane! To já byl vždycky tím studentem, ne učitelem, jen jsem neměl dost rozumu, abych výklad pochopil! 

Nesmysl! odpověděl Nathan. Má čísla se zrodila ze mne, zatímco tvá pocházejí z učení. Říkali mi však, že míváš různé sny a že v poslední době…se ti nezdává o číslech. 

Ano, zdá se mi o symbolech! zašeptal Ethloi. Trochu připomínají symboly, které jsi mi kdysi ukázal ve svém víru, ale zároveň se liší. Jestli něco znamenají, ty to snad pochopíš. Jestli ne... možná tě jen připravím o čas. Jak asi víš, my Předkové mezi sebou sdílíme své myšlenky, a naše vědění tak narůstá jako krápník na zkamenělém stalaktitu. 

Nathana to fascinovalo. Ukaž mi ty symboly. 

Ethloi mu ukázal tohle:

Než však mohl Nathan něco říct, Ethloi pokračoval: V mých snech ten symbol ruku v ruce s tímto: 

Nathan teď řekl: Alespoň tenhle znám! To jsem já, tedy symbol, který ke mně patří. Ty ostatní však... neznám. Zavrtěl hlavou. Ty vlnovky vypadají jako voda... 

Ethloi nehmotně přikývl. Měl jsem sny o řekách, které tečou mezi světy! 

Takové řeky neexistuji.

Já vím.

V té chvíli byly symboly nad nekroskopovo chápání, což ho nesmírně zklamalo. Kdyby se Ethloiovi zdálo o číslech, možná by je dokázal rozluštit. Tady se však žádná čísla nevyskytovala, jen kruhy, šipky, voda. Tu vodu jsi možná pochytil od Tharkela a Shaekena. 

Možná, ale myslím, že ne.

Ten nákres (Nathan ho měl v mysli jako vypálený) mohl by to být...stroj? Trochu mi připomíná parní stroj, dělá na mě dojem pístů, tlaku, pohybu, síly. 

Ethloi mu symboly znovu ukázal a přes ně jako by se rýsovala nebo se mezi nimi proplétala Möbiova páska. Möbiova páska... jako symbol věčnosti…jako samo Möbiovo kontinuum: uzlík v tkanivu všech míst a časů, kde se všechna místa a časy protínají. Křižovatka světů, vlastně vesmírů. Ale…řeky, které tečou mezi světy?

Nekroskop měl řešení na okraji mysli, podobně jako míval potřebné slovo na jazyku, ale nemohl na ně přijít. Na chvíli se zdálo, že jeho metafyzická mysl problém uchopila, pak ho však pustila. Když mu řešení vyklouzlo a rozplynulo se, cítil, jak v něm narůstá stará známá frustrace, a měl dojem, že musí vykřiknout, něco energického udělat, fyzicky ji ze sebe setřást. Ten pocit pominul.

Budu přemýšlet o tom, co jsi mi ukázal, řekl pomalu.

V tuto chvíli musel jít dál...

Tak uběhl den.

Nathan s Mišou navštívil všechny thyrské osady, které přicházely v úvahu jako dočasná útočiště Szganyů, a ani v jedné ho neodmítli. Bylo na čase, aby lidé poznali způsoby a zvyky svých bratrů z pouště a naučili se je ocenit a naopak. Nejlepší přátelé jsou ti, kteří si pomohou v nouzi. Od teď budou mít Szganyové a Thyrové mnohem bližší vztah. Znamenalo to konec jedné éry, dob, kdy Kočovníci nepovažovali Thyry z pouště za lidi.

 Nekroskop dodržel slovo. V noci mu Miša řekla, že zítra si s ním lehne na slunce do dlouhé trávy stepi, ale on jí řekl, že existuje lepší místo. A opravdu se našlo. Jeden druhému se tam před pouhými pěti měsíci schoulili do náručí v den, kdy měli svatbu.

Když bylo ráno ve třetině (víc než sedmnáct hodin po východu slunce), vyhlásil Nathan pauzu a přenesl tam Mišu Möbiovým kontinuem. Vzal ji na místo východně od Ochranné skály, kam je tehdy zavedla svatební pouť. Stejně jako předtím, přehodil i tentokrát kůži přes kmen padlého stromu v moři kapradí a připevnil ji k jeho větvím, aby je ochránila před sluncem.

Nasytili se láskou, pili víno a pojedli chléb a sýr, stejně jako prve. Než usnuli, položila si jeho hlavu na prsa, držela ji v rukou a řekla mu: „Neříkala jsem, že si náš první ,domeček´ budeš navždycky pamatovat? Neříkala jsem, že se o to postarám?“

Zdálo se to dlouho, ale Nathan si na její slova dobře vzpomínal. „Ano, ano, ano,“ odpověděl zasněně. „Pamatuji si ho a vždycky budu.“

Potom spali...

Nekroskopa probudilo, že mu něco nebo někdo prosakoval do mysli! Okamžitě telepata poznal a cítil, jak se stáhl jako had, který se mihne mezi kamením. Teď ho měl právě tak dost.

Aniž by probudil Mišu, vykradl se z kapradí kousek stranou, přiložil si ruku k ohnuté zlaté smyčce, kterou měl v uchu, a vrhl myšlenku směrem k Turgosheimu.

Maglore, poznal jsem tě. Který jiný Vampýr by slídil, když je den? Uchoval sis podivné zvyky na to, jaký jsi netvor!

Chvíli se nic neozývalo, ale potom Vampýr přestal předstírat a řekl: Takže jsme jeden ze druhého udělali hlupáka. Ty ze mě v Turgosheimu, když jsi přede mnou zatajil svou pravou povahu, své schopnosti, a já z tebe té noci, kdy sis myslel, že ode mě ,prcháš´. Připouštím, Nathane, že já jsem byl větší hlupák, protože v tobě je něco, co jsem měl poznat a prozkoumat, dokud jsem měl příležitost. 

Ale? odpověděl Nathan. Takže už jsi viděl dost? Nemůžeš popřít, že jsem ti věnoval hodně času. Mě jsi totiž tak úplně neoklamal, Maglore. Už o tobě nějakou dobu vím a viděl jsi jen to, co jsem ti chtěl ukázat. 

Upír mlčel a Nathan pokračoval: S tím je však konec. Napříště se ode mě nedozvíš víc než od Vormulaka, což znamená nic. S tím rozdílem, že Vormulak je mrtvý, ale já jsem živý až moc! 

Maglore teď oplatil zásah, když se ušklíbl: Ach, ty nevděčné stvoření, já přece vím moc dobře, že jsi naživu - přesně vím, jak moc! Jeho mentální chechot byl černý jako noc. Jen se sám sebe zeptej, kdo k tobě poslal svou milostnici, aby tě poučila? Ty panici! Neviňátko! Alespoň za tohle mi vděčíš. Teď ale něco, za co mi nepoděkuješ. Představ si tohle, Nathane: byl jsem s tebou v noci, kdy ses ženil, a dnes znovu sotva před hodinou! Ach, neužil jsem si sice tvé ženy... Miši? (Nathan si dokázal představit, jak Maglore posměšně kmitá řasami.) Nepoznal jsem ji vlastním údem, to ne - ale náramně jsem si vychutnal tvůj požitek z ní! 

Protože hra skončila, jasnovidný vládce už nehodlal nijak omezovat svou zlomyslnou povahu. Cokoliv si na nekroskopa schoval pro příště, hodlal teď použít, aby ho zesměšnil. Vampýři měli takový zvyk: pokud nemohli oběti mučit tělesně, trýznili je duševně. Tentokrát však jeho posměch zašel příliš daleko. Nathan už nebyl tím roztřeseným otrokem v Runovém hradě, ale svobodným mužem - nadaným mocí!

Takže, řekl, ty sis užil, když jsi mě zpovzdálí špehoval. Vychutnával sis mé potěšení a doufáš, že ho zmenšíš tím, že mi o svém slídění povíš. Jsi jako rozmazlené děcko, Maglore! Protože nemůže být pořád po tvém, snažíš se zkazit radost ostatním. Hm! A ty sis o sobě myslel, že jsi lepší než ostatní vládcové! Vzpomínám si i na tvůj hloupý model Turgosheimu, ty věžičky a hrady: jak jsi své takzvané kletby a čáry vrhal na obydlí sobě nadřazených kolegů, když jsi měl dojem, že tě urazili. Oni tě ve skutečnosti nikdy neurazili, oni si tě skoro ani nevšimli! Co, starý Maglore, který musel posílat mladíky, aby mu obsloužili holky, protože už to sám nezvládal? Ti mladí muži alespoň byli v porovnáni s tebou muži! Ano, sice upíři, špína země, ale vedle tebe byli muži, Maglore! Vedle tebe byli muži! 

Ta část o Maglorově impotenci byla lež, ale upíři se lhaní nevyhýbali a v jejich posměšcích a urážkách bylo naprosto přijatelné. Nekroskop vždycky věděl, jak odpovědět na posměch.

Maglore zuřil. Jeho telepatická aura vřela nenávistí. Kdybych mohl...kdybych jen na tebe mohl přes tu vzdálenost dosáhnout, vyrazil ze sebe. 

Dej si pozor, čím mi hrozíš, Maglore! Nathan také zuřil, ale dařilo se mu vztek ovládat. Jeho telepatický hlas syčel, jako by ho cedil přes zatnuté zuby. Jsi totiž impotentní ve více ohledech. Nemůžeš na mě dosáhnout a žádným svým nástrojem mi tady neublížíš. Ale já... 

Co? zalapal po dechu Vampýr a cítil blížící se výhrůžku.

Mohu jít, kam se mi zachce, ztišil hlas Nathan. Já mohu dosáhnout na ledacos - na cokoliv, co se mi zlíbí! Mluvím s mrtvými... kteří mě poslouchají! Jsem si však jistý, že tohle všechno už víš. Víš ale i zbytek? Jak málo víš, Maglore? 

Znovu se ozvalo: Cože? Co mám vědět? 

Už dlouho máš podezření, že rozmlouvám s někým jiným z Turgosheimu. Ještě ti nedošlo, s kým mluvím? Ne, ty nemůžeš vztáhnout ruku a udeřit mě, zato já přicházím a odcházím, jak se mi zachce. Mluvím s mrtvými, kteří mi radí, a s mou pomocí se chtějí pomstít živým! Jak by však mohli mrtví ublížit živým? Co dalšího za tím vězí? Vzpomínáš si, Maglore, jak jsi mi říkal, že v Runovém hradě straší?

V Runovém hradě? vydechl upír. Straší? 

Možná ne v samotném Runovém hradě, pokračoval Nathan, ale v ponurém, stinném Šíleném hradě pod ním. Ne, od nynějška už mě nezasáhneš ani ke mně nevztáhneš sondu a nedotkneš se mě. Podívej se! (Vyvlékl si Maglorův znak z ucha a zamáčkl ho do hromádky zvířecího trusu.) Tak! Přečteš si mě teď? Tak hodně štěstí! Ať tě zabaví otravné mouchy – máte ostatně mnoho společného. Tak jsem se od tebe osvobodil, Maglore. Jsi však... ty svobodný? 

Svobodný? zabrebtal Vampýr.  Vždyť já teď v Turgosheimu vládnu! Všechno je moje! Co je mi po Šíleném hradě? 

Nezáleží ti na něm? Možná. (Nathan se začal dobře bavit.) Ale nebojíš se ho? Ach ano, bojíš se! 

V Šíleném hradě se není čeho bát! Je tam jen stará, práchnivá mrtvola. Eygor mi nemůže ublížit!

Opravdu? Nathan ztišil hlas do podlého šepotu. Jsi si jistý? No, uvidíme... 

Maglore se vzchopil a zavrčel: Až se příště setkáme, Nathane Věštcův, budeš synem smrti. Nebo synem, který se navěky změní v něco ošklivého! 

Pochybuji o tom, že se setkáme, řekl mu Nathan. Pochybuji, že s tebou budu ještě někdy na tomto světě mluvit. Nejsem tvůj otrok. Možná ty budeš  jednoho dne mým. Mluvím totiž s mrtvými! 

Nathane, já -

Sbohem, Maglore. Zanechávám tvůj znak, tvou křišťálovou kouli tam, kam patří a kam patříš i ty - ve výkalu zvířete! Můžeš ho špehovat, jestli budeš mít chuť.

Stáhl sondu a telepatický éter okamžitě ztichl.

Den na Sluneční straně byl dlouhý. Tak dlouhý jako čtyři dny v paralelním světě na zemi. Časem však neplýtvali. Museli si hodně odpočinout a dobře se vyspat, museli vykonat mnoho návštěv a dohodnout plno věcí. Nekroskop si musel promluvit s několika mrtvými, mezi nimi i se svou matkou Nanou, která se pokládala za nejšťastnější mezi Velkou většinou, protože nepřišla o syna a díky němu ani o Sluneční stranu a Szganye.

Pomocí svých vlků Nathan bedlivě a opatrně sledoval Vampýry. Díky řeči mrtvých, když mluvil například s Jasonem Lidescim, se dovídal, kdo z lidí a netvorů zemřel. A díky nadání Zek Föenerové a Davida Chunga se mu podařilo vypátrat mnoho dalších Kočovníků, kterým poradil a postaral se o jejich bezpečnost. Na západě objevili lidi z Tirenského Srázu a Mirlu a řekli jim, ať se připraví na přesun. I další lidé na východě souhlasili s Nathanovými plány.

Nekroskopovi se ulevilo, že v lesích nachází velké počty Kočovníků, i když většina z nich nikomu nedůvěřovala a skrývala se. To bylo možná dobře, protože nedokáže přemístit do bezpečí všechny. Bylo však potěšující vidět, že i když Wratha a ostatní sídlili na Hvězdné straně už tři a půl roku - a po celou dobu neustále Sluneční stranu pustošili - kmeny přežívaly.

Na podobné téma - tedy vzkvétání navzdory okolnostem - si povšiml ještě něčeho. Nejen Nathan, ale všichni, kteří dotyčnou osobu znali z dřívějška. „Co si o tom myslíš?“ zeptal se Ben Trask Nathana v Lardisově táboře.

Nekroskop se usmál a pokrčil rameny. „Je jasné, co si o tom myslí Andrei Romani! Andrei ji však nezná jako my.“

Předmětem Traskovy otázky byla Anna Marie Englishová, někdejší chřadnoucí ekopatka. Byla tak srostlá se zemí (zřejmě i s touto zemí), že její talent zcela ovládal její zdravotní stav a v současnosti se u ní projevila neuvěřitelná metamorfóza. Mládla! Bývala jakoby ošuntělá, měla artritidu, belhala se a měla špatný zrak - jednoduše předčasně zestárla - teď jako by z ní roky padaly.

„Během noci,“ řekl Trask, „si jí nikdo nevšiml. Prostě s námi byla. Protože ji teď v ranním světle vidí takhle, taková pro ně i zůstane. Neuvědomí si, že se změnila. Ještě před týdnem na Zemi... sám jsi viděl, jak na tom byla. Pochod minulé noci by nepřežila. Po několika kilometrech by zchromla. Jen se na ni podívej dnes...“

Nathan se podíval. Trask mu už dřív říkal, že když bylo ekopatce čtyřiadvacet, vypadala na padesát. Když ji Nathan před několika měsíci poznal, bylo jí čtyřicet, ale pořád vypadala na padesát! Zdálo se, že to svědčí ve prospěch jejího světa. Země se po letech ekologického drancování snažila postavit na nohy, a to se odráželo v ,životní síle´ Anny Marie, tedy v tom, že se zastavil její tělesný úpadek. Znamenalo to, že se lidé učili řídit se zásadami ochrany životního prostředí a rozumně hospodařit se zdroji planety za Bránou. Co se však dělo tady?

Anně Marii bylo čtyřicet jedna, ale vypadala na pětatřicet! Odložila silné brýle a naslouchátko, leskly se jí oči a vlasy, z jaterních skvrn se staly pouhé pihy. Ta, která dřív kulhala, se teď držela zpříma s hlavou vztyčenou a vady kyčle by si všiml jen málokdo. Měla plavné pohyby, pružné ruce a nohy, a dokonce i její vlasy byly pružné! Když se usmála, zaleskly se jí zuby! Anna Marie nebyla krásná, ale působila nesporně přitažlivě.

Přitahovala rozhodně Andreie Romaniho. Díval se na ni, když skupinku sirotků učila hru z Pekelných zemí: kolo kolo mlýnské. Děti znamenaly pro Annu Marii všechno už od rumunského útulku: což nekroskopovi připomnělo někoho jiného, kdo miloval děti... na turgosheimské Sluneční straně. Tak mu to alespoň vyprávěla.

Orlea, Maglorova milenka v Runovém hradě. Na nějakou dobu se stala i Nathanovou milenkou - vlastně mu ji Maglore předložil jako dáreček. Dárek, který se nejdřív neodvážil odmítnout a za chvíli už ho odmítnout ani nechtěl! Trvalo to... nějaký čas, dokud jejich schůzky jasnovidný vládce nezarazil. Byly jen součástí vypočítavé hry toho starého prohnaného ničemy, část plánu, jak Nathana zkazit a získat pro Maglorovy cíle.

„No?“ řekl Trask.

„Co? Aha, co si o tom myslím?“ Nathan se vrátil do přítomnosti. „No, tohle je mladý svět, nezkažený. Když pomineš Vampýry, příroda tohoto světa je zdravá. Anna Marie se stala, třebaže jen na chvíli, součástí Sluneční a Hvězdné strany a odráží tedy její stav.“

Trask přikývl. „Myslel jsem si, že to vysvětlíš takhle. Mně se však tohle vysvětlení nezdá správné. Samozřejmě je to možná jen zbožné přání, ale rád bych si myslel, že stav Anny Marie odráží budoucnost.“

„To nám prozradí jen čas.“ Nathan pokrčil rameny, snad trochu nedbale, což nezamýšlel. Trask si najednou uvědomil, že nekroskopova mysl bloudí jinde...

Nejhorší bylo, že Nathan nemohl nikomu říct, kam chce jít a co tam hodlá dělat. Orleina situace v Runovém hradě - kde žila jako Maglorova ,společnice´ - nekroskopa už dlouho podvědomě trápila. Jasnovidný vládce ji neproměnil (alespoň ne, dokud u něj byl Nathan), protože si cenil její lidské podstaty. S Orleou stejně jako s Nathanem se utvrzoval ve vlastní ,nadřazenosti´.

V ledovém, necitelném Runovém hradě Nathana Orlein příběh zahřál. Ještě si vzpomínal, jak se zeptala na děti ze Sluneční strany, a on měl podezření, že je jí smutno po teple a světle časů, které navždy minuly. Jestli se podaří to, co plánoval...

Ale i kdyby jeho plán nevyšel, proč by měla chtít dál snášet... pohostinnost toho odporného vampýrského vládce? Tenkrát Nathanovi řekla, že Maglora miluje, ale myslel si, že její láska se zrodila z šílenství – nebo proto, že jasnovidný vládce pro ni znamenal jedinou ochranu na místě beze světla a lidského citu. Teď se jí naskýtala možnost volby, něco jiného než Maglorova pochybná ,ochrana´, jen kdyby ji Orlea chtěla využít. Proto:

Odpoledne, když se v táboře na kraji lesa najedl a vyspal, Nathan vstal dříve, než se vzbudila Miša. Udělal to schválně, protože jí ze zřejmých důvodů nemohl o své misi říct. Nepochopila by jeho motiv, nebo by si možná myslela, že ho chápe až moc dobře! Nechtěl ji tahle podváděl, ale nemohl jí ani ublížit. Kdyby dostal Orleu z Runového hradu, odvedl by ji do malé thyrské osady, odkud by ji později vrátil na turgosheimskou Sluneční stranu. To vše by udržoval v tajnosti. Celý podnik však záležel na štěstí a zahrnoval příliš mnoho nejistot. Například kdyby se Nathanovi něco stalo, Orlea by zůstala u Thyrů. Na druhou stranu, nebylo by to snad lepší než život ve stále rostoucím šílenství a hrůze Runového hradu? Ano, ovšem že ano.

Nathan nemohl o své misi říct ani Traskovi nebo Lardisovi. Kdyby něco jen naznačil, pokusili by se mu ji rozmluvit. A měli by pravdu, protože kdyby se mu opravdu něco stalo... stála Orlea za Lardisovy sny a naděje? A co Traskovy šance na návrat domů? Nathan si asi počínal sobecky. Ale jak by mohl, když chce pomoci druhému? Tak dobře si Orleu pamatoval. Byla jako závan čerstvého vzduchu v jinak zatuchlé atmosféře Runového hradu. Možná mu dokonce zachránila zdravý rozum, takže pomyšlení, že je tam stále uvězněná, se mu hnusilo.

Proto nikomu nic neřekl, poodešel na step, vyvolal dveře a přesunul se -

- na okraj Turgosheimu, mezi opevnění na střeše vysoké věže Runového hradu. Bylo po poledni, ale slunce na jižním nebi ještě stálo ,vysoko´ a jeho paprsky pražily do horních valů hradeb, které na střechu vrhaly stíny. V této hodině většina mužů a zvířat v pokořených hradech spí. Nathan si stejně hlídal mysl, zahalil ji do čísel a rychle odešel ke zdi hradby. Vyklonil se a rozhlédl se po pochmurném, dýmajícím Turgosheimu, který se koupal v mlze.

Věděl, že zná souřadnice a našel by cestu přímo do Orleina zamčeného pokoje. Prostě je znal, stejně jako svého času důvěrně znával ten pokoj (ta myšlenka mu vehnala krev do tváří). Co však Maglore? Dokonce i jasnovidný vládce musí někdy spát, a proč ne v poledne? Když Maglore někdy Orleu... když ji někdy chtěl, obvykle si ji zavolal. Její pokoj patřil jen jí a měla tam naprosté soukromí. Což v Runovém hradě představovalo nevídanou vzácnost!

Nathan se neodvažoval vyslat telepatickou sondu - ale nemohl ani jen tak stát na hradbách, otálet na břehu jako kluk, který strašně chce plavat, ale bojí se, že voda bude příliš studená. Rozhodl se - chtěl vyvolat dveře  - a v té chvíli je uviděl: Maglora a Orleu společně shlížející na Turgosheim z terasy s nízkou zídkou o úroveň níž, než stál. On je uviděl a oni ho...vycítili! Jeho překvapení jim pomohlo na něj zaostřit myšlenky, a zatímco si Nathan uvědomil jejich přítomnost, uvědomili si i oni jeho. Trhli sebou a obrátili hlavy. Oči rozšiřující se úžasem se zvedly a setkaly se s jeho ve spalujícím pohledu vyjadřujícím poznání.

Ty! Nathanovi v hlavě zaburácelo Maglorovo mentální skřehotání.

Nathaaan! zasyčela Orlea a ve stínu balkonu jí oči zaplály jako lucerny, o nic méně než jasnovidnému vládci!

Nathan hrůzou zalapal po dechu: Měl jsem to vědět! Byla tady příliš dlouho. Příliš dlouho patřila Maglorovi! Vládkyně Orlea se na něj podívala jednotně rudýma očima a její rubínové rty se postupně roztáhly v úsměvu, který odhalil řezáky jako malé zahnuté nože.

Jasnovidný vládce ukázal pařátem a zavrčel: „Vidíš! Neříkal jsem ti, že se objevuje a mizí jako přízrak?“ Nekroskop věděl, že Maglorova slova jsou jen lstí, uskokem, zástěrkou pro nevyslovenou otázku a rozkaz: Kde jste, tupá hloupá zvířata, takzvaní strážci střechy? Právě mě ohrožuje nepřítel! Pojďte... postarejte se o něj... zabijte ho! 

V tomhle měl Nathan nad Maglorem vždycky výhodu: dokázal mágovi přečíst myšlenky a své si přitom ohlídat. Ovšem i kdyby snad Maglorův příkaz neslyšel, nemohl přeslechnout vylekané, tázavé chrochtání a vrzání zrohovatělých tlap po rozsáhlé ploché střeše. Když se tedy otočil od okraje, poznal svou druhou chybu, která spočívala v tom, že vychytralému Maglorovi nepřiznával ani špetku inteligence. Nebo možná začal příliš důvěřovat svým schopnostem a uvěřil, že je díky nim nepřemožitelný. Samozřejmě, že sem Maglore postavil hlídky! I přes své skvělé vítězství by si netroufl nechat možnou přístupovou cestu do Runového hradu nehlídanou.

Maglorovi tvorové měli nepochybně stanoviště v nízkých věžičkách, které vystupovaly ze zdi v zadní části hradu, kde se střecha zužovala do masivního kamenného mostu. Zeď a věže na hradbách i závratná propast pod nimi chránily Runový hrad před útoky z rozlehlé náhorní plošiny, která se táhla deset kilometrů na jih, než se začala svažovat dolů do zalesněných kopců turgosheimské Sluneční strany. Strážci hlídali za zdí na jihu a vyhlíželi plížící se nájezdníky. Nathan sem však vpadl rovnou, objevil se na sever ode zdi, a navíc uvnitř hlídané oblasti, kterou obklopovala. Proto si strážci přítomnost nekroskopa neuvědomovali, dokud ho nevycítil jejich pán.

Nebyli to ani tak válečníci jako spíš osobní strážci, plody Maglorových kádí, byli však navrženi poměrně nedávno a vypadali hrozivě. Byli to samozřejmě upíři. Nekroskop předtím nic podobného neviděl a na okamžik při pohledu na ně ztratil odvahu. Podobali se pavoukům, měli mnoho rukou a nohou - ne však lidských, protože měli místo prstů kleště a klepeta! Měli ukrutný hlad, a proto zuřivě a s velkou rychlostí vybíhali ze stinných dveří pozorovatelen ve věžích.

Nathan se konečně vzpamatoval, vyvolal dveře, naposledy vrhl pohled dolů na Maglora a zavolal: „Užívej si vítězství dokud je čas, Magore z Runového hradu - nebude mít dlouhého trvání.“

Zatímco se groteskní strážci střechy hemžili jako obrovští šedí pavouci, poodstoupil ode zdi, vkročil do Möbiových dveří a hned je za sebou nechal zbortit. Vrátil se do dočasného tábora Lidesciho Szganyů tisíce kilometrů na západ. Nemohl si pomoci, ale jeho výhrůžka (která byla přinejlepším chvástáním) mu trochu nahnala strach. Když teď Maglorovi slouží celý Turgosheim s jeho podrobeným obyvatelstvem, triumf jasnovidného vládce může trvat opravdu velmi dlouho!

Nekroskop cítil trpkost po tom, co viděl, a byl smutný z Orleiny proměny v upíra. Věděl ale, že s tím nemůže nic dělat.

Alespoň prozatím ne...

Část osmá

Války o krev!

I

Průzkum času - Dva odlétají - Bouřkové mraky nad Hvězdnou stranou

Nathan neměl na vybranou a musel na Orleu zapomenout, stejně jako zapomněl na Siggi Damovou. Zajímal se o ně, protože je chtěl osvobodit, ale obě se mezitím ocitly mimo jeho dosah. Nenávratně se staly součástí upířího světa, z nich samotných byli upíři a on přísahal, že upíry vyhladí.

První dvě třetiny odpoledne, které se vleklo, skoro jako by bylo nekonečné, byl Nathan zamlklý, až odtažitý. Jak se však slunce po své dlouhé nízké dráze loudalo k východu a téměř neznatelně ztrácelo výšku, postupně se z těch chmur dostal. Jestli si jeho špatné nálady někdo všiml a divil se jí, rozhodl se nic neříkat. Nekroskop měl mnoho problémů.

A nehledě na náladu pracoval, protože musel. Cvičili vybrané muže v zacházení s pekelnickými zbraněmi (mnoho jich zachránili po bitvě v průsmyku) a Nathan je pomocí Möbiova kontinua přenesl do táborů několika kočovnických skupin, které nebyly ochotny důvěřovat jeho návrhům. Tito muži se stanou podpůrnými silami, které ke szganskému odhodlání přidají palebnou sílu zbraní, a pomohou osamělým kmenům čelit všemu, co příští noc přinese.

Díky Smíškovi (který se rychle uzdravoval a nemohl se dočkat, až se zbaví obvazů) měl Nathan čerstvé informace z Bariérového pohoří, kamenitých plání a z Hvězdné strany vůbec. Přestože byl den, vlci pozorovali pohyb: Devetaki nahradila hlídky zabité při bombardování Wrana Zuřivého a vypravila také muže a zvířata na vybraná místa západně od Velkého průsmyku. Letěli nízko nad kamenitými pláněmi, drželi se v bezpečí trvalého stínu hor a založili několik táborů v trogských jeskyních za předhůřím na Hvězdné straně. Všechno to tvořilo součást plánu na obležení Wrathy v posledním hradě. Nekroskopa však víc znepokojovalo, že upíři táboří tak blízko Brány, toho mimořádně důležitého portálu.

Vzal si Traska stranou a řekl mu: „Bene, už nevím, jak bys tady mohl být platný. Možná by bylo nejlepší, kdybychom vás odsud dostali, dokud to jde. Mohl bych požádat Smíška, aby poslal vlka nebo dva dolů k Bráně a zjistil, co se tam děje. Jestli bude čistý vzduch, přenesu tebe, Zek a ostatní co nejblíž a potom už to musíte zvládnout sami.“

Trask přikývl. „A ty, Nathane? Také bys to musel zvládnout sám. Zbývají nám ještě celé dva dny, dny Sluneční strany, než se budeme muset vrátit a než Turchin nad Bránou v Perchorsku strhne skálu. Navíc jestli mají Zek a Ian použít rumunskou cestu, platí čím později, tím lépe.“

„Cesta bude trvat o dva dny méně,“ odpověděl Nathan. „Myslím cesta Bránou... samozřejmě za předpokladu, že nebude zablokovaná cesta k ní.“

„To chceš říct, že tvá cesta by byla zablokovaná?“ Trask naklonil hlavu na stranu. „Děláš si legraci?“

„Mohu se dostat jen do určité vzdálenosti,“ připomněl mu Nathan. „Devetakina stvoření takové omezení nemají.“ Nekroskop teď víc než jindy chápal, v jakém je nebezpečí. Uvědomoval si, že vládci a vládkyně o něm vědí!

Trask zavrtěl hlavou. „Mluvili jsme o návratu a všichni jsme se shodli. Dokud ti můžeme být užiteční, chceme tu zůstat. Tím ,my´ myslím nás všechny. Počítám mezi nás i Johna Carlinga, Jima Bentleye a Orsona Sangstera. Jsou to schopní muži a umí to se zbraněmi. Oni -“

„Ne.“ Nathan Traska přerušil a zavrtěl hlavou. „Ti tři ze všech nejméně. Nepřišli ze své vlastní... nechci znít jako upír, ale nejsou tady ,ze své vlastní svobodné vůle´. Prostě se k tomu připletli. Alespoň oni teď odejdou a žádné dohadování.“

Trask tvrdohlavě zaťal zuby. „Nemysli si, že tak snadno pohneš se mnou a Zek nebo s Chungem a Goodlym - ani s Annou Marií, když na to přijde! Jsme ESPeři a ty nás potřebuješ. Na Zemi jsme byli tým - na naší Zemi - když jsi nám pomohl s tím problémem v Zóně přízraků, takže týmem zůstáváme i tady. Nehneme se odsud, dokud nebudeme muset odejít!“

„I kdyby už bylo pozdě?“

„Jestli na to dojde, ano. Nemyslím si však, že nás to čeká. Nathane, ty jsi syn Harryho Keogha...“

„To má být doporučení? Kvůli tomu si děláš naděje? Vampýři ho nakonec zabili.“ Nathan si znovu pomyslel, jak blízko tomu byl i on a jak nedávno. Z čiré neopatrnosti. Na Sluneční a Hvězdné straně nebylo třeba víc.

Zek je hledala. Všimla si jich na okraji tábora pod mohutnými duby a rozběhla se k nim. Vypadala jako vždy nádherně, ale viděli, že si drží ruku na spánku a v koutcích očí se jí dělají zamračené vrásky. David Chung šel hned za ní.

„Nathane,“ řekla, když k nim doběhla. „Sledují tě!“

David Chung se k nim připojil a řekl: „Má pravdu. Zachytil jsem lokátorskou sondu. Poznal bych ji všude. Naposled jsem na ni narazil na západě od Uralu, když jsme Nathana unesli Rusům. Je to Alexej Jefros!“

Nathan přikývl. „Ano, je Devetakiným otrokem. Nepřekvapuje mě to. Viděli jsme je spolu v průsmyku.“

Chung přikývl. „Jeho nadání se však teď zdokonalilo. Může ho zapnout a vypnout jako světlo! Už nějakou dobu jsem měl dojem, že tady někde pracuje lokátor, ale vyhýbal se mi.“

„Je upír,“ poukázal Nathan na to, co bylo zřejmé. „I když je jen bezvýznamným otrokem, jeho nadání se zlepšilo.“

Chung znovu přikývl. „Jde po tobě. Jeho sonda slouží jako nosič -“

„- pro Devetaki!“ dokončila za něj Zek. Rukou se znovu dotkla spánku. „Je...mocná!“

„Nech toho!“ varoval ji okamžitě Nathan a odtrhl jí ruku od obličeje. „S ní si nic nezačínej! Devetaki velí turgosheimské armádě. To mluví za vše. Okamžitě pozná, jestli jí narušíš sondu - a potom se pokusí ublížit tobě!“ Už viděl dost žen, kterým se ubližovalo a víc než to. Zavraždili je a dělali s nimi i horší věci. Rozhlédl se. „Kde je Ian Goodly?“

Našli Goodlyho, Nathan šel hned k věci a prorok s ním souhlasil. „Jeskyňářů už se to netýká.“ Byl věcný. „V budoucnu je tady nevidím.“

„Je to všechno?“ zeptal se Nathan.

Goodly se zamračil. „Vidím ty události jen neurčitě,“ řekl. „Nevyjasní se, dokud se nepřiblíží, myslím v čase. K Bráně jdu s tebou. A také Smíšek.“

„Tohle vidíš?“

„Ano, a jsem připravený.“ Což znamenalo, že půjdou hned! Zek odešla říct Carlingovi a ostatním jeskyňářům, aby se připravili, a Nathan zavolal Smíška. Velký vlk přišel s vyplazeným jazykem.

Proč já? chtěl vědět.

Bylo to předpovězeno. Nathan mohl jen pokrčit rameny.

Výborně! Chtěl jsem to místo totiž znovu vidět.

Bránu na Hvězdné straně?

Ano, ale i to druhé místo. Místo mezi!

Möbiovo kontinuum? Proč?

Abych si očichal směry!

Mentální obrázky vlků byly zvláštní, plné pachů a vjemů, prostorových i časových proudů. Čísla se v nich nevyskytovala nebo pouze ojediněle a pro jejich ostatní symboly neměl nekroskop nos nebo je myslí neobsáhl, a proto jim nerozuměl. Hlavou mu však probleskla myšlenka, že smysly poštovního holuba musí být podobné vlčím - samozřejmě bez instinktů lovce.

Zatímco Nathan čekal, až se jeskyňáři připraví, skočil rychle na místo asi sto metrů západně od zářící polokoule Brány. Cítil, jak její zvláštní odpudivé síly působí na jeho dveře, které se začínaly prohýbat, hned jak jimi vyšel ven. Zůstal tam jen kratičký okamžik, který mu stačil k tomu, aby si prohlédl planinu ve všech směrech. Poslal také opatrné telepatické sondy do nitra Bariérového pohoří a Velkého průsmyku a jiné na východ k ležením Vampýrů na zkamenělých lávových polích. Potom vyvolal další vratké dveře a odešel.

Vampýry odhalil všude, ale žádný nebyl tak blízko, aby mu dělal starosti. Věděl ovšem, že situace se může velmi rychle změnit, takže s odchodem jeskyňářů nemohou otálet ani o chvilku déle. Zek vyrobila pro Smíška obojek a vodítko z provazu a jemu se to vůbec nezamlouvalo! Bylo to však nejsnadnější řešení.

Nathan uchopil vlkovo vodítko do jedné ruky a druhou provedl Carlinga, Bentleye a Sangstera na konci s Goodlym skrz své neviditelné dveře -

- na Hvězdnou stranu.

Na rozdíl od Nathanova vlčího synovce byli už muži na kontinuum zvyklí. John Carling a ostatní z Möbiových dveří skoro vyběhli, utíkali s nadskakujícími vaky k nízkému okraji kráteru a pomohli si navzájem nahoru. Na chvíli se v bílém světle Brány zastavili a ohlédli se. Záře byla tak silná, že nekroskop a Goodly viděli ty tři jako tmavé siluety, které zamávaly, obrátily se... a zmizely. Odnášeli si instrukce: měli říct Turchinovi a pobočce E, že ostatní brzy projdou v Perchorsku i v Rumunsku.

„Jsou na cestě domů,“ vzdychl Nathan a podíval se po Goodlym. Prorok se však potácel a vrávoral a nebylo to v důsledku jejich krátké Möbiovy cesty! „Co se děje?“ Nathan měl o něj hned starost.

Goodly se narovnal, pevně se postavil a potřásl hlavou. „Počká to,“ řekl „než se vrátíme.“

Smíšek si ničeho nevšiml. Byl plně zaujatý Bránou. Fascinovalo ho, že v ní ti tři muži zmizeli. Zíral na ni s nastraženýma ušima a hlavou zvědavě nakloněnou na stranu. Odešli, řekl. Do světa otce mého otce. Dá se tam však jít i jinudy! 

Tohle Nathana sice velmi zajímalo, přesto řekl vlkovi: Nesmíme se tady zdržet. Ten, který hledá, by mě našel a Vampýři by se dozvěděli, co dělám. To nemůžu potřebovat. 

Nathaneee! Do mysli mu teď pronikaly jiné hlasy. Byli to thyrští Předkové, kteří na něj mluvili ze svých hrobek v rozpálené poušti. Toho prvního hned poznal: Tharkel zahradník, tak rozrušený jako ještě nikdy. Nathane zase jsem měl sen a... byl jsi tam ty! 

Ano, odpověděl, jsem tady. 

Ne, ne! Tharkel zavrtěl hlavou. Byl jsi tam - na místě s fontánou! 

Fontána světla? Brána na Hvězdné straně? Znamenalo to Bránu? Nathan nestihl položit otázku.

Nekroskope! (Tohle byl Ethloi, stejně vzrušený.) Teď zapomeň na Thorkelovu fontánu - jestli ovšem neznamená pramen, protože stojíš u samotného zdroje! 

Zdroje čeho? (Nathan si nemohl dovolit zdržovat se na tomto místě a jeho nervozita narůstala.)

Tam, kde teď stojíš - právě teď, v tomto okamžiku - tam je břeh jezera! U tvých nohou vidím moře hvězd! V jejich středu je jasný sluneční kotouč!

„Sluneční kotouč?“ opakoval Nathan nahlas. „Jezero? Moře hvězd?“

„Ano,“ řekl Goodly a zase začal vrávorat.

Odpovědi mohou hledat později. V tuto chvíli odsud musí Nathan své svěřence odvést. Vyvolal dveře, provedl jimi muže a vlka a chtěl se vrátit na Sluneční stranu. Cestou se však přidušeně ozval Smíškův kňučivý telepatický hlas: Tam, strýčku! 

Co je tam? zeptal se Nathan.

Necítíš je? Ty směry?

Jaké směry?

Směřuji na... jiná místa. Hlavně však na jedno. Do světa tvého otce, Nathane - do světa Harryho, Obyvatelova předka!

To by mohlo dávat smysl. Nakonec Smíšek byl Obyvatelovým potomkem. On, Plamen a chudák Pahýlek. Obyvatel cestoval mezi světy, aniž by použil Brány v Perchorsku nebo Radujevaku. Tehdy vlastně v Perchorsku Brána ani nebyla a ta, která je v podzemí v Rumunsku, nebyla dosud objevená.

Že by Smíšek po svém otci vlkodlakovi zdědil nějaké metafyzické nadání? Nebo se projevoval jen jeho vlčí nebo psí smysl pro... orientaci? Nebo kombinace obojího? Nathan věděl, že to musí prozkoumat, ale nejprve vysadí Iana Goodlyho. Udělal to a hned se se Smíškem vrátil do Möbiova kontinua.

Pokus však k ničemu nevedl. Smíšek v sobě nepochybně měl něco i otce, ale scházela mu jeho metafyzická matematika a vlčí čísla zkrátka nestačila. Cítím cestu, vrčel Nathanovi v mysli. Nevím ale... jak se po ní vydat! Nedá se po ní jít ani běžet. Stopa se nedá sledovat po čichu. Nemůžu se zachytit žádného pachu. Jsem tady... ztracený. 

Nathan se pokusil Smíškovu mysl prozkoumat hlouběji, zaměřil se víc na jeho pocity než myšlenky, ale nefungovalo to. Cítil zvláštní smutek nebo strach kvůli ztrátě hor, měsíce s hvězdami, stromů a hranice lesa, čnících skal a měsícem postříbřených průsmyků: tedy všech záchytných bodů, které dělají divokého vlka vlkem. Našel také vědomí, které bylo naprosto nevlčí - ale ani stopu po směru k paralelní zemi.

Tu cestu mi asi nemůžeš ukázat.

Ale ovšem že můžu! ohradil se Smíšek. Je... tam! (Jako by někam ukazoval, ale nic tím směrem nebylo, jen prázdnota Möbiova kontinua.) Jen neexistuje způsob, jak se k ní dostat! Jeho strach a nepříjemný pocit teď zesílily tak, že začal zrychleně dýchat a kňučet. Nathan věděl, jak je vlk zklamaný, a měl dojem, že se jeho zklamání nedá zmírnit; zatím ne. Bylo mu to sice líto, ale nechtěl prodlužovat Smíškovu tíseň, a proto ho vrátil do tábora. Tam čekal Goodly.

Nathan předal Smíška do péče Miše a zeptal se proroka: „Co to mělo znamenat? Co jsi cítil na Hvězdné straně?“

„Co jsi cítil ty?“ odpověděl otázkou Goodly.

„Tolik se bojíš budoucnosti, že nemůžeš odpovědět na jednoduchou otázku?“ Nathanovo rozčarování se začínalo projevovat navenek.

„Ano,“ odpověděl Goodly, „někdy se bojím. Nedělá mi starost, když vím, co se přihodí, ale vadí mi, když tomu rozumím.“

Tohle všechno už Nathan slyšel. „Viděl jsi něco z budoucnosti?“

„Viděl jsem, cítil jsem... něco divného.“

„Jak se točí svět? Divoké víření vody jako řeka tekoucí mezi světy? Zahrady na poušti?“

„Ano, tohle všechno. Ale nic určitého. Jistý jsem si jen jedním: nikoho z nás už k Bráně nezavedeš. Ne, dokud nebude po všem.“

„Jak to víš?“

„Protože jsem to viděl a je to to jediné, co vím s určitostí. Na konci jsme v tom všichni spolu.“ Goodly měl v očích vzdálený pohled. Zamlžený jako řeka v paprscích ranního slunce, nemrkal, jako by hleděl na něco neznámého a nepoznatelného.

„Kdy?“ Nekroskop cítil, že mu vzadu na krku vstávají vlasy.

„Brzy,“ řekl Goodly.

„Je tma, nebo světlo, den, nebo noc?“

„Je noc,“ odpověděl Goodly s povzdechem. „Přesto je... zároveň ráno!“ Jeho pohled se zaostřil a prorok potřásl hlavou. „Nathane,“ řekl, když se zas dokázal soustředit, „vím, že to je pro tebe těžké, ale budeš mi zkrátka muset věřit, když ti řeknu, že... že s budoucností by sis neměl zahrávat.“

Teď byl tvrdohlavý zase Nathan. „Nechci tě nazvat zbabělcem,“ řekl, „ale některé věci prostě potřebujeme vědět. Já jsem to také odkládal a ze stejných důvodů jako ty.“

„Odkládal?“

„To, co se nedá odložit,“ odpověděl nekroskop. „Už ne. Budoucnost se kolem nás stejně každým okamžikem stahuje. Já věřím, že včasné varování přináší výhody. Ty mi můžeš buď pomoci - jsi vlastně jediný, kdo mi může pomoci - nebo mě nechat být. Je to na tobě.“

„Ty chceš jít... tam?“ Prorok o krok couvl a jeho tvář byla náhle bledá a vyzáblá jako tvář mrtvoly.

„A chtěl bych, abys šel se mnou,“ přikývl Nathan. „Nevím, co uvidím ani jestli tomu porozumím. Ty ale máš s budoucností jisté zkušenosti. Takže možná...“

„Já... nevím,“ řekl Goodly. „K čemu nám to bude? Nemůžeš se v budoucnosti zhmotnit, nemůžeš ji ,zažít´. Můžeš skrze ni jen projít!“

„Projít skrze ni, co nejdál to půjde, ano.“ Nathan opět kývl, tentokrát krátce a rozhodně. Bylo zřejmé, co tím myslí.

„A jestli to nepůjde... daleko?“

„Pak budu vědět, že stejně budoucnost nemám! Nic to však na mém úsilí nezmění, protože se alespoň přesvědčím, že nemám co ztratit.“

Goodly se uvolnil, pokrčil rameny a řekl: „Půjdu s tebou.“ Pak si povzdechl a dodal: „Ani nevíš, jak moc mě to lákalo, jak jsem se musel přemáhat, abych tě o tu cestu nepožádal!“

Nathan užasl. „Cože? Copak jsi vždycky neříkal -“

„Ano!“ přerušil ho Goodly. „Říká se však, že známé nebezpečí tolik neděsí. Kdybych mohl vždycky do budoucnosti jít a nemusel čekat, až přijde ona za mnou...“

Když se nekroskop připravil, aby vyvolal dveře, oba byli napjatí očekáváním. V tu chvíli k nim přišel Ben Trask. „Co podnikáte?“ zeptal se konverzačním tónem a s úsměvem... který mu z tváře zmizel, když uviděl jejich výraz a pochopil, že skutečně něco podnikají.

„Jdeme se na něco podívat,“ odpověděl Nathan, než mohl Goodly promluvit. Trask přejel pohledem z jednoho na druhého a stejně poznal pravdu.

„Je to moudré?“ řekl.

„Ne,“ zavrtěli oba hlavou. Nathan dodal: „Musíme to však vědět.“ Trask se to chtěl vlastně dozvědět také...

V Möbiově kontinuu Goodlyho nadšení opadlo. Když ucítil, že se pohybují, a uvědomil si, že Nathan míří ke dveřím do budoucnosti, na chvíli ho zachvátila panika. Bylo to zvláštní: v normálním časoprostoru budoucnost vnímal, ale tady, kde k ní měl tak blízko, to nedokázal! Toto místo totiž bylo budoucností... stejně jako přítomností... a minulostí. Byla to křižovatka všech časů a míst.

Zeptal se: Jak se dostaneme zpátky? 

Máme modrá vlákna života, která nám v podstatě poslouží jako záchranná lana. My sami jsme těmi vlákny! Až uvidíme, co nás zajímá, jestli tam je něco k vidění, půjdeme podél nich nazpátek.

Myslíš si... že to dokážeš?

Ano, cítím, že to je možné. Jinak bych tam nešel.

A...já to dokážu?

Jen se mě dobře drž, poradil mu Nathan, zatímco stáli na prahu dveří ozářeni modrým světlem. Podívej... tam je budoucnost, úplně celá, pokračuje navěky. My musíme jen zjistit, jak dlouho pokračujeme my! 

 Přestože světlo vycházející ze dveří mělo modrou barvu, působilo vřelým dojmem. Ne vřelým ve fyzikálním smyslu, jen... zkrátka vřele. Goodly věděl proč. Bylo to přece světlo lidského života! Stál, nebo se spíš vznášel, v metafyzickém prázdnu a celou tu dobu se z něj i z Nathana odvíjelo vlákno modrého světla - jako živá neonová nit, ektoplazmatické prodloužení jich samotných. Zdálo se nekonečné, protože v budoucnosti na jeho konec nedohlédli.

Za dveřmi času byla budoucnost: spleť stovek tisíc modrých nitek a všechny mířily k rozpínajícím se, mlhavě modrým nekonečným obzorům zítřka. Dokonce i v Möbiově kontinuu (nebo možná právě v něm) se nedalo hledět na tu scénu a neslyšet zvuk, který ve skutečnosti nezněl, ale rodil se z úžasného rozsahu té vize. Připomínal andělský chór, mnohohlasé, nekonečné Áááááááách! 

Za dveřmi však nebylo všechno andělské. Mezi neonově modrými (zelenými, a dokonce zlatými!) nitkami se vyskytovaly i rudé. Byla to totiž budoucnost Sluneční a Hvězdné strany a zdálo se, že i upíři budoucnost mají.

Vampýři! řekl Goodly a pevně se držel nekroskopa, který se pustil do budoucnosti. Ta červená vlákna jsou upíři! 

Ano, odpověděl Nathan. Zelená jsou trogové a zlatá... musejí být Thyrové! Jistě, vždyť naše budoucnost se právě teď proplétá. 

Hnali se po proudu času. Některé modré nitky zbledly a zhasly, nebo ještě hůř, změnily se na červené, jak lidé umírali nebo byli proměnění. Byla tu však i naděje, když se jiná jasně modrá vlákna najednou rozsvítila, když se někdo narodil. Rudá vlákna se přibližovala, oddalovala, znovu se vracela. Nic z toho nedávalo smysl, mluvilo to jen o nadcházejících bojích. Poblíž se nahromadila masa rudých nitek! Odlétaly a po desítkách zhasínaly. Potom však:

Nathan se prudce zastavil a Goodlyho to téměř odhodilo mimo nekroskopův dosah. Málem odlétl do budoucnosti! Zastavili se v nedaleké budoucnosti, točili se jako větrníky, jako pavouci visící na neonově modrých vláknech, jako dva horolezci, kteří se spustili ze skály a zachytili se na laně. Viděli, že všechna síla je jen v Goodlyho vlákně, v prorokově záchranném laně, které zářivě pokračovalo do nejasné, ale stále se rozrůstající budoucnosti, zatímco Nathanovo končilo! Za nimi se obě jejich vlákna vinula zpátky do ,přítomnosti´, před nimi... pokračovalo jen Goodlyho vlákno a zdálo se, že na něj kývá. Sledoval ho, jak mizí ve vzdáleném oparu, a jeho odvíjení se mu teď zdálo zlověstné.

Pocit, že visí na lanech, byl tak silný, že Goodly vykřikl „NEPOUŠTĚJ SE!“ Jeho slova v metafyzickém prázdnu zaduněla jako gong a děsivě se rozlehla v jejich myslích.

Nezáleží, jestli se pustím. Vlastně se ani nemohu...,pustit´, protože to vlákno jsem já. A tady končím.

Goodly mlčel a oba se pomalu otáčeli u Nathanova konce.

Pojďme odsud, řekl po chvíli tiše.

* * *

Když se vrátili do dočasného tábora, Nathan byl ještě zamlklejší než jindy. Miša z něj nemohla nic dostat. Ani jeho žena, ani nikdo jiný. Když se však stíny prodloužily, slunce se sklonilo k obzoru a mezi jeho okrajem a horizontem zbývala mezera jen tak velká jako jeho průměr, Nathan se z té nálady zase vytrhl. Mezitím si krátce promluvil s thyrským astrologem Thikkoulem, který mu znovu připomněl: Vidíme jen, co se stane, ne jak se to stane nebo co bude následovat. 

Naděje umírá poslední, vždycky zbývá alespoň jiskřička. I kdyby nekroskop nemohl zachránit sebe, pořád ještě musel myslet na své přátele a milované, na Szganye jako rasu. Přišel za ním jeho vlčí synovec Smíšek a předal mu zprávu: V Bariérovém pohoří se houfují Vampýři. Ještě než z vrcholků hor sejde poslední zlato, válka o krev vypukne naplno! 

Byl čas přesunout Kočovníky do bezpečí. Musí to udělat teď, protože nedokázal odhadnout, kolik budou mít času později - nebo jestli vůbec bude nějaké později. Úkol mu zabral víc času, než předpokládal, ale když skončil, všechny Szganye, kteří byli ochotní odejít, svěřil pod ochranu Thyrů. V Bariérovém pohoří zářily zlatě už jen vrcholky hor a barva rychle bledla. Nathan by rád přemístil i své přátele ,z ciziny´, kdyby ovšem souhlasili. Jak tušil, všichni ESPeři až na jedinou výjimku si postavili hlavu: zůstanou s nekroskopem a vytrvají až do konce.

Tou výjimkou byla Anna Marie Englishová. Na žádost Andreie Romaniho s ním odešla do thyrského útočiště. „Je tady tolik dětí, které nikoho nemají,“ řekl jí. „Ty jsi něžná a umíš se postarat o jejich potřeby.“ Měl pravdu, ale jeho slova vypovídala ještě o něčem úplně jiném: o tom, že by mu vůbec nebylo proti mysli, kdyby se starala také o jeho potřeby! Ona poznala, že ji poprvé v životě někdo chce.

Miša... ta si hořce a s pláčem stěžovala, ale teprve až ostatní odešli. Nekroskop jí vysvětlil, že kdyby přišlo nebezpečí, její přítomnost by ho jen ještě víc ohrozila, a přemístil ji jako poslední. Potom zbyli v táboře jen Nathan, Trask, Zek, Chung a Goodly - a samozřejmě i Smíšek. Šeřilo se a přicházela noc. Nathan se cítil unavený vší prací, kterou vykonal, a chtěl být sám se svými myšlenkami. Sedl si proto stranou od ostatních.

Za chvíli za ním však přišla Zek a řekla: „Už to asi víš, Nathane, ale chci ti připomenout, že svého času byli lidé Harrymu Keoghovi i tvému bratru Obyvateli právě tak oddaní jako teď tobě. Ani oni nedokázali přimět své přátele k odchodu. A v bitvách vítězili! Možná je to dobré znamení, co myslíš?“

Zek však zapomněla na jedno, totiž že poslední bitvu prohráli. Také nevěděla, co Nathanovi ukázala budoucnost.

Nic neřekl, jen se podíval k nebi, kde se nad Hvězdnou stranou začínaly rozsvěcet první hvězdy. Největší z nich byla Severka, ten ledový střep, hvězda, která nevěstila nic dobrého, která jako zlé oko dohlížela nad Wrathiným hradem. Samotný pohled na její chladné modré světlo působil jako vzývání. Smíšek zakašlal, zvedl hlavu a krátce zavyl. Potom čekal na vytí v odpověď, které přinesla ozvěna přes les, a jiní vlci byli slyšet z ještě větší dálky. Až do Bariérového pohoří odneslo vytí jeho zprávu: že se blíží noc se všemi svými nebezpečími.

Z hor přišel jiný vzkaz, tentokrát však nesený telepatickým éterem: Vampýrští vládci pod velením Devetaki se připravují k útoku na poslední hrad! 

Nathan ho také zaslechl a ani nepotřeboval potvrzení od Smíška, který řekl: Strýčku, začíná to... 

O hodinu dříve z Wrathina hradu odletěli směrem na jihozápad Wran a Nestor. Vlekli za sebou plynovce, protože se vzdálili pod záminkou, že vybombardují stanoviště Devetakiných hlídek na kamenitých pláních. Chtěli to opravdu provést, ale v plánech každého z nich tvořil tento útok jen malou část. Navzájem tušili, jaký má ten druhý skutečný motiv, a když před sebou uviděli cíl:

Ty utíkáš, nemám pravdu? řekl Wran.

Nestor v duchu zavrtěl hlavou. Využívám poslední příležitosti, abych vyrovnal velmi staré účty - na Sluneční straně. Právě ty bys měl nejlépe chápat mou situaci. Svého času sis také vyrovnával účty. Je to nejspíš…otázka cti. Zradil mě a jestli mám teď zemřít, chci vědět, že on zemře první! Pohlédl na Wrana přes vzdušnou propast. Připadá mi však, že ty skutečně prcháš, což se ti vůbec nepodobá. Wran Zuřivý a zbabělec? Čekal bych to snad od Gorviho, ale od tebe? 

Wran pokrčil rameny. Jak si jistě uvědomuješ, Nestore Mučiteli mrtvých, já nejsem zbabělec - ale nejsem ani hlupák! Navzdory tomu, co se povídá, nejsem ani naprosto šílený... zato můj bratr je! Jak roste jeho moc, vzrůstá i šílenství. Ať už se s posledním hradem stane cokoliv, Spiro se proti mně dříve nebo později obrátí. Jeho vražedný pohled dokáže oslepit, zmrzačit, zabít! 

Co chceš tedy dělat?

Nebyl bych prvním vampýrským vládcem, který se sám vydal na cesty. Země na západ odsud je neprozkoumaná, alespoň upíři o ní nic nevědí. Než atmosféra ochladne, někde se schovám, potom se uvidí. Třeba Spira zabijí. Doufám, protože by mi to ušetřilo potíže!

Když mluvíme o potížích, odpověděl Nestor, vidím nějaké přímo před námi! 

Také jsem si všiml, řekl Wran. Jsi připraven? 

Nestor místo odpovědi zamával bolasem z křemene a železa.

Ta ,potíž´ byl malý válečník, který se právě s prskáním nažhaveného pohonu odlepil z prohlubně připomínající kráter v kamenité pláni jen tři kilometry před předhůřím Hvězdné strany. Dole několik otroků z pozorovatelské skupiny gestikulovalo, mířilo prstem na blížící se létavce a plynovce a potom se rozběhlo do úkrytu nebo k létavcům.

Válečník nabral výšku. Bez zaváhání si to prskal přímo k Wranovi, který letěl v čele. Protože vlekl plynovce, Wranovi se těžce manévrovalo. Přesto se mu povedlo strhnout své namáhané zvíře stranou a válečník ho minul, jen jeho ostny protrhly létavcovo blanité křídlo. Wran nezahálel. Nebezpečně se nahnul v sedle a roztočil bolaso s háky, které se válečníkovi zachytily v měchýřích a na levém boku mu dva roztrhly.

Bravo! zabručel Nestor a také vrhl své bolaso. Viděl, že letí přesně na cíl, a odvrátil se. Zasažený válečník pulzoval, a aby udržel rovnováhu, přeléval plyny do zdravých měchýřů. Nějaký plyn však unikl, smísil se se vzduchem a vznikl metan. Nestorovo bolaso zasáhlo cíl, vykřesalo jiskry a -

Ozvalo se mohutné huuump zažehnutého ohně a válečník vzplanul po celé délce. Stvoření zařvalo bolestí a vztekem, stočilo zadní trysky, provedlo obrat a po hlavě se vrhlo se sebevražedným úmyslem na útočníky, které chtělo strhnout z nebe s sebou. Než je dostihlo, vybuchly mu další měchýře, naklonilo se k zemi a jeho řev se změnil v šílené kvílení. V plamenech a se všemi tryskami běžícími se zřítilo ze sta metrů a dole se rozprsklo na kouřící kusy masa a rudý déšť!

Potom už šlo všechno hladce. Dva obsazení létavci se dali na útěk, třetí zpanikařil a vzlétl bez jezdce. Oba prchající jezdci byli pouzí otroci, ne pobočníci. Proti pravým vládcům neměli šanci, což si uvědomovali.

Popřejme jim hodně štěstí, podotkl Nestor a přesekl lano, na kterém byl uvázaný plynovec. Ten se připojil k Wranovu a spolu se snášeli k zemi. Dole tahal osamělý létavec váhavě za provaz, na kterém byl uvázaný. Nedaleko si hlídka mezi skupinou balvanů uprostřed dolíku napnula kůže na rám ze starých kostí, aby získala střechu nad hlavou. Dalo se očekávat, že uvnitř se schovávají ještě alespoň další dva otroci.

S jejich štěstím je konec! zabručel Wran a popouštěl lano zatížené sítí s háky a křemeny. Drásal oba plynovce tak dlouho, až vykřikli a pukli vnitřním tlakem. Následovaly dva výbuchy a vládci byli rádi, že nejsou níž, protože zezdola vytryskl proud rozžhaveného vzduchu, na kterém stoupaly kroužky kouře. Dole se valil dým z čerstvě vyhloubeného dvojitého kráteru, nad ním vířilo několik doutnajících cárů a roztříštěný, planoucí létavec klesl na svou pohřební hranici. Místo nejevilo známky, že by někdo přežil.

Nestor a Wran se rozdělili. Odlétám na západ, řekl Wran. Nezapomenu na tebe. Kdo tohle mohl tušit, když jsem tě tenkrát přivedl ze Sluneční strany? 

Měl jsem v úmyslu tě zabít, odpověděl chladně Nestor. Za to, jak jsi mě do všeho ,zasvětil´. 

Ach, o tom vím. Wran pohodil hlavou. Kdo ví? Budoucnost nikdy nekončí. 

Pro mě ano, řekl Nestor.

Potom ti nepopřeji hodně štěstí.

Ovšem že ne. Proč teď lhát?

Wran se zasmál a rychle se vzdaloval. Na holobrádka ze Sluneční strany sis vedl dobře, Nestore! 

Nestor neodpověděl, ale zamířil k vrchům nad Osadou.

Wranovo zvíře utrpělo při srážce se vzdušným válečníkem zranění. Nebylo to nic vážného, ale přesto by se na ně raději podíval, možná potrhaná místa v blanitém křídle pomazal svými slinami a nechal létavce hodinku, dvě odpočinout, než budou pokračovat v letu na západ.

Byl myšlenkami jinde a také věděl, že za ním zuří (nebo brzy bude zuřit) válka o krev a všechna síla znepřátelených vampýrských skupin se soustředí na Wrathin hrad. Proto mu nepřipadalo nebezpečné přistát v Bariérovém pohoří, patnáct kilometrů západně od Osady. Udělal však chybu.

Byla to zároveň šťastná náhoda - i když ne pro Wrana. V jeskyni v nedalekých skaliscích se totiž někdo dočasně zabydlel. Strašlivý někdo, kdo Wrana vášnivě nenáviděl a ta nenávist ho stravovala. Vlastně byli dva, muž a žena (pokud se dá u Vampýrů mluvit o rozdílech pohlaví). Ten popud však vycházel z něho. Neutuchající síla, která ho hnala byla touha po pomstě!

To, že se Wran rozhodl přistát právě tam, byla shoda okolností, hříčka osudu. Stejně se dříve nebo později museli setkat, tak nebo onak. Kdyby se byl nezatoulal na území nepřítele, nepřítel by naprosto nevyhnutelně přišel za ním. Když Wran už chvíli seděl zády opřený o skalnatý výčnělek a v myšlenkách se zaobíral problémy budoucnosti, přikradl se k němu mnohem bezprostřednější problém.

Vasagi ani nemohl uvěřit svému štěstí. Jestli pro upíry existuje něco jako boží požehnání, měl dojem, že se mu ho právě dostalo. Splnilo se mu všechno, o čem snil celých dlouhých dva a půl roku, po čem toužil od onoho osudného souboje s Wranem na Sluneční straně. Teď mu bylo dovoleno si to plně vychutnat. Jeho telepatické schopnosti nijak neutrpěly, a proto teď mohl zablokovat proud chtivých myšlenek a ztenčit jej, takže připomínal pouhé chvění křídel můry. Pohyboval se ve stínech, dokonce se sám stínem stal, až stál ve tmě nad Wranem, který zatím nic neviděl ani netušil.

Potom ze své mysli sejmul štít.

Ale, podívejme, řekl. Nepoučil ses. Šikovný tvor se k tobě stále může připlížit neviděný, dokonce na vzdálenost, kde by mohl zaútočit. Tentokrát tu však není žádný szganský hlupáček, který by tě svou nešikovností varoval! 

Wran možná spal nebo se nechal unést soukromými myšlenkami a poklimbával. Trvalo jen okamžik, než si uvědomil slizký, mokvavý hlas. Jakmile ho zachytil -

Hmátl po opasku, po bojové rukavici - která tam nebyla! Visela u sedla jeho spícího létavce! Chtěl vyskočit na nohy, ale na rameni mu přistál velký pařát a bez námahy ho zadržel. Zpod kápě černější než noc na něj shlížely strašné oči - rudé a dravé!

Znovu se chtěl postavit, ale jakoby odnikud se vynořil druhý stín a postavil se mu po pravici. Wranovi se protáhl obličej, spadla mu čelist, slintal a skřehotal: „Co? Kdo...?“

Věděl už kdo. Věděl také, že to je nemožné, přesto skutečné. Věděl, že jeho protivník zemřel pravou smrtí, přesto tady stojí zahalený kápí a usmívá se, alespoň v mysli, protože do tváře mu není vidět. Byl to tak příšerný úsměv, že se před ním rozprchly i ty nejstrašnější přízraky!

„Vasagi!“ Wran si sám odpověděl těsně před tím, než ho ta žena vší silou udeřila velkým kamenem do temene hlavy.

Devetaki vypravila své jednotky ve dvou velkých vlnách s odstupem pouhých deseti minut. Útvary, které rozeslala podél pohoří, zůstaly na svých místech. Měly totiž jiný úkol, který bude blíže určen až později, na pokyn lokátora Alexeje Jefrose.

Zavřeštěly kostěné trubky a bubeníci tloukli na napnutou kůži laloků, které měli létavci po stranách krku. Zvířata kvůli tomu hýkala, troubila a mávala rejnočími křídly do taktu. Z ostnatých hřbetů vzdušných válečníků, kteří průvod uzavírali, vlály praporce a dunění jejich pohonů se neslo soumrakem jako burácení hromu. Daleko vepředu, pět nebo více kilometrů před prvním vojem, spěchal vpřed osamělý otrok na létavci. Jezdec nesl tenké kopí, na jehož vrcholku vlál prapor zobrazující spojené ruce: symbol příměří a rokování.

Poslední hrad se přestal přetvařovat, že je jen neobydlenou skořápkou. Wrathin hrad vyvěsil znaky svých obyvatel a všechna patra obživla světly, komíny chrlily oheň, kouř a puch. Na všech větších přistávacích plošinách čekali vzdušní válečníci na povel k vzlétnutí. Na menších plošinách a na římsách se vedle velkého množství obránců rozmístili otroci na létavcích. Z každého koutku strmé stěny hradu se blyštěly bojové rukavice a zářila naleštěná kožená zbroj.

Devetakin otrok vyjednavač se přiblížil. Jeho létavec ohnul rejnokovitá křídla a stoupal na větru z Ledových pustin. Proti Wrathině hradu a měňavé polární záři vypadal jako smítko. Dolétl až na úroveň sluncem vybělených věžiček Wrathiny věže a pak postupně klesal po klikaté dráze podél stěny posledního hradu.

Sama Wratha vyšla na balkon a zavolala: Ty tam, proč se tolik těšíš na svou smrt? 

Mýlíš se, vládkyně. (Otrok byl nervózní, ale roli měl dobře nacvičenou.) Devetaki mě vyslala jako vyjednavače. V tuto chvíli můj prapor mluví o příměří... i když snad moc neznamená. Nemohu tady však sedět celý den. Armáda čeká na zprávy od tebe. 

Jestli chce Devetaki jednat, odpověděla Wratha, ať se dostaví sama. Ať sama ze své vůle přiletí na mou střechu. Zná mě a ví, že mé slovo platí. 

Otrok však zavrtěl hlavou. Není zvykem, aby dobyvatel s podrobeným jednal! Devetaki chce vědět, co získá, když tebe a tvé lidi ušetří. 

Pche! řekla Wratha, ale bez zlomyslnosti. Tvá Panenská babička chce, abych se vzdala a pak mi usekne hlavu a mé tělo roztaví! Ráda by se vyhnula té otravně rituální bitevní vřavě - a také ztrátám, které jí nepochybně vzniknou. Chce vlastně ušetřit sebe, ne mě, protože já mám lepší síly i pozici než ona! Jestli se Devetaki Lebka odváží, ať přijde. Já jsem ve hradě v bezpečí. 

Otrok opatrně pokrčil rameny. Odpověděl už s menší opatrností: Ty však, vládkyně, jsi jen jedním z několika vzbouřenců a já musím promluvit i s ostatními. Stočil létavce a snesl se na úroveň Zjizvené věže. Wratha prve viděla oba vládce odlétat a věděla, že Nestor se nevrátí (také si uvědomovala, že jestli se Wran nevrátí během několika minut, musí přestat počítat i s ním). Přemýšlela jen, jestli nechal vládce Mučitel mrtvých svou věž dobře zabezpečenou.

Ukázalo se, že nechal. Devetakin posel teď hlasitě zavolal přes vzdušnou propast na Nestorova pobočníka Zahara, jehož postava se rýsovala v širokém okně. „Ty tam, pobočníku! Chtěl bych mluvit s tvým vládcem. Zastupuji velitelku armády z východu. Její jméno je Devetaki Lebka, což ti jistě něco říká.“

„Vládkyně?“ zavolal na něj Zahar. „To ji ale musíš okamžitě přivést! Můj vládce Mučitel mrtvých, mocný nekromant, má kromě mrtvol rád jen jedinou věc a tou je povyražení se ženskými! Vždycky měl nejraději velitelky.“

„Bohužel, má smůlu,“ odpověděl otrok s větší jistotou, než kdyby vedl rozhovor s opravdovým vládcem (nebo vládkyní). „Ne nadarmo se Devetaki říká Panenská babička. Záleží ovšem, co jiného má vládce Mučitel mrtvých ještě rád. Možná by mu byla ochotná opatřit dobře namazané kopí na sezení - samozřejmě vzpřímeně!“

„Zmiz,“ odsekl mu Zahar povýšeně. „Vyhlížím na nebi nepřátele, ne moskyty.“

„Když se tvá věž vzdá, bude žít!“ nabídl otrok.

„Táhni, ubožáku!“ zavrčel Zahar.

Necelé tři kilometry odsud se na jihu srocovaly bouřkové mraky. Wratha ovšem věděla, že to nejsou mraky, ale velké počty letících nepřátel. Pozorovala je z ramene jeřábu vyrobeného z ohebné chrupavky, který stál po straně hlavní přistávací plošiny její věže. Zahnuté přední linie jí připadaly jako kosa, kterou navíc rozmazal rychlý pohyb!

Otrok vyjednavač se mezitím snesl k Šílenému hradu a volal do rozevřeného ústí přistávací plošiny na Spira: „Můj vládce, vládkyně Devetaki ti vzkazuje, aby ses vzdal. Vzdej se svého hradu a zachovej si ubohý život!“ Protože měl zatím úspěch, nadmul se pýchou. Víc pyšný už na sebe nebude…

Je s tebou tvá vládkyně ve spojení? vyslal Spiro přímo do otrokovy upíří mysli. Dotýká se tě teď? 

Ano, vládce, odpověděl vyjednavač. Ona sama mě vede. 

Potom jí pověz, zavrčel Spiro, že Spiro Smrtooký se stal dědicem otcova pohledu. Pro případ, že by o tom pochybovala, předložím jí důkaz! 

Skrčil se v ústí plošiny a probodl otroka pohledem svých hrozivých očí, plných nenávisti, hnisu, vražedných úmyslů, výkalů a naprosté zkázy. Létavec a jeho jezdec se už nikdy nedozvěděli, co je vlastně zasáhlo!

Létavec se scvrkl, rozpadl se, rozlétl se na cáry a otrok vyjednavač pukl, jako by ho od rozkroku k ústům rozřízl ostrý nůž. Když jeho mrtvola padala k zemi, střeva se ve vzduchu rozvinula jako květ.

Nahoře ve Wrathině věži si Wratha povzdychla a pomyslela si: Tak to bychom měli. Teď přejděme k vážnějším věcem... 

II

Porážka hradu - Vasagiho příběh - Zběhové odměněni po zásluze

Devetaki stála stranou a řídila boj. Její létavec byl mohutný tvor slepený z několika mužů, napnutých a pokroucených, metamorfovaných a změněných, lidí, kterým byl ve Věži masky v kádi naplněné roztokem vtisknut nový tvar. Bylo to stejné zvíře, které ji spolehlivě přeneslo přes Velkou rudou pustinu. Seděla v přirozeném sedle tvořeném chrupavčitými záhyby (někdejšími lopatkami). Sedlo bylo umístěné na konci protáhlého krku s mnoha obratli, v místě, kde přecházel v ramena, jež se ohýbala do mohutných rejnokovitých křídel. Trup připomínal tělo hmyzu. Tvořila ho trojice protažených hrudí, napojených jedna za druhou, ve kterých bila tři velká srdce a pumpovala řídkou krev. Křídla byla speciálně navržena ke klouzavému letu a měla obrovské rozpětí. Přes šedě lesklý blanitý povrch se ještě rýsovala kdysi normální kostra rukou, nohou a groteskně prodloužené prsty. Hlavní stavební prvky u tohoto stvoření byly srdce, svaly, duté kosti a ohebná chrupavka. Především však křídla.

Za Devetaki se Alexej Jefros jako klíště držel dlouhého tuhého sedla. Tiskl ho koleny a patami a svou lokátorskou sondu posílenou upírstvím upíral na Wrathin hrad, aby v něm vyhledal hlavní centra aktivity a největší a nejnebezpečnější skupiny nepřátel. Rusovo věštění se stalo neocenitelnou součástí Devetakiny špionáže. Zatímco svou telepatii používala k řízení bitvy a ke čtení myšlenek obránců hradu, Jefros se pomocí svého nadání snažil objevit v hradě slabiny.

A nacházel je. Devetaki rychle zjistila, že obránci Zjizvené věže mají podlomenou morálku a v celém panství nenašla jedinou mysl nadanou skutečnou mocí. V předposlední úrovni hradu zjevně chyběl vládce, což si už domyslela, když s jejím vyjednavačem mluvil pouhý pobočník. Údajný nekromantský vládce Mučitel mrtvých byl buď výplodem něčí bujné fantazie, nebo byl sám mrtvolou, zemřel a navěky zmizel.

Podobný nedostatek odhodlání zpozorovala i v přízemí a obrana sklepa byla tím pádem velice chabá. Nejrůznější příkopy vyhloubené v suti a kamení nefungovaly jako pasti na útočníky, ale na obránce! Devetaki nechala nejsilnější válečníky Tangirua Chrochtavého přistát na valech navršených podél příkopů a jejich váha stačila, aby se probořily stěny a zasypaly všechny, kteří čekali v záloze uvnitř. V zásadě jim zároveň odřízli únikové cesty z hradu.

Nemohla vědět, že Gorvi Křivák už unikl podél podzemního vodního toku, který objevil hned první noc, když se tu před třemi a půl lety usadil. Tunel bezpochyby za stejným účelem vyhloubil předchozí nájemník, protože na Hvězdné straně tohle v žádném případě nebyla první válka o krev.

Gorvi vyplul na povrch necelé tři kilometry severovýchodně od místa bitvy mezi troskami a stíny rozbořeného hradu, kde měl uvázaného dobře nakrmeného létavce. Křivák se držel nízko a uháněl na východ od nepokojů. Chtěl se vrátit do soutěsky Turgosheimu a zjistit, jak to tam vypadá.

Co se týče ostatních vzbouřenců:

Wranovy myšlenky nebylo možno zachytit, ani sám Zuřivý se nikde nevyskytoval. Wranův příšerný bratr ho však bohatě nahradil. Pohled Spira Smrtookého byl ničivý a na Šílený hrad proto téměř nikdo neútočil, zatímco ostatním hradům se dostalo maximální pozornosti. Jak prve hlásil otrok vyjednavač, Wratha sídlila v nejvyšších patrech. Pilně odtamtud vysílala nepřetržitý příval jízlivých posměšků, hlavně na adresu Devetaki. V třetím hradě odshora bojoval nenapodobitelný pes a jedinečný šílenec Noma Canison. Nejdříve ho bylo zřetelně vidět na hlavní přistávací plošině, kde odrážel útočníky po boku nejlepších ze svých ,štěňat´. Když však vyšel kolébavý měsíc, vládce se z boje stáhl. Nomovi obránci vzápětí zdvojnásobili své úsilí. Zřejmě je povzbudila náhlá kakofonie šílených zvuků hřímající zezadu z věže. Bojovali s takovým nasazením, že Devetaki nezbývalo než v té oblasti předpovědět těžké ztráty.

Z četných plošin vylétával zdánlivě nekonečný proud létavců jako sršni z hnízda. Pobočníky, otroky i válečníky se to jen hemžilo, ale jejich upířích pánů, samotných Vampýrů, mnoho neviděla. Zřejmě utekli. Tím lépe, Panenské babičce to usnadnilo práci. Všimla si, že méně urození obyvatelé věží, které jejich pán opustil, jsou už dost demoralizovaní. Když nad nimi nikdo nebude mrskat bičem, nepotrvá dlouho a začnou uvažovat o hodnotě svých nemrtvých krků.

Válka o krev už byla v plném proudu. Obrana některých věží bude brzy prolomena, jako by nikdy neexistovala, zatímco jiným hradům bylo pořád lepší se vyhnout. (Proč také prolévat dobrou krev venku, když se při troše štěstí brzy otevřou vnitřní chodby?) Zaberou Zatuchlý sklep a prorazí si cestu do Šíleného hradu. Dobudou Zjizvenou věž a projdou do Prašivé věže. Nakonec dobudou vlastní Wrathinu věž - dostanou se k ní ze Zjizvené věže a zároveň z ploché střechy - a na závěr přijde důležitá trofej: Wratha!

Devetaki se vznášela na teplých vzdušných proudech vysoko nad bojištěm, zvažovala možnosti a ukazovala cestu svým oddílům. Svůj vlastní rozrůstající se oddíl (který tvořil většinu druhé vlny) však držela mimo boje. Létali ve vzduchu kolem ní a chránili ji, zatímco ona línými spirálami obkružovala velký tesák Wrathina hradu a udržovala si přehled o akci pod sebou.

Podrobnosti bitvy však neviděla ani neznala, protože se dělo příliš mnoho věcí najednou. Například dole na rozlehlých kamenitých pláních, které se rozprostíraly kolem základny hradu, přestali už před nějakou dobou Gorviho pozemní válečníci rozlišovat mezi nepřáteli a svými. Cokoliv spadlo z nebe, pokládali za nepřítele. Otroci, kteří na ně dohlíželi, buď utekli do Zatuchlého sklepa, nebo je zvířata ve svém zuřivém běsnění zabila. Po pláni se válely krvavé zbytky nemrtvých, kteří teď skutečně zemřeli. Vypadalo to jako by nějaký šílený malíř vzal štětec a pocákal šeď holých kamenitých plání rudou barvou! Nad touto krajinou smrti buráceli válečníci nacpaní k prasknutí, přesto stále vraždící a hodující, plní, ale nikdy ne spokojení a věčně bažící po dalším chodu. Nenašel se nikdo, kdo by jim ho zakázal, a tupá zvířata byla příliš rozběsněná, než aby sama věděla, kdy přestat.

Z nebe neustále pršela potlučená a znetvořená hrůza. K zemi se řítili kňučící létavci s polámanými křídly. Otroci a pobočníci přitom padali ze sedel nebo sami vyskočili vstříc žravým, řičícím netvorům poblázněným krví. Řvoucí vzdušní válečníci, kterým se vzňaly měchýře, křižovali oblohu jako zpola oživlé meteority. Tu a tam se některý zřítil k zemi v rudočerné kňučící změti, což ještě stupňovalo celkový zmatek.

Příkopy byly prolomeny. Tangiru Chrochtavý a vládce Eran Zjizvený vedli pozemní útok na Zatuchlý sklep, a přesto, že na ně z balkonů na krakorcích lili vroucí tekutiny, probojovali se dovnitř. Pak pokračovali nahoru do hradu a dolů do útrob, do samotného sklepa a ke studnám hradu. Devetaki Lebka je varovala, aby studny nechali na pokoji, ale vládci okamžitě začali plenit a co si nemohli odnést, zničili.

Prosekali se visící změtí trubiček (ve skutečnosti to byly obnažené žíly Wrathiných sifónovců, které nasávaly vodu nahoru do Wrathiny věže a odtud zásobovaly celý hrad), otrávili studny močí, česnekem a stříbrným prachem a zpustošili všechno kolem nich... což je však přišlo draho. Erana Zjizveného rozpáral válečník (tentokrát se smrtelnými následky) a Tangiru si zpřerážel všechny kosti při pádu do jámy. Byla to past a tvorové, kteří byli uvnitř, s ním udělali krátký proces. Smrti těchto Vampýrů nikdo nelitoval. Jejich pobočníci bojovali s o to větším nasazením, když věděli, že alespoň dva z nich povýší na vládce. Nejprve si ale musí poradit s krvavým výstupem z nejnižších pater Zatuchlého sklepa.

O něco výše byla dobyta Zjizvená věž. Zahar, Grig a dva nižší pobočníci nepřežili soustředěný útok šesti velkých válečníků, kteří přistáli na plošinách a v oknech a namířili trysky dovnitř hradu. Nestorovi demoralizovaní otroci, teď navíc přiotrávení nebo popálení, houfně podléhali Hestě Hermafroditovi, Lomovi Zakrslému a Grigorovi Chlípnému, kteří zajistili přistávací plošiny a sotva na ně jejich létavci a bojovníci dosedli, bez váhání začali vraždit ochromené a zmatené obránce.

Grigor měl smůlu. Když si šel ,prohlédnout´ svůj podíl žen, setkal se s dítětem Vasagiho kádí, které považoval za koberec. Tvor ho okamžitě obemkl a pokropil trávicími šťávami. Sice se z jeho sevření vysekal, ale zle zřízený - a hned po něm chňaplo netvorovo dvojče! Další dobyvatelé Zjizvené věže stvoření nakonec zabili. Když ho otevřeli, našli z Grigora jen hromádku polámaných kostí. Tak skončil vládce Chlípný. Když se později Devetaki doslechla o jeho skonu, na okamžik si nasadila usměvavou masku...

Střecha posledního hradu Vampýrů se proměnila v krvavé bitevní pole. Její svažitá plocha dýmala a tryskaly z ní sloupy plamenů z hořících tvorů, zalévaly ji proudy krve, střev a moči, jak mezi sebou zápasili Wrathini muži a zvířata a nájezdníci Uršuly Ze skal.  

Hrad měl určitá omezení a zdaleka nebyl nedobytný. Na střechu z Wrathiny věže vedlo jen málo východů, což Wrathe znesnadňovalo doplňování bojovníků. Když nakonec došlo na ústup, mnoho jich na těch několika strmých schodištích zemřelo v tlačenici. Střecha byla dobyta a částečně zajištěna, ale z Uršulina oddílu přežila jen hrstka. Devetaki úbytek ochotně nahradila z vlastních řad.

Teprve potom sama přistála v koutě, kde se nebojovalo, pochutnala si na srdcích tří čerstvě zabitých zajatců, nakrmila svého velkého létavce a dopřála mu odpočinku. Přesedlala na jiné zvíře a brzy zase vzlétla. Během své krátké návštěvy na střeše si stačila všimnout stříbrné klece a zvedacího zařízení, které jí připadaly nanejvýš příhodné...

Někdy během šesté hodiny noci byl dole konečně dobyt Zatuchlý sklep, načež se mezi soupeřivými pobočníky strhl menší souboj o to, kdo by měl povýšit na místa vládců Erana a Tangirua.

V další věži nad nimi toho měl Spiro Smrtooký právě dost. Ano, byl šílený, ale zase ne tak moc. S každou spalující dávkou jedu z jeho vraždících očí mu ubývalo sil a teď už věděl, že Wran se nevrátí. Jeho bratr byl buď mrtvý, nebo uprchl a Spiro ho podezříval spíš z toho druhého. (Navíc tušil, že válka o krev nebyla pro Wrana jediným důvodem k útěku.) Spiro byl jen jeden a Šílený hrad byl obrovský. Nemohl být na tolika místech zároveň. Pokaždé když použil svůj pohled, výsledek byl slabší. Plýtval tady svým dědictvím a bylo mu jasné, že moudřejší by bylo vydat se za novou a slavnou budoucností někam jinam.

Myslel si, že Wran už je v této chvíli daleko na cestě zpátky do Turgosheimu, aby si upevnil bývalou pozici, než se vrátí ostatní, kteří přežijí. Spiro mu bude brzy v patách... ano, aby ho potrestal za zbabělost tváří v tvář nepříteli a hanebné dezertérství! Takhle přemýšlel Spiro, zatímco venku zuřila bitva. Na hodinu nechal svůj zrak odpočinout, osedlal nejlepšího létavce a dalšího na vystřídání a na nočním větru vyletěl ven.

To už Lom a Hesta zajistili Zjizvenou věž, zrekvírovali nové létavce a vrátili se do bitvy kolem Wrathina hradu. Když zahlédli a poznali Spira, zamířili k němu. Devetaki je viděla za ním letět, věděla, jaké jim hrozí nebezpečí - a nevarovala je. Oba vládci byli zrůdy a vždycky ji dráždili. Přidalo se k nim dalších šest nižších vládců. Obklíčili Spira a každý z nich točil bolasem s lesknoucími se háky.

Spiro v sobě soustředil svou hrůznou energii a nahromadil ji za pomstychtivýma očima. Přikrčil se v sedle, protože nad hlavou mu zahvízdala rotující smrt - a hned se musel předklonit, když prořízla vzduch těsně za ním! Dříve nebo později ho dostanou, probodnou ho skrz naskrz, vytáhnou sedla a pustí. Dost! 

Hrbil se na létavci jako obrovitá ropucha a jeho zrak spočinul na Lomovi Zakrslém. Zamířil jej na něho jako přes hledáček zbraně. Lom seděl toporně jako pravítko a nedokázal odvrátit pohled! Spirovy oči ho přitahovaly jako magnety. Kypěla v nich mentální zášť, kterou Spiro vysílal po dráze pohledu jako sokola vrhajícího se na kořist!

Pak... Lom vybuchl jako bomba! Kolem se rozstříkla rudá pěna, jak mu vnitřnosti vyrazily všemi tělesnými otvory a na všechny strany! Vypadalo to, jako by byl bublinou plnou krve, která se vznáší ve vakuu a která najednou v jediném okamžiku praskne, takže vzduchoprázdno vysaje vnitřek.

„Ha!“ vykřikl Spiro a rychle rozcupoval dva nižší vládce i s létavci. Potom zahlédl Hestu Hermafrodita a rozhodl se, že bude další na řadě. Ha, ty polotvore! zavolal Spiro telepaticky. Jaká budou tvá poslední slova? 

Ty... ty surovče! špulil/a rty Hesta - nedokázal/a však odvrátit pohled. Dělej, co umíš! 

Spiro udělal, co uměl. Trhl hlavou dopředu, jako by chtěl svému mentálnímu šípu udělit zrychlení a popohnat ho. Hermafroditovi dlouhou dobu vystupovaly z lebky oči a on/ona zaječela: „Sp -!“ Jenom „Sp -! Víc před smrtí nestihl/a. Jakým způsobem však zemřel/a! Hermafroditovy pěstěné ruce a ženské nohy odletěly od končetin, zatímco hlava mu/jí vybuchla na krku! Groteskní mrtvola ještě chvíli seděla, pak se převážila ze sedla, rotovala nocí k zemi a ze všech pěti pahýlů jí stříkala krev. Spiro se napřímil, zahrozil velkou pěstí, výhružně se rozhlédl. Ostatním to stačilo. Dlouho se hlasitě smál, pak zamířil na východ a nikoho ani nenapadlo se mu stavět do cesty. Alespoň ne mnoho dalších kilometrů.

Za ním s neutuchající silou zuřila krvavá válka o Šílený hrad, Prašivou a Wrathinu věž...

V zasypané jeskyni ve dvou třetinách cesty průsmykem na Sluneční stranu se Geoffrey Paxton jako šílený dobýval skrz mohutnou hromadu balvanů, která mu zatarasila cestu na svobodu. Ruce mu krvácely, měl polámané nehty a roztrhané šaty a divil se, proč ještě není vyčerpaný. Také mu připadalo divné, že v té černočerné tmě není úplně slepý. Ve skutečnosti věděl proč, cítil totiž i zvláštní hlad a ještě podivnější žízeň - ne však po obyčejné potravě a vodě. Lidská část jeho mysli se však nepřestávala všem těm zdánlivým nesrovnalostem divit.

Předpokládal, že na většinu z nových pocitů si brzy zvykne, na hlad však ne. Kdyby hlad začal být nesnesitelný... bylo tu ještě bezhlavé tělo Zindevar, které leželo zhroucené vzadu v jeskyni nebo rozdrcená mrtvola Bruna Krasina. Paxton však nebyl tak hladový.

Zatím ne.

Hlodaly v něm i jiné druhy hladu: po životě (nebo nesmrti), po moci a také po pomstě. Na životě lpěl se zatvrzelostí upíra. Pomsta? pokud věděl, syn Harryho Keogha je ještě naživu a pomsta tedy není vyloučená.

Moc? Ta přijde se znovu nabytou telepatií. Alespoň v tom směru o něco pokročil. Ostatně tak si to plánoval: postupovat po jednotlivých krocích.

Znovu se vrhl na zeď balvanů a dozadu do jeskyně odhodil suť. Razil si cestu k noci, svobodě a osudu. Věděl, že tam někde na Sluneční a Hvězdné straně by mohl uspokojit všechny druhy svého hladu jediným činem a potom...

Potom by se už jen tak s něčím nespokojil.

Vasagimu (který už nebyl Sosákem) je třeba přičíst k dobru trpělivost. Alespoň v jednom směru byl trpělivý, v jiném však jednal rychle. Spěchal, protože si stanovil více úkolů a Wran Zuřivý byl jen jedním z nich. Vasagi a Karmen královsky povečeřeli a jejich pokrm chutnal po všem, co upířímu žaludku lahodí nejvíc. Chutnal po krvi jiného upíra, v tomto případě Wrana, a hlavně po krvi jeho pijavice. Vyříznutí parazita mělo podle všeho stačit, aby znovu ztratil vědomí. Vasagi tedy s přípravou jídla neotálel, ale hned se do té řezničiny pustil, zatímco Wran ještě ležel na hromadě s hlavou rozbitou Karmeniným úderem. Ten způsobil, že mu tak dlouho trvalo, než se probudil. Měl poraněnou hlavu, ztratil hodně krve (která nepřišla nazmar) a také mu odstranili pijavici, kterou pak vyždímali, jako by vymačkávali šťávu z pomeranče, až na to, že pomeranč se nesvijí, neklouže i nesnaží se utéct.

    Přestože už v sobě neměl parazita, v jeho krvi i nadále proudila jeho esence, a protože byl Vampýr (tedy bývalý), ještě nezemřel. Kdyby se našel někdo, kdo by o něj pečoval, mohl by dokonce přežít, jen by v sobě už nikdy neměl tolik života a přestal by být vládcem. Když tedy Wran zasténal, probudil se a otevřel oči, které byly jako vždy rudé, jen snad trochu pobledlé, Vasagi s ním dokázal svým způsobem soucítit - i když opravdu jen málo.

Vasagi totiž věděl, jak Wranovi je. Svého času se totiž cítil stejně, možná i hůř, a za podobných okolností.

Můžeš mluvit? zeptal se ho Vasagi jako vždy v mysli a doprovodil to elegantním vlněním prstů a rukou pro zvýšení důrazu. Kdysi se mu tento způsob dorozumívání stal nutností, když si vytrhl nemocné zuby a kosti ve spodní čelisti a nahradil je dutým sosákem zakončeným jemnou, zatažitelnou, dutou jehlou: vynikající zbraní či nástrojem použitelným u jídla, ale nevhodným pro normální řeč. Nyní byl sosák pryč. Wran mu ho v souboji na Sluneční straně usekl, takže z něj bývalému Sosákovi zbyl ve tváři jen kráter s rudými okraji. Když teď Wran vzhlížel k tmavé siluetě na pozadí kroužících hvězd a ke žhnoucímu ohni očí, které jediné rozeznal, uvažoval, jakou má asi v kypící temnotě pod kápí tvář.

Jelikož se na to Vasagi zeptal, Wran začal přemýšlet, jestli může mluvit. Ústa měl suchá jako troud, jazyk přilepený na patro a sotva našel sílu, aby zavrtěl třesoucí se hlavou. Nemohl uvěřit, kolik bolesti mu tak drobný pohyb může způsobit. Málem se zase propadl do bezvědomí. Jeho záda! Zničená páteř, z níž Vasagi vytrhl pijavici, aby si mohl pochutnat na jejich šťávách!

Dobře, řekl Vasagi. Nechci po tobě, abys mluvil, stačí, když budeš poslouchat. Budu totiž vyprávět příběh. Historii o trnité a - jak se nyní ukazuje - i správné cestě! Jak příhodné, že ji budu vyprávět někomu, kdo v ní sehrál důležitou roli na začátku, a jak nyní vyšlo najevo, i na konci. Tedy na svém konci... 

Posadil se Wranovi téměř na dosah, protože zajatec neměl sílu vztáhnout po něm ruku. Po způsobu vypravěčů se nejdříve zamyšleně zahleděl do dáli přes Hvězdnou stranu. Zatímco Karmen opodál krmila párek uvázaných létavců květy hlodaše, medem a možná i prázdnou kůží Wranovy pijavice, Vasagi začal vyprávět:

Na Sluneční straně se konal souboj a samozřejmě byl na život a na smrt. Pouze jeden směl přežít a vítězně se vrátit domů, do posledního hradu Vampýrů. Bojovali spolu Wran Zuřivý Smrtooký, ničemně stvoření ne zrovna jemných mravů, a vznešený Vasagi, řečený Sosák. Výsledek měl být jistý, byl by, kdyby se hříčkou osudu ke všemu nepřipletl szganský mladíček, který závažně narušil rovnováhu situace. Tak moc, že vznešený Vasagi byl poražen. Nejen poražen, ale i... znetvořen k nepoznání! Bylo ostudné, že ho o tvář připravila taková špína jako Wran.

Někdo by si možná myslel, že zohavení a groteskní znetvoření bude Vasagimu dostatečným trestem. Ale ne, bylo třeba ho také zabít, ovšem… Jistě však způsobem, který je hoden jeho postavení a pozice, jakou zaujímá v řádu věcí. Soupeř má právo vychutnat si vítězství, ale zachová tu trochu důstojnosti, která poraženému zbyla? Vampýři jsou koneckonců královská stvoření. Někteří z nás jsou...

Wran však nebyl - a není - jedním z nich. Ani se jím nestane, dokud mu neulevíme od velké zátěže těla. Již brzy, ach brzy!

Takže Vasagimu uloupili pijavici, z pijavice vymámili vejce a Wran Zuřivý s úžasným smyslem pro humor odkázal toto vznešené sémě právě dotyčnému mladíčkovi, který mu bezděčně zachránil ubohý život a jemuž ještě teklo mléko po bradě. ,Dost!´ (řeklo by se) ,Teď už smí Vasagi zemřít v pokoji, který snad ještě nalezne. Wran mu jedinou ranou utne hlavu a bude po všem...´

Skutečně?

Ne, Wran přibil Vasagiho kolíky na úbočí kopce, kde měl vyčkat východu slunce, aby ho uškvařily jedovaté paprsky. Wran sám prchl před rozedněním zpátky na Hvězdnou stranu. Ovšem, co osud dal, rád si bere zpět! Stejný szganský mladíček (ano, zase on) vytrhl Vasagimu kolíky a osvobodil ho. Tak teď už víš, jak se přihodilo, že Vasagi přežil, a zbytek příběhu ti mohu vylíčit do detailu.

Vasagi se odplazil do hluboké jeskyně a zůstal tam po celý den. Když přišla noc, zabil malé zvíře. (Ach, to utrpení při jídle, jídle tou ohavnou dírou ve tváři, po tolika letech, kdy jen pil!) Alespoň ho to posilnilo. Celou noc zlézal hory, spal, jen když ho přemohlo vyčerpání, a jedl, když bylo co. Noc na Hvězdné straně trvá dlouho a Vasagi byl odhodlaný. Poháněla ho jediná myšlenka - a té se celou dobu držel: Wran Zuřivý ještě žije!

Nad ránem přišel do  Velkého průsmyku, našel ve skalách hlubokou průrvu, zalezl dovnitř a uložil se ke spánku. Jeho spánek však něco vyrušilo! Slunce sice už stoupalo, ale poblíž přistál létavec a otrok (pobočník nějakého vládce) přikolíkoval k zemi ženu, podobně jako prve přibili Vasagiho. Když pobočník odletěl, Vasagi ji osvobodil a zjistil, že je to jedna z jeho vlastních žen, Karmen ze Zjizvené věže! Připadalo mu, jako by Wrana ostatní chtěli vymýtit všechno, co s ním souviselo!

Zachránil tu ženu a ona se mu stala družkou. Dohlédl na její proměnu ve vládkyni a při příštím západu slunce spolu zahájili dlouhý pochod na západ. Vznešený Vasagi totiž věděl, co dělá a že ještě není vše ztraceno.Zdaleka ne.

Pochod trval velice dlouho, cesta byla nelehká a živili se jen masem trogů. Vasagi přišel o svůj proslulý metamorfismus a zbývala mu jen houževnatost. Ta mu ovšem stačila.

Nakonec došli k dalekým upířím močálům na západ od Bariérového hoří a Vasagi tam vypěstoval obzvláště nepěkné houby. Když dozrály a vypustily výtrusy, vdechl je! Už měl samozřejmě upíří tělo, které výtrusy odmítá. Odmítalo je velmi dlouho. Nakonec se však jeden uchytil, musel být opravdu silný. Vasagi cítil jeho sílu a radoval se!

Živil se krví zvířat a své družky Karmen (která mu ji dávala dobrovolně), dokud se mu nezačal metamorfismus vracet! Čekal na to však dlouho a byla to doba plná útrap a strádání. Ty je neopustily ani během daleké cesty domů.

V západním předhůří Hvězdné strany se stalo něco výjimečného! Vasagi narazil na hladovějícího létavce. Bylo to upíří stvoření, volně se potloukající divočinou a ponechané samo sobě. A bylo inteligentní! Vasagi létavce nakrmil, takže se mu vrátily síly, a dokonce se dozvěděl i jeho jméno! Ach ano, měl jméno, které si zapamatoval z dob, kdy byl člověkem. Karz Biteri,uprchlý z Runové věže v Turgosheimu a od svého pána Věštce Maglora. Tolik zjistil vznešený Vasagi a nic víc. Od té chvíle však měl zvíře, které neslo jemu a Karmen náklad. Bylo to zvláštní zvíře, které odmítalo krev lidí i trogů a jedlo jen maso zvířat, květy hlodaše a med divokých včel.

I jejich vztah byl zvláštní, vůbec se nepodobal vztahu mezi zvířetem a jeho pánem! Tohle stvoření totiž mělo svou hlavu. K Vasagimu ho však poutalo přátelství a také potřeby a Vasagi zase potřeboval létavce. Uzavřeli jednoduchou dohodu: každý zůstane svým vlastním pánem a ať už vytěží ze svého partnerství cokoliv, až bude někdy jeden z nich chtít odejit, druhý mu v tom nebude bránit.

Tak se postupně Vasagi, vládkyně Karmen a létavec Karz vrátili do této střední oblasti Sluneční a Hvězdné strany. Když přišli, nalezli domov v pouhé jeskyni, což jim však pro tu chvíli stačilo. Vasagi vyčkával a pozoroval, aby věděl, jak se věci vyvinou. Z Turgosheimu na východě se blížili staří nepřátelé a střetnutí s renegáty mohlo skončit zajímavě. Mezitím Vasagi pomocí znovu nalezené telepatie navázal spojení s posledním velkým hradem Vampýrů, Zjizvenou věži a jistými jejími obyvateli. Mezi jinými s létavcem, pouhým létavcem, který vůbec nebyl jako Karz. Svého času však také býval výjimečný a věrný. Bylo to zvíře, na kterém Vasagi letěl oné noci na Sluneční stranu, aby se utkal v souboji s Wranem! Stále byl svému pánovi věrný! Když Vasagi zavolal, utekl z ohrady a pospíchal k němu. Teď tedy Vasagi i jeho vládkyně měli zvířata, na kterých mohli létat na Sluneční stranu a lovit Szganye jako kdysi.

Což nás přivádí k přítomnosti...

Vládkyně mezitím nakrmila létavce a přišla k Vasagimu, který seděl vedle zlomeného, zuboženého Wrana. Nesla dlouhý a tenký szganský provaz, který bylo skoro nemožné přetrhnout. Byl utkaný ze speciální trávy a měl na konci smyčku, kterou navlékla Wranovi přes hlavu. Zbytek obtočila kolem skalního výčnělku, dokud nebyl upír pevně spoutaný. Wranovi se bolestí dělalo špatně a slabostí se nemohl ani pohnout. Nezbývalo mu než se dívat, jak mu ovíjí nohy dalším provazem, jehož konec upevňuje…k sedlu Vasagiho létavce?

Vasagi po chvíli pokračoval: Kdysi si vládci - a vládkyně - z Wrathina hradu dělali z Vasagiho legraci, říkali mu příšera kvůli jeho tváři a ,hlasu´, jeho elegantnímu a obratnému způsobu mluvení, protože se tak diametrálně lišil od jejich. Nejhlasitěji se však vysmíval Wran. Jak bylo řečeno, právě Wran mohl za to, že se z Vasagiho stala opravdová příšera s pouhou dírou místo obličeje! Protože Vasagimu říkali příšera a protože také nikdy moc nedbal na fyzický vzhled (u bytostí, které dovedou své tělo tak jednoduše změnit, to pokládal za marnivost), rozhodl se, že se příšerou stane! Ostatně nikdo neměl takový dar metamorfózy jako Vasagi. 

Postavil se, vztyčil se v celé své výšce a shlížel dolů na Wrana. Svůj příběh jsem dopověděl. Je pravdivý a já jsem toho živoucím důkazem. Vampýři si odedávna vytvářejí stvoření k obrazu svému, ale já, Vasagi, jsem zašel dál a přetvořil sebe podle jednoho ze svých tvorů. Pohleď a věz, že já jsem Vasagi z Vampýrů - nyní vládce Vasagi Otevřený! 

 Rozevřel plášť... a potom rozevřel i tělo!

V té úžasné chvíli odhalení Wran málem zapomněl na svou ukrutnou bolest. Nepřekvapilo ho, když Vasagi odhalil, kdo je, protože to už věděl, ale užasl nad bezmezností vampýrského metamorfismu, který tady byl doveden na samou hranici. Když Wran Vasagiho viděl, uvědomil si, že nejen ovládl k dokonalosti metamorfismus, ale že překročil i hranice příčetnosti. Protože Wran věděl, že se šílenci se nediskutuje, ani se o to nepokoušel, jen tam ležel a nevěřícně zíral a obličej se mu zkřivil ve výrazu hrůzy.

Vasagi řekl, že se přetvořil podle jednoho z vlastních tvorů. Wran teď pochopil, co tím myslí. Jednou (zdálo se to strašně dávno) šli do Zjizvené věže se Spirem, psím vládcem Nomou Canisonem a Nestorem Mučitelem mrtvých a viděli jednoho z Vasagiho strážců schodiště. Vasagi teď vypadal... podobně.

Pod kapuci pláště, kterou teď odhrnul, zbývaly Vasagimu v obličeji jen oči. Pod leskle černým, úplně plochým nosem se dvěma zářezy nozder měl silný, svalnatý krk, který se napojoval přímo na hrudník. Ve středu mezi bradavkami a odtamtud až k rozkroku, který byl jen spojnicí nohou a už se na něm nenacházely pohlavní orgány, se jako brána otevíraly ohromné svislé, gumovité pysky a odhalovaly Vasagiho pulzující vnitřnosti! Na zádech musel mít žebra obalená svaly a uchycená k páteři, ale vpředu si z nich vytvořil zuby, ze kterých tekly sliny a které po Wranovi chňapaly!

Achchch! vydechl netvor. Mohl bych ti sežrat tvář - sníst tě celého, ale neudělám to. Proč taky, když pod ocasem mého létavce schne krásný čerstvý zvířecí hnůj? Nebo bych tě mohl přibít k zemi a nechat čekat na slunce, jenže to teď jen tak nevyjde. Já sám i Karmen jsme oba byli svého času přibití, a proto víme, že to nemusí vždycky znamenat smrt. Ovšem ten provaz, co máš kolem krku... 

...ji znamená!

Bez dalších řečí se Vasagi zase zahalil do pláště, nasadil si kápi, otočil se a nabídl Karmen rámě. Společně došli k čekajícím létavcům. Wran se chtěl uvolnit z pout, hned ho však zarazily tisíce malých nožů v zádech: byla to přerušená nervová zakončení v místě, kde mu Vasagi vyřízl pijavici. Ti dva nasedli... a vznesli se!

U skály něco poskočilo a rudě vytrysklo, potom už se to nehýbalo. Za chvíli Vasagi nožem přeřízl provaz a poslal Wranovo bezhlavé tělo ve spirále k zemi.

Hotovo! vzdychl Karmen v mysli.

Pro tebe, ale ne pro mě, odpověděla. Zbývá jistý ,neopeřený szganský mladíček´, který ze mě udělal vládkyni a potom mi chtěl upřít má práva a zabít mě. Ty sis svou pomstu však užil, můj vládce. 

Ano, přikývl, a byla... sladká! Uznávám ovšem, že máš pravdu. Co kdybychom tedy letěli najit Nestora? 

Vznesli se na nočním větru a zamířili na Sluneční stranu.

Mezitím se Gorvi Křivák radoval, že se mu podařilo uprchnout! Za sebou měl jen velmi mnoho pustých kilometrů a před sebou poslední drolící se obratel zahnuté páteře Bariérového pohoří, Velkou rudou pustinu a nakonec téměř vyprázdněnou soutěsku Turgosheimu. V posledním hradě si bude Wratha s ostatními myslet, že je nejspíš mrtvý a sežraný a jeho kosti leží rozházené po kamenitých pláních. Jestli ano, je to výborné! Byl si vcelku jistý, že ho na útěku nikdo nezpozoroval, a s určitostí věděl, že o jeho únikovém východu nemá nikdo ani tušení. Stejně mu nepřipadalo pravděpodobné, že by posílali pátrací komando až do Turgosheimu kvůli jednomu muži.

Když zmizely poslední skalnaté výčnělky a hory se proměnily v rovinu a když vepředu měla ležet jen prázdná, bublající rudá pustina a její puch, Gorviho poněkud překvapilo, že před sebou na nebi vidí jiného létavce a slyší telepatický chechot jeho jezdce.

Ha, Gorvi! To se dalo čekat! Gorvi Křivák, uprchlík! Sám samotinký, na útěku, s hlavou plnou myšlenek na starý dobrý Turgosheim! Zastesklo se nám po domově? Naše válka o krev na tebe byla moc? Všechno to ošklivé bojování a tak?

Gorvi se bleskurychle zamyslel (tentokrát si však myšlenky nechal pro sebe). Za chvíli řekl: Krvavá válka skončila, Borisi, odpověděl. Jsem jediný z výše postavených, kdo přežil. Možná se nakonec přitrousí i další - otroci a jeden nebo dva pobočníci - ale nikdo jiný. Obě strany měly totiž příliš vyrovnané síly a navzájem se vyhladily. 

„Skutečně?“ řekl Boris a zatvářil se jako udivený idiot. (Byl už blíž a nepotřeboval použít telepatii.) Potom mu grimasa sklouzla z tváře. „Přesto bych přísahal... že před chvilinkou jsi přemýšlel, jestli za tebou někoho poslali, aby si to s tebou v Turgosheimu vyřídil.“

Gorvi věděl, že je prozrazen, a proto zatočil bolasem s ošklivými háky a mrštil jím po Borisovi. Ten se nahrbil v sedle, přinutil zvíře stočit se stranou a vyhnul se. Gorvi zavrčel nadávku, jako střela se prosmýkl volným prostorem a zamířil přímo přes Velkou rudou pustinu. Vrhl rychlý pohled přes rameno a překvapilo ho, že se Černý Boris potutelně usmívá...dokud neucítil telepatický rozkaz, který vyletěl k nebi.

Je jen tvůj. Vezmi si ho!

Gorvi se nepodíval, ale nahnul se dopředu přes napnutý krk svého zvířete a poručil mu: Leť! Leť jako nikdy dřív! 

O dva nebo tři kilometry dál nad Velkou rudou pustinou burácení trysek zesílilo a Gorvi se musel podívat. Byli dva: malí, mrštní vzdušní válečníci. Jeden se na něj řítil jako kámen, druhý se držel trochu zpátky a klesal ve strmé spirále a díval se, kterým směrem se Gorvi vydá. Vlastně to nehrálo roli, protože ať uhne kamkoliv, budou na něj příliš rychlí. Než si tohle stačil pomyslet, už ho skutečně dostihli!

Torpédo proletělo rovnou skrz křídlo létavce, ožehlo ho a potrhalo. Druhý zploštil svou spirálu, dostal se za Gorviho, vztyčil kostěné ostny podél páteře a rozpáral létavci břicho po celé délce. To stačilo, aby zvíře začalo padat. Gorviho překvapená, zaskočená mysl přemítala, jak je možné, že se něco takového děje právě jemu.

Když sebou létavec plácl do kouřícího, žhavého jezírka kyseliny, Gorvi se stále ještě divil. I kdyby měl čas, aby se aerodynamicky zploštil a seskočil z létavce, nebylo kam letět. Stál létavci na hřbetě a zatímco se zvíře škvařilo, bublalo a potápělo se, snažil se něco vymyslet. Ani všechna podlost světa by mu však z téhle situace nepomohla. Uvědomil si to, a když se jeho zvíře začalo definitivně propadat pod hladinu, natáhl ruku, přidržel se sedla a potopil se s ním.

Za chvíli se vzbouřil jeho parazit (upíří nezdolnost?) a přinutil Gorviho uvolnit sevření. Možná to nezpůsobila jen nezdolnost pijavice, ale mocná leptává síla kyseliny, protože se mu prsty článek po článku rozpouštěly na sliz a oddělovaly se od rukou. Ať to bylo jakkoliv, na povrch z něj mnoho nevyplulo.

To málo, co zbylo, navíc nevydrželo dlouho...

Když si Devetakina vojska ve Zjizvené věži doplnila zásoby, pokusila se proniknout dolů do Prašivé věže. Našla však cestu zatarasenou a ukázalo se, že je pro tuto chvíli nedobytná, stejně jako zbytek věže. Nomovi obránci ve všech částech věže bojovali jako vzteklí psi a psí vládce byl prozatím v bezpečí. Na rozdíl od Wrathy. Ze Zjizvené věže vedlo nahoru do nejvyššího panství mnoho cest. Mělo početné přistávací plošiny a okna a uvnitř chodby a schodiště. Wrathina věž čelila útoku ze Zjizvené věže i ze střechy a útočníci měli její dobytí na dosah. Wrathini bojovníci byli zavření a natěsnání uvnitř, zatímco ji samotnou pěna bitvy pomalu, ale jistě vynášela nahoru ke střeše.

Dole padl Šílený hrad! Dezertérstvi obou bratrů Smrtookých jejich otroky naprosto demoralizovalo a pokračovali v boji jen ze setrvačnosti, protože jim nic jiného nezbývalo. Stejně se z nich nakonec nejspíš stane potrava válečníků. Vyjde nastejno, jestli jim někdo roztrhá střeva v boji nebo skončí ve střevech nějakého tvora nebo v roztoku ve výrobní kádi!

Zbývaly tedy už jen Prašivá a Wrathina věž, ve kterých ještě vzdorovali Noma Canison a Wratha Povýšená. Zbytek posledního hradu (kromě několika nepřístupných zákoutí, která kladla odpor) teď patřil Devetaki. Její síly samozřejmě také utrpěly ztráty... to ji však těšilo! Protože poslala své generály do přední linie, většina jich padla a už nepovstane. Ta hrstka vládců, kteří přežili, nic neznamenala. Půjdou za nijako ochočení psíci a budou se rvát o drobečky, které upustí.

Byla patnáctá hodina noci (i Panenskou babičku udivovalo, jak rychle dosáhla tak velkého úspěchu). Devetaki odvolala své bojovníky z vypleněných, podrobených věží a poslala je všechny na Wrathinu věž. Jednu únikovou cestu na střechu nechala volnou a nepustila své jednotky ani k jedné věžičce, kde věděla, že čeká osamělý osedlaný létavec, připravený k odletu. Zatímco okna Wrathiny věže stále vyplivovala oheň nebo občas i ječícího otroka a z každého otvoru se valil hustý černý kouř, Devetaki přistála na střeše, svěřila Alexeje Jefrose do péče otroků v roli osobních strážců, postavila se poblíž Wrathina létavce, aby na ni nebylo vidět, a čekala. Wratha konečně přišla.

Zadýchaně se proplétala mezi bojujícími upíry a tak naléhavě chtěla být pryč, že se ani nepozastavila nad tím, že ji nikdo nepoznal a nebránil. Samozřejmě ji poznali, ale Devetaki vydala jasné a prosté rozkazy, které nenechávaly prostor pro žádný omyl: Wrathe Povýšené se nesmí ublížit! Je moje! Což teď skutečně byla.

Když Wratha vešla do věžičky, uviděla létavce, který tam ležel a z krku podříznutého kolem dokola až k páteři mu odtékal život. Byl úplně ochablý a vydával jen chrčivé zvuky. Pro něj už bitva skončila. Wratha uviděla i Devetaki. Wratha měla na ruce připevněnou bojovou rukavici zanesenou masem – v příštím okamžiku se jí ale na každou ruku pověsil i jeden z Devetakiných nejsilnějších pobočníků. Třetí muž se postavil za ni a na bedra jí namířil naostřený dřevěný kůl. Devetaki k ní přikročila a rychle se zmocnila nádobky s česnekem, kterou, jak věděla, nosí Wratha schovanou v záhybech šatů. Tím vládkyni odzbrojila.

Přestože prohrála a všechny její plány přišly nazmar, Wratha poprvé v životě neměla vztek. Žár pod chrupavkovým štítkem na čele pohasl a její kůže ztratila mnoho z obvyklého mladistvého lesku. Devetaki připadalo zvláštní, že by se taková žena jako Wratha měla při porážce chovat tak podrobeně (zastrašeně?), a také jí to řekla.

Wratha se na Devetaki podívala, jako by si vzpomněla na turgosheimskou soutěsku a na to, že svého času byly přítelkyně - svým způsobem a v rámci možností, a tiše odpověděla: „Tak já vypadám sklíčeně? Pokrčila rameny a za chvíli pokračovala: „Tak to zkrátka chodí, jednou jsi dole, jednou nahoře.“ Chladně, smutně se usmála. „Dnes jsem zkrátka dole.“

„Máš pravdu,“ odpověděla Devetaki. „Myslím však, že zítřek už ti novou šanci nedá.“ Položila Wrathe kolem ramen ruku oblečenou v kůži, jako by ji chtěla podepřít, a šla s ní k okraji velké ploché střechy. Wratha byla unavená. Hrbila se a vypadala velmi křehce. Devetaki neoklamala (jestli ji klamat chtěla) a její muži se drželi poblíž.

Nejhorší boje už skončily a vítězové teď shrabovali zisk. Devetaki věděla, že jí nic nehrozí a Wratha je jí vydána na milost a nemilost. To druhé převažovalo. Nakonec došly k otevřené věžičce, která skrývala stříbrnou klec. Když viděla, kam ji Panenská babička vede, Wratha sebou trhla a zastavila se. Devetakini muži ji však chytli a na pokyn své paní strčili Wrathu do klece, zavřeli dveře a chtěli ji vytáhnout do vzduchu. Vtom Wratha vykřikla: „Devetaki! Bývaly jsme přítelkyně. Dokonce jsem... tě obdivovala a chtěla jsem se ti podobat. Pořád tě obdivuji! Zvítězila jsi. Máš všechno.“

„To je pravda,“ Devetaki si nasadila usměvavou masku. „Co to však má znamenat? Žádáš mě o milost? To ty ses vzbouřila, Wratho. Tohle všechno je tvá vina.“

Wratha zavrtěla hlavou. „Nežádám tě o nic, Devetaki. Můj čas vypršel a já to vím. Chci jen, abys věděla, že proti tobě nic nemám.“

Devetaki přikývla. „Takže přece jen žádáš, svým důmyslným způsobem?“

Wratha znovu zavrtěla hlavou. „Ne, jen jsem si uvědomila, že jsem celý život nenáviděla. Teď, když je po všem... přála bych si, aby v něm bývalo bylo víc lásky, nic víc.“

„Lásky?“ Devetaki zvedla obočí. „Myslíš pravé lásky, jakou znají Szganyové? Mezi upíry? Existuje něco takového?“

„Kdysi jsme bývali Szganyi,“ odpověděla Wratha smutně.

„Ten čas dávno minul,“ usmála se Devetaki.

„Jen jednou mě skrz ty mříže polib,“ prosila Wratha. „Potom mě mohou pověsit a já počkám na slunce.“

„Hm?“ I když měla na sobě Devetaki usměvavou masku, zamračila se. Polibek?“

„Láskyplné rozloučení,“ řekla Wratha (a vzadu v krku začala shromažďovat hlen). „Kdyby pro nic jiného, alespoň si dokážeme, že umíme zemřít skvostně a okázale, jak jsme žily.“ Mluvila přidušeným hlasem, který však způsoboval hlen, ne emoce. Nebo přinejlepším velmi chladný cit.

Panenská babička naklonila hlavu na stranu. „Myslím, že se mi to zamlouvá. Staniž se.“ Přistoupila ke kleci, vyhnula se stříbrné mříži a přitiskla ústa na Wrathina. Ta se bleskurychle napřímila, skrz mříže Devetaki chytila a do stahujícího se krku jí plivla jedovatou slinu! Zatímco se Devetaki bránila a dávila, Wratha jí mačkala krk, dokud to odporné sousto nepolkla. Nakonec ji kousla do rtů a ránu olízla! Když se Devetaki vymanila z jejího sevření, Wratha si strhla šaty a odhalila nahé tělo... a mnohem víc než jen nahotu!

Tělo neslo jasné známky jejího prokletí. Devetaki je viděla a vytřeštila oči. Ukázala na ni, zamumlala něco nesrozumitelného, obrátila se a vrhla obsah svého žaludku do rohu věžičky. „Pověste tu čarodějnici!“ vykřikla. Cloumal jí vztek a také strach, z očí jí tekly slzy a z úst žluč. „Pověste tu nakaženou mrchu vysoko, ať si počká na východ slunce!“ Zuřivě (a s obavami?) si sála poraněné rty a nečistou krev vyplivovala. Očisti mě, poručila svému třesoucímu se upírovi a přála si, aby to mohl udělat. Teprve čas ukáže, jestli je toho schopen.

Devetaki se snažila nevnímat Wrathino vřískání a kdákavý smích, když ji vytahovali nahoru a na jeřábu přehoupli klec přes okraj střechy. Panenská babička odcházela jako královna a jen nepatrně klopýtala...

Když Devetaki později znovu nabyla rovnováhy a svolala k sobě generály, chyběla mezi nimi Uršula Ze skal. Nejprve ji napadlo, že Uršula musela padnout v boji, ale jeden z vládkyniných pobočníků ji ujistil, že tomu tak není. „Její létavec byl zraněn,“ hlásil pobočník. „To mi alespoň řekla, když se belhala na jih.“

„K jihu?“ zeptala se Devetaki podezřívavě. Uršula ji poslední dobou občas obdařila podivným pohledem. „Co leží na jihu kromě Bariéroví pohoří? Má tam snad jiné zvíře? Proč nepřistála raději na střeše?“

Uršulin pobočník vypadal zaskočeně, nebo ho možná překvapil Devetakin výbuch. „Na střeše se zuřivě bojovalo a prolévala se krev,“ odpověděl, „k čemuž má vládkyně také přispěla, ale ze vzduchu. Nepochybuji o tom, že se hned vrátí.“

„Hm!“ vydechla těžce Devetaki. „No, možná se vrátí. Musíme si počkat.“ Potom se dala do podrobného vysvětlování svých plánů na neomezené dlouhé obléhání Prašivé věže, a hlavně na obsazení Sluneční strany a její podmanění upířími jednotkami. Když teď padl skoro celý Wrathin hrad, mohou uskutečnit návrh Alexeje Jefrose a vyhnat toho partyzána, takzvaného nekroskopa Nathana Keogha, z úkrytu...

Uršula Ze skal, která překročila Bariérové pohoří západně od Velkého průsmyku, byla ráda, že dezertovala. Škoda jen, že ji to nenapadlo dřív, dokud byl ještě čas přeletět Velkou rudou pustinu a vrátit se do Turgosheimu během jediné noci. V Uršulině hradě nechala dost otroků a zvířat, se kterými by mohla začít znovu a získat moc. Tady byla bezmocná - a vydaná Devetaki na milost!

Milostí právě neoplývá! Zato mazaností? Ano! Uršula sama sebe proklínala za to, že tomu celému přihlížela a neviděla, co se děje, dokud sama Devetaki neoznámila, co má v plánu: ,povýšení´ vládkyň... ,velký matriarchát´. Hm! Nic takového - ona sama bude císařovnou! Kde je teď Zindevar Babí míza? A co by se stalo s Uršulou Ze skal, když z jejího oddílu zbyla jen hrstka? Ach ano, Devetaki ji má na seznamu jako další. Až ji bude ta mocí poblázněná děvka hledat, nenajde ji.

Uršula měla jednoduchý plán: protože by už do rozednění nestihla doletět do Turgosheimu, využije zbytku noci, někde se schová, odpočine si a nakrmí sebe i létavce. Den přečká v nějaké tmavé a jistě neuspokojivé puklině někde dál na východ. Zítra v noci se vyhne Černému Borisovi na východním kraji Bariérového pohoří a v pořádku se vydá domů. Potom už bude vše záležet na osudu. Mezitím ale...

Vzadu na sedle měla uzlík šatstva. Uršula se vždycky snažila vypadat - chovat jako Szganka, ponechávala si dívčí postavu a cikánské způsoby. Převlékne se z válečné zbroje do vzorované sukně, živůtku zeleného jako les a obuje si hrubé kožené boty, rozpustí si vlasy, trošku vytvaruje zploštělý upíří nos a uhasí oheň v očích... Byla si jistá, že se mezi lidmi může pohybovat jako skutečná tulačka z lesa, aniž by budila pozornost, snad kromě pozornosti mužů. Bude snadné nalákat pár slibných mladíčků do temnoty, doplnit si energii a nařezat si i trochu čerstvého masa na cestu zpátky.

To byl celý plán. Riskantní? Možná, ale ne tak, jako kdyby zůstala s Devetaki. Ta se nezastaví, dokud nezíská všechno, a co nebude moci získat... zničí. Uršula jen doufala, že když se nevrátí do bitvy, Devetaki si bude myslet, že zemřela při nějaké nehodě. Což Panenskou babičku zcela jistě potěší...

III

Nana, Nestor a Nathan - Střetnutí!

O něco dříve:

Nepozorovaný (dalo by se říct až přehlížený) sledoval nekroskop se svou skupinou vývoj bitvy o Wrathin hrad. Nezasvěcenému by se museli zdát jako podivuhodně nesourodá společnost: bledý, modrooký muž ze Sluneční strany, čtyři mentálně nadaní lidé z cizího, paralelního světa a divoký vlk z Hvězdné strany. Nathan, Trask, Zek, Chung a Goodly a samozřejmě také Smíšek však tvořili opravdový tým a vládl mezi nimi nevyslovený (jejich situace konverzaci nepřála) pocit sounáležitosti.

Nathan se držel poblíž Bena Traska, Ian Goodly a David Chung spolu celou dobu tiše mluvili a Zek se zdála nerozlučně spjatá se Smíškem. Ďábelsky vypadající vlk sám Nathanovi řekl: „Ta žena zná šedé bratry. Ví, jak se chovat k vlkovi!“ Byla to samozřejmě poklona.

Jejich pozorovatelna nebo vyhlídka se nacházela v místnosti v pahýlu padlého hradu, jehož trosky ležely něco přes dva kilometry na severozápad od posledního hradu. Místnost byla otevřená do dvou stran a neměla strop. Její zbývající stěny však byly mohutné a ve zdi směrem k Wrathinu hradu bylo obrovské okno, kterým měli vynikající výhled na bitvu. Nathan by byl raději někde jinde (hlavně s Mišou), ale vypravil se na Hvězdnou stranu z prostého důvodu: chtěl co nejpozorněji sledovat boj a rozhodnout se, jaké další kroky podnikne proti straně, která z něj vyjde vítězně.

Po devíti hodinách nemohlo být pochyb, která strana to bude. Z většiny pater Wrathina hradu stoupal kouř a kamenitá pláň byla poseta oběťmi boje. Dolétly už i ke zřícenině, ze které nekroskop a jeho skupina počítali upírům skóre; několik zraněných létavců bez jezdce se zřítilo v okruhu asi sta metrů od jejich skrýše. Nakonec spadl i jeden s pobočníkem, který se ještě potácel v sedle. Upír byl zmatený a omámený, odvrávoral jen kousek od zhrouceného zvířete, než sám padl tváří do prachu. To, že se dostal tak daleko, bylo pro skupinku lidí signálem, že by se měli pohnout z místa.

Přes Möbiovo kontinuum vzal Nathan své přátele na plošinu v Bariérovém pohoří na půl cesty mezi Dvěma Brody a Osadou. Tam Zek a David Chung zapojili své schopnosti (a nekroskop své), začali pátrat podél pohoří a snažili se zjistit, co se děje. Přesvědčili se, že nepřítel táboří v horách. Od lávových vodopádů za Velkým průsmykem až k bodu několik kilometrů západně od Osady našli tucet nebo víc zabezpečených míst s malými, ale nezanedbatelnými posádkami. Potvrdila to i Smíškova smečka nenápadných rychlonohých pozorovatelů, kteří se plížili nocí, a stejně tak vlci jeho bratra Plamena. Upíři se v tuto chvíli chovali nenápadně a zdálo se, že jsou nevysvětlitelně nečinní a strnulí... jako by na něco čekali. Na co?

Možná si je Devetaki nechala v záloze pro případ, že by se válka proti Wrathině hradu nevyvíjela dobře nebo trvala déle, než očekávala. Možná měli zabránit Wrathe, aby si doplnila zdroje ze Sluneční strany. Nathan si to však nemyslel. Připadali mu jaksi zlověstní. Byli tiší a nehybní, střežili si kypící mysli před telepatickými vetřelci a všemi smysly bděle vyhlíželi jakýkoliv náznak útoku.

To poslední poskytovalo jakési vodítko: už věděli o nekroskopovi a pokládali ho za mocnou, ničivou sílu. Dávno dospěl k závěru, že se za ním nakonec vydají a utkají se s ním. Takový konec byl vlastně i předpovězen! Nathan ho viděl během svého krátkého výletu do budoucnosti, kam se vydal s Ianem Goodlym. Moc se mu nechtělo spekulovat, co tento závěr bude znamenat. Konec jeho života? Tak to alespoň vypadalo, když s Goodlym zůstal viset v čase, ,na konci svých sil´, na konci modré nitky života, která jako by ho doslova poutala k fyzické existenci.

Nathan se cítil znepokojený, měl obavy a byl jako vždy zklamaný. Vrátil svou skupinu do opuštěného tábora na kraji lesa, kde se vyspí a po řadě se vystřídají na hlídce. První tříhodinovou hlídku si vzal Nathan spolu s Traskem. Zatímco ostatní spali, oni dva si alespoň budou moci promluvit.

„Připadá mi, jako bychom byli velmi daleko od Země a jako by uběhla spousta času od chvíle, kdy jsem ji naposled viděl,“ začal Trask. „Chci říct od mé země. Vlastně jsme opravdu ušli dalekou cestu - přes celý vesmír! Na druhou stranu, to všechno netrvalo déle než noc a den, tedy vašeho času. Vlastně by se asi dalo říct, že ta dlouhá doba paradoxně rychle utekla!“

Nathan přikývl a najednou si vybavil frázi z Traskova světa, kterou tehdy moc nechápal. „Jak ten čas letí, když se dobře bavíš!“ podotkl trpce. Ta fráze lze se k této situaci výborně hodila a on ji správně použil. Vlastně si teď uvědomil, v čem spočívá její vtip. Možná se tedy sarkasmus jejich dvou světů tak moc neliší.

Teď zase přikývl Trask a ušklíbl se, ale rychle zvážněl a pokračoval: „Moc jsi nemluvil o svém výletu s Ianem Goodlym. Bylo to vážně tak zlé?“

Nathan se na něj podíval tím svým zneklidňujícím pohledem modrých očí, pohledem otevřeným jako nebe, a pečlivě si rozmýšlel, co odpoví. Ve chvíli, kdy se Trask zeptal, si vlastně uvědomil, že o té cestě opatrně přemýšlí od té doby, co se vrátil. „Byla to - nevím, slepá ulička? Zdála se mi slepá. Nemohu si však být jistý. Samozřejmě to ani nechci vědět určitě! Koneckonců už jsem jednou budoucnost viděl a tehdy mi ji ukázal odborník. A mýlil se.“

Trask si vzpomněl na příběh, který nekroskop vyprávěl na schůzi v londýnské centrále pobočky E v Anglii, na Zemi asi před pěti měsíci. „Thikkoul, thyrský hvězdopravec?“

Nathan pohlédl na ledové úlomky hvězd a řekl: „Ano, ten. Thikkoul mě viděl zmizet ve velkých zářících dveřích ,mrknutím oka´! Nikdy nezapomenu, jakým tónem řekl v řeči mrtvých: „Potom... jsi pryč!“

„Což jsi nebyl.“

„Ale byl! Zmizel jsem z tohoto světa, protože jsem odešel do tvého - skrz Bránu do pekel.“

„Ty jsi však ,neodešel´ proto, že bys zemřel,“ trval na svém Trask. „Žil jsi dál. Jen jsi už nežil tady.“

„To je pravda,“ souhlasil Nathan. „Právě proto si nemohu být jistý - a jsem za to rád - co jsme vlastně v budoucnosti viděli. Jestli se mohl splést Thikkoul, proč ne já? Ano, on opravdu viděl budoucnost. Ovšem ne stejně, jako se viděla budoucnost sama! Možná má tedy pravdu Ian Hlodly, když říká, že budoucnost je vnímavá. Zdá se, že se chrání, protože nemá ráda, když ji lidé znají. Sice se stane - samozřejmě se nakonec stane, protože musí - ale po svém.“

„Co bude, bylo?“

„To také,“ odpověděl Nathan, „my to však nesmíme znát. Jsme stvořeni pro tři - a jen tři - dimenze. Ta čtvrtá dělá, co může, aby to tak zůstalo. Takže lidé jako Thikkoul, Goodly a já musejí jen hádat. Chová se tak chytře - tak mazaně? - že je schopná nás dokonce donutit se jí i trochu (někdy hodně) bát.“

„Tak jako teď tebe?“

„Jak se snažím nebát. Asi jako ve vašem rčení: naděje umírá poslední.“

„Platí to však?“

„Pro mě ano. Přece kdybych nevěřil, že to dokážu, jaký by mělo smysl bojovat? A jestli to platí pro tebe... nevím. Budu rád, až toho budete mít dost a dovolíte mi vás odsud odvést.“

„Přece víš, že musíme zůstat do konce. Nejde jen o tvůj svět, Nathane, ale i o náš. Až se vrátíme (jestli vůbec), budeme muset o všem tady podat hlášení. Jestli se lidem na vyšších místech naše hlášení nebude zamlouvat... krvavá válka, kterou jsi viděl, se zdaleka nevyrovná té, která by se rozpoutala.“

Nathan na něho pohlédl. „Myslíš? Ale proč? Vždyť Gustav Turchin zavře Bránu v Perchorsku a vy ESPeři budete nadále hlídat tu v Radujevaku. Nebude to stačit?“

Potom mu Trask řekl o černobylském sarkofágu a jak Zemi stihla jaderná pohroma zaviněná lidskou hloupostí. „A tak kolem toho postavili zeď a nad tím střechu,“ pokračoval, „která je dost silná, aby celé to divné teplo udržela uvnitř. Nějakou dobu byla. Ovšem nestačí, že ho nepustí ven. Lidé musejí vědět, co se děje uvnitř - přesvědčit se, že neunikne něco jiného! Takže jednou za čas otevřou zeď a jdou dovnitř. Oni si musejí být jistí, rozumíš?

Se Sluneční a Hvězdnou stranou to dopadne stejně. Jenže jaderná reakce nepřemýšlí, zatímco Vampýři ano. Netvor v sarkofágu se nemůže záměrně zkusit osvobodit...“ Zarazil se, protože své už řekl.

„V tom případě bude celý tento svět trpět.“

„Zničilo by ho to!“ opravil ho Trask. „Jak víš, použili jsme už jaderné zbraně, abychom skončili jednu z našich válek. Od té doby čas od času hrozí, že je zase někdo použije. Lidé však musí na planetě žít a konečně začínají dostávat rozum. Pro můj svět jsou to dobré zprávy... ale pro tento? Lidé z mého světa tady nemusejí žít. Pro ně je tohle cizí místo, a kdyby někteří z nich věděli, co my už víme... myslím, že by nechtěli čekat, jak válka dopadne! Po pravdě, nemůžu jim to mít za zlé. To je další důvod, proč zůstáváme: abychom to s tebou dotáhli do konce a věděli, co na konci říct v naší zprávě.“

„Jestli se vrátíte.“

„Věříme ti.“

Nathan bezmocně mávl rukou. „Jenže já nedokážu dělat zázraky!“

Trask se teď neovládl, a i přes vážný tón jejich rozhovoru se široce usmál. „Vážně?“ řekl. „Myslím, že někteří z nás by si s tebou dovolili nesouhlasit!“ Potom se přestal smát a vzdychl. „Jestli však doopravdy nedokážeš způsobit zázrak, budeme zkrátka muset věřit ve štěstí - nebo v budoucnost?“

Nekroskopa začínalo téma deprimovat, a proto ho změnil. „Co si myslíš o tomhle?“ zeptal se. Vzal z ohně stříbřitý uhlík a na bledý vnitřek kusu kůry nakreslil Ethloiův ,stroj´, jak tomu začal říkat (matematikův záhadný obrázek, který mu tolik připomínal písty a tlak, pohyb a sílu).

„Co bych si o tom měl myslet?“ zeptal se Trask. „Co to vlastně je?“

„To jsem právě doufal, že mi povíš ty,“ odpověděl zasmušile Nathan. Pokusil se vysvětlit tu nevysvětlitelnou věc, kterou se mu pokoušeli sdělit všichni thyrští Předkové, aniž by jí sami rozuměli. „Doufal jsem, že jestli to někdo pozná, budeš to ty.“

„Měl bych poznat, jaká je pravda?“

„Proč ne?“

„Protože ji neznáš ty,“ odpověděl Trask. „Protože ji neznají ani oni. Ukaž mi algebraickou rovnici a dvě řešení, jedno správné, druhé špatné a vyberu to správné. Řekni mi, co tohle je, a já okamžitě poznám, jestli lžeš. Když to však sám nevíš? Vždyť si nejsem ani jistý, jestli ten obrázek je otázka nebo odpověď na ni!“

Nathana tato reakce zklamala, ale chápal Traskovo vysvětlení, proč nedokáže odpovědět. Napadlo ho: ovšem že to Trask neví! Ten obrázek je něco z budoucnosti a ta je zrádná a záměrně nejasná!

Zase změnili téma a dlouhé hodiny se bavili o jiných věcech...

Jejich hlídka rychle utekla. Na Hvězdné straně už zuřila válka o krev o něco déle než třináct hodin. Než si šel lehnout, Nathan se Möbiovým kontinuem skočil podívat, jak se věci mají. Situace byla podobná jako prve, jen se teď zdálo, že boj se soustředí u vrcholu hradu a v prostředních patrech. Bylo to dvě nebo tři hodiny před tím, než Devetaki chytila Wrathu, zamkla ji ve stříbrné kleci a zvedla ji do vzduchu.

Nathan se vrátil do tábora, ale nedokázal usnout. Zjistil, že se nemůže rozhodnout mezi dvěma možnostmi. Nestrávil dost času s Mišou - jejich společné chvíle by mu stejně nikdy nepřipadaly dostatečně dlouhé - přesto s ní dnes v noci není a nemohou tušit, kolik nocí jim ještě zbývá. Devetaki Lebka má však lokátora, který se speciálně zaměřil na zjišťování polohy nekroskopa Nathana Keogha. Kdyby šel do pouště, do nové oázy u Osady pod žlutými útesy, Jefros by ho tam mohl vystopovat. Ohrozil by tím všechna nejlépe střežená tajemství Thyrů: jejich inteligenci a polohu jejich osad, jejich zranitelnost... a dostupnost.

Vampýři až dosud považovali Thyry jen za jakési pouštní trogy (podobně jako Szganyové, za což se Nathan velice styděl): podřadné tvory nevhodné k jídlu. Kdyby zjistili pravdu - mohlo by to znamenat pohromu! Tupí trogové z jeskyní na Hvězdné straně byli ponecháni svému osudu proto, že byli tupí, necitliví a neschopní klást odpor. K čemu mučit tvory, kteří neocení bolest? Jaké potěšení nabízí lov stvoření, která nemají dost rozumu ani schopností, aby se schovala? Proč doplňovat energii krvi trogů, když je pořád k maní slaďoučké maso vyšších lidských bytostí? Co se týče trogských žen - jen málo upírů sdílelo záliby Černého Borise.

Kdyby však poznali Thyry...

Nemyslitelné.

Zatímco na to myslel a omílal v hlavě hádanky z esoterických snů mrtvých thyrských Předků, nekroskop konečně upadl do hlubokého spánku, ve kterém setrval celé tři hodiny. Protože jeho přátelé mezi ne tak vzdálenými Thyry (hlavně Atwei) věděli, že potřebuje spát, nepokoušeli se mu ,neslušně´ telepaticky vstupovat do mysli. Velké většině Sluneční strany slouží ke cti, že ani ona ho nerušila, přestože jedna důležitá osoba mezi nimi byla rozrušená tak, že myslela, že přijde o rozum...

Poblíž opuštěné szganské stezky jen několik kilometrů od tábora ležel popel Nany Kikluové. Lardis tam vykopal jámu, ve které ji spálil a popel do ní zahrabal. Na nízkém kopečku navršené země ji teď někdo navštívil. Jeho situace a také její - že ho nemůže obejmout, utěšit, přitisknout si jeho hlavu na prsa - ji přivedly k nehmotným slzám, které se jí jen tak tak podařilo zadržet, aby se nerozlily po éteru řeči mrtvých. Dokázala ho vnímat, cítila jeho přítomnost a ten pocit jí poskytl důkaz o jeho moci i o jeho stavu.

Sice s ní dovedl mluvit vlastním pochmurným druhem řeči mrtvých, ale nevyzařovalo z něj teplo a nebyl to nekroskop. Možná byl skoro tak dobrý? Nebo úplně nejhorší, jaký mohl být.

Matko? řekl udiveně zadýchaným šepotem v řeči mrtvých, když se zastavil u jejího hrobu. Ty jsi mě... volala? Ano, divil se, protože žádný z mrtvých ho nikdy předtím nezavolal! Z Naniných slz, které pro něj vyplakala, pochopil, že ano. On, vládce Nestor z Vampýrů, Mučitel mrtvých, její volání slyšel, a proto stál tady. Letěl právě zabít Nathana, když ho její nářek přivolal z nebe dolů. Našel zároveň i svého bratra (alespoň slabou, ale jasnou stopu jeho číselného víru) a věděl, že Nathan spí jen o několik kilometrů dál. Bylo mu tedy záhadou, proč vůbec na Nanino volání odpověděl. Nestor to nemohl pochopit, protože lidské vlastnosti z něj vyprchaly a byl Vampýrem.

Když znovu našla slova, Nana Nestorovi vyprávěla příběh jeho života, který by z ní však nekromant nevymámil výhrůžkami, a mezery v jeho poškozených vzpomínkách se pomalu, ale jistě začínaly zaplňovat. Nic to pro něho ve skutečnosti neznamenalo (jak si alespoň myslel), protože to dítě, chlapec a mladík, kterými kdysi byl, pro něj byli zvláštní, dokonce cizí osoby. A on je vládce Nestor z Vampýrů.

Nestor tedy stál a potom si sedl a poslouchal. Z chladné země se k němu zatím snažilo probojovat teplo a Nana se ho pokoušela zahřát vzpomínkami, které mu už nepatřily. Strategie jeho matky byla průhledná a věděl, že ho chce zadržet, ale v jejím vyprávění bylo i něco víc. Nana nikdy neměla ráda klam a teď, když znala pravdu o smrti, už se jí ani netýkal. Nekromant dál seděl u nohou své matky jako malý a velmi zlobivý chlapec. Větší část jeho osobnosti ji odmítala, ale jiná část do sebe vpíjela její slova jako rez promazávaná olejem, dokud duchové vybledlých vzpomínek na plátně jeho mysli neožili novými barvami.

Možná že někde hluboko uvnitř ozubená kola zapomenuté inteligence, duševního stroje, konečně zabrala a začala se se skřípěním otáčet...

Nathan spal klidně dál (i když zanedlouho se měl opět probudit a vrátit se do práce) a zatím nevěděl, že Nestor je u Nanina hrobu.

Mezitím na Hvězdné straně:

Jediná Prašivá věž s jistou mírou úspěchu vzdorovala. Tepala Nomovou měsíční hudbou a jeho ,zpěvem´ a bránili ji netvoři, pobočníci a otroci (,štěňata´ psího vládce, která se dala skutečně nejlépe přirovnat ke vzteklým psům). Prašivá věž se zdála neporazitelná. Vysoko nad ní se Wratha Povýšená - která také v minulosti ráda používala slovo ,neporazitelná´ - chechtala za stříbrnou mříží jako šílenec a houpala s klecí. Vypadalo to, že i celá Wrathina věž brzy padne do rukou nájezdníkům z východu.

Na východě, kde se rozeklaná páteř Bariérového pohoří lámala na výčnělky, klesala k zemi a nakonec v ní mizela, přilétal Spiro Smrtooký k poslední neuspořádané skupince skal, která označovala nejzazší východní bod pohoří. Měl na sobě své obvyklé hadry - za ním vlály konce krví potřísněné čelenky - a o ničem zvlášť nepřemýšlel. Vlevo, vzdálený na šířku křídel, plachtil náhradní létavec, bez námahy se nesl na větru ze severu. Chvění silných rejnokovitých křídel na okamžik uspalo Spirovu mysl poblázněnou mocí... a zdála se proto prázdná.

I mysl Černého Borise byla prázdná, až na to, že on ji takovou udržoval záměrně, aby Spira překvapil stejně jako Gorviho. Boris dostal o Spirovi hlášení od netopýrů Desmodů, které najal jako služebníky v jeskyních trogů. Teď se s pobočníky skrýval za posledním skaliskem, krčili se tam v sedle létavců, kteří se vznášeli na stoupajících vzdušných proudech, zatímco vysoko nad nimi plul na plně nafouklých měchýřích bystrooký válečník. Halily ho letící mraky, takže mohl krýt Borisovi záda a sledovat Spirův postup. Tentokrát byl válečník jen jeden, protože po útoku na Gorviho došel Boris k názoru, že jeden stačí.

Spiro byl opravdu překvapený, o nic méně než před ním Gorvi, když se ze skal náhle oddělil Boris s pobočníkem, vletěli mu přímo do cesty, kterou zahradili, a otočili se k němu čelem.

Copak to tady máme! zahalekal Boris rozjařeně telepaticky, zatímco uprchlík byl ještě nějaký kus od něj. Že by to byl Spiro Smrtooký! Vzbouřenci nám nějak prchají z boje - jako netopýři z děravého hradu! 

Spiro se však rychle vzpamatoval a hned opáčil: Nebo trogské ženy z jeskyně, když si Černý Boris spustí kalhoty? 

Tohle zase překvapilo Borise. Na takového Spira nebyl zvyklý. Zjevně mu roky, kdy ho neviděl, přidaly sebedůvěru. Něco mu ji muselo zvednout! To vypadá, jako bys mě někdy špehoval! zachechtal se Boris a Spiro se mezitím přiblížil. Stejně je moc pěkné vidět, že máš konečně smysl pro humor - i když je na to bohužel pozdě. No co, alespoň umřít můžeš s vtipem. 

„To mám v plánu,“ Spiro byl dost blízko, aby křičel. „Alespoň s úsměvem.“ Obrátil zapadlé, krví podlité oči k nebi, odkud zaslechl zaburácení válečníkových trysek. Netvor se vyhoupl z mraků a Spiro si ho mohl prohlédnout. Byl sice menšího druhu, zato hodně vybavený: konečně pravá zatěžkávací zkouška pro jeho nově ukovanou zbraň.

„Ještě pořád se směješ?“ chechtal se Černý Boris přes dunění a prskání válečníkova pohonu.

„Je více druhů úsměvu,“ odpověděl Spiro a shromažďoval energii, zatímco z hvězdného nebe se válečník obloukem snášel přímo na něj.

Boris teď byl dost blízko, aby viděl Spirovu tvář, tedy spíš jeho oči, a vzpomněl si, kde už podobný pohled viděl předtím: u Spirova otce, odporného Eygora Smrtookého! To však bylo hrozně dávno, a přece...

„Přece jsem je nakonec zdědil!“ zavrčel Spiro a nahrbil se v sedle.

Válečník se k němu blížil, zaměřil se na něj. Upřel na něho své četné oči... potom se Spirovi zahleděl přímo do očí! Nemohl odvrátit pohled! Pojď si pro mě! pomyslel si Spiro a přemítal, jestli opravdu na tohle příšerné stvoření stačí.

Spiro byl uprostřed, Boris s pobočníkem vpředu a válečník se obloukem snášel z nebe za celou skupinu. Spiro vydával telepatické rozkazy pro svého létavce, kterého také důrazně tahal za otěže a otočil ho k válečníkovi bokem, ale ani na okamžik nespustil z klesající obludy oči. Zůstávala teď ve stejné výšce a hnala se k němu. Určila si Spira za cíl - a Spiro si vybral ji a jeho oči prodělaly ohavnou metamorfózu. Jedno oko se rudě vypoulilo, druhé se přivřelo, takže zbyla jen štěrbina, ze které kapala síra. Potom...

V jediném mohutném šlehnutí vypustil svou energii!

Spirova mentální šipka sice nebyla vidět, její účinky však ano! Válečník otevřel čelisti připomínající jeskyni, jako by ho jimi chtěl strhnout z nebe. Čelisti se však otevíraly pořád dál! Maso se mu začalo loupat z ,tváře´, boků, zad a břicha. Z páteře se oddělily zatažitelné bodliny a jako šípy se rozlétly na všechny strany. Pod chitinovými pláty vybuchly plynové měchýře, rozprskly se a prázdné se třepotaly jako potrhané plachty. Dutá kostra a chrupavka se začala kroutit, protože z ní opadaly svaly, rozdrobila se a prolétla kolem vítězného Spira ve víru černých výkalů a rudé plazmy!

Proletěla kolem něj... rovnou na Borise a jeho pobočníka! Boris se přívalu z větší části vyhnul, ale pobočník to štěstí neměl. Zuby ostré jako šavle, které volně letěly vzduchem, a rotující páteř ho roztrhly a vyhodily ze sedla, takže spadl dolů do tmy. Jeho létavec, který měl rozpáraná blanitá křídla, tělo i krk, se odpotácel zpátky ke skalám.

Tím zanechal na nebi jen Spira s jeho náhradním létavcem a Černého Borise.

Jsou různé druhy úsměvů. Spirův telepaticky hlas temně zaduněl Borisovi v hlavě. Upír se slabostí pro trogy teď seděl na svém vyděšeném zvířeti a byl pocákaný krví a výkaly. Boris se chtěl odvrátit, ale nemohl. Spirovy oči ho držely, jako by byl mouchou v pavučině.

Sp-Spiro, podařilo se nakonec Borisovi vyslat, jen... jen jsem plnil své povinnosti...! 

To jsi je musel plnit s takovým gustem?

Já -

Dost! Spěchám.

Vrhl druhou šipku. Vypadalo to, jako by Boris se svým zvířetem plnou rychlostí nalétli na skálu. Zmačkali se jako harmonika a jejich pozůstatky se snesly k zemi v cárech a troskách.

Na východ, poručil okamžitě Spiro svému létavci. Na východ a do Turgosheimu. Mám tam soutěsku, kterou je třeba osídlit a vládnout ji. Jestli někdo považoval Eygora Smrtookého za Mocnost... ať si jen počká, co dokáže Spiro! 

Daleko na západě a na Sluneční straně:

Nana a Nestor vycítili, že Nathan se pomalu probouzí. Nestor vnímal, jak se číselný vír jeho bratra pomalu napřimuje, a Nana... to zkrátka věděla. Oba však oddalovali chvíli, kdy bude nutné jednat. Nana nekroskopa nevarovala, protože to by jen urychlilo nevyhnutelný střet, a Nestor si chtěl zase vyslechnout svůj příběh až do konce. Nestor mylně věřil dvěma věcem a byl jimi posedlý: myslel si, že Nathan je jeho Velký nepřítel z dávno zapomenutých let a že ho žena jménem Miša Zanestiová podvedla, aby mohla být s Nathanem. Obě skutečnosti byly v jeho poškozené mysli tak hluboce zakořeněné, že slyšet pravdu z úst Nany bylo jako by poslouchal snůšku nesmyslů. Je tedy těžké vysvětlit, proč chtěl příběh slyšet. Možná za to mohl ten zvláštní uklidňující účinek jejího hlasu, stejný po smrti jako za života, který v něm probouzel vzpomínky ze všeho nejvíc. Možná byl prostě unavený, vyčerpaný nemocí, která v něm každou chvíli spalovala život. Nestor zkrátka klidně seděl a poslouchal, jak jeho matka rozvíjí příběh, ze kterého se teď stal skutečný nástroj, jak ho zdržet, protože věděla, že se její druhý syn probudil.

Oba si tedy nechávali myšlenky pro sebe, vyloučili z nich mrtvé i živé, mluvili tiše a potají jako milenci šeptající si v noci Sluneční strany…

Nathan se už úplně vzbudil a podezíravě zavětřil. To byla reakce typická pro jeho szganskou výchovu a původně sloužila k tomu, aby si připomenul, kdo a co je. Uvědomil si tedy, že je synem nekroskopa Harryho Keogha, ale také je Szgany, muž ze Sluneční strany. Všechny staré pocity, že je ve své zemi cizincem, ho opustily. Teď tady byli cizí Trask a ostatní. Zároveň však byli jeho přáteli a spojenci.

Nathan zívl a rozhlédl se po malé mýtině, osvětlené mihotavým žlutým světlem ohně. Potom odhodil vyčiněnou kůži, která mu sloužila jako přikrývka, postavil se a zadíval se na jasné noční nebe. Umístění hvězd mu prozradilo, která hodina noci je, a také poznal, že spal nepřetržitě tři hodiny. Nebylo to sice mnoho, ale poprvé za dlouhou dobu měl pocit, že si opravdu odpočinul. Hlídku převzali Ian Goodly, David Chung a Smíšek. Ian seděl u ohně a divoký vlk se mu natáhl u nohou, zatímco Chung si protahoval nohy na okraji mýtiny. Zek ještě spala a Trask se právě ukládal k spánku vedle ní.

Nathan přistoupil ke Goodlymu a řekl: „Jdu se podívat, co je nového v posledním hradě. Vrátím se, hned jak to zjistím... nejdéle za pár minut.“

Prorok vzhlédl a přikývl. V červených odlescích ohně a napůl ve stínu působila jeho tvář ještě více jako lebka. „Potom si můžeme promluvit,“ svým typickým způsobem. Nathan tedy věděl, že si opravdu v budoucnu promluví a Möbiova cesta je pro něj tedy bezpečná.

Odešel na Hvězdnou stranu, tentokrát na jiné místo, prohlédl si poslední hrad a viděl, že situace se změnila. U vyšších pater se už nebojovalo a většina ohňů zhasla. Očazené přistávací plošiny a okna a rozličné trhliny proměnily vrchní část hradu v ohlodanou lebku. Na ploché střeše zaznamenal pohyb početných skupin upírů, ale žádné známky boje. Tito muži a tvorové byli zjevně vítězové a Wrathina věž tedy vystupovala v roli poraženého.

Uprostřed však ještě stále odolávala Prašivá věž. Obléhalo ji několik vzdušných válečníků, plachtili sem a tam nebo se jen vznášeli na groteskně nafouklých měchýřích. V patrech hned nad a hlavně pod neústupnou věží probíhaly ještě bojové akce. Soustředily se u oken, v nichž žhnuly vnitřní ohně jako oči, a u ožehlých štěrbin, ze kterých se valil kouř jako z nozder.

Za nejpádnější důkaz, že Prašivá věž ještě vzdoruje, mohla sloužit měsíční hudba Nomy Canisona: povyk nabývající nervy drásajících rozměrů, kakofonie, která se linula ze zadní části hradu, vlnila se na studeném větru ze severu a zněla, jako by ji mělo na svědomí tisíc šílených varhaníků. Dospěla k Nathanovi, jenž stál dobře kilometr daleko, přelila se přes něho a odrazila se od samotných udivených hor! Nekroskop nevěděl, že pro psího vládce slouží jako předehra k útěku, kdy se Noma rozletí k měsíci, aby bojoval na život a na smrt s jeho kněžími o všechny stříbrné bohyně, které tam najde. Co však Nathan věděl, nebo alespoň předpokládal, bylo, že v tuto chvíli už musí být Siggi Damová a ostatní v Nomově domácnosti hluší jako poleno nebo šílení jako jejich vládce.

Nathan posbíral dostatek informací a vrátil se na Sluneční stranu. S sebou si odnesl mentální obrázek všech těch upírů a nestvůr motajících se po střeše posledního hradu a přemítal, co Devetaki Lebka udělá dál. Vlastně věděl, jaký bude její další krok, ale odmítal o něm přemýšlet. Nejlépe bude si s problémem poradit, až přijde...

Zpátky v táboře se usadil u ohně a řekl lokátorovi Chungovi: „Když jsem se probudil, měl jsem dojem, že cítím něco na sever odsud. Co ty?“

Chung pokrčil rameny, ale ne lhostejně. „Ano i ne. Mám pořád dojem, že tam venku někdo je a jednou nebo dvakrát se mi zdálo, že jsem narazil na duševní smog. Mohly by to však být jen nervy. Tohle místo člověka dovede vyvést z rovnováhy! Stejně to nevypadalo na nic podstatného.“

Nathan přikývl a obrátil se na Goodlyho. „Co vidíš?“

Prorok se na něho podíval. „Před námi? Něco tak velkého, že to ani nedokážu obsáhnout pohledem. Víc ti nepovím.“

„To může znamenat cokoliv.“

„Tak to bývá. Budoucnost může být jakákoliv. Obzvláště tady.“

„Hm?“

„Mám z toho všeho špatný pocit. Ono to je všechno špatně!“

„Co je špatně?“ Nathana jeho vyjádření zaujalo. Bylo vzácností vidět Iana Goodlyho rozrušeného jako teď.

„Tento svět!“ Prorok rozhodil ruce. „Chci říct, tohle paralelní místo! Slunce, měsíc, hvězdy. Ve svém světě jsem se trochu amatérsky zabýval astronomií. Ne moc, ale dost na to, abych věděl, že tady je všechno špatně. Slunce nevidíme dost dlouho, přesto jsou dny delší než noci! Měsíc se kolébá, což znamená, že má vychýlenou oběžnou dráhu nebo rotaci nebo obojí současně. Také jsem pozoroval hvězdy, které se pohybují nejdřív rychle, potom pomalu. Nebo my se tak pohybujeme.“

Nathan přikývl. „To vím odjakživa tak jako každý Kočovník, ale netušil jsem, co to znamená. Ale teď... myslím, že to vím. Nezapomeň, že jsme skoro neměli vědu. Potom jsem ve vašem světě vstřebal hodně poznatků za krátkou dobu a určité věci mi uvízly v hlavě. Nikdy jsem pro tyhle věci neměl instinkt jako můj otec. Většina toho, co vím, pochází z mých studií na Zemi nebo od mrtvých... nebo z Harryho šipky. Ve tvém světě jsem na vědu měl dost času, ale neovládal jsem dostatečně matematiku. Teď umím matematiku, ale nemám čas. Jak jsem ale řekl, myslím, že... určité věci jsem pochopil.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Goodly.

„Brána na Hvězdné straně - původní Brána na dně kráteru - byla černou dírou, která se pokazila. Když na tento svět dopadla, způsobila katastrofu a nadělala hodně škody. Když se změnila z černé díry na šedou, získala novou gravitaci, zvláštní přitažlivost, kterou pociťuji a která mě ruší, když zkusím vyvolat Möbiovy dveře příliš blízko jejího středu. Gravitace Brány a této planety se navzájem udržují v pozici, která se podobá kouli na bolasu: každá je na jednom konci provazu. Do přirozené gravitace této planety něco zasáhlo, a to způsobuje její vychýlení. Když jsem byl v pobočce E, někdo mi ukazoval, jak vyrobit takzvanou mexickou skákací fazoli: kolem malého míčku, který slouží jako jádro, svineš hliníkovou fólii do tvaru válce a konce uzavřeš. Když fazoli rozkutálíš podélně, houpá se, valí se rychle, pak pomalu, protože se mění centrum její gravitace. Není to úplně přesná - říká se analogie? - protože protikladné středy gravitace na Sluneční a Hvězdné straně jsou pevné. Což znamená, že lano mezi koulemi bolasa není lano, ale tyč z neviditelného superkovu, která se nedá rozbít ani ohnout. Proto je porušená rovnováha. Chybí totiž pružnost.“

Goodly přikývl na znamení alespoň částečného porozumění. „Zkrátka během dne -“

„- se svět točí pomaleji,“ dokončil za něj Nathan, „a dny jsou delší. Proto se zdá, že se hvězdy pohybují tak podivně, a vysvětluje to i kolísání měsíce. Měsíc je jako míček ve středu mexické skákací fazole, je chycený v hliníkové fólii složitých gravitač -“

Nedořekl, protože David Chung se najednou vytrhl ze zamyšlení a ostražitě se postavil. „Zatraceně“ řekl. Když se Nathan a Goodly postavili, polekal se i Smíšek. Chung pokračoval: „Je zpátky, Nathane, a vztahuje k tobě mocnou sondu!“

Nathan vyslal telepatickou myšlenku - a okamžitě navázal spojení. Toho muže hned poznal a hned také zaregistroval jeho polohu! Zalapal po dechu a natáhl se pro automatickou pistoli visící na větvi spadlého stromu. Goodly však řekl: „Ne! Budeš potřebovat tohle,“ a ukázal na raketomet nabitý jednou střelou, který ležel na naolejované kůži. Prorok se třásl jako osika, oči měl rozšířené a ve tváři vzrušený výraz.

Zek a Trask se probudili. Trask unaveně zamumlal: „Ech? Co...?“ Nathan však neměl čas na vysvětlování. Jeho bratr Nestor je u hrobu Nany Kikluové...

A Nestor je nekromant!

Popřít, že Nana Kikluová má pravdu - v tom spočíval poslední vzdor Nestorova parazita, poslední pokus jeho oslabené pijavice nakažené malomocenstvím o udržení nadvlády nad organizmem. Když Nana ve vypravování dospěla k bodu, ve kterém se ukázalo, že Miša Zanestiová byla od samého začátku Nathanova žena a Nestorovi nikdy nepatřila, zdálo se, že samy základy, na kterých spočívala jeho zlá vampýrská povaha, se proboří. Nestor měl přiznat, že jednal špatně, jako dítě, které se přiznává k malému přečinu. Jeho přečin však byl nesmírný - celý život zasvětil lži!

Ovšem upír je nezdolný: musí Nestora přimět, aby lpěl na své víře, protože na ní závisí jeho moc. Upír je žárlivý, majetnický, teritoriální: jestli se jen jedinkrát vzdá něčeho, co mu patří, kam to povede příště? Co když se bude muset vzdát všeho? Upír je navíc dokonalý lhář, který se pravdě vyhýbá jako čert kříži. Mezi významné pravdy totiž patří i to, že hostitel není pánem svého osudu, ale loutkou své pijavice, a tancuje tak, jak píská cizí vetřelec. Upír je také především Zlo a musí se vždy stavět proti Dobru, stejně jistě jako černá se vymezuje proti bílé, den proti noci, hvězdy proti slunci.

Když mu tedy Nana řekla: Nemůžeš je rozdělit. Ani kdybys je zabil. Především ne kdybys je zabil! Láska se projeví i po smrti. Já totiž vím a lépe než mnozí, že to, co jsme dělali v životě, děláme i po smrti. Oni se budou milovat až do úplného konce! Tak také miluji já tebe, mateřskou láskou! 

- tehdy se jeho pijavice, jeho esence, chemický vládce jeho krve, jeho mozku a každá znásobená vampýrská emoce vzbouřili.

NE! NE! NE! Konečně vykřikl i nahlas: „Neeeeeeee!“ Záměrně otevřel mysl a do telepatického éteru vypustil hněv, nevýslovný zápach hnisu a jedu v upíří sondě, která spěchala přímo ke zdroji proklínaného číselného víru... k Nathanovi v táboře na mýtině, jen několik kilometrů odsud.

Naně konečně vytryskly netělesné slzy, už jí na ničem nezáleželo, jen na svých synech, na lásce obou, i když se z jednoho z nich stal netvor.

Nathan zprávu uslyšel nebo pocítil zároveň ze dvou zdrojů: vzteku svého bratra a trýzně své matky. Vyložil si to logickým, ale nesprávným způsobem: myslel si, že se Nestor právě jako prase ryje ve vlhké hlíně a v popelu na Nanině mělkém hrobě a mučí ji kvůli esoterickému vědění. Nekromant chtěl, aby si přesně tohle myslel! Hon skončil, protože Nathan za ním přijde sám.

A Nathan přišel... s raketometem posazeným na rameni!

Nestora překvapila rychlost, s jakou Nathan zareagoval. Věděl sice, že jeho bratr má schopnost ,objevit se a zmizet´, přesto ho udivilo, když se Nathan na malé pasece v chladně modrém světle hvězd objevil téměř okamžitě. Pomalu vstal. Nathan tak uviděl, že Nanin hrob je netknutý, a pochopil, že ho Nestor přilákal lstí. Ovšem s raketometem na rameni a prstem na spoušti možná přece jen není takový hlupák.

Stáli proti sobě a mezi nimi ležel Nanin hrob. Pokrevní bratři, ale rozdílnější než kteříkoliv jiní bratři před nimi. Nathan měřil něco přes metr osmdesát, ale jeho bratr byl ještě o pětadvacet centimetrů vyšší. Jeden měl plavé vlasy, světlou pleť, safírově modré oči. Druhý byl mrtvolně šedý s havraními vlasy a rudýma očima. Zásadní rozdíl byl i v tom, že nekroskop byl člověk.

Bratři na sebe hleděli, ani jeden se nepohnul a Nathanův prst spočíval neochvějně na spoušti. Poháněla ho sice nenávist, nade všechno si Vampýry ošklivil a měl z nich přirozenou hrůzu, ale věděl, že nedokáže udělat ten první a poslední krok, nemůže stisknout spoušť. Přes to, co viděl v budoucnosti, nedalo se nic dělat... nemohl stisknout spoušť! Ne, když mu v mysli zněl srdceryvný nářek jeho matky: Nathane, ne! Nathane! Nikdy by sis to neodpustil! 

Nebyl jediný, koho tak zapřísahala. Nestore, synu, všechno, co jsem ti řekla, je pravda. Jestli musíš zemřít, zemři. Ale ne takhle, prosím tě. Takhle tě mrtví navěky proklejí! 

„Takže, bratříčku,“ vzdychl Nestor, jeho hlas zněl přidušeně, byl jen zadýchaným sípáním za tylovou rouškou. Naklonil hlavu a pokračoval: „Můj Velký nepřítel, ty - pouhý člověk! Zrádce, zloděj, mor mé mysli a kletba mého života - ty? Takové nicotné stvoření jako ty? Tvá matka za tebe prosí a má proč.“

Nathan se neodvažoval ani mrknout, ale mohl mluvit. „Prosí i za tebe Nestore. Za tebe také.“

Nestor ustoupil od hrobu, přibližoval se a z jeho očí jako by kapal oheň. „Já však její prosby nepotřebuji.“

„Ani já ne, dokud držím tuto zbraň. Už jsi mě viděl ji použít nahoře na Ochranné skále.“

Nezdálo se, že by se Nestor pohnul, přesto stál o dlouhý krok blíž! „Proč bych se měl bát smrti, třeba i pravé smrti? Jako malomocného mě stejně zkáza nemine, Nathane. I to je tvá vina.“

„Ne, z toho se obvinit nenechám,“ odpověděl Nathan. „Szganyové obviňují podle pravdy a umí také za své činy přijmout zodpovědnost. Neobviňují jiné ze zášti. Nemusejí ovšem dělat ústupky pijavicím!“ Byl by si za to ukousl jazyk, nemohl si však pomoct. Bylo to oko za oko. Automaticky sklouzl do způsobu vedení vampýrského sporu, kde se rána oplácí ranou.

„Chceš říct, že jsem méně než člověk?“ Nestor byl už jen dva kroky od něho.

„Říkám, že jsi Vampýr,“ zachraptěl Nathan z vyschlého hrdla a naprázdno polkl. „Což znamená, že nemůžeš zvítězit, protože vaše velká válka už je prohraná!“

Nathaneee! kvílela Nana. Nestoreee! 

Zpod Nestorova pláště se začínaly odvinovat proužky mlhy a točily se mu kolem nohou. „Ty jsi můj Velký nepřítel!“ vydechl a i dech měl plný mlhy. Stál teď jen jediný krok od Nathana, na vzdálenost paže, a jeho oči byly jako magnety, které Nathanovi nedovolovaly se pohnout. Nekroskopův prst na spoušti se však také ani nezachvěl.

„Zdá se, že si to musíme vyříkat,“ zasípal Nestor. Jenže...

Najednou nebyli sami!

IV

Nestorova smrt - Intuice - Smlouva s ďáblem

Ozvalo se hup!... hup! ... hup!, jak mohutná blanitá křídla tloukla do vzduchu a temné rejnokovité stíny zaclonily hvězdy. V chvějícím se éteru promluvily telepatické hlasy:

Vida, Nestor! (Byl to hlas Karmen Nechtěné.) Jakpak se měl můj pěkný žádostivý vládce celou tu dobu? Kdysi jsi z ubohé otrokyně udělal vládkyni - umiloval jsi ji k smrti, tedy nesmrti! Zatímco spala, přibil jsi ji venku na stráni, aby si ji tam mohlo najít slunce. Vládce Vasagi ji však našel dřív. A teď jsme společně našli tebe! 

Přilétala z jihu, vyhnula se stromům, v sedle vypadala divoce a podivně, rudé čelisti měla otevřené! Její létavec klesl... břišní vak se otevřel... Nestor neměl kam utéct. Najednou mu nohy vypověděly službu! Jeho nemoc se už plně rozvinula a vymkla zpod kontroly, dělala si v jeho organizmu, co chtěla.

„K zemi!" vykřikl Nathan a Nestor s úžasem pochopil, že jeho bratr nekroskop křičí na něj! Natáhl se vedle Nanina hrobu a Karmenin létavec se přiblížil.

Do Nathanovy mysli však nahlédl mocný telepat a vyčetl v ní tajemství jeho strašlivé zbraně. Karmen, dej pozor! Ten druhý je nebezpečný, mohl by tě zabít! Byl to Vasagi, jehož telepatický hlas by Nathan poznal kdekoliv.

Vasagi, vrah jeho matky! Měl ruce poznamenané krví a vzájemně si přísahali smrt. Tahle Karmen k němu patří.

Když předtím mířil zblízka na Nestora, nic kromě přímého čelního útoku nemohlo nekroskopa přimět zmáčknout spoušť raketometu. Teď by ho nic nezastavilo! Karmen poslechla Vasagiho varování a stočila létavce šikmo vzhůru, aby se vyhnula stromům na kraji mýtiny.

Nathan zamířil třicet centimetrů před její tělo, vypustil střelu, která se rozeběhla po dráze prskajícího oslepujícího ohně. Následoval záblesk a horká detonace a Karmen se vyhnula stromům... v malých kousíčcích a rudé spršce! Karmen, jejíž existence byla nechtěná, už zase neexistovala. Jejímu zvířeti vykousl výbuch velkou díru v ostnaté páteři na místě sedla. Jednou pronikavě zabečelo a po hlavě se zřítilo mezi stromy. Mezitím nahoře:

Jeden z vás je slabý jako nemocné vlče, vyslal Vasagi a začal s létavcem klouzavě klesat, a ten druhý je pouhý člověk, Szgany, a teď i neozbrojený: takoví se s Vasagim nemohou měřit. Vasagi si však nezačal! 

Jeho zvíře se pohybovalo jako list za bezvětří nebo plochý kámen padající vodou, klouzalo ze strany na stranu s křídly ohnutými do oblouku. Přestože Karmen byla mrtvá, Nathan v telepatickém éteru vnímal dvě cizí mysli. Ta druhá patřila... Vasagiho létavci!

„Karz!" zalapal po dechu Nathan. „Karz Biteri!" Jeho starý přítel ho konečně také poznal: Nathan Věštcův, jménem Kiklu, který s ním z Runového hradu v Turgosheimu uletěl na svobodu.

Ne! řekl Karz Vasagimu. Nemohu tě snést dolů. Už jsme spolu putovali dost dlouho ty a já. Bylo úžasné, že se upíří létavec vzepřel svému vládci a jezdci! 

Hned mě snes dolů! zabručel výhružně Vasagi, zatímco Karz máchl křídly a vyletěl o něco výš.

Ne! odporoval znovu Karz. Už tě mám víc než dost, Vasagi. Odteď půjdeme každý svou cestou. Tak jsme se na začátku dohodli. 

Vasagi zuřil. Zvíře, poroučím ti - snes mě dolů! 

Nathan cítil, že Karz v duchu pokrčil rameny. Jak si přeješ...

Ve větší výšce, než kam dosahovaly vrcholky stromů, udělal Karz něco naprosto nemyslitelného. Zradil vampýrského vládce! Složil jedno křídlo, otočil se na stranu, prohnul tělo jako ocelovou pružinu a vymrštil Vasagiho ze sedla.

Vasagi Otevřený padal. Prokmitl korunami stromů, vřítil se do nižších větví a s bouchnutím dopadl do temně zeleného podrostu. Ten pád by možná omráčil muže, ne však upířího vládce. Z nočního lesa vycházela mlha a v ní se skrýval Vasagi. I Nestor pokračoval ve vypouštění mlhy a celá mýtina se zahalila do mléčné běli.

Běž! řekla Nana Nathanovi. Běž, dokud je čas. 

Když však nekroskop vyvolal dveře, uviděl, jak se hustá mlha rozevřela a z ní se vynořil jeho bratr Nestor. Vrhl se na Vasagiho - který se pokoušel připlížit k Nathanovi zezadu!

Běž! opakoval Nestor po Naně, zatímco zápasil s nestvůrným Vasagim. Tenhle je můj. Kdysi jsem mu daroval život a tu chybu musím napravit, než skončí má vlastni existence a tělo mi odumře. Takže utíkej, dokud můžeš, bratříčku, a věř, že máš štěstí! 

Nathan odešel, ale ne moc daleko. Čas jako by mu splýval... v táboře čekal Ian Goodly s tím, co Nathan potřeboval. Tedy s tím, co prorocky věděl, že bude potřebovat. Byl si tak jistý, že otočil plíškem na granátu, než ho Nathanovi podal. Netrvalo to víc než pět nebo šest vteřin. Další čtyři budou rozhodující.

Jedna: Nathan si vzal granát a odevzdal se do rukou budoucnosti - nebo spíš Goodlyho dohody s budoucností.

Dvě: vyvolal dveře a spěchal zpátky k nerovnému souboji na mýtině.

Tři: vyšel z Möbiova kontinua do moře mlhy po pás hluboké, která šplouchala jako namodralé mléko a měla zvláštní živou (nebo nemrtvou) strukturu. Tam někde zápasí Nestor s Vasagim.

Čtyři: Jeho čas vypršel, musí použít granát!

Mezitím:

Deset vteřin může v boji muže proti muži rozhodovat o životě a smrti, zvlášť když spolu bojují Vampýři! Nestor byl slabý, oslabila ho nemoc, zatímco Vasagi byl na vrcholu sil - šílenství ho jen posilovalo. Ve svém pomatení se ani jednou nepozastavil nad důvody protivníkovy slabosti. Věděl jen, že na něj útočí a on musí vracet rány. Vasagi neměl rukavici, protože jeho rukavici měl na sobě právě Nestor, který si ji přisvojil po Vasagiho souboji s Wranem. Vedle smrti Karmen byla tohle jen další okolnost, která Otevřeného plnila zuřivostí. Když ho Nestor udeřil jeho vlastní rukavicí, byla to poslední kapka! Podrazil Nestorovi nohy a padl na něj, aby mu mohl horní polovinu těla sevřít do svých svislých, metr širokých čelistí. Tím Vasagi odpověděl na bolest, která se přidala k urážce.

Metamorfované maso vládce Otevřeného zabodlo do Nestora tisíce malých trubiček, kterými mu chtěl Vampýr vysát životní tekutiny. V nekromantově mysli neucítil jen bolest, ale i něco dalšího... zadostiučinění? Dokonce triumf? V tu chvíli už jeho parazit postřehl, že Nestor je malomocný! Vasagi přestal protivníka trhat a cupovat mu pijavici, odtáhl se, uvolnil smrtící sevření a plavně se postavil v moři jejich společné mlhy.

Pět: Možná trochu pozdě nebo snad přesně ve správném okamžiku vrhl Nathan granát do křečovitě se stahující masy Vasagiho vnitřností a uskočil zpátky, pryč od té potácející se nestvůrnosti!

Nathan v mysli zachytil údiv, rázné odmítnutí, neschopnost porozumět, uvěřit - společně s Vasagiho Ech? Co? - pak se ozval tlumený výbuch a vyšlehl záblesk jasně bílého světla, který signalizoval konec Otevřeného.

Nathan cítil, že je... potřísněný! Ne na kůži, ale na oblečení, a proto se třesoucími se prsty začal svlékat.

Ano, vydechl mu v mysli Nestor, ať na tobě... na tobě neulpí...nic z něho! Měl tak slabý telepatický hlas, že Nathan pochopil, že umírá. Stále roztřesený, ale šokem z prudké akce, ne strachem, nekroskop konečně přišel ke svému pokrevnímu bratrovi a vyhledal v mlze jeho rozdrcené a polámané tělo.

Nedotýkej se mě! varoval ho Nestor. Jsem nečistý stejně jako Vasagi. Vlastně já jsem poskvrněný dvojnásobně. 

„Počkej," řekl chraplavě Nathan, šel do tábora a vrátil se s vyčiněnou kůží, do které bratra opatrně zabalil. Zdál se teď tak maličký, scvrklý. „T-tak," přeskočil mu hlas, což ho překvapilo. „T-tohle tě zahřeje a m-mě ochrání." Vzal bratrovu hlavu do rukou a pomyslel si: Dlouho jsem nekoktal. 

„Achchch!" vydechl Nestor nahlas. „Teď si vzpomínám, že kdysi jsem skutečně býval tvým ochráncem!" Hlava se mu kymácela, ale ještě žil a v očích mu stále poblikával oheň.

Co dělat! Co dělat! Nathan se cítil zdrcený uvnitř, tak jako byl Nestor navenek. Matka mu řekla: Víš, co dělat. Její slzy, které mu vytryskly v mysli, byly horké jako jeho.

„Má pravdu," zašeptal Nestor. „Ale rychle, dokud... dokud já znám pravdu! Ta bolest je nesnesitelná a nikdy se jí nezbavím. Budu s ní muset bojovat až do konce, protože je ve mně ještě něco z upíra, to málo, co mi Vasagi nechal..."

„Nestore...!"

„Udělej to... udělej to teď." Nestor se pod přikrývkou zachvěl a trhl sebou.

Nathan ho vzal do náručí a odnesl ho dvacet tisíc kilometrů na jih, jasně modré nebe vysoko nad nekonečnou rozpálenou pouští! Vysoko na jižním obzoru stála zlatá koule jako oheň v peci nějakého cizího boha.

„Skončil jsem to!" zavolal Nathan a fyzický hlas se mu ztrácel v nárazech vzduchu. Padali jako kameny a on od sebe Nestora odstrčil.

Staniž se, řekl Nestor.

Nathan propadl dveřmi a vynořil se dole ve stínu skaliska ožehlého sluncem. Díval se, jak se Nestor řítí z oslnivě jasného nebe jako meteorit za poledne. Nechával za sebou stopu, která byla nejprve bílá, rychle však zčernala, chvíli se škvařila a zmizela. Nestor zmizel s ní.

Přikrývka zamávala prázdnými křídly jako podivný šílený pták padající k zemi.

Potom:

Záblesk světla! Z nebe letěl zlatý šíp - vyletěl z Nestora! Nathan takový už viděl. Neminul cíl, vrátil se domů. Jako měkký, tichý paprsek vnikl do nekroskopovy hlavy...

Intuice! Sama podstata intuice! Intuice jeho otce, která z Harryho Keogha učinila pána čísel a Möbiova kontinua! Všechno, co až dosud chybělo v Nathanově osobnosti, všechno, co mohl mít hned od začátku - kdyby to Nestor nepotřeboval víc než on!

Právě díky tomuto instinktu si Nathan tohle uvědomil a pochopil také téměř všechno ostatní, co ho zatím protivně mátlo. Nestor nebyl ten silný, ale naopak slabší, a šíp to věděl... instinktivně! Proto v den Harryho smrti vstoupil do Nestora. Pravděpodobně znal i Nestorovu temnou a mučivou budoucnost, ale viděl ho jako potomka a ,pokračování´ Harryho Keogha, proto mu musel dát šanci. Jenže Nestor nebyl jako Harry nebo jako Nathan, ale měl vlastní povahu - nebo snad zdědil temnou stránku otcovy osobnosti? Ať to bylo jakkoliv, tvořil omegu pro Nathanovu alfu, a když se jednou vydal určitým směrem a osudu se nedalo zabránit, šíp s ním musel zůstat do konce.

Nestorův instinkt, jeho empatie, kterou projevoval už od dětství, ho zavedla k Vampýrům! Kvůli těmto sklonům by stejně povýšil na vládce i bez šípu, ovšem s ním... není divu, že se tak rychle probudil a prodělal tak stravující metamorfózu!

Nathan teď všechno chápal: porozuměl těm střípkům, těm úlomkům svého otce. Byli to průvodci, kteří měli Nathana a jeho bratra vést na cestě životem. V Nathanovi znalosti už dřímaly a nepotřeboval pomoct. Až do té chvíle v Řecku, kdy pro něj konečně pomocná ruka otevřela dveře! Jeho šíp na něj celou tu dobu čekal, pohřbený v srdci mrtvého stroje v centrále pobočky E, připravený se probudit, až ho bude nejvíc zapotřebí.

Kolik z budoucnosti vlastně znali - kolik přesně zmapovali - ti netělesní obyvatelé Möbiova prostoru, Möbiova času, střípky Harryho Keogha? Nebo i pro takové jako oni zůstávala budoucnost tajemstvím? Směli se podívat na Nestorovu modrou nit života a viděli, že se změní na rudou? Nathan ,instinktivně´ věděl, že ano. Věděl, že museli znát i konec: až nadejde správný čas, Nestorův doposud nevyužitý šíp... se vrátí domů k němu!

Byl správný čas. Hodina největší nouze pro Sluneční a Hvězdnou stranu! Právě teď!

Nahý vystoupil ze stínu skály a pod nohama ucítil horko pouště. V hlavě mu bzučely nové myšlenky. Vyvolal Möbiovy dveře a vrátil se do noci...

* * *

Nathan si co nejlépe chránil mysl a šel do oázy u osady Pod žlutými útesy. Kontaktoval Atwei, která pro něj našla oblečení. Neodvažoval se zůstat ani mluvit s Mišou, ale hned se vrátil ke svým ,pekelnickým´ kolegům do tábora -

- kde se opravdu zdálo, že se právě rozpoutalo peklo! Ben Trask se zuřivě snažil koordinovat úsilí Zek a Davida Chunga, kteří poslouchali a stopovali... koho jiného než jejich upíří nepřátele, jež se konečně pohnuli! Smíšek udržoval telepaticky kontakt s Plamenem a šedým bratrstvem někde v Bariérovém pohoří. Dostával od nich spousty informací a varování, ale nedokázal je srozumitelně tlumočit nikomu jinému než nekroskopovi.

Přicházejí, strýčku! zaštěkal Smíšek Nathanovi v mysli, jakmile se zhmotnil. Ti v předhůří: roztáhli se podél pohoří, vydali se vzhůru do hor a ženou šedé bratry před sebou! Ti ostatní z posledního hradu, upíří armáda z východu: nebe je jich plné, letí na Sluneční stranu! 

Mohlo to znamenat jedině hromadný útok na Szganye. Teď když dobyla Wrathin hrad (s výjimkou Prašivé věže, jestli Noma Canison ještě odolává), Devetaki využije zbytek noci ve svůj prospěch! Bude samozřejmě hledat Nathana, než ho však najde, zaplaví zatím svými oddíly a hrůzou Sluneční stranu. Vlastně v tom nejspíš spočívala hlavní část jejího plánu, protože s touto strategií by nekroskopa nakonec vyhnala z úkrytu.

„Alexej Jefros je ti na stopě, Nathane!" vykřikli Zek a David Chung téměř současně. „Nejen to," dodal Chung. „Sledoval tě celou dobu, kdy jsi byl pryč. Na místě pár kilometrů odsud - u hrobu tvé matky? - a dokonce i v poušti, vlastně kamkoliv ses hnul! Jefros býval úžasný lokátor i předtím a teď, když je z něj upír..."

Nathan se zhrozil. „Chceš říct, že ví o Thyrech?"

„Možná neví o nich," odpověděl Chung, „ale vsadil bych se, že ví, kam jsi přemístil všechny skupiny Szganyů! To bych poznal i já: cítím jejich nahromaděné mysli daleko na jihu, jsou jako měkce světélkující mračno svatojánských mušek. A... áááá!" zalapal po dechu Chung a přikrčil se, protože jim nad hlavami proletěl rejnokovitý tvar. „Ježíši!" pokračoval lokátor, „to není všechno, cítím i jiné věci!"

Během chvilky klečel Trask na jednom koleni a mířil na nebe svou automatickou pistolí. Nekroskop ho zarazil dvěma slovy: „Bene, ne!" Ani nejhbitější nepřátelský létavec by se sem tak rychle nedostal. Tohle mohl být jedině Karz Biteri.

Karz svou totožnost za chvilku potvrdil, když seslal z nebe, kde se vznášel na nočním větru: Nathane, Devetakina armáda vyrazila. Éter vře jejich krvežíznivými myšlenkami! Jsi ve velkém nebezpečí, mohu tě však odsud odnést. Nevěděl, že nekroskop se o sebe dokáže postarat.

Děkuji ti, Karzi, odpověděl mu Nathan. Tohle je můj boj a musím tady zůstat. 

Karz vycítil jeho odhodlání a snad i vytušil jeho sílu. Můžeš zvítězit? 

Mohu se o to pokusit. Mám zbraně... ani ti nestačím vysvětlit jaké!

Tak hodně štěstí, popřál mu Karz, a děkuji ti. Když vidím, jak jsi silný, znovu jsi mi dodal sílu jít dál. I já musím zvítězit v boji. 

Nathan přikývl. Když jsme spolu naposledy mluvili, chtěl jsi jen zemřít. 

Teď ne, teď už ne. Dnes mám poslání - na východě! Ano, teď, když je Turgosheim prázdný... nebo téměř prázdný.

Maglore?

Přesně ten. (Z Karzova hlasu znělo temné odhodlání.) Protože jsem zase sám, vydám se tam hned, dnes v noci. 

Příliš pozdě, řekl Nathan. Noc už je za polovinou. Slunce si tě najde dřív, než přeletíš Velkou rudou pustinu. 

Opravdu? Potom si musím počkat na další příležitost.

Nathan rychle přemýšlel, protože měl už dost práce. Na druhé straně, jak dlouho to bude trvat? Odpověď byla prostá: nebude to trvat ani vteřinu! Karzi, vyslal, jestli mi důvěřuješ, přistaň tamhle. Na tom kopci na kraji stepi. 

Karz se snesl, zatímco nekroskop se na vršek přemístil přes Möbiovo kontinuum.

Jak!? řekl Karz užasle a rozvinul přistávací končetiny na břichu. Co!? 

Nathan odpověděl: „Kdysi jsi mě odnesl z Turgosheimu do bezpečí a nedbal na nic, co ti hrozilo. Služba si žádá protislužbu, Karzi. Teď odnesu já tebe." Vyšplhal se do sedla. „Zvedni mě." Za chvíli už byli ve vzduchu. „Věříš mi tedy?"

Už od Turgosheimu. Ale... neříkal jsi mi právě, že se teď nemohu vrátit, že by si mě slunce našlo nad Velkou rudou pustinou?

„Do soutěsky vede i jiná cesta. Jestli mi tedy opravdu věříš, udělej přesně, co ti řeknu, i když se ti to bude zdát divné."

Nathan mu dával pokyny a Karz poslechl. Nabrali výšku, létavec složil křídla a řítil se k zemi jako šíp. Propadl největšími dveřmi, jaké Nathan kdy vyvolal! Od dalších dveří je dělila jen vteřina, ale v okamžiku, kdy jimi Karz připlachtil -

COŽEEE? Nezarazil ho jen způsob, jak se tam dostali, ale i pohled na to místo.

„Turgosheim," řekl nekroskop a okamžitě poznal, že Karz tohle nečekal. Byl to sice Turgosheim, ale že by byl opuštěný? Opravdu?

Vznášeli se vysoko nad okrajem soutěsky a pod sebou viděli bezpočet znaků zuřící války. Dole na šerém dně se z vypálených pahýlů valil černý dým a v mnoha hradech ve strmých skalních stěnách připomínajících úly ještě hořely ohně. I omámenému Karzovi Biterimu bylo jasné, co se tady stalo. Maglore měl příležitost k slávě a jako každý Vampýr -

„- jí nemohl odolat," dokončil za něj Nathan. „Ano, já vím. Co jsi čekal, Karzi? Že to tady bude zpustlé, bude se tu prohánět jen vítr a bude tu mrtvo kromě Maglora?"

Něco takového, ano.

Nathan zavrtěl hlavou. „Není to tak. Dole je plno otroků a tvorů. Chybějí jen vládci a vládkyně. S výjimkou, jak správně předpokládáš, Maglora v Runovém hradě. Takže... ještě tu chceš zůstat? Co budeš teď dělat?"

Pokrčil v duchu rameny. Budu doufat, že můj čas přijde, odpověděl Karz, potom využiji svou šanci na slávu a pomstu, stejně jako Maglore využil svou. 

„Než odejdu, měl bych tě raději varovat," řekl mu Nathan. „Možná nebudeš mít mnoho času. Stanou se určité věci, Karzi. Velmi vážné věci."

Mohou situaci jen zlepšit, řekl létavec. Ty však, Nathane - ty tvé úžasné schopnosti? 

„Bohužel," zavrtěl hlavou Nathan. „Nemám čas je vysvětlovat a ani bych to nedokázal. Jsou však součástí těch zbraní, o kterých jsem mluvil. Sbohem, Karzi!" Vymrštil se ze sedla.

Karz otočil velkou hlavu, aby se mohl dívat, jak se nekroskop dvakrát ve vzduchu otočil, narovnal se - a zmizel za neviditelnými Möbiovými dveřmi! Karz Biteri, bývalý člověk, který snad člověkem i zůstal, se potom vznesl na páchnoucích vzdušných proudech stoupajících z Turgosheimu…

Trvalo to jen minutku, možná dvě. Nathan ten čas nepovažoval za ztracený a klidně se zhmotnil zase v táboře. Trask a ostatní by možná nesouhlasili.

„Nathane, co se stalo!?" lekla se Zek, když se objevil, a chytila ho za ruku

„Něco jsem musel zařídit," odpověděl. „A tady?"

Uvolnil její sevření a klidně se jí zadíval do očí. Uvědomila si, jak napjatě musí vypadat, a snažila se tedy uklidnit. „Nezapomínej," řekla, „že pro tebe to je jiné. My však nejsme... my nemáme... nejsme..."

„Nekroskopové? Ano, omlouvám se," řekl Nathan. „Vím, že bych neměl jen tak odejít a nechat vás tu. Měl jsem však pocit, že se nic nestane. Že všechno bude v pořádku."

Ben Trask slyšel jejich rozhovor, stejně jako prorok a lokátor. Všichni se uklidnili a shromáždili kolem Nathana. Trask ho požádal: „Vysvětlíš nám to?"

„Pojďme si sednout k ohni," odpověděl Nathan a oni ho poslechli. Když se usadili, pokračoval: „Vzdušná upíří armáda odletěla z Wrathina hradu. Mají také několik skupin, které jsou napřed. Tvoří je posádky táborů v předhůří Hvězdné strany. Teď už by mohli být u nejvyšších vrcholků.

Devetaki má Alexeje Jefrose, jehož talent se znásobil upírstvím. Vědí, kde jsem - nebo kde my jsme - a vědí nejspíš také o mnoha szganských skupinách, které jsou pro ně pěkně shromážděné v thyrských útočištích jako zralé hrozny vína! Mnoho Kočovníků však zůstalo tady na Sluneční straně, skrývají se v lesích, ty bude těžší najít a vyhnat. Devetaki neví, že několik skupin lidí v lesích je vybaveno pozemskými zbraněmi a že jsou s nimi muži, kteří je umějí použít. To je současná situace. Teď načasování:

Jestli skupiny z předhůří zamíří rovnou k nám, budou tu asi za hodinu. Jestli se zastaví a budou čekat na Devetakin hlavní oddíl, jsme v bezpečí na dvě a půl hodiny, možná déle. Takže zatím není důvod k panice. Do rozbřesku zbývá ještě zhruba třicet hodin tmy, než se příroda přikloní na naši stranu. Během poloviny noci se na Sluneční straně může mnoho přihodit.

Teď poslouchejte: upíři nás nemohou chytit do pasti! Máme každý vlastní nadání, které se vyrovná jejich schopnostem. Zek a já je dokážeme ,slyšet´, Smíšek je vyčenichá, David ví, kde jsou, a Ian někdy pozná, co se stane. Jestli se moc přiblíží, mohu nás odsud odnést. Takže tohle je zkrátka takový - přehled? - jak se věci mají.

Podle původního plánu se však před nimi nemáme skrývat nebo se jim vyhýbat, ale pozabíjet je, nadobro! Jestli plán neprovedeme, potom tohle všechno nebylo k ničemu, zvláště teď ne, když Devetaki ví, že něco je odtud na jih, tedy naši pouštní přátelé Thyrové! Jih však pro upíra znamená nebezpečí a musíme doufat, že si dobře rozmyslí, než své síly vyšle tím směrem. Z toho plyne jeden závěr: zamýšlí zaplnit Sluneční stranu upíry, vyhnat nás z úkrytu, přidat naše nadání ke svým a zítra v noci upevnit svou pozici. Tak to vidím já, ale mohu se mýlit a pravdu ukáže jen čas... ledaže byste mi ji řekli vy."

„My?" zíral na něj Trask.

„To vy máte nadání!" odpověděl Nathan. „Máme nejdéle dvě hodiny na to, abychom promysleli nový plán - radikální plán - jak upíry zdecimovat, nebo dokonce vyhladit každou stopu po vampýrské nákaze. Začneme u tebe, Bene. Připadá ti něco špatně na tom, co jsem řekl, jsou mé předpoklady pravdivé, nebo lživé?"

Trask pokrčil rameny. „Přinejlepším ti mohu říct, že ty sám jim věříš," odpověděl. „Jak jsi však už řekl, jen čas ukáže... tedy jestli nám to dřív neřekne Ian Goodly." Podíval se na proroka.

Goodly byl v pochmurné náladě jako vždy. „Samozřejmě musíme plánovat," řekl, „přestože i sebelepší plány... a tak dále. Chci říct, že budoucnost se stane, ale vždycky ji ovlivňuje přítomnost. Já vám tedy nemohu jednoduše říct, co dělat nebo že nemáte dělat nic. Jedině mohu doporučit, abyste dělali, co musíte. Jinými slovy, Nathanovy předpoklady se mi zdají správné. Jestli se budoucnosti nebudou zamlouvat, zařídí se podle toho. Vím jistě jen jedinou věc, že se blíží něco velkého. Ach, to už jsem říkal, já vím, ale je to tak velké, že to zastiňuje všechno ostatní. Ta událost má něco společného s tím, co Nathanovi řekli jeho mrtví thyrští přátelé."

Nathan přikývl a vzrušeně se chopil slova. Čekal, až jim bude moci něco ukázat, a teď se zdálo, že má nejlepší příležitost. „Pojďme se na to tedy znovu podívat." Našel kus kůry, na který schéma nakreslil pro Traska a ukázal jim Ethloiovy symboly, které už nebyly záhadné, protože tentokrát mu nově nalezená intuice poradila, jak si je upravit.

„Šipky naznačují směr," řekl. „Z A do C nebo od jedničky ke trojce. Jestli jednotlivé etapy takto očíslujete," (škrábal kouskem uhlíku) „hned bude patrné, že tohle... je stroj!"

Celý nákres teď vypadal naprosto jednoduše. Aby si však byl jistý, že pochopili, nekroskop jim celý princip stejně vysvětlil a potom systém popsal jako: „Nekonečný, samohybný cyklus, který poskytuje dvěma světům dokonalou ochranu, přičemž ani jeden z nich nepoškozuje ani ho o nic neochuzuje. Je to jako Möbiova páska, kterou jsem viděl v popředí toho nákresu: jediný systém, který překračuje a zároveň slučuje rozdílné dimenze, přesto ani do jedné nezasahuje. Ta páska byl život mého otce, stala se mým symbolem a zachránila mi život. Teď zachrání svět, možná i vesmír..."

Trask poslouchal a přihlížel a postupně mu klesla čelist, protože poznal, že to je ,pravda´. Nakonec vyskočil. „Tohle však předpokládá, že se vrátíme do našeho světa. Musíme, abychom to spustili!"

Nathan se na něho zazubil jako vlk a obrátil se i na všechny ostatní: „A někdo z vás o tom snad pochyboval?"

Alespoň jeden z nich ano. Ian Goodly řekl: „Je samozřejmě možné, že Gustav Turchin na tohle přišel také. Což by znamenalo, že náš návrat není tak jistý..."

Zatímco o jeho slovech přemýšleli, Nathan řekl: „Teď je stejně dobrá příležitost jako jindy. Rychle se podívám k Bráně a jestli je bezpečno, přesunu vás tam teď hned, což bude první etapa vaší cesty domů. Potom budeme mít jistotu, že tohle," ukázal na nákres, „se zaručeně stane, ať už na to Turchin přišel, nebo ne. Alespoň jeden problém - váš největší problém - se tím vyřeší."

Zek natáhla ruku a poplácala ho. „Tvůj se však nevyřeší. Pořád se nás zkoušíš zbavit, Nathane? Copak nevíš, že to nebude vůbec lehké?"

Hlasitě vzdychl a řekl: „No dobře, ale odteď se musíte držet blízko sebe, všichni čtyři a celou dobu. Odteď vás musím být schopný přenést všechny najednou a kdykoliv."

„Ujednáno," řekl Trask. „A mezitím?"

„Teď," Nathan se postupně na každého z nich podíval, „bych si dal líbit zprávu o situaci." Poplácal po hlavě Smíška, který ležel vedle něj.

Ztratil jsem kontakt se svými pozorovateli, řekl Smíšek. Šedí bratři byli rozprášeni mezi vrcholky hor, upíři v předhůří je rozdělili. Zprávy od několika jednotlivců však hovoří o tomtéž: létavci z Wrathina hradu se blíží ve velkých vlnách a nebe zčernalo! 

Nemůže jich být tolik! Nathan byl zmatený.

Vlk pokrčil rameny. Vlci jsou někdy jako lidé nebo psi: rádi přehánějí. Štěkají na stíny... 

Zek něco z jejich rozhovoru zaslechla a řekla: „Vůbec je není slyšet. Nemluví a kryjí si mysli."

„Rádiový klid!" řekl Trask.

Nathan na něho vrhl pohled a Trask zavrtěl hlavou. „Pozemská taktika," řekl. „Zdá se, že se používá i tady."

Chung se zamračil a řekl: „Opravdu jich je mnoho. Zvláštní na tom je...že jestli se ten Devetakin poskok zajímá hlavně o tebe, Nathane, proč nesoustředí síly na nás? Proč se rozmisťují rovnoměrně jako velká deka?"

„To dělají?" zajímal se Nathan s obavou.

„Ano. Roztahují se od zkamenělých lávových vodopádů za Velkým průsmykem až do vzdálenosti mnoha kilometrů odsud na západ."

„Jako mnohakilometrová vlna valící se na pobřeží," řekla Zek, přivřela oči a vztáhla mysl.

Teď se zase zamračil Nathan a dodal: „Nebo jako síť, kterou nad námi napnou..." Najednou se zatvářil ustaraně. „Co když nás přeletí a budou pokračovat a zamíří do pouště k útočištím Thyrů? Do thyrských osad jsem umístil mnoho set mužů, žen a dětí. Jsou v jedné linii zhruba od východu na západ. Devetakina vlna by je zasáhla víceméně všechny zároveň a já prostě nemohu být na čtyřech nebo pěti místech najednou!"

Trask ho uklidňoval. „Chlapče, nic si z toho nedělej. Před chvílí jsi nám něco načrtl a bylo to veskrze pravdivé. Nic víc teď udělat nemůžeme. Jestliže se Möbiovým skokem přemístíš do osad, abys upozornil své lidi a Thyry, Jefros se to okamžitě dozví. Nemůžeš se pohnout, abys neroztočil svůj číselný vír, a ten tě pokaždé prozradí. Jestli se však nad námi přežene první vlna upírů a zamíří do pouště, budeš vědět, že došlo na nejhorší, a to bude tvůj signál, abys pro záchranu svých lidí něco podnikl. Do té doby nesmíš nic prozradit."

Nathan přikývl. „Potom - jestli k tomu dojde - mi zbude sotva půl hodiny, abych navštívil všechna thyrská místa a Szganye odtamtud odvedl Tentokrát však neudělám chybu a odnesu je daleko: na východ na samotný okraj Bariérového pohoří a osmdesát kilometrů do pouště! Tam na ně Devetaki nedosáhne. Nestihla by se vrátit do Wrathina hradu před východem slunce."

Trask souhlasně přikývl.

Ovšem Goodly jen zavrčel a odvrátil se. Nathan se na něho podíval. Prorok ucítil jeho pohled a opětoval jej.

„No?" řekl Nathan.

„Dospěli jsme právě k nevyhnutelnému závěru," řekl Goodly. „Jak vidíte, jediné kroky, které můžeme podniknout, jsou ty, které bychom stejně podnikli i bez celé té diskuse! Je sice hezké mluvit, protože to ujasňuje situaci, ale budoucnost se kvapem blíží a bude, jaká bude. Hlavně si nemyslete, že ji řídíme my, protože to není pravda. Taky nezapomeňte, že Velký okamžik se blíží každou minutou."

„Ještě nevíš, co bude ten Velký okamžik?"

Goodly zavrtěl hlavou. „Nemůžu říct, jestli je dobrý nebo zlý. Jen vím, že se blíží a všichni jsme v té chvíli spolu. Musím ti však připomenout, Nathane - i když ti to připomínám strašně nerad - co jsme viděli v budoucnosti, ty a já. Chci říct, nebojím se o sebe, ale..."

„Vím, co chceš říct," zarazil ho Nathan. „Už jsem o tom mluvil tady s Benem. Nechci o tom dál přemýšlet, dokud to nepřijde."

Hodil na oheň suchou větev, opřel se zády o kmen padlého stromu a zavřel oči. „Vlastně chci na tohle všechno zapomenout a uvidím, co mě napadne, když bude moje mysl prázdná. Jednu věc vám mohu zaručit: ještě nějakou dobu nehodlám dojít na konec svých sil..."

Nekroskop se nesnažil usnout, nesnažil se vůbec o nic. Doslova na všechno zapomněl, uvolnil se, udělal si duševní přestávku - a usnul. Když mu za chvíli Zek něco tiše řekla, jedinou odpovědí jí bylo, když mu ruka spadla z břicha na trávu, kde zůstala ležet s otevřenou dlaní. Pohled do jeho mysli odhalil ,bílý šum´ lidského spánku před tím, než přijdou sny, a rozptýlený, zborcený číselný vír. Duševní vyčerpání nekroskopa vrátilo do základního stavu mysli.

Přestože měl zvláštní, metafyzickou mysl, v tuto chvíli byl po duševní stránce jen smítkem plujícím tam, kam ho zanesou víry snů a fantazie.

Trask Nathanovi přetáhl přes ramena přikrývku, rozhlédl se po ostatních a pokrčil rameny. „I já si připadám unavený. Asi ho vyčerpalo to napětí a úzkost. Nemluvě o všem tom fyzickém úsilí, které vynaložil. Jen bůh ví, kolik ho jeho nadání stojí energie! Hodinku ho můžeme nechat být, aby si tak říkajíc dobil baterie, ale my ostatní bychom měli zůstat ostražití. Jakmile něco zjistíme, vzbudíme ho."

Zdálo se, že Smíšek rozumí. Vstal, odklusal k okraji mýtiny a začal kroužit, větřit a ,poslouchat´ nejen bystrýma, pohyblivýma ušima, ale i mnoha dalšími vlčími smysly, všemi vyladěnými na nebezpečí. I Zek a Chung začali přecházet sem a tam, jejich probuzená nadání se upínala k severu ve snaze něco zachytit.

Ian Goodly seděl u ohně poblíž Nathana a občas na spícího nekroskopa vrhl rychlý pohled. Možná se snažil zahlédnout... i něco jiného.

Eygor Smrtooký neztrácel čas. Spojení z dřívějška ho teď zavedlo přímo do Nathanovy hlavy. Netvorova panika a zmatek vypovídaly o stavu, v jakém se asi nachází ve své jámě v Šíleném hradě v Turgosheimu.

Nekroskope, cos to učinil? Cos mi to udělal? Eygorův mrtvý hlas byl zlý jako obvykle a působil jako klokotající bažina vylučující metanové bubliny, ale zněl v něm velice skutečný strach.

Nathan upíra samozřejmě okamžitě poznal, a přestože vycítil Eygorovo upřímné a dosud nevysvětlené zděšení, opáčil: Ale? Změnil jsi přístup, Eygore? Tvrdíš, že ses stal oběti nějakého mého činu? 

Co-jsi-řekl-Maglorovi? zasyčel Vampýr. Postrčil tím Nathanovi paměť a rozsvítil obrazovku v mysli, na které sám uviděl zobrazené scény. Tak! (Hlas měl černý jako noc.) Teď se všechno vysvětlilo. 

Tak to vysvětli mně. Nathan v duchu pokrčil rameny.

Vyhrožoval jsi mu mnou. Popíráš to?

Ne, byla to slovní hra. Posmíval se mi a já mu vrátil úder. Vyhrožoval a já -

Ano, pohrozil jsi mu mnou! dokončil za něj Eygor. Pro něj to však znamenalo víc než jen slovní hru. Maglore zná tvé schopnosti, nekroskope, a jestli o některých neví, tuší je. Naznačil jsi, že ještě není v bezpečí před mrtvým netvorem v jámě, že za určitých okolností - za příhodných podmínek - se duch může stát víc než pouhým duchem. Pro tebe to byla slovní hra, žertoval jsi nebo ses mu posmíval. Mnohý vampýrský vládce by to viděl stejně. Ale Maglore? 

Nathan věděl, co tím myslí: Maglore z Runového hradu je věštec, má nadpřirozené schopnosti překračující obvyklé znalosti a nadání Vampýrů. Věří ve špatná znamení, znaky a talismany, zkázu a prokletí. Ovšem, jinak by Nathanova výhrůžka ani neměla váhu! Jak závažná tedy byla?

Přemýšlel v řeči mrtvých a Eygor byl vyladěný na jeho myšlenky. Ach to ti mohu říct přesně, ozval se netvor. Velmi závažná! Váží jako celý svět! Tolik jako všechny balvany a kamení, které dusí hrdlo mé jámy! Právě si totiž razí cestu dolů ke mně! Přichází do této těsné, zatuchlé, hnilobné jámy, aby mě našel a rozložil. Chce mě rozbít, spálí, co bude hořet, a zbytek rozhází do čtyř stran Turgosheimu! Bojí se totiž starého Eygora víc než kdy předtím a ten strach jsi mu vnukl ty, nekroskope! Za všechno můžeš ty, je to tvá chyba! Jen ty ji také můžeš odčinit, ty jediný mě můžeš... povolat? (Poslední slovo řekl šeptem, dokonce prosebně?)

To nestačí, odpověděl Nathan, zatímco o tom v tajné mysli uvažoval. Nikdy dřív záměrně nepovolal mrtvého tvora - přestože minulé události a nyní i jeho , intuice´ nasvědčovaly, že takovou schopnost má. Při dvou příležitostech v minulosti mrtví vstali ze své vůle, aby mu pomohli v zoufalé situaci. Když byl mimo nebezpečí, zase se ,ze své vůle´ vrátili. Nathanovo nadání zřejmě funguje nezávisle na něm samém. Jako před ním Harry i on byl jediným světlem ve věčné temnotě Velké většiny, a protože mrtví milovali jeho otce, přenesli teď svou lásku na něj. Eygor Smrtooký však nemohl sám povstat, ani kdyby byl Nathan v nebezpečí. V upírovi nebylo dost lásky - vlastně žádná - která by ho motivovala a oživila! Musel by být povolán pomocí nekroskopovy neuvěřitelné schopnosti regenerovat.

Nathana teď napadlo: proč vlastně ne? Proč nebojovat ohněm proti ohni? Nebyl to snad on, kdo nedovolil Traskovi vystřelit na létavce, jezdce a plynovcovou bombu z Wrathina hradu, protože se mu zamlouvala představa, že se upíři navzájem vybijí? Nebylo by tohle stejné? Nezaslouží si Maglore takový a ještě horší trest za to, co udělal Karzovi, Orlee a stovkám dalších, nehledě na to, co by udělal Nathanovi, kdyby někdy dostal příležitost?

Nathanův duševní štít se trochu uvolnil, protože se zabral do té představy. Eygor si jeho myšlenky přečetl a pobízel ho: Jen pomysli! Jak lépe by ses zbavil toho starého zmetka, aby už nelovil na turgosheimské Sluneční straně? Dej mu na práci něco lepšího - nebo horšího. V tuto chvíli se jasnovidný vládce i všichni jeho tvorově najedli dosyta, ale dříve nebo později budou muset posilnit turgosheimskou krev čerstvými zásobami ze Sluneční strany. Chceš opravdu čekat tak dlouho? 

Jak dlouho? chtěl vědět Nathan.

Řekl bych, že jakmile skoncuje se mnou! Jsem právě teď jedinou překážkou, která Maglora dělí odklidu mysli a pokojných snů! Jenže...brzy se bude muset vypořádat ještě s někým.

Ano?

Cítím to, řekl Eygor. Má vlastní krev se vrací ze západu. Jeden z mých vlastních synů - Spiro! 

Početní mrtví na kamenitých pláních poslouchali jejich rozhovor. Jason Lidesci teď řekl: Říká asi pravdu, nekroskope. Wrathin hrad skoro celý podlehl, ale Spiro mezi mrtvými není. Zato druhý z bratrů, Wran, je mrtvý a stále zuří! Ne však Spiro. 

Utekl z boje, trval na svém Eygor. Právě se vrací do Turgosheimu!

Jestli je to pravda, pokračoval Jason, budeš mít vážné problémy - protože Spiro zdědil smrtící pohled svého otce! Oběti toho pohledu leží rozházené u paty Wrathina hradu... 

Upíří oběti, řekl Nathan. Necítím s nimi soucit. 

Ne, ale soucítíš se Szganyi z turgosheimské Sluneční strany, připomněl mu Eygor. Tak jak se rozhodneš, nekroskope? Nepovoláš mě, abych se vypořádal s Maglorem i se Spirem? Nezapomeň, že i ty tím získáš. Uzavřeme dohodu: ne oko za oko, ale oči za chvilku života, nebo jak dlouho mi to bude trvat. 

Nathana dohoda lákala. V Turgosheimu nebylo nic zdravého, co by Eygor mohl zkazit. Byl si jistý, že tvor v jámě by si poradil i se Spirem Smrtookým i s Maglorem Věštcem. Jen kdyby měl také jistotu, že jak jednou Eygor povstane, bude snadné ho zase uspat...

Ty máš tu moc! naléhal Eygor přesvědčivě. Stejně, co by mělo staré mrtvé stvoření z jámy ze života? Nic, láká mě jen pomsta na Maglorovi, který se opovážil dělat si zálusk na Šílený hrad, a na mému prašivému synkovi Spirovi, který mě oslepil a zavraždil! Co se týče Wrana... říkáte, že je mrtvý? Výborně! Jen bych si přál, aby se mi dostal do rukou dřív, než zemřel!  

Nathan byl napůl přesvědčený. Eygorův smrtící pohled by byl v jeho metafyzickém arzenálu mocnou zbraní. Když s tebou uzavřu dohodu, jak mi předáš svůj pohled?

Jen mě pusť do své mysli a stane se!

Nathan však věděl, že svého času jeho otec udělal podobnou chybu. Eygor mu znovu četl myšlenky a řekl: Jak bych ti mohl ublížit? Jsem mrtvý a v Turgosheimu a ty žiješ a jsi na západě! 

Dej mi svůj pohled teď, odpověděl Nathan, a až se k tobě dostane Maglore do jámy, jestli vůbec, nebo se Spiro vrátí přes Velkou rudou pustinu, povolám tě. 

Cože!? (To Eygora pobouřilo.) Co je tohle za nabídku? 

Jediná, kterou ode mě uslyšíš, odpověděl nekroskop.

Eygor dlouho trucovitě mlčel. Dostal se do úzkých, což si uvědomoval. Nakonec neochotně řekl: Staniž se. Spi dál, Nathane, ale nech pro mne otevřenou mysl, abych do ni mohl vložit svou. 

Nathan to udělal a chvíli se mu zdály zlé sny...

Potom:

Hotovo! zvolal Eygor.

Nathanův mozek začal náhle vřít. Měl v sobě zlou moc, cítil ji tam jako rakovinu v mysli, která rozežírá dobro v něm. Eygor do něj vložil něco ze sebe: moc vládnout zlým pohledem samozřejmě. Nathan věděl, že netvor v jámě doufá, že se kvůli tomu stane tak zlým jako Eygor sám.

Za nějaký čas možná ano!

Nathan se vytrhl ze spánku s výkřikem hrůzy...

III

Třesení sítí - Obléhání Osady

Ben Trask se právě chystal nekroskopa probudit. Nakláněl se nad Nathanem, a když se dotkl jeho ruky, ucítil krátkou vibraci, která Nathanem otřásla - vzápětí uslyšel jeho zděšený výkřik, nekroskop se Traskovi vyškubl a vrhl se stranou! Potom... se jeho oči široce otevřely, ještě víc a za nimi se hýbalo něco nestvůrného. Vlastně i na nich bylo v mihotavém světle ohně něco příšerného a nestvůrného! Trask se s trhnutím narovnal a z krku se mu vydral nesrozumitelný tázavý zvuk. Chtěl o krok ustoupit - a něco ho nadzvedlo ze země a odhodilo dozadu! U srdce měl pocit, jako by mu tam někdo vrazil elektrodu pod napětím!

Zek a Ian Goodly viděli část toho, co se stalo, chtěli jít Traskovi na pomoc, ale Nathan je předběhl. Oči měl teď normální. „Bene! Je ti něco?"

Trask se pomalu postavil, zavrávoral, podíval se na nekroskopa zvědavě, opatrně a zalapal po dechu: „Ježíši Kriste! Jak sakra...? Co to k čertu. Něco mě porazilo!"

Nathan nic neříkal, ale věděl. Věděl také, že odteď se kolem něj musí všichni pohybovat obezřetně, snažit se ho nepřekvapit - a hlavně ho nevylekat! Zek mu něco z toho vyčetla v mysli a řekla: „Bene, tohle celé patří k tomu..."

„Patří to k tomu Velkému okamžiku," pomohl jí Goodly. „Je to důležitou součástí."

Chung přiběhl z okraje mýtiny, v patách mu klusal Smíšek. „Něco se blíží," řekl lokátor. „Není to velké, ale zatraceně nepříjemné!" Předchozí incident šel pro tuto chvíli stranou, protože v příštím okamžiku:

Netopýři - obrovští Desmodi s metrovým rozpětím křídel - se jim kmitali a vířili nad hlavami. Byli čtyři, předvoj, pravděpodobně rekrutovaný z Wrathina hradu. Traskova automatická pistole vydala své typické č-cink, když ji natáhl, ale Nathan už byl úplně bdělý a zarazil ho. „Šetři si munici. Jsou víceméně neškodní. Všechny je nedostaneš, a když nepodají Devetaki zprávu, vyjde to nastejno, jako by řekli, že nás našli."

Když netopýři odlétli, Nathan málem zdrceně zaklel. On je pravděpodobně mohl dostat všechny - a nestálo by ho to víc než pohled! Ovšem je pravda, že své nové ,nadání´ ještě neovládal. Možná by ho měl používat jen málo, aby neovládlo ono jeho. Další pohled (tentokrát na nebe poseté hvězdami) mu prozradil, že spal přes hodinu. „Co se dělo?"

První odpověděl Chung. „V předhůří Sluneční strany přistáli létavci a válečníci, jsou odtud asi třicet kilometrů na východ." (Dva Brody, pomyslel si Nathan.) „Další jsou přímo na severu," (Osada nebo Ochranná skála), ,a další skupiny na západě." (Tirenský Sráz a Mirlu, tedy ty spálené a rozbořené trosky, co z těch míst zbývají.) „Přistálo i mnoho dalších, všichni se pravidelně rozmístili podél Bariérového pohoří."

„Jen v předhůří?"

„Ne." Chung zavrtěl hlavou. „Malé skupinky se snesly v lesích každých pár kilometrů a vytvořily jakousi mřížku. Celou dobu se přibližují."

Nathan přikývl. „Jako čtverce velké hedvábné sítě, která se jemně snáší na Sluneční stranu. Jen není hedvábná a dlouho už nebude ani jemná..."

„Ještě pořád většinou mlčí," řekla Zek. „O naši skupinu se nijak zvlášť nezajímají nebo to nedávají najevo."

Nathan se podíval na Goodlyho, který pokrčil rameny. „Čas se -"

„Já vím!" skočil mu do řeči Nathan. „Čas se krátí."

Smíšek využil příležitosti a přidal se: Mí šedí bratři se rozutekli vysoko v horách. Většina upíří armády přeletěla nad nimi... 

Chung nikdy nebyl tak ostražitý. „Na sever odtud, něco se sem rychle blíží po přímce... něco... něco sem letí jako šíp!"

Ozvalo se vzdálené burácení trysek a skučící severovýchodní vítr přinesl třesk! třesk! třesk! střelby z automatů, které narušilo dosavadní ticho noci.

„Začíná to," řekl Nathan. „Tentokrát mí lidé mají alespoň prostředky, aby mohli bojovat."

„Nechápu to," řekl Chung. „Ta blížící se skupina je jen dalším vláknem ve snášející se síti. Nemám pocit, že bychom byli zvláštním cílem. Proč nás tak... ignorují?"

„Jako by čekali, až vyložíme naše trumfy," řekl Trask.

Nathan souhlasil.

„Snaží se mě vlákat do akce. Síť kolem Sluneční strany se mezitím stahuje."

„Jsou velmi blízko!" Chungovi zaznělo v hlase zděšení. „Budeme tu jen tak sedět?"

Na severu nad obzorem tvořeným vysokými stromy zahlédli několik hrozivých rejnokovitých tvarů, které se hnaly, jako by závodily s posledními několika mraky. „Je čas vydat se na cestu," řekl nekroskop. Zatímco mluvil, pocítil hluboko uvnitř nezvyklý vztek, dokonce zuřivost, v očích ho pálilo a na čele mu najednou vyrazil studený pot. Krátce s pocity zápasil, byly jeho, ale byly pro něj zároveň cizí. Měl chuť zůstat, bojovat a vyzkoušet svůj hrozný pohled. Než však mohla touha zvítězit, vyvolal Möbiovy dveře a provedl jimi své společníky -

- a vzal je osm kilometrů hluboko do temné noční pouště. Když vystoupili na písek mezi vyschlé křoviny, Zek se plácla rukou přes čelo a vydechla: „Přece jen nás neignorovali! Tedy teď už ne! Mají otevřené mysli, vyměňují si zprávy, Nathane, poznali tvůj podpis - číselný vír - a vědí, že jsme se přemístili!"

„Postupují dál?" podíval se na Chunga.

„Ano," řekl lokátor po chvíli. „Táhnou síť do pouště, ale je teď ohnutá. Tohle je jejich hlavní vlákno. Ženou se na nás!"

„Nebo na thyrská útočiště," zasténal Nathan. „Osada Pod žlutými útesy... nová oáza... Atwei... Miša!"

„Mohl bys Mišu a Lidesciho Szganye přesunout," řekl Trask.

„A odhalit jejich skrýš!" varoval Chung.

„Nejdéle za pět minut se stejně budeme muset pohnout," řekla Zek,

„Jak velké je to vedoucí vlákno?" Nathan znovu cítil, jak v něm kypí vztek, za očima ho pálilo, přestože se snažil, aby zůstaly chladné.

„Není velké," řekl Chung za chvíli. „Tahle síť opravdu napíná jejich síly. Válka o krev je vyčerpala."

Nekroskop se rozhodl. „Přemístím Mišu, Lardise a Lidesciho Szganye. Potom... budeme bránit osadu Pod žlutými útesy. Musíme. Nechci upíry v Jeskyni předků. Thyrové by mi to neodpustili. A pro mě je jejich kultura právě tak důležitá jako naše..."

Vyvolal další dveře a vydali se na cestu...

Thyrové je očekávali. Očekával je tedy i Lardis, Miša a Lidesciho Szganyové. Nejlepší thyrští telepati včetně Atwei tu a tam k nekroskopovi a jeho přátelům vyslali kradmou sondu a sledovali samozřejmě i pohyb Vampýrů.

Lardis a jeho kmen čekali v nové oáze a byli připraveni si zahrát Nathanovu ,hru na schovávanou´.

Nathan jim řekl: „Tentokrát vás zavedu tak daleko, že se k vám upíří vojsko v žádném případě nedostane. Určitě ne dnes v noci."

Všichni se připravili a uchopili lano, Lardis a Kirk Lisescu však promluvili jako jeden muž. „My nepůjdeme."

„Cože?" Nathan se na ně podíval.

„Jsme bojovníci a máme zbraně," zabručel Lardis.

„Máme po krk toho schovávání, kdy nevíme, co se děje," dodal Kirk „Venku v lesích jsou Szganyové, kterým by se mohly hodit naše dovednosti. Už příliš dlouho jsme zaháleli. Zbytek našich lidí odveď, kam chceš, ale mě a Lardise vezmi tam, kde se bojuje!"

Nathan se rozhlédl a Lardis věděl, koho hledá. „Andrei tu zůstane a pomůže bránit Thyry. Vím, že bude v bezpečí, protože tu chvíli zůstaneš ty a tví přátelé. Má tady také tu ženu - Annu? - která zůstane s ním."

Takže Andrei se nakonec k někomu připoutal a Anna Marie Englishová našla nový zájem, za který může bojovat: Thyry. Nathana obojí těšilo. Neměl stejně čas se dohadovat. Má štěstí, že alespoň Miša nedělá potíže!

Jenže ona je začala dělat vzápětí! „Zůstanu s tebou," řekla. Tón jejího hlasu nepřipouštěl odpor, nic by s ní nehnulo. Nezbylo mu než bezmocně pokrčit rameny. Nechal tedy Traska a jeho kolegy v oáze s Lardisem a Mišou a řekl starému Lidescimu: „Vrátím se pro tebe a Kirka... buďte připraveni." Zbytek Kočovníků provedl do Möbiova kontinua a skrz něj -.

- ke Kráterovému jezeru daleko na východě, sto kilometrů hluboko v údajné ,pustině´. Sem by Devetaki před svítáním nedoletěla, i kdyby se o to pošetile pokusila. Nikdy by se nevrátila domů do posledního hradu!

Zvěst, že nekroskop přijde, se šířila s nepatrným náskokem před ním. Telepaticky ji po řetězci thyrských osad posílala Atwei a jiní thyrští telepati, takže jeho příchod byl očekáván. Při předávání svých svěřenců do péče Thyrů neztrácel tedy čas a okamžitě se vrátil do osady Pod žlutými útesy.

Lardis a Kirk na něho čekali po zuby ozbrojení pekelnickými zbraněmi.

„Kam chcete jít?" zeptal se jich Nathan.

„Na východ od Velkého průsmyku," odpověděl bez váhání Lardis. „Jsou tam skupinky lidí, kteří mají strach a žádné zkušenosti. Nejspíš budou mít potíže a budou potřebovat naši pomoc."

Nathan se zamračil. „Na území poddaných kmenů? Vormulak jich většinu vyhladil - a myslel jsem, že jste za to rádi!"

„Jsou to Szganyové!" odpověděl Lardis krátce. „Mohla by to být příležitost získat je už napořád na naši stranu."

„Určitě se vám nic nestane?"

„Ne, ale je také pravda, že za padesát let jsem ti tím nebyl jistý nikdy! Dost řečí. Vezmi nás tam."

Nathan je tedy odvedl -

- na místo přímo na jih od lávových vodopádů, ale na této straně Bariérového pohoří, do předhůří, které se svažovalo do lesů na území poddaných kmenů. Asi kilometr a půl odtud se ozývaly výkřiky, třaskání, naprostá vřava. Starý Lidesci pochmurně a souhlasně pokýval hlavou. „Svého času možná bývali poddaní, ale teď podle všeho bojují dost dobře!" Nekroskopovi řekl: „Až se rozední, víš, kde nás najdeš."

Chytil Nathana za předloktí. „Dej na sebe pozor, chlapče."

„Zlom vaz, Lardisi," řekl mu Nathan slovy cizího světa. Potom, jako by si uvědomil chybu, dodal: „Strhni hory, starý kamaráde!" Sledoval, jak se ti dva vytratili v lesích, potom se vrátil do oázy zalité světlem hvězd –

- a po návratu mu zbývala jen minuta nebo dvě. Ze všech Thyrů se právě Atwei rozhodla počkat s Traskem a ostatními. „Přicházejí," řekla mu.

„Já vím," přikývl. „Tohle bude naše stanoviště. Můj otec také kdysi s přáteli hájil podobnou zahradu. Měl i stejné zbraně. Hlavně ti přátelé byli podobní, muži a žena - dokonce ta samá žena - všichni z cizího světa. Zdá se mi to... vhodné?"

Atwei se zdráhala odejít. Nathan se jí zeptal: „Kolik cest vede dolů do vaší osady pod zemí?"

„Několik. Ta, kterou znáš, vede přes Jeskyni předků tamhle vysoko mezi útesy na druhé straně oázy. Kudy vedou ostatní, ti neřeknu. Když je nebudeš znát..."

„Neublížím Thyrům?"

„Nebo sobě," odpověděla. „Mí lidé proměnili tajné průchody v pasti! Jestli se upíři pokusí přistát..."

Nathan rozuměl. V průchodech byly nastražené pasti. „Co Jeskyně předků?"

„Pro tebe a tvé lidi je cesta otevřená."

Nathan zavrtěl hlavou. „K tomu nedojde. Vezmu své přátele... prostě někam jinam. Ale Vampýři..."

„Budeme na ně připravení, jestli se odváží vejít."

Odvedl ji - i Zek a Mišu navzdory jejich protestům - do Jeskyně předků a vrátil se do oázy. O chvíli později uviděl na hvězdném obzoru siluety. Upíři přicházejí!

„Zdálo by se... že jsou to jen dva létavci!" řekl Trask chraplavě.

„Nezapomeň na jejich jezdce otroky," podotkl Chung. „A tamhle nahoře..." Na namodralém nebi kroužila tmavá kaňka. Ve chvíli, kdy je Chung varoval, k nim dolehlo její hromové burácení: byl to válečník, malý, ale nebezpečný.

„Uvidí oázu." Goodly to samozřejmě věděl. Věděl také, co se chystá. Slyšel řev, viděl oheň, cítil pach krve!

„Nejsou sami!" vykřikl Chung, zatímco válečník nastartoval hlavní trysky a začal se ve spirálách snášet k oáze. „O dva nebo tři kilometry dál…letí další!"

„Bene," vydechl Goodly a třásl se mu ohryzek, „máme se postarat o létavce a jezdce. Ty, já a David. Válečník je však Nathanův!"

Chung nesl svůj plamenomet.

Nathan se ho zeptal: „Máš v něm palivo?"

„Něco mám a potom přijde na řadu tohle!" Automatická pistole. Všichni je měli, protože byly malé a snadno se s nimi zacházelo. Nathan však měl jen obyčejnou szganskou kuši... a k tomu zbraň, kterou dosud nevyzkoušel.

„Granáty?" (Létavci se snášeli k oáze, válečník kroužil nad soutěskou těsně nad okrajem útesů a na všechny strany obracel početné oči.) Všichni tři přikývli. Každý z nich měl granáty.

„Hodně štěstí!" řekl Nathan.

Potřeboval se dostat výš, aby měl prostor soustředit pohled - a v něm zlobu a nenávist - na válečníka. Zdálo se to šílené, ale nic jiného mu nezbývalo. Přesunul se na úzkou římsu před tunelem vedoucím do Jeskyně předků a odtud poslal proud telepatických urážek přímo do válečníkova malinkého mozku.

Tady jsem, řekl tvorovi. Přímo tady na útesu, ty odporný zplozenče špíny! Ty hnusný synu žumpy! 

Netvor kroužil na druhé straně kaňonu, ale teď obrátil pohled a pozornost na Nathana. Sklouzl pod okraj útesu, otočil se a rozlétl se k němu. Musí vyřadit válečníka z boje. Do tunelu za Nathanem by se jeho mohutné tělo nevešlo a pod ním budou mít ostatní klid zaútočit na létavce a otroky.

Už na ně útočili! Střelba z automatů a třesknutí granátu, létavec naříkající jako dítě se snaží vzlétnout na cárech hořících křídel, potom se zhroutí a vypadne ze zorného pole. Pobočník nebo otrok na zemi křičí: „Vampýři, Vamp -.´" křik zaniká v drzém štěkání automatu a proměňuje se v jekot, který trhá uši.

Válečník se přibližoval a Nathan na něj vystřelil z kuše. I kdyby se trefil, nic by to neznamenalo. Pro netvora byl zásah šipky jako píchnutí špendlíkem. Jak tu nestvůru nenávidí! Ohrnul rty a obnažil zuby, mozek jako by mu hořel. Dřepl si. Nenávist v něm vřela jako jed, který musí ven! Skoro si ani nevšiml, že vypálil mentální šipku!

Válečník zaprskal, vydal podivný, jakoby tázavý zvuk, ale stále se blížil, ačkoliv teď se viditelně nakláněl doleva. Dole zableskl výbuch granátu, který válečníkovi ozářil hlavu. Nathan uviděl jeho přední oči - holé krátery, ze kterých se odpařovala krev a mozek! - čelisti nestvůry byly doširoka otevřené v grimase agónie! Sotva si toho stačil všimnout, zvíře se ještě víc naklonilo, uhnulo z kurzu, a místo aby vystoupalo nad okraj a vyhnulo se mu, klesalo ke dnu propasti. O chvíli později narazilo v rychlosti sto nebo sto dvacet kilometrů za hodinu do příkrého útesu a vybuchlo ve změti chitinových plátů a chaosu rudých vnitřností. Nathan však věděl, že bylo mrtvé ještě před nárazem, hned v okamžiku, kdy po něm šlehl vražedným pohledem.

Zatímco chodbami z Jeskyně předků přibíhaly Atwei, Zek a Miša, Nathan se přesunul dolů do oázy. Chromý létavec se pouští belhal k Severce mrkající na něj zdáli a David Chung využíval posledního paliva na netvory, kteří s praskotem hořeli a stoupal z nich černý dým.

„Blíží se sem další létavci," řekl lokátor, a zatímco mluvil, oheň mu zhasl.

Ian Goodly zalapal po dechu: „Nathane, ty máš práci jinde!"

„Postaráte se tady o sebe?" Nathan se na ty tři podíval.

„Ano," odpověděl Trask. „Pomůže nám, když nás vezmeš nahoru do ústí toho tunelu, než odejdeš. Vypadá, že bude snadné ho ubránit: létavci tam nemohou přistát a před válečníky je víceméně chráněný." Trask se zase svým typickým způsobem přemýšlivě mračil. „Když mluvíme o válečnících, chtěl bych -"

„Ne, na to teď není čas." Nathan zavrtěl hlavou. „Později, až tomu sám lépe porozumím."

Odnesl je do ústí tunelu, ustaraně se rozhlédl po soutěsce a oáze a zeptal se Chunga: „Asi mi nepovíš, odkud přijde další vodící vlákno?"

Atwei popošla kupředu. „Já ano. Starší si předávají zprávy po řetězci osad. Psychický éter je jich plný! Vampýři je ovšem také slyší a naše tajemství tedy vyšlo najevo. Jestli upíry nezastavíme, válka o krev se od této chvíle bude vztahovat i na nás."

Nathan ji vzal jemně za ruku. „Kde zaútočí?"

„Zaútočí? To nedokážu říct. Zdá se jich být příliš málo na útočnou skupinu. Blíží se však ke Skalní puklině šedesát kilometrů na východ."

„Kdy tam dorazí a kolik jich tedy bude?"

„Každou chvíli!" řekla mu Atwei a bez mrknutí se na něj dívala široce otevřeným očima. „Není jich víc, než kolik přišlo sem."

Ve Skalní puklině bylo několik Szganyů, lidé Karla Zestose. Nathan věděl, že je může odvést všechny najednou. Mohl by tam Szganye dokonce nechat, jestli Thyrové nastražili pasti do těch několika úzkých východů. Nebude těžké ubránit Skalní puklinu. Začal vyvolávat dveře, ale zarazil se a pevně k sobě přitiskl Mišu, která mu vlétla do náručí.

„Dej na sebe pozor," řekla mu zadýchaně. „Jestli se ti něco stane, nikdy ti to neodpustím!" Potom se na něho zadívala pozorněji: „Dostal se ti do očí kouř? Pravé oko máš podlité krví."

„Nejspíš ano. Nebo nějaké smítko..."

Políbil ji a přes její rameno pohlédl na Traska právě včas, aby si všiml, že se zase začíná mračit. Goodly však zachránil situaci, když řekl: „Nathane, jdu s tebou."

Ještě jeden polibek pro Mišu - drsný, skoro bolestivý, něco na památku - a vydali se na cestu...

V Möbiově kontinuu se Nathan zeptal: Proč jsi šel se mnou? Už se to přiblížilo? 

Jen jsem viděl, že jdu také. Goodly v duchu pokrčil rameny. Když budu s tebou, jako první se dozvíš, jestli se má stát něco mimořádného. Všechno závisí na tobě, Nathane. 

Nebo na Devetaki, řekl Nathan. Mám pocit, že mě chce chytit do pasti. 

To je skoro jisté! Teď, když padl Wrathin hrad, jsi pro ni největším lákadlem ty.

 Jak si však může myslet, že mě chytí? Neudrží mě na jednom místě dost dlouho, aby stihla něco udělat!

Potom musí logicky být všude. Na jejím místě bych postavil jednotky na všechny tvé souřadnice.

Všechny je nezná!

Když tě však přinutí přemisťovat se dostatečně často, brzy jich bude znát velmi mnoho. Možná neví, že tvé možnosti jsou - téměř neomezené...

Vystoupili z Möbiova kontinua u geologického úkazu, kterému Thyrové říkali Skalní puklina. V minulých dobách se velké pláty podloží ohnuly, protlačily se na povrch tenčími vrstvami a hlubokým pouštním pískem a vytvořily žulové výběžky. V tomto místě plynul hluboko pod zemí hlavní thyrský tok, Velká temná řeka. Tekla na východ přes bezpočetné kanály, nad mělčinami se žulovými úlomky, kde se to hemžilo úhoři, pod mohutnými oblouky neproniknutelného kamene. Právě v jeskyních na břehu klikatící se řeky si Thyrové vybudovali osadu. Nathan se mohl přesunout rovnou do jeskyní, které si pamatoval ze svých cest po thyrských osadách, ale nejprve chtěl vidět útočníky a jejich počet.

Byli jen dva, jezdci na létavcích, ještě plachtili po temném dómu nebe a při svém klikatém letu zacláněli hvězdy. Vycítili však víření čišel, když Nathan opustil Möbiovo kontinuum, a věděli tedy o něm. Protože sám také ovládal telepatii, ucítil, že k severu vyslali signál a ohlásili jeho přítomnost.

Takže znají další z jeho souřadnic. Výborně! Ať se ještě víc roztáhnou a rozdělí ve své snaze poznat je všechny, což není možné. Tyto myšlenky si však nechával pro sebe.

„Pozorovatelé," řekl Goodlymu. „Pochybuji, že přistanou. Tady pro ně nic není."

Nathan sem předtím přenesl lidi Karla Zestose a dva Lardisovy muže vybavené pozemskými zbraněmi. Bez meškání teď vzal proroka do hlubin země, kde nejprve zkontroloval, že chodby vedoucí na povrch jsou zamaskované a jsou v nich opravdu nastražené pasti a Thyrové a Zestosovi Szganyové jsou tedy před útokem zabezpečeni, jak nejlépe to jde.

Potom odebral jednomu z Lardisových mužů zbraň - opakovací pušku - a přenesl se pryč. Aby si byl jistý, že upíři zaznamenají jeho odchod, záměrně se krátce objevil na povrchu, než zamířil do osady U zvířecích kostí.

Osada U zvířecích kostí souvisela s jednou z mála chyb, které Nathan udělal během jednoho večera na Sluneční straně, kdy měl neuvěřitelně mnoho práce. Teď si chybu uvědomil - a možná ještě nebylo pozdě ji napravit. Zároveň chápal, že když teď do osady odejde, může problém ještě zhoršit. Musí to riskovat. Chyba se týkala geografie a spočívala v tom, že osada ležela pouhých šedesát kilometrů na jihovýchod od Velkého průsmyku, což znamená v dosahu Devetaki. Ještě hůř: jakožto pozemní osada byl zranitelná.

Osada se ukrývala v proláklině v kamenité poušti a tvořily ji jeskyně s plochým stropem ve stěnách kaňonu. Ten vyhlodala Velká temná řeka, která se tam vynořovala na povrch. Kde voda odplavila vrstvy horniny, objevily se zkameněliny mohutných pravěkých tvorů a ty daly místu jméno. Ve stěnách kaňonu však byly i klesající řady širokých říms, které by dokonale posloužily létavcům i válečníkům k přistání a vzlétnutí. Pod povrchem nevedly žádné únikové cesty. Místo, kde se řeka nořila zpátky pod zem, bylo nehostinné a nesplavné.

Vampýři možná sledovali už Nathanovu předchozí návštěvu, když sem umístil malou skupinu lesních Kočovníků. Jestli ne, teď už polohu této osady znají. To znamená, že bude potřeba osadu U zvířecích kostí bránit, z čehož vyplývá, že bude muset podniknout další möbiovské skoky (z jejich počtu se mu až točí hlava), aby z jiných míst přivedl ozbrojené muže! Jak však Goodly podotkl cestou sem: Nebo bys odtamtud mohl odvést Thyry i Szganye... jenže potom by se osada stala vampýrskou pevností, jestli do ní proniknou. Ale vlastně nevidím na tvém plánu nic špatného. Vždyť Devetaki už musela pochopit, že zkrátka není možné pokrýt všechny tvé souřadnice. Čím víc míst navštívíš, tím víc bude muset svou síť roztáhnout a ztenčit! A celou dobu se blíží ráno. 

A Velký okamžik?

Ten také.

Bude se to týkat i jí - myslím Devetaki?

Bude toho příčinou, ano.

Nathan konečně všechno zařídil a do osady U zvířecích kostí umístil tolik vycvičených ozbrojených mužů, kolik jich mohl postrádat. Když však s prorokem vystoupili z Möbiova kontinua opět v Jeskyni předků, ustaraně zavrtěl hlavou.

„Vampýři nejsou hloupí," řekl. „Zvlášť ne Devetaki. Má Jefrose a něco spolu chystají. Všechno, co se zatím stalo, je jen malou součástí mnohem většího plánu."

V thyrském mauzoleu na něho čekali Atwei, Trask, Miša a ostatní. Teď mu mohli sdělit novinky osobně.

„Společně se Zek se nám podařilo zjistit polohu Devetaki a Jefrose!" řekl mu vzrušeně Chung. „Celé to řídí z plošiny nad Velkým průsmykem na půl cesty mezi Sluneční a Hvězdnou stranou. Velké upíří oddíly míří k většině thyrských osad, ale hlavní síla se usadila na kraji lesa."

Zek dodala: „Zůstávají roztažení jako síť -"

Trask za ni dokončil: „- aby pokryli co největší území. V lesích Sluneční strany zuří mnoho bojů, Nathane: bojují všichni ti Kočovníci, kteří ti nevěřili a nenechali se přenést do bezpečí. My jsme zatím tady, ozbrojení a nebezpeční... a k ničemu!" V jeho hlase zazněla hořkost. „Už vím, jak se Lardis cítil."

Nekroskopa se najednou zmocnilo zoufalství. Nedokázal být na všech místech současně a zdálo se mu to nekonečné. „Musím na sebe odvést pozornost," řekl, „a odlákat je od Kočovníků v lesích i od thyrských osad."

„To je přesně to, co Devetaki chce!" řekla Zek.

„Tak to tedy má mít!" zavrčel Nathan a jeho hlas zněl cize. Krev mu vřela a mysl za pálícíma očima ho bolela z tlaku toho všeho... nebo snad z jiného důvodu.

„Osada!" zasyčel Goodly, zavrávoral a rukou se dotkl čela. „Bude to...Osada!"

Nathan vycenil zuby a řekl: „To mi vyhovuje! Tam všechno před více než třemi a půl roku začalo. Tak to tam také ukončíme!"

Z podzemí přišli Anna Marie Englishová a Andrei Romani. Andrei se protlačil dopředu a řekl: „Tentokrát nás nemůžeš vynechat. Jestli to má být Osada, budou se chtít připojit všichni Lidesciho Szganyové! Jsou tam skrýše s prachem Dimiho Petreska, jámy, nastražené pasti na válečníky... rakety! My jim ukážeme!"

Trask popadl Goodlyho za ruku. „Osada? Jsi si jistý?"

Prorok přikývl. „Ano."

Trask řekl temně: „Tak půjdeme všichni a budeme potřebovat všechny pozemské zbraně, které se nám podaří shromáždit. Nathane, staneme se ústředním bodem odporu, kterému upíři nedokážou odepřít pozornost!"

Nebylo co dodat. Kromě Miši (jejímž jediným nadáním bylo Nathana věrně milovat) a Anny Marie Englishové, která chtěla zůstat s Thyry, přenesl Nathan všechny do Osady. Potom přivedl Lidesciho Szganye od Kráterového jezera, Zestosovy Szganye ze Skalní pukliny a zbraně ze všech míst, kde je našel.

Se vším vysvětlováním, které musel cestou absolvovat, mu to trvalo téměř dvě hodiny, až se mu ze všeho točila hlava a cítil se dezorientovaný... dokonce nekroskop byl dezorientovaný!

Než skončil, Andrei Romani mezitím zařídil, že všichni zběsilým tempem pracovali v rozbořeném starém městě. Až se Vampýři nakonec objeví, Osada na ně bude připravená.

Hodiny míjely. Od Thyrů se k Nathanovi donesly zprávy: Vampýři se k nim přes noční poušť přestali přibližovat. Zdálo se, že alespoň pro zbytek noci jejich osadám nebezpečí nehrozí. Upíři se však nestáhli úplně, zůstávali na pomezí lesů a stepí. To byla pořád ještě vzdálenost, ze které by mohl zaútočit.

Co se týče hlavní jednotky Devetakina vojska, David Chung hlásil kradmé přesuny, většinou maskované tím, čemu Trask říkal ,rádiový klid´. Jak plynul čas, Zek a Chung si dokázali udělat přesnější obrázek o tom, o se děje.

Devetakina síť teď nabývala tvaru skutečné pavučiny. Soustředné polokruhy upířích jednotek se mihly nad lesy a zaujaly plánovanou pozici. Postupně obkličovaly Osadu, která se choulila mezi kopci předhůří. Další ,tajné´ oddíly přistály na svazích nad městem, ale neukazovala se žádná upíří mlha. Panenská babička chtěla udržet své přesuny co nejvíce v tajnosti.

V samotném městě se na tajnosti nehledělo. Nemohli po nikom chtít, aby na místě, které Lidesciho Szganyové už dávno proměnili v past na muže i zvířata, pracoval jen ve světle hvězd! Andrei Romani zapálil ohně - doslova majáky - které jim svítily na práci. Opravili vrhače bomb a obrovské kuše, na místě zbořených palisád vztyčili zdánlivě křehké konstrukce pro odpalování raket (včetně připravených střel, které je až příliš často zrazovaly). Muži s úžasnými zbraněmi z cizího světa hlídkovali na stejně zrádných ochozech na kymácejících se zdech. Nathan Keogh, zvaný nekroskop, nedokázal vysvětlit, proč se nic neděje. Měl nervy napnuté k prasknutí... ale nic se nedělo. Osada byla plná lidí a svítila jasněji než kdykoliv během posledních čtyř let, byla obklíčená upíry... a přesto se nic nedělo!

Nathan svolal Traska a ostatní ESPery a zeptal se jich: „Co se to kruci děje - vlastně proč se nic neděje? Na co Devetaki čeká? Do svítání zbývá jen sedm hodin. Za necelých dvanáct hodin se úplně rozední! Co dělá? Rozhodila síť a mohla by na nás útočit ve vlně za vlnou nekonečně dlouho, dokud by nás nepřemohla. Co však dělá?"

Zek Föenerová znala správnou odpověď. „Nechává tě hádat," řekla „Čeká, až zpanikaříš. Chce vidět, kterým směrem skočíš."

„Třese sítí," dodal Trask. „Snaží se tě splést nebo tě vyděsit, abys udělal něco neuváženého. Možná se tě snaží donutit jednat." Jako by mu ta slova sama nechtěně splynula ze rtů a překvapila i jeho samotného.

Nathan se k němu obrátil. „Jak mě chce přinutit? Jak mě může přimět něco udělat, když se sama ani nehne?" řekl. Upřel své velké, otevřené oči do noci.

V příštím okamžiku se ,rádiový klid´ upírů prolomil, vlastně dokonce jako by vybuchl! Zek, která měla mysl otevřenou dokořán, se zatočila hlava z náhlého telepatického zásahu. Ne proti ní – upíři ,mluvili´ jen mezi sebou a jejich zprávy nemohly být jasnější.

Ignorujte Szganye! Neutečou. Seberte ty Jiné, ty cizince, ty nadané!

Maji zvláštní zbraně, ale není jich mnoho.

Vysílání hrubým, výhružným hlasem nižšího vládce: Pobočníci a otroci: úspěch vám zaručí slávu! Porážka však znamená smrt! Tohle vám mohu slíbit a vykonám to vlastní rukou! Nemáte tedy co ztratit, ale můžete získat všechno. Devetaki chce především nekroskopa a tu ženu telepatku! Zajměte je živé! 

„Chce mě!" zalapala po dechu Zek a tápala v kapse po jediné kulce, kterou si tam už dávno schovala. Kdysi patřila vládkyni, ale ne takové, jaká teď velí této armádě.

I Nathan slyšel ty zprávy. Krk měl vyschlý jako rozpraskané dno suché řeky. Pohlédl na Zek, na Traska a ostatní pozemšťany. V mysli nejzřetelněji viděl nákres, který mu ukázal Ethloi Starší. Byl to plánek zařízení, kterým by mohl navždy zavřít Brány a zachránit alespoň jeden svět. To znamenalo, že musí nutně zachránit život Traska a ostatních.

„Musím vás odvést..." začal, ale to už se všichni přikrčili, zaujímali pozice a rozestupovali se.

V náhle výbušné atmosféře zaznělo varování Davida Chunga jako kletba. Z kopců předhůří se valila mlha a její chuchvalce vířily v mezerách pobořené palisády, vzduch ztěžkl a z lesů a hor se neslo dunění hromu, který nebyl hromem.

„Přicházejí!"

Brána na Hvězdné straně!

Ta myšlenka Nathana pálila v mysli jako cejch: musí své přátele dostat k Bráně, okamžitě! Nekroskop se na jednu stranu cítil jako zrádce - kvůli tomu, že by nechal Zestosovy a Lidesciho Szganye bojovat samotné - na druhé straně mu však zbývala naděje, že by jeho odchod mohl mít vedlejší účinek a odvrátil útok. V tuto chvíli obyčejní Kočovníci Devetaki příliš nezajímali. Chtěla proměnit Nathana, Zek a ostatní nadané cizince.

Nathan sám by přece neodešel. Tedy ne daleko a ne nadlouho. Vrátil by se hned, jakmile by ostatní vyprovodil k Bráně. Jenže zatímco o tom uvažoval, všichni se rozbíhali k předem dohodnutým pozicím. Aby ho ještě více rozptýlili:

Z nebe, které teď připomínalo olovo, najednou spadl válečník přímo na zchátralou stavbu, která vzdáleně připomínala dům. Tento tvor měl zjevně rozkaz zničit všechna útočiště Szganyů. Jeho zuřivé burácení se změnilo v řev bolesti, když se pod ním probořila chatrná skořápka a on se propadl do jámy, která ho pod ní čekala a kde se nabodl na ostré dvoumetrové kůly. Praskly mu plynové měchýře a vyvalil se z nich puch. Trysky zvířete odsouzeného k záhubě ještě krátce zaburácely a potom se zaprskáním utichly. Několik odvážných Kočovníků se vrhlo kupředu a hodili pochodeň, která vířila vzduchem jako ohnivý prsten, než dopadla přímo do jámy mezi změť zmučeného upířího masa a rozštípané dřevo. Výbuch, který následoval, podrazil nekroskopovi nohy, ale okamžitě se zase postavil.

Nad nahnutou palisádou přilétal pulzující létavec. Obličej jeho jezdce pobočníka připomínal masku krvežíznivého primitivního zvířete. Předkláněl se v sedle, točil bolasem plným zákeřných háků a rozhlížel se po oběti. Zek stála uprostřed návsi poseté troskami. Pobočník ji uviděl a ještě více rozevřel čelisti v hrůzném očekávání. Strhl zvíře jejím směrem. Létavec se snesl níž, ohnul křídla do oblouku, aby ho vzduch zbrzdil, rozevřel břišní vak.

NE! vyslal Nathan přímo do pobočníkovy mysli. Šelmí oči po něm šlehly pohledem, široce se otevřely a okamžitě se chytily do pasti jeho oči! Ne - to - sakra - NEUDĚLÁŠ! řekl mu nekroskop, přikrčil se a vystřelil mentální šipku.

Zek stále hledala, kam se schovat, díru v zemi, jakýkoliv úkryt, a viděla, co se stalo: viděla, jak se pobočník prohnul, jako by ho zmáčkla obrovská ruka... viděla rudý proud, který mu vytryskl z uší, očí, úst... viděla, jak se mu hlava zarazila do hrudi a hrudník do pánve a potom ho to jako mouchu smetlo ze sedla! Létavec se však blížil.

Otočila plíškem na granátu a přinutila se vzpřímeně a klidné stát a čekat. Létavcova břišní kapsa mířila na střed Zekina těla. Mezi okrajem vaku a bílým jezerem přízemní upíří mlhy zbývaly jen centimetry. Zek hodila granát a vrhla se na zem. Létavec nabral jen vzduch, zavřel vak a narovnal rejnokovitá křídla, aby se vznesl výš.

Přeletěl nad Zek a stoupal zakouřeným vzduchem...

Z vroubkované spáry létavcova vaku tryskal stlačený kouř jako pára z kotle. O zlomek vteřiny později výbuch zvíře doslova vyvrhl a páteř mu prohnal oštěpy ohně a střepinami oceli! Jeho gumovitý krk se okamžitě prověsil, rejnokovitá křídla se začínala propadat, celý se bortil jako domeček z karet, plachtil však dál, jen rychle ztrácel výšku a mizel v mlze a v dálce.

V tu chvíli už vedle Zek stál Nathan, rozhlížel se a snažil se uvidět ostatní. To už se také nocí rozlehlo dunění trysek, potemněla pulzujícími stíny létavců, trhaly ji naléhavé výkřiky mužů, klení a štěkot automatů.

Trask viděl, co se stalo se Zek, pobočníkem a létavcem. K čertu s jeho pozicí na palisádě! Přibíhal se srdcem až v krku...

A za ním se jeho úsek hradby prohnul a zřítil směrem do města! Na pozadí mlhavého lesa se vynořila ohyzdná silueta válečníka mávajícího klepety a bodáky, jak se připravoval k útoku na obránce Osady! Kočovníci rychle zamířili a vystřelili rakety, vrhali granáty, do vybuchujících plynových měchýřů se zakousla dávka střel z automatu. Stvůra nakonec vzplála žárem z ohonu rakety a proměnila se v hořící pochodeň.

O chvíli později z kouře a mlhy vyklopýtal Goodly a v závěsu za ním David Chung. „Vím, že je čas a že jsi nás sháněl," zavolal na Nathana. „David věděl, kde tě najdeme!"

Nathan je vzal s sebou přes Möbiovo kontinuum jen o čtyřicet kroků dál, kde Andreiovi muži obsluhovali řadu čtyř nouzových raket. „Až vám dojdou," řekl, „zkuste tohle." Nechali si Zekinu automatickou pistoli a granáty, co měli v kapsách, ale zbytek pozemských zbraní a munice složili na hromadu na zem. Na místě, kam se Trask s kolegy chystají, je už nebudou potřebovat.

To si alespoň mysleli.

Potom je Nathan odvedl na Hvězdnou stranu.

Nekroskop zkontroloval souřadnice a vzal je co nejblíž k Bráně: asi čtyřicet metrů na severovýchod od nízké stěny kráteru a jeho jádra z bílého světla, které vypadalo jako zářící oko nějakého oslepeného, ochromeného kyklopa zírající vzhůru k nebi Hvězdné strany. Zvláštní sílu Brány násobila blízkost druhé, přírodní Brány vespod kráteru a byla tedy mnohem větší než síla jejího perchorského dvojčete. Zatímco své svěřence prováděl na holé kamenité pláně, Nathanovy dveře se kroutily jako had a hrozilo, že se úplně zbortí. Věděl, že kdyby šel jen o něco blíž, měl by problémy. Zatím ještě netušil, že on a jeho přátelé mají problém tak jako tak.

Jakmile Zek, Trask, Chung a Goodly vystoupili z Möbiova kontinua, hned se přikrčili a běželi k polokouli oslepujícího chladného světla. Nathana přemohla naléhavost situace a rozběhl se za nimi. Měl v úmyslu dohlédnout na jejich bezpečný odchod do Rumunska, v případě Zek a Iana, a do Perchorska, kam se vydávali Trask s Chungem. Možná se příliš soustředil jen na tento jeden cíl... a možná jim události v Osadě vyčerpaly smysly a otupily jejich nadání.

Skupiny balvanů, jejichž siluety v jasu Brány připomínaly menhiry, stály v soustředných kruzích, které se rozbíhaly napříč Hvězdnou stranou k severní polární záři, také na východ a západ, a na jih k předhůří a Bariérovému pohoří. Na straně přivrácené k Bráně povrch kamenů odrážel její jas. Naopak na straně odvrácené od Brány se táhly stíny těchto kamenných shluků, rýsovaly se ostře jako nože a byly černé jako rozlitý asfalt - skýtaly ideální úkryt, jak mohli dosvědčit Zek a Goodly. A neskrývaly vždy jen lidi.

Po několika dlouhých krocích probíhala skupina právě mezi dvěma takovými skupinami balvanů... a hned ucítili, že se tam ve stínech něco hýbe! Byl to společný pocit, který si uvědomili všichni najednou a vnímali ho jako intenzivní dojem nebezpečí. Ve skutečnosti ho vyvolalo uvolnění nakupených upířích myslí - otevření kanálů pro komunikaci - sklapnutí pasti!

VI

Velký okamžik!

Goodlyho „Aaach!" bylo jediné varování, kterého se jim dostalo. Prorokovi se mezitím promítlo v mysli: Ježíši! Samozřejmě věděla, že Nathan má neomezené možnosti, kam se přemístit! Řekl jí to Alexej Jefros! Proto je musela omezit a přivést ho sem - k Bráně! 

Nathana napadalo jediné slovo, jediná myšlenka: V pasti! 

Stejné to bylo se Zek i s Chungem. Když číhající nepřátelé prolomili ,rádiový klid´, také jejich nadání se přihlásila o slovo. Zek telepatie potvrdila, že telepatický éter vibruje přítomností zrůdných myslí! Chung pomoci svých schopností lokace hledal zdroj nebezpečí a odhalil ho všude kolem!

Polekaně se zastavili a Trask si z jejich tváří přečetl pravdu. Vydechl: „Ta mazaná mrcha! Přinutila nás skočit z deště pod okap."

„Povedlo se jí něco ještě lepšího," řekl nekroskop. „Ví, že tohle je jediné místo, ze kterého nemůžu skočit pryč! Ne takhle blízko k Bráně!" Nathan už chápal, proč Devetaki nechala malé skupiny mužů v předhůří Hvězdné strany. Tohle jsou oni! Jejich mise spočívala v tom, že rozpráší šedé bratry vysoko do hor a potom se tady tiše rozestaví a budou čekat.

Ohlédl se ve směru, odkud přišli, a viděl, jak tam ze stínů loudavě, až posměšně pomalu vystupují postavy: mohutný pobočník vysoký dobré dva metry a dva otroci a všichni tři s vražednými rukavicemi na rukou. Ze skrýší mezi kameny se všude kolem vynořovali další upíři a přibližovali se, velice sebejistě a beze spěchu..

Pobočník byl telepat. Nathan a Zek si vyměnili ponurý pohled vyjadřující pochopení, protože slyšeli jeho myšlenky, které letěly na jih: Máme je, má paní! 

Od Devetaki přišla odpověď: Vím... výborně... zadržte je tam... jsem na cestě! 

„Perchorská Brána," řekl Trask úsečně. „Tys ji použil jedním směrem Nathane - pouze jedním směrem. Takže ji můžeš použít zas. Můžeš se mnou a Davidem projít do Perchorska!"

Všech pět se rozběhlo ke stěně kráteru - a zase se prudce zarazilo. Odřízli je. Upíři číhali ve všech červích dírách v okolí Brány a teď z nich vylézali ven. Dva soustředné kruhy upírů a těch pět chyceno mezi nimi.

Nathan byl zoufalý, bál se, měl vztek, oči ho pálily a zraňovaly ho nakupenou energií. „Všichni běžte za mě," řekl. „Nedívejte se mi do obličeje!" Nezvyklý odporný tón jeho hlasu - jeho výhrůžnost - je přinutil okamžitě poslechnout. Utvořili za ním kroužek zády k sobě. Trask vzal Zekinu zbraň, přepnul ji na krátké dávky a nepřirozeně tichou nocí se hlasitě rozlehlo povědomé č-cink!, jak ji natáhl. Zek mu podala náhradní zásobník, který si dal do kapsy, aby ho měl později po ruce. Potíž byla v tom, že na sejmutí těchhle stvůr bylo potřeba příliš mnoho kulek a ani potom nezůstanou dlouho ležet!

Vpředu směrem k Bráně mezitím z červích děr vylezl zástup upírů, hlavně otroků. A stále se objevovali další. Vzadu mezi balvany vřela noc vlnivým pohybem a záblesky šelmích očí. Nejbližší z nich se blýskaly jen necelých patnáct metrů od nich a celkově jich bylo... příliš mnoho.

Na to znal Nathan odpověď. „Dejte si pozor!" řekl upírům a jeho hlas zněl, jako by byl jedním z nich. „Mé oči rozhodují o životě a smrti." Nebylo to plané vychloubání.

„Ale, opravdu?" řekl pobočník a slizce, odporně se zachechtal. „Přesto tu stojíme nedotknutí. Nějaké síly určitě máš - všichni jsme se o tom přesvědčili. Starým nebožtíkem Eygorem Smrtookým ani jeho zbabělým synem Spirem však nejsi!"

Pobočník to tu měl na starost. Zabít ho, zbytek se sesype. Jenže by mohli zpanikařit, hromadně na ně zaútočit, přemoci je pouhou početní převahou. Když mu však ukáže něco nepříjemného, dá mu příklad, lekci...

Nathan se přikrčil a soustředil nenávist do očí. Z jeho tváře se stala zkřivená maska, jeho rty se stáhly a odhalily zuby. Zabodl pohled do otroků napravo a nalevo od pobočníka a rychle za sebou vrhl dvě šipky. Zavrčel: ,,Tak zemřete!"

A oni zemřeli.

Ten nalevo rozhodil ruce a otevřel ústa, protože chtěl vykřiknout, z jeho hlavy však vytryskla jen krev. Lebka se mu promáčkla a vytlačila mozek očima a ušima! Ten napravo zakašlal nesrozumitelné slovo, zavrávoral, máchal rukama jako lapený pták křídly. Jeho tělo vibrovalo, žebra a páteř vydávaly slyšitelné praskavé zvuky, kosti se mu třásly a lámaly se. Nakonec se složil a padl k zemi, jako strom zasažený bleskem!

A Nathanovi... se to líbilo!

„Tady to máte!" řekl a jeho ohavnou tvář proťal ještě ohavnější škleb.

Vzápětí se však ozvalo: Nekroskope! (Dobře známý hlas v jeho hlavě.) Povolej mě teď. Slíbil jsi to! Udělej to teď, nekroskope - protože ten ďábel Maglore se prokopal do mé jámy! 

Ne! odpověděl Nathan, protože zatím ještě ovládal svůj rozum. Ten tvůj pohled je mocný, to je pravda, je však i děsivý - což jsi věděl, když jsi mi ho dával. Takže zůstaň ve své jámě, Eygore. Koneckonců je to pro tebe příhodné místo! 

COŽE!?

To se odehrávalo v nekroskopově metafyzické mysli, zatímco ve fyzickém světě:

Upíři mizeli zpátky do červích děr, pobočník utíkal do úkrytu, otroci se rozprchli před žhavým pohledem člověka, ze kterého se najednou stal netvor. Mezi skupinou balvanů se na okamžik objevil cíl: otrok, který nad hlavou točil bolasem. Nathan ho nestačil zasáhnout včas, než se zase skrčil za balvan. Jeho vržená zbraň rotovala vzduchem směrem ke stojícím lidem. Goodly zakřičel bolestí - ještě než ho bolaso zasáhlo!

Mělo tři zákeřné háky dlouhé patnáct centimetrů a ostré jako břitva. Dva z nich třeskly o sebe a neškodně se zachytily prorokovi v oblečení. Třetí se s lanem omotal kolem něj a skrz kalhoty se mu zasekl do vnitřní strany pravého stehna. Goodly hekl a padl na zem.

Zavířilo a zalesklo se další bolaso - další upír vystoupil z úkrytu, aby zbraň vypustil. Nathan na něj udeřil vražedným pohledem - nic se však nestalo.

Beru si ho zpátky! oznámil mu Eygor. Beru si svůj pohled zpátky! Lháři! Podvodníku! Připravil jsi mě o pomstu, obral jsi mrtvého v jeho hrobce, i když není honosná! Maglore mě uloží v mnohých hrobkách a všechny zničí! Právě teď vcházejí do mé jámy jeho muži! Odsoudil jsi mě k záhubě, mě, který ti neuškodil! 

Upíři zase začali vylézat z červích děr a z úkrytů za balvany. Traskovi automatická pistole ožila v krátkých, trhaných dávkách. Tři otroci zavyli, jak je střely odmrštily, a zmizeli za okraji svých skrýší připomínajících odpadové šachty. Možná se v nich sklouznou až na dno, hladký tunel je vystřelí do podzemní Brány a vstříc budoucnosti coby krápníkové zkameněliny v jeskyni v předhůří Karpat.

Potom štěkání pistole náhle přestalo, Trask zaklel, odhodil prázdny zásobník a zarazil na místo nový - poslední. Nekroskop věděl, že Eygorův pohled musí mít.

Vrať ho!

Až mě povoláš. Teď nebo nikdy, nekroskope, protože jsou tady! A rozlámou – mě - na kousky! Povolej mě, nebo je to tvůj konec... i můůůůj!

K čertu s tebou! Nathan zaťal zuby. K čertu s tvým prohnilým srdcem! Tak dobře, teď mě poslouchej Eygore Smrtooký. Poroučím ti: vstaň z mrtvých. Ožij, pohybuj se ve světě živých - a vrať mi svůj pohled! 

STANIŽ SE! řekl netvor a éter řeči mrtvých se rozezvučel jeho šíleným smíchem...

V Šíleném hradě v Turgosheimu:

Runový mág Maglore se opíral o mělkou stěnu prastaré odpadní jámy mezi navršenou sutí z výkopů a zavolal dolů: „Tak jak to jde?" Před chvílí se totiž ze zapáchajícího přítmí ozvalo mumlání nadšených hlasů, když jeho otroci objevili neuvěřitelnou zkamenělinu, mohutný amalgám Eygora Smrtookého.

„Slyšíte?" Maglore zvýšil hlas. „Ptám se, co jste obje..." Zmlkl uprostřed slova a zůstal zírat s otevřenou pusou, protože zezdola vyšel nebo byl vyslán (ano, vyslán přímo do jeho mysli) hluboký vzdech! V tu samou chvíli Maglore pochopil. Pochopil, ještě než se mumlání otroků změnilo ve vyděšené breptání, výkřiky a povyk, a povyk v šílenou rvačku o tucet lan vedoucích z jámy.

Najednou se totiž dole v mauzoleu, kde žádná mlha být neměla, mlha objevila. Byl to studený, ledový opar kroutící se vzhůru šachtou až k Maglorovi na jejím okraji. Cítil ho na sobě... a cítil, co je v něm! Objevily se tváře - tváře zadýchaných otroků šplhajících nahoru po provazech mnohem rychleji, než prve slézali. Nekřičeli, protože si šetřili dech na šplhání, aby se jim podařilo uniknout hrůze, kterou šířil...

„Eygor!" vydechl Maglore a s trhnutím se odlepil od zídky. Uvědomil si, že má nohy a ruce jako z gumy.

Magloreee! zaznělo v odpověď. Jak si dovoluješ vtrhnout do mého hradu, Maglore? 

Zezdola se ozývalo usilovné chropění, čvachtání, praskání prastarých kostí napínaných pod nestvůrnou tíhou! Mlha se vysoukala z jámy a zhoustla. Lana se natáhla, napjala, přetrhla o okraj! Všechna kromě jediného. Poslední Maglorův otrok ke svému vládci vztáhl ruku a vydechl: „Pane, on žije! On... áá!" Potom vypoulil oči, jeho lano také prasklo... a byl pryč! Na jeho místo se přivalila Eygorova mlha.

I Maglore zmizel. Během okamžiku se od okraje jámy ztratil. Utíkal strašidelným Šíleným hradem do Runového hradu, kde volal - spíš ječel a drmolil - aby se k němu dostavili pobočníci, otroci a stvůry a okamžitě sešli do útrob Šíleného hradu a bojovali s tím mrtvým, živým a nemrtvým netvorem, s Eygorem Smrtookým!

Ach ne! Ještě ne, příteli, řekl mu Eygor. Ještě se za tebou nechystám. Chvíli si ještě žij, Maglore, a sleduj, co jsem se naučil tady dole v útrobách skály: naučil jsem se sloučit neslučitelné věci a získal dovednost umělecky tvořit! Ne, ne, na tohle nemysli - neodloučil bych tě od života a od sebe. Místo toho tě učiním svou součástí! Sleduj mě, Maglore, jestli chceš - jestli se odvážíš - zatímco budu v turgosheimské soutěsce přibírat na váze! 

Eygor už mezitím ve Své jámě ,přibral´ - přibral těla Maglorových otroků. Jak to udělal? Jakým druhem tvora teď vlastně je? Maglore šel k oknu, aby očima proroka nahlédl skrz mlhu a výpary do pochmurné propasti.

Turgosheim: Maglorovi teď patřila všechna stvoření soutěsky i s jejich hrady, kromě Eygora. Kdo by také chtěl Eygora? Jasnovidný vládce se zachvěl - dokonce vládce Maglore z Vampýrů se zachvěl při myšlence na osud svých otroků v jámě - a zachvěl se znovu při pomyšlení, co už z té jámy určitě vylezlo ven!

Potom dole v hlubinách... co? Jakoby příliv? Maglore to ,viděl´ a cítil: bylo to určité vzedmutí. Něco vyteklo - vyprsklo jako hnis z boláku - z dolních pater Šíleného hradu, steklo to po jeho valech a skrz příkopy mezi suť a kamení na dně. Výborně! Tam totiž číhá několik Maglorových válečníků, které vypustil na dno propasti, aby si zajistil bezpečí. Protože mu patřili, znal jejich mysli a mohl sledovat, jak postupují. I oni teď ucítili ono... vytrysknutí a běželi ho prozkoumat.

Byl se třemi z nich - tedy částečně, jak to dovolovala jejich omezená mozková kapacita - když se seběhli k té zvláštní nové síle, tomu hbitě se pohybujícímu Tvorovi. Byl s nimi, i když jeden po druhém umírali nebo se spíš stali součástí toho Tvora! O čem to Eygor mluvil? ,Přibírání´ na váze? A slučování neslučitelného? Čím že to vyhrožoval? Staneš se mou sou části! Cože? Že by do sebe uměl pohltit tvory - dokonce vládce? Všichni upíři pohlcují život, tedy krev, která znamená život! Tohle je však... něco jiného.

Maglorovi vyschlo v krku. Možná se mýlil. Musí se znovu pokusit proniknout skrz mlhu a dosáhnout do mysli svého monstra. Udělal to... a setkal se s monstrem jiného druhu! Ach ne! Nespěchej tolik, Maglore! řekl mu Tvor. Brzy na tebe také dojde... 

Tvor, nebo spíš ohavná pohybující se masa - teď stál před branami nízkého, zavalitého výčnělku na dně soutěsky. Byl to Trolí hrad, obydlí Loma Zakrslého. Tedy kdysi mu patříval, ale nyní ho obývali Maglorovi pobočníci a otroci. Sídlil v něm jeho hlavní pobočník Karpat, který se konečně stal alespoň správcem vlastního hradu - pokud si to ovšem jasnovidný vládce nerozmyslí. Nebo nezasáhne něco jiného.

Maglore vyslal přímo do Karpatovy mysli: Dej pozor! Přes dno se k tobě něco blíží. Už stojí před tvou bránou! 

Okamžitě se ozvala odpověď: Pane, už není žádná brána! Padla! Já…to stvoření viděl! I Trolí hrad musí padnout, neudržíme ho! 

Maglore byl zděšený. Karpate, poslouchej mě. Udělej, co ti - 

Příliš pozdě! zasténal pobočník slabým, třesoucím se hlasem. Potom ticho. Vakuum... které se hned zalilo oplzlým chechtáním! Samozřejmé Eygorovým.

To stačí! Maglore se už necítil bezpečný ani ve vlastním hradě! Taková hrůza a volně se pohybuje po Turgosheimu! Jasnovidný vládce věděl, kdo za to může: ten slabý, podivný Nathan! Jenže on není slabý, ale má moc - takovou moc!

Maglorovy děsivé předtuchy se zdesateronásobily a Eygor Smrtooký zatím přibíral na váze a sílil! Cestou na svou přistávací plošinu narazil Maglore na Orleu.

„Můj vládce, co se děje?" Vládkyně vypadala užasle. Cítila hrůzu, která čišela z něj, z hradu i z celého Turgosheimu. Odstrčil ji. Musí se postarat sama o sebe jako ostatní.

„Musím zařídit pár věcí," řekl. „Teď mě neobtěžuj. Přihodila se... ach, drobná nepříjemnost tam dole." Opravdu musel pár věcí zařídit: osedlat létavce, sletět hluboko do propasti, podívat se, jak ta hrůza pokračuje, jestli se zrychluje. Měl by zaletět do vyšších věží a hradů, poradit jim, ať se zabarikádují, opevní se. Mohou se však vůbec ubránit? Dá se vůbec něco zachránit? Jestli ne, musí letět na západ a informovat o tomto napadení zevnitř velitele zbytku Vormulakovy armády. Jedna věc je jistá: ten tvor, který býval Eygorem, ho nemůže následovat přes Velkou rudou pustinu! Na západě o Maglorově zradě nikdo neví.

Možná by se ani neměl zdržovat prohlídkou hlubin a měl by odejít hned, odletět daleko do Wrathiny země mléka, krve a medu na západě. Nemohl však vyrazit dnes v noci. Svítání se už příliš přiblížilo. Musí letět na západní okraj pohoří a najít si skrýš, kde přečká dlouhý den. Na západ se vydá hned za soumraku. Tak moc se Maglore bál Eygora Smrtookého!

Tolik spěchal a vlastní problémy ho zaměstnávaly natolik, že se ani nepodivil, když na přistávací plošině našel osamělého létavce, osedlaného a připraveného k odletu. Vyšplhal se do sedla, které už roky neviděl, a na tiché, kývající zvíře sotva pohlédl. Potom mu zabodl paty do slabin a popohnal ho k letu.

Když byli ve vzduchu a on chtěl klesnout, létavec stoupal. Nabral výšku, přehoupl se přes okraj soutěsky a vznesl se na zapáchajících teplých proudech stoupajících z Turgosheimu! Co to má zatraceně zna...? Dolů, poroučel Vampýr. Sleť až na dno. Chci se porozhlédnout. 

Tak, Maglore, konečně tě mám, řekl Karz a jeho řeč na organizmus jasnovidného vládce zapůsobila skoro jako elektrický šok! Tebe, který jsi nikdy nechtěl nasednout na člověka, z něhož jsi udělal nestvůru, a dobře jsi dělal. Zastavil, naklonil se a střemhlav se spustil do propasti. Všiml jsem si, co se tu děje, a skvěle to vyhovuje mým záměrům. Teď udělám nestvůru já z tebe! 

Maglore se držel zuby nehty. Strach ho ochromil a věděl, že metamorfózu nezvládne. Na přeměnu do plochého tvaru, aby mohl odletět, mu nezbývala energie. Maglore se na vampýrské poměry příliš nezabýval ,fyzičnem´, umění metamorfózy používal jen zřídka, a to ještě jen kdysi za mlada.

„Karz Biteri - někdejší dějepravec Vampýrů!" vysoukal ze sebe s obtížemi Maglore. Jeho slova sice byla pronesená nahlas, ale odnesl je temný vítr a lepkavě vlhky opar. Dole v mlze se začaly rýsovat hrady skrčené na dně a také rozsáhlá plocha čiré hrůzy, která se s burácením a vražednými úmysly sunula po dně soutěsky! Skládala se z mnoha věcí a žádná z nich nebyla čistá, zdravá nebo živá v pravém smyslu slova. Tvořily ji zbytky dlouho mrtvých válečníků, maso lidí a nezdolná mysl šíleného Eygora.

Karzův život končil, ale alespoň se mu podařilo pomstít se. Namířil si to přímo doprostřed pohybujícího se Tvora a strach ucítil jen na okamžik - když stvoření zapulzovalo a obrátilo k němu nahoru své početné oči.

Potom se převalilo a vyslalo létavci vstříc pěnu a sliny, které ho obklopily a pohltily. Pohltily i jeho někdejšího pána, jehož mysl už teď nevládla myšlenkám, slovům, runám ani symbolům. Během jediné smrtící vteřiny se ponořil a splynul se špínou a zapomněním...

Mezitím tisíce kilometrů na západ u Brány na Hvězdné straně:

Nekroskop a jeho svěřenci našli dočasné útočiště v mělké prohlubni. Po okrajích měla udusanou půdu a nízkou zídku z kamenů. Ta jim poskytla jakousi ochranu před vrhacími zbraněmi Vampýrů. Aby mohli nasměroval a vypustit bolaso, museli upíři vyjít z úkrytu. Kdykoliv to udělali, srazil je k zemi Nathan svým vražedným pohledem nebo Trask automatickou pistolí. Traskovi však docházely náboje. Nathanova zbraň měla tu výhodu, že její účinky byly trvalé.

„Tohle mě zasáhlo, když jsem tě vzbudil?" zeptal se Trask.

Nekroskop na něj (opatrně) pohlédl a obrátil k němu tvář, která vypadala naprosto cize: byla svraštělá a nenávistná, dokonce jako by prozářená zlou mocí. „Ano, fungovalo to ve mně instinktivně, jako v Eygorovi Smrtookém."

Trask tomuhle nerozuměl, takže neodpověděl, ale Zek v Nathanovi četla jako v knize. Krčil se v dolíku vedle ní a ona mu teď stiskla ruku. Věděla, čeho se bojí: že pohled na něj bude mít příliš silný vliv, a přestože odolal všemu, co na něj upíří svět zatím nastražil, tomuhle nakonec podlehne. „Jsi silnější, než si myslíš," zašeptala.

„Hm?" Nepodíval se na ni, ale zamručel hlubokým hlasem - ten zvuk připomínal vzdálené zadunění hromu.

„Ano, máš totiž sílu svého otce." Zek měla důvod tomu věřit a věděla, že se nemýlí. Stejně jako kdysi Harry, i Nathan jí zachránil život.

Prorok Ian Goodly nic nedělal (neměl zbraň), nic neříkal a snažil se necítit tu hroznou bolest šířící se z velkého ostnatého hrotu, který měl ve stehně. Tady ho nemohli vytáhnout. Zek mu nohu ovázala pruhy látky ze své sukně a překvapivě tím zastavila nejhorší krvácení. David Chung ho utěšoval, ale prorok musel zatím jen zatnout zuby a čekat na Velký okamžik. Bylo mu slabo, neudržel hlavu zpříma. Nahlas zasténal:

„Velký okamžik... brzy!"

„Cože?" Chung nevěřil svým uším. „Chceš říct, že tohle ještě není ono?"

Vyšel rozkolísaný měsíc. Byl stříbrný, nafouklý jako balon a plul už dost vysoko nad obzorem. Jeho kulatá tvář s výsměchem oznamovala, že do východu slunce zbývá ještě šest nebo sedm hodin. Měsíc se svou zvláštní, vychýlenou oběžnou dráhou však promlouval ještě o něčem jiném - alespoň k Nathanovi.

Nekroskop tady byl příliš blízko k Bráně, v pasti mezi dvěma tábory upírů, a nemohl nebo se spíš ani neodvažoval použít Möbiovo kontinuum. Kdyby se pokusil o útěk kterýmkoliv směrem - což stejně nepřicházelo v úvahu kvůli Goodlymu, napadli by ho zákeřnými, krutými zbraněmi. Měl čas přemýšlet. Nebo spíš v něm fungovala jeho intuitivní matematika, fyzická i metafyzická.

Už dřív se často pozastavoval nad zvláštními fyzikálními vlastnostmi upířího světa, protože se zdálo, že tady neplatí některé ze ,všeobecných´ fyzikálních zákonů, které objevil v Traskově světě. Nebo se tady možná pokřivily, když kdysi dávno spadlo z nebe ,bílé slunce´ a zapadlo na dno kráteru, kde vytvořilo původní Bránu. Přirovnal kolísání tohoto světa ke špatně vyváženému bolasu, jehož lano nahradila kovová tyč, která se nedá zlomit.

V mysli teď zřetelně viděl matematiku celé situace. Jednodušeji ,znal´, aniž by věděl, co si s ní počít nebo jestli se s ní vůbec něco dělat dá. Vědět, že na stavbu domu je potřeba dvanáct tisíc cihel, k jeho postavení nestačí. Znalost, že E = mc2, neznamená, že si člověk na zahradě dokáže vytvořit hvězdu s krátkým trváním, zato velkou ničivou silou. Všichni učitelé, od pouštních Thyrů, kteří uměli stěží počítat, až po vysoce vyspělé pozemské matematiky, Nathanovi často připomínali, že ,čísla nic nedělají, ona jen jsou´. Slýchal to od nich pořád dokola a přitom on sám byl živým důkazem, že se všichni mýlili!

Proto teď přemýšlel, jako už jednou předtím, co by se stalo, kdyby vyvolal dveře tak silné, že by se vyrovnaly té cizí, nezměnitelné přitažlivé síle Brány nebo Bran. Kdyby v bezprostřední blízkosti Brány vyvolal jedny ze svých obvyklých möbiovských dveří, roztřásly by se, zbortily a Brána by je od sebe odmrštila nebo je do sebe vtáhla. S největší pravděpodobností by s sebou odnesly i Nathana a jeho přátele, možná na místo, kde život prostě nemůže existovat. Dva magnety otočené k sobě shodnými póly drží jejich stejné síly od sebe. Kdyby je však něco hnalo proti sobě, dřív nebo později přijde okamžik, kdy se jeden z nich musí poddat.

Nekroskop se rozhodl, že provede experiment. V tu chvíli se nic nedělo, vlastně už od okamžiku, kdy se tady schovali. Upíři se spokojili s tím, že zajatce zneklidnili, drží je na jednom místě a nutí k nečinnosti. Důvod byl prostý: nemrtví, kteří teď Nathana a ostatní obklopovali se už poučili a nechtěli se tak často ukazovat. Uprchlíci měli jen několik málo granátů, které už použili, a bohužel ne úplně nejefektivněji. Kolem několika červích děr poblíž Brány se objevily nové krátery způsobené výbuchy, které snad musely v přilehlých skupinách balvanů napáchat alespoň nějaké škody.

Obléhatele teď nic nenutilo pokračovat v akci. Devetaki Lebka chtěla uprchlíky živé a brzy si pro ně přijde. Její hlavní síly se stahovaly ze Sluneční strany a mířily k Wrathinu hradu. To poslední mohl David Chung zaručit: obležení Osady skončilo a boje se zastavily. Nemělo smysl mrhat dobrým masem a energií teď, když ptáčci odletěli, zvlášť když odletěli přímo do pasti! Do východu slunce pořád zbývalo dost dlouho, ale upíři věděli, že se blíží, a budou se cítit mnohem bezpečněji na Hvězdné straně za Bariérovým pohořím.

Nathan měl tedy ještě trochu času...

Nechal číselný vír volně se roztočit a obalil si mysl jeho tornádem kdysi esoterických rovnic. Pro něj však už nebyly tajemné. Stačilo mu vyvolat je na obrazovce své mysli a každou z nich dokázal rychle rozluštit.

Dokonce i vír uhýbal před vlivem Brány a její blízkost ho rušila: fyzický jev ovlivňoval metafyzický. Co kdyby však metafyzično bylo silnější? Dokázalo by ovlivnit, a dokonce překonat fyzickou realitu? Samozřejmě! Vždyť nekroskop o tom podával důkaz pokaždé, když cestoval kontinuem. Matematiku tohoto problému měl přímo před sebou, čekala jen, až ji odhalí. V současné situaci a na tomto místě - proč by se tím však měl vůbec obtěžovat?

Nutil ho k tomu instinkt, intuice, ale mnohem víc to, co mu řekli Thyrové a co Goodly potvrdil. Vlastně kdyby se mu experiment podařil, přišel by ten Velký okamžik. Opravdu velmi velký! Napravil by se při něm svět, který se poškodil, když cizí těleso zmutovalo v jedinečný jev (nebo už druhý v řadě?) a dopadlo na Hvězdnou stranu!

Znovu pomyslel na to, co mu řekl Thikkoul a další mrtví thyrští Předkové, a vzpomněl si, jakými slovy Thikkoul vyjádřil představu, kterou Předkové nedokázali pochopit.

Místo měsíce, slunce a hvězd ve svých věčných drahách... cítím sám tento svět, naklání se ke slunci! Svět se otáčí, Nathane! Hvězdy putují po nočním nebi od jihu k severu zároveň s otáčením země!

Vybavil si také Goodlyho odpověď na otázku, jestli Velký okamžik nastane v noci nebo ve dne. Řekl, že přijde v noci a zároveň ráno!

Byla tohle nápověda? Ovšemže ano!

Nathanova čísla to dokazovala. Pozastavil rovnice na obrazovce své mysli, sledoval, jak se vyvíjejí, vyřešil je a pochopil, že řešení je správné! Jeho mysl však nebyla dost velká a silná. Věděl, kolik cihel potřebuje ke stavbě domu, ale scházela mu malta! Ledaže by stačila malta jeho hněvu, síla Eygorova vražedného pohledu a...

„A naše síla?" Zekina ruka stiskla jeho chvějící se sevřenou pěst. „Naše společná síla?" Věděl, co tím myslí. Slyšel o tomto postupu v centrále pobočky E v Zekině světě. Spočíval v tom, že ve chvílích krajního nebezpečí spojí ESPeři svá mimořádná nadání do jediné nesmírně nadané identity, jediné SÍLY. Mohli by mu jeho přátelé poskytnout tu trochu malty, kterou potřeboval, aby své cihly spojil? Celá jejich metafyzická energie proti Bráně?

Měsíc už úplně vyšel a vítr přinášel ze severovýchodu (mohlo to být jedině z Wrathina hradu) změť zvuků: hřímající hudbu a nepopsatelně truchlivé vytí. Znělo to jako špatné znamení pro nekroskopovo rozhodnutí - nebo možná varování, že Devetaki tu bude každým okamžikem!

„Už skoro proletěla průsmykem," vydechl Chung. „Zbývá nanejvýš patnáct minut!"

Nathan rychle vysvětlil, co udělá, když mu pomohou. Neměnný střed gravitace v jádru planety použije jako svůj opěrný bod. Neviditelná síla, kterou střed působí na Bránu a která se nedá odklonit, se stane jeho pákou. Impulz dodá spojená energie jejich myslí soustředěných na největší dveře, které kdy vyvolal. Jejich úkolem bude...

Otočit planetou, vyrovnat její vychýlení, přinutit hvězdy pohnout se po nebi a změnit noc v ráno!

Nerozuměli tomu, ale na nic se ho nevyptávali, jen vstali a chytili se za ruce. S přivřenýma očima opětovali upřený pohled zářící Brány. Všichni kromě Traska, který jim musí krýt záda, zatímco budou pracovat. Zůstal jim ostražitě sedět u nohou, potěžkával svůj vzácný zásobník a přemýšlel, kolik v něm asi zbývá kulek. Když však nekroskop zpevnil svůj číselný vír a vyvolal Möbiovy dveře, na veškeré myšlenky docela zapomněl!

„Teď!" řekl Nathan, zatímco dveře v jeho mysli se vlnily, kroutily a prohýbaly, jako by byly z vody. Drželi se navzájem, zaťali zuby, hleděli na Bránu a mysli napřeli proti její síle. Drželi se a udrželi i dveře! Dveře získaly přesnější tvar, zářily energií jejich společného úsilí a začaly být vidět! Möbiovy dveře poprvé uviděli lidé, kteří nebyli z krve Harryho Keogha. Viděli otvor stvořený z ničeho, který nikam nevede, a přesto vede na všechna místa. Dveře se však třepotaly jako vlajka a vypadalo to, že se musí každou chvíli zhroutit, že je Brána odmrští nebo rozcupuje a vtáhne do sebe. Nestalo se to však, protože Nathan je držel svou myslí i Eygorovým pohledem - nejsilnější kombinací vůlí, která kdy v upířím světě existovala.

„Držte je!" zachraptěl Nathan. „Držte je!"

„Ano," vydechl Goodly jen jediné slovo. „Ano!"

„Mezi vrcholky nad průsmykem je černý mrak," řekl Trask. „Žádný mrak! Musí to být Devetaki!" Všechno zkazí, jestli sem přiletí příliš brzy. Nekroskopa hrozící nebezpečí přinutilo zvýšit své úsilí. Traskova automatická pistole vyštěkla jeden výstřel a pak znovu.

Nathan zaúpěl: „Opřete se do nich! Musíme dělat něco víc, než jen držet - takže se opřete!"

„Ano," řekl Goodly. ,,Ano!"

Trask klečící jim u nohou měl dojem, že se mu země pod koleny chvěje, ale nic se nedělo. Nathanovy metafyzické dveře se zpevnily, svítily a planuly jako ohnivý portál, ale nic víc. Vzduch bzučel energií, kterou ti čtyři spalovali, nic se však nezměnilo. Trask vzdychl, koutkem oka zahlédl pohyb - záblesk vířícího bolasa - vypálil a sestřelil otroka, než mohl zbraň vypustit. Vzápětí Trask uviděl úplně jiný, neskutečný pohyb:

Měsíc se pomalu po oblouku sunul po nebi! Ne po své podivné dráze, ale po oblouku od jihu k severu!

„Ježíši!" vzlykal Trask roztřeseným hlasem, který mu vázl v hrdle. Jakoby odnikud se přihnal divoký vítr a cuchal mu vlasy. „Ach, pane bože!“ Připadalo mu, že se pohybuje sama nebeská klenba. Severka, ten úlomek ledu, couvala nad posledním hradem Vampýrů a za ní následovaly ostatní hvězdy. Všechny společně pochodovaly po nebi od jihu na sever!

„Opřete se!" zašeptal Nathan přidušeně.

„Ano!" odpovídal Goodly také šeptem.

„Můj bože! Můj bože!" Zek slyšela kvílení větru a v hlavě jí kvílel stovka upířích hlasů. Svět se točil a vzdálené vrcholky hor získávaly jemný růžový nádech.

Potom nad telepatickou vřavou ustrašených upířích nářků zazněl jeden silný, pronikavý hlas. Uvědomoval si, co se děje a kdo je toho příčinou. Devetaki Lebka rozkazovala: Zabijte je! Teď hned, než nás všechny do jednoho odsoudí k záhubě! 

Z červích děr se vyrojilo několik žlutookých otroků a zpoza balvanu vystoupil pobočník s dalšími útočníky. Trask věděl, že mu zbývají nanejvýš tři nebo čtyři náboje, ale postará se, aby každý z nich splnil svůj účel. Bude.. muset, protože Nathan mu teď s obranou nepomůže, musí dál čelit Bráně pomocí svých nezdolných dveří. Svět se dál točil, vítr vyl, z Wrathina hradu burácela hudba jako vřeštící pekelné polnice.

Zavíření bolasa: prásk! Otrok, kterému z díry mezi očima vytéká mozek, už padá k zemi.

Další bolaso: prásk! Trask mu prostřelil oko.

Pobočník se přikrčil, kličkoval a blížil se. Měl na sobě bojovou rukavicí. Prásk! Otočil se kolem dokola, očima sjel k díře ve svém rameni, ze které tryskala krev, a zase se rozběhl. Prásk! Zásah ho odmrštil dozadu. Rameny se odrazil od prašné země a vyskočil zase na nohy. Prásk! Tahle střela ho zasáhla do srdce a konečně ho zabila.

Od Brány se blížilo pět otroků. Když viděli, že na ně Trask míří, skrčili se, rozptýlili a po klikaté dráze přibíhali k uprchlíkům. Když si jeden z nich všiml, že ho má Trask na mušce, uskočil stranou, přičemž se nějak dostal mezi Bránu a Nathanovy dveře. Na zlomek vteřiny jeho tělo ozářilo zlaté světlo, jako by se zablesklo - pak se rozpadl jako list papíru v řezačce! Jednu chvíli tam byl a vzápětí zmizel, rozložil se, vypařil se beze stopy!

Ostatní se přiblížili. Trask zmáčkl spoušť, úderník vylétl a - nic!

Zek se dotkla Traskovy hlavy, přes slzy se na něho usmála a něco mu podala - svůj náboj. „Nešetři je!" řekla. Otevřel závěr, palcem vtiskl náboj na místo, podíval se na Zek. Měl srdce v krku. Z červích děr vylézali další upíři.

Jeden z nich začal točit bolasem a Trask se nerozmýšlel. Prásk! Otrok se složil a stříkala z něj krev.

Necelý kilometr daleko směrem k průsmyku nebe zčernalo létavci. Devetaki! Svět se nepřestával točit, vítr skučel, obránci dvou vesmírů neztráceli odhodlání vytrvat do konce. Tohle však je konec všech nadějí.

Jestli je to však konec, proč se upíři z červích tunelů přestali přibližovat? Co znamená ten výraz v jejich tvářích? Co se to děje? Trask se rychle ohlédl a viděl, co se děje. Mrtví Hvězdné strany takovou nespravedlnost nepřipustí, ne když se má stát nekroskopovi Nathanu Keoghovi!

Traskovi klesla čelist. Upíři ze skupin balvanů bojovali s mrtvolami... s mumifikovanými kusy mrtvých...s vyschlými ostatky lidí! Mrtví se vzbouřili proti něčemu nepředstavitelnému: jejich jediný ochránce ve světě živých nesmí zemřít.

Nikdo je nepovolal, oni sami vstali. Byli to všichni Szganyové, kteří se během tisíce let plahočili po bezútěšné cestě k hradům Vampýrů a nedošli, protože tady na kamenitých pláních je zastihla pravá smrt. Všechny oběti válek o krev, na které už dávno zapomněly i nakloněné menhiry Hvězdné strany. Všechny otrhané cáry a prach dlouho mrtvých lidí, kteří věděli, že musí povstat alespoň v náznaku života, jinak ani jejich ukončený život neměl smysl.

Vedl je Jason Lidesci, který sice nebyl nejstatnějším z mrtvých, ale ani teď nezapřel, že je Lidesci. Našlo se tam však mnoho jiných, které nekroskop nikdy nepoznal. Jednou z nich byla Glina Bereová, která svého času přisahala pomstu Nestorovi a nyní bojovala za jeho bratra. Svých mnoho jmen zpívali Nathanovi jako válečný pokřik, i když věděli, že neodpoví, protože sám také právě bojuje.

Zápasící upíry oslepoval prach z mrtvol, štípal je v nose, v hrdle, zalezl jim do uší. Věděli, jak nevyrovnaný je to boj - protože mrtví nemohou zemřít podruhé. Devetaki se svou družinou zatím o mrtvých nevěděla.

Uvědomovala si jen, že se svět točí, za zády jí zlátnou vrcholky Bariérového pohoří a rozpálené slunce stoupá jako obrovský planoucí meteorit, který jí vypálí oči a sežehne nemrtvé kosti! Letěla před ostatními, prohnala se nad Bránou a skrz její záři a přinutila létavce k téměř sebevražednému střemhlavému sestupu přímo na skupinu cizinců v mělké prohlubni.

Nathan ji viděl přilétat, což odvedlo jeho pohled, pozornost a sílu od zářících Möbiových dveří - které se okamžitě zhroutily! Nemohl nic jiného dělat. Nedokázal se soustředit na dva problémy zároveň a Devetaki teď představovala bezprostřední nebezpečí. Přikrčil se a vrhl na vládkyni, jejího létavce a Alexeje Jefrose sedícího vzadu pohled plný zkázy a smrti.

Z jeho dřívější síly zbylo pouhé zachvění, protože ho udržování dveří naprosto vyčerpalo. Přesto jeho mentální šipka nebyla úplně neškodná. Devetaki přidušeně vykřikla, zatáhla za otěže, zvedla létavci hlavu a stoupali s ním vysoko, vysoko na nebe, které už nebylo temné a z hvězd zbyly jen skvrny dohasínajícího světla...

Pro Devetaki bylo nebe přesto černější než nejčernější noc, protože byla slepá! Oslepla, její oči byly zničené... stejně se však orientovala. Věděla přesně, že míří ke svému konci. Cítila zkázu. Vnímala smrt - zatímco ji její oslepené zvíře neslo do spalujícího, vzdychajícího slunečního světla!

„Ááách!" Devetaki tázavě vzdychla, zašátrala po své zamračené masce, ale nestihla to. Nakonec bolest (jen krátká) a rychlý rozklad: vzduchem zavířil obláček kouře a tichý déšť kouřícího popela se pomalu snášel k zemi, Spolu s ním padal rychlejší déšť olověných postrojů, kůže, železa a několik zčernalých kostí. Alexej Jefros nebyl upírem dlouho. Řítil se dolů spolu se sedlem, ječel, jen dokud nedopadl, potom zůstal ležet bez pohnutí. Slunce dílo dokoná.

Slunce! Vycházelo nad Hvězdnou stranou a stoupalo i přesto, že Nathanovy dveře už neexistovaly. Měsíc visel na nebi jako zvláštní bledá koule a už se nekolébal. Na severu ukazoval Wrathin hrad jako zlatý prst ke světlé budoucnosti nebo snad k Severce, která teď byla opravdu severní hvězdou: stříbrně blikala na pozadí blednoucí polární záře...

Rozednilo se samozřejmě nejdřív na Sluneční straně za Bariérovým pohořím. Její obyvatele to přinejmenším zaskočilo. Hlavně vládkyni Uršulu Ze skal. Lardis Lidesci stál v obezřetné vzdálenosti od její pohřební hranice a krátce se zamyslel, kým asi byla. Potom ji navždy pustil z hlavy. Určitě byla Vampýrkou. Jinak by její konec nebyl tak okázalý.

Uršule se už od začátku nevedlo. Přidružila se ke skupině bývalých poddaných Szganyů a rozechvěle (strachem, který tak úplně nepředstírala a který tedy dodával jejímu příběhu nádech pravdivosti) jim vyprávěla, že je jediná, kdo přežil z rodiny zmasakrované Vampýry. To se stalo před několika hodinami. Skupina také před krátkou dobou přežila útok a Uršulin příběh díky tomu působil o to pravděpodobněji. Kdyby to však tušila, zkusila by raději štěstí jinde. Po potyčce s upíry byli tito lidé zvlášť ostražití. Drželi se pohromadě, nedostala příležitost nikoho odlákat stranou... a uspokojit své potřeby.

Navíc právě oni byli skupinou, které pomáhali Lardis Lidesci a Kirk Lisescu, a Lardis si svou pověst zabíječe upírů po právu zasloužil. Pozorovací schopnosti starého Lidesciho nezklamaly ani v těch zvláštních chvílích, kdy se hvězdy daly na pochod po obloze a obzor se náhle rozsvítil rozbřeskem o šest hodin dříve, než měl. Všiml si totiž na jedné hezké, osamělé ženě něčeho podivného.

Když se chtěla ,nenápadně´ vytratit (protože i ona viděla, co se děje, a věděla, že její přežití závisí na tom, jestli najde hluboké, temné místo, kde se schová před sluncem, jež podle všeho zešílelo), zeptal se Lardis mladého vůdce té skupiny: „Kdo to je?"

Řekl to takovým tónem, že mladý muž na chvíli zapomněl na zázrak, který se právě odehrával, a vyhrkl: „Cizinka, která přežila útok. Co na tom záleží? Je to děvče, které povije děti, a ty nám nahradí naše vlastní, o které jsme přišli nebo jsme je museli odevzdat... Za to poslední si naši zbabělí vůdci zaslouží proklít!"

„A to k vám přišla tak, jak ji teď vidíme? Nepoznamenána, čistá, v pěkných šatech?"

„Ano. Co na tom?"

Lardis přivřel oči a dal znamení Kirku Liseskovi. „Její rolničky nezvoní!"

„Rolničky? Ozdůbky, co pěkně cinkají? Člověče, my jsme byli poddaní, nenosili jsme stříbro!"

„Ona ho na sobě má, jenže jí rolničky nezvoní. Nejsou totiž ze stříbra - jsou olověné! Kirku!" Poslední slova vykřikl, aby je slyšela i Uršula. Opravdu ho zaslechla a věděla, že je prozrazena. V noci se rozednívalo a ona stála v táboře nepřítele. Potom se temná barva Uršuliných očí změnila na rudou! Zuby jako dýky jí samovolně vystřelily z čelistí, které se rozevřely, aby je mohly pojmout!

Kirk Lisescu ji třikrát zasáhl, když se obrátila na útěk, přesto se jí podařilo doběhnout do půli kopce, než ji dostihlo slunce. Potom se strhla velká bitva! Byla totiž Vampýrkou... velmi dlouho.

Když vřava skoro utichla, naházeli větve na to, co z ní zbylo, a navrch přidali hořící louč.

Podobně se vedlo i Geoffreymu Paxtonovi, kterého zlatá sluneční síť zachytila v půli cesty zpátky na Hvězdnou stranu, v širokém úseku Velkého průsmyku, kam předtím slunce nikdy neproniklo. Skončil stejně, ale ještě ne nejhůř. Paxton se proměnil teprve nedávno a bylo tedy poměrně rychle po něm.

Nejprve ucítil žár na zádech: začaly ho pálit vlasy, kůže už tak potrhaná po namáhavém hrabání ze zasypané jeskyně se napínala a praskala, na uších a na krku mu znenadání rychle naskákaly puchýře. Jako by zlatá skvrna plazící se před ním po dně průsmyku nebyla dostatečným důkazem, bezmyšlenkovitě se obrátil, aby se podíval, co se děje.

O chvíli později... byl slepý a z očí se mu loupala blána! Zaječel a motal se sem a tam, jeho rozpálené tělo proměnilo vnitřek jeho oblečení v pec, maso se mu začínalo škvařit. Protože se slepě potácel ze světla do stínu a zase zpátky, mohl umírat hodiny... kdyby se kotníkem nezachytil mezi kameny a nezlomil si ho, takže zůstal ležet na přímém slunci. To pro něj znamenalo rychlejší konec.

Zabila ho nesnesitelná bolest. Když slunce vystoupilo výš, stíny už zastihly pouze jeho oblečení připečené ke kamenům černým térem. Z otřepených manžet jeho uniformy trčely rozteklé ruce, v nichž prosvítalo několik kostí...

Rychlost, jakou viděla slunce stoupat, Wrathu ujistila, že zešílela. To byla ostatně pravda. Její bláznivý smích utichl a ve výšce Wrathina hradu se houpala jen její klec. Byla téměř prázdná, až na páchnoucí mastnou tekutinu, která ze stříbrných mříží jejího dna skapávala do propasti.

Na jižní straně hradu z obléhatelů Prašivé věže nezbylo víc než ožehnuté kameny a několik obláčků kouře. K suti a kamenitým svahům nasáklým krví padaly ve spirálách poslední cáry bublající, doutnající, rozkládající se hmoty. Slunce se šplhalo výš a jeho světlo se zakusovalo čím dál hlouběji, až spalovalo poslední hrad po celé délce. Přesto se ze stinné strany Wrathina hradu stále ozývala píseň kostí. Psí vládce Noma Canison se totiž stal svědkem zázraku a věděl, že ho způsobil on sám! Měsíční kněží se ho tak báli, že i sám měsíční kotouč zbledl!

Nomu pálilo v krku a jeho píseň byla u konce. Nyní může odletět k měsíci a nárokovat si ho! Hluchý a s krvácejícíma ušima klopýtal Noma hledat vládkyni Siggi, aby se s ní láskyplně rozloučil a řekl jí, že se brzy vrátí se všemi jejími stříbrnými sestrami. Věděl, kde ji najde. Pomáhala na svět mláďatům v pavoučí jeskyni.

Normálně by Nomu k Siggi snadno dovedly výkřiky Turkura Conova, ale už je neslyšel. Potácel se a kňučel, neslyšel nic kromě své písně kostí, přestože ji už nehrál! A Siggi, ubohá Siggi... pozná ho vůbec ještě? Myslel si, že ne, protože se příliš dlouho koupala v záři měsíce a ztratila citlivost ke světským věcem. Zatímco Noma... byl až příliš citlivý! Třeštila mu hlava a bolely ho uši. Ten zpěv, ten zpěv! Jako by se celý hrad pohupoval, jako by jeho hraní otřáslo základy nebo jako by celý tesák tančil do rytmu písně znějící Nomovi v hlavě.

Slunce už úplně vyšlo. Stálo na nebi výš než kdy předtím a jeho paprsky ozařovaly celou Hvězdnou stranu. Noma ve tmě svého hradu to však nemohl vědět. Netušil, že se zlaté světlo právě teď zakusuje do samotného srdce kamene, který poznal hrůzy staletí a děsivé činy vampýřích vládců a který plenily a hloubily nestoudné ruce. Všechny otřesy, které hrad musel snášet: staletí prorážení tunelů a nekonečné okrajování skály vampýrskými obyvateli, žár ohňů a exploze cizích bomb. V neposlední řadě i burácení písní psího vládce.

Potřeboval už jen postrčit, i když nejspíš od nějakého obra, protože člověk by na to přece jen nestačil. Když se země pohnula, hrad se rozhoupal a slunce, Velký ničitel, sežehlo poslední známky zhoubného upířího působení až na skálu, která rychle zvětrala. K tomu se přidala ještě přitažlivost měsíce na jeho nové oběžné dráze. Dohromady to bylo příliš.

Wrathin hrad se převážil, ještě při pádu se začal drolit, jeho rozličná patra se rozštípla a dopadla na kamenité pláně, které se nárazem otřásly. Suť a trosky, jež po něm zůstaly, se přidaly ke strašlivému závaží kamení ze starých hradů, které padly před ním.

Konečně žádný poslední hrad neexistoval...

O něco dříve v Turgosheimu:

Spiro Smrtooký zanechal svého druhého létavce, který byl po letu naprosto vyčerpaný, roztaženého na kraji srázu a sám sestoupil nejprve do Runového hradu a hledal Maglora. Pak sešel do Šíleného hradu. Hrady však zely prázdnotou, celá soutěska byla jako bez života, a dokonce nesmrti. V celém starém strašidelném kaňonu se nic nehýbalo.

Ano, strašilo tam. Strašil tam Spirův pomatený otec Eygor. Jak se toho starce Spiro kdysi bál! Už však ne. Teď k němu cítil dokonce vděk! Vždyť přece po tom ukrutníkovi zdědil vražedný pohled a nyní se před ním schovává i jasnovidný vládce. Zasmál se a slyšel, jak se ozvěna odráží od stěn (což trochu změnilo její tón, až mu jeho smích zněl skoro cize). Šel k ucpané odpadní jámě, kde s Wranem lapili svého otce, poté co ho oslepili. Šel tam - a našel jámu rozkopanou!

Hrad byl nepřirozeně tichý - jako by zadržoval dech? - a nic nebylo přesně tak, jak si to Spiro pamatoval. Najednou se ta trocha světla, která tam pronikala, začala ztrácet. Ale proč? Na oknech v místnostech po obvodu nebyly závěsy, a i kdyby byly, nebyl tu nikdo, kdo by je zatáhl. Kamenná podlaha pod Spirovýma nohama jako by byla z gumy... stěny a krápníkové sloupy byly na dotek vlhké, slizké, dokonce jakoby zpocené. Připomínaly syrové maso. Kámen však netepe jako obrovské srdce ani se pod dotykem nechvěje a nepulzuje!

Světla pořád ubývalo. Na roztřesených nohou vyběhl Spiro do další místnosti, kterou si nepamatoval, a nadechl se zkaženého vzduchu, který chutnal... jako by ho už vdechl někdo jiný? Hledal zdroj temnoty a hledal, kdo pomalu zakrývá světlo a jak. Našel místnost s okny...

...která se po jeho příchodu začala sama zavírat, jedno po druhém! Nezatáhly se žádné závěsy, protože tam ani nebyly. Otvory ve skalním masivu se zkrátka zavřely... stěny totiž nebyly ze skály!

VÍTEJ DOMA, SYNU, řekl Eygor a jeho hlas zněl všude kolem. TĚLO MÉHO TĚLA - SE KONEČNĚ DO MÉHO TĚLA VRACÍ! 

„Ne!" vykřikl Spiro a na podlahu ukáply jeho sliny. Za chvíli se místnost, jež nebyla místností, v hradě, který byl hradem jen na povrchu, kolem něj zavřela a splynula s ním...

Krátce nato:

Noci zbývá šest hodin - a Eygor je rychlejší, pružnější, vláčnější než kterýkoliv jiný tvor před ním. A má hlad!

Byl mrtvý, nemrtvý, živý, byl zvířetem, sloučeninou, vše pohlcujícím organismem. Byl konglomerátem a měl hlad! Sluneční strana znamená krev, která zase znamená život!

Tvor Eygor, jehož chápavé výběžky a pěnivé výměšky zasahovaly do každé skuliny věže a hradu v Turgosheimu, vyrazil nahoru z Runového hradu na kraj soutěsky a jako jezero živoucí lávy se rozlil na plošinu, která se svažovala na Sluneční stranu - a střemhlav vtekl přímo do spalujícího pohledu a zlatých paprsků slunce. Co se týče zlých pohledů, pro Eygora Smrtookého nemohlo být nic smrtelnějšího než pohled toho hořícího žlutého oka, které dohlédne nejdál ze všech!

Potom šlo všechno ráz na ráz - blesková absolutní destrukce, při níž se tvor Eygor rozložil na odporné plyny, jež se vzedmuly, jako by došlo k nějaké ohromné explozi, ke které však nedošlo. Následovala řetězová rozkladná reakce, která postupovala dolů do Turgosheimu podél všech Eygorových výrůstků a měnila je na sliz, prach, nakonec na prvky tvořící jejich skutečnou podstatu.

Eygor a vlastně ani Turgosheim už neexistovali. Zbyla jen holá soutěska, kde stíny prchaly před sluncem, které dál stoupalo...

V tentýž okamžik, ale o tisíce kilometrů dál, doznělo dunění po pádu Wrathina hradu. Nekroskop a jeho skupina stáli v děsivém tichu u Brány a po krajině kolem byly poházené hromádky kouřícího popela. Po chvíli řekl prorok Ian Goodly: „Nathane, já... mrzí mě to, chci říct..."

„Já vím," přikývl Nathan. „Blíží se to, že? ,Konec mého vlákna´."

Goodly se odvrátil, ale Nathan se jen usmál. Usmál se svým vlastním úsměvem a svýma očima, protože strašlivá Síla z něj vyprchala, když Eygor zemřel, a rozptýlila se, když se rozpadl i netvor.

Odnesli proroka do bezpečné vzdálenosti od Brány, kde Nathan mohl vyvolat dveře a vzít je zpátky do Osady. Potom zavolal Smíška, a zatímco vlk přibíhal, řekl svým přátelům: „Jestli se mi tohle nepodaří, cestu k Bráně znáte. Pořád máte čas. Nebudu se loučit a vy mi nepřejte hodně štěstí! To první by bylo předčasné a to druhé se zkrátka nepočítá. Budoucnost mi stejně všechno naplánovala, ať tak, či onak."

Zase se na Goodlyho usmál a vyvolal další dveře...

Epilog

V Möbiově kontinuu Smíšek řekl: Proč, strýčku? Vždyť už jsme to zkoušeli Má to nějaký smysl? 

Doufám, že ano, odpověděl Nathan. Na Hvězdné straně u Brány jsem objevil něco, co jsem měl vědět dřív. Tentokrát mi zkrátka nechyběla ,intuice´, a proto jsem hádanku pochopil. Přišel jsem na to, že existují různé typy dveří. Thikkoul Thyr to věděl dávno, ale přitom nevěděl, že to ví! Řekl mi: „Vidím dveře... jsou však tekuté, jakoby stvořené z vody a jejího vlnění. Za každými z nich se skrývá kousek tvé budoucnosti..." Mé dveře jsou obyčejné ve srovnání s jinými, které existují nebo které je možné vytvořit. 

Existují jiné dveře? Zdálo se, že to Smíška překvapuje. Aniž bys je vytvořil? 

V tom celá záhada spočívá, odpověděl Nathan. Některé existuji, jiné vytváříme. Samozřejmě už nějakou dobu znám dveře do budoucnosti a minulosti a dveře, které vyvolám, abych vešel do Möbiova kontinua, nebo z něj vyšel ven. Nikdy mě však nenapadlo vytvořit dveře tady, uvnitř samotného kontinua! Víš, kontinuum je jako rozlehlý hrad s mnoha místnostmi, do kterých jsem nikdy nezašel. Možná je ani nemám vidět, a proto mi zatím bylo dáno poznat jen jednu z těch místnosti - dvě, když započítáš Sluneční a Hvězdnou stranu. 

Já... nerozumím tomu, řekl Smíšek.

Pochopíš to. Tvůj otec ty dveře znal a ty je také znáš, umíš je vyčenichat. Jen jim zatím nerozumíš! Jsi divoký vlk, který rozumí stezkám, stopám a pachům. Chápeš... směry!

Áách! řekl Smíšek. Myslíš směr do světa mého otce - a tvého, strýčku. 

Přesně tak, přikývl Nathan. Už prve jsi mi ho ukázal, ale nevedla k němu stezka, po které by ses mohl vydat. Protože jsem ji nevytvořil! Když mi ho teď ukážeš znovu, navždycky si ho zapamatuji jako jedny ze svých souřadnic. 

Je to tam. Přímo tamhle! řekl mu Smíšek a ukazoval tím směrem.

Nathan bez meškání vyvolal dveře, a když se otevřely, ucítil teplý, příjemný vánek, který z nich vycházel a čechral mu vlasy... jeden z mnoha druhů větru na zemi! Když se Smíškem dveřmi prošli, pomyslel si: Konec mého vlákna - alespoň v paralelní dimenzi Sluneční a Hvězdně strany. Kdybychom však s Ianem Goodlym pokračovali ještě o kousek dál, našli bychom jeho nový začátek! 

Za dveřmi:

Okamžitě věděl, kde je. Místo, které mu připadalo kouzelné, které teď znovu objevil a tentokrát kouzelným způsobem: sluncem zalitá stráň nad Zekiným domem v Porto Zoro na ostrově Zante v Řecku. Nekroskop stál ve stínu sukovité staré borovice, zhluboka vdechoval vzduch prosycený vůní pryskyřice a hleděl do dálky přes neuvěřitelně modré Jónské moře. Smíšek se však zprudka posadil na zadek a zakňučel. Všechny jeho směry teď zmizely a on byl cizincem v cizí zemi.

„Nic se neděje," řekl mu Nathan a pohladil ho po sklopeném, třesoucím se uchu. „Nezůstaneme tu dlouho."

Jen dost dlouho na to, aby si promluvili s Gustavem Turchinem...

O šest pozemských měsíců později:

Byla noc a oni znovu stáli u Brány na Hvězdné straně. Pro zemi na sever od Bariérového pohoří teď musí najít nové jméno a nové jméno si snad zaslouží i Bariérové pohoří! Bylo teď bariérou jen v tom smyslu, že překáželo dychtivým Kočovníkům a znepříjemňovalo cestu na rychle se rozvíjející nová území osvobozená od upírů.

Daleko na východě a západě (tak daleko, kam lidé teprve musí proniknout) vysychaly upíří močály, jejich dna praskala a slunce je očišťovalo. Upíři vyhynuli po celé délce i šířce upířího světa - alespoň tak daleko, kam sahala znalost lidí. To ovšem neznamenalo, že lidé přestanou být ostražití. Určitě ne, dokud tu bude Lardis Lidesci!

Přerod se neomezil jen na močály. Z Ledových pustin se uvolnila voda, v podobě mraků vystoupala na nebe a z nich začaly na křovinaté stepi padat vydatné deště. Několik kapek spadlo dokonce i na poušti. Země se už zazelenala až k většině thyrských osad. Všechny tyto proměny nové přírody budou ještě řadu dní pokračovat.

Všechno tedy vypadalo jinak, i na místě, kde se dobrodruzi sešli: na Hvězdné straně u brány do pekel. Do pekel už nevedla a vlastně už nebyla ani v žádném slova smyslu Bránou. Nanejvýš jednosměrnou a naprosto neprůchodnou pro člověka, zvíře... nebo upíra! Ne, už nebyla Bránou, ale jezerem. V noci se hvězdy zrcadlily na jejím lesklém, neklidném povrchu, kde voda tvořila malé víry a tekla dolů červími děrami k podzemní Bráně a dál do jiného světa. Jak nekroskop poznamenal, byl to nekonečný koloběh, který chránil soukromí a celistvost dvou světů a žádnému nic neubíral. Uzavřený okruh, podobný Möbiově pásce. Voda se totiž vracela z velké přehrady v Perchorsku, jejíž proud Gustav Turchin nasměroval do nyní opuštěného Projektu!

Do noci Hvězdné strany tryskala do výšky třiceti metrů fontána prozářená uprostřed světlem z Brány a její měkce bílé vody pršely na zem a do jezera! Nebyl snad tohle ten největší div ze všech divů upířího světa?

Nathan o tom byl přesvědčený. Objal svou Mišu tak pevně, že nemohla dýchat. Mysleli si to i Lardis, Trask, Zek, Goodly, Chung, Kirk, Smíšek a Pahýlek. A hlavně Andrei. Pro Andreie však největším divem nebylo jezero, ale pevně rostlá žena, která se smála, tančila a točila se v drobných vlnách, které nyní omývaly jeho kdysi vyprahlý a prašný břeh...

Žena, která vypadala mnohem mladší, než ve skutečnosti byla, a jmenovala se Anna Marie!

NEKROSKOP VIII:

VÁLKY O KREV

DRUHÁ KNIHA TRILOGIE SVĚT VAMPÝRŮ

Z amerického vydání anglického originálu

Vampire World III: Bloodwars

vydaného nakladatelstvím Tom Doherty Associates, Inc.

New York 1994,

přeložila Eva Fulínová.

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s.

Vydal Bohuslav Svoboda - POLARIS,

Podkopčí 464, Frenštát p.R.

e-mail: svoboda@polarissf.cz,

v r. 2004 jako svou 160. publikaci.

Tisk - Slezská Grafia s.r.o., Veleslavínova 7, Opava.

Vydání první.

Cena: 289 Kč

ISBN 80 - 7332 – 049 - 5