Brian Lumley

NEKROSKOP IX

ZTRACENÉ  ROKY

ZTRACENÉ ROKY: ČÁST I.

POLARIS

Brian Lumley

NEKROSKOP IX:  

ZTRACENÉ  ROKY  

(NECROSCOPE IX: THE LOST YEARS, VOLUME I )

Copyright © 1995 by Brian Lumley

All Rights Reserved.

Translation © 2005 by Klára Hlavicová  

Cover Art © 1988 by Bob Eggleton

ISBN 80 - 7332 - 068 - 1 

Bonnii Jane Johnsonové, která mě povznesla do nových výšin,

Zahanine (nejen) kvůli jejímu jménu a hlavně Silky,

která pro můj způsob života tolik znamená…

Harry Keogh: rekapitulace a chronologie

Malý Harry, pokřtěný ,Snaith´ v roce 1957 v Edinburghu, byl synem parapsychicky nadané Mary Keoghové, dcery podobně talentované ruské emigrantky, a bankéře Geralda Snaitha. O rok později zemřel jeho otec na mrtvici a Mary se v zimě roku 1960 znovu provdala, tentokrát za ruského disidenta Viktora Šukšina. Ten ji v roce 1963 utopil pod ledem zamrzlé řeky. Trestu za svůj čin se vyhnul tvrzením, že při bruslení zajela na tenký led a strhl ji proud. Šukšin zdědil její osamělý dům v Bonnyrigu a také nemalé jmění, které jí zůstalo po prvním manželovi.

Po šesti měsících se mladý Harry ,Keogh´ k velké radosti Viktora Šukšina, který chlapce odjakživa nemohl vystát, odstěhoval ke strýci a tetě do Hardenu na severovýchodním pobřeží Anglie.

Harry začal chodit do školy s drsnými dětmi horníků, ale pro svou zasněnou a introvertní povahu byl samotářem, který si těžko hledal přátele - alespoň co se jeho vrstevníků týče - a stával se snadnou obětí šikanování. Jak dorůstal do puberty, jeho zasněnost a neobvyklá intuice ho čím dál častěji přiváděly do konfliktů s učiteli.

Po předcích své matky totiž zdědil schopnosti média, které se u něj neobyčejně rozvinuly. Skutečné, živé kamarády už k životu vůbec nepotřeboval, protože měl dost jiných přátel, ochotných splnit každé jeho přání. Byli jimi... miliony mrtvých v hrobech!

Chlapce, který Harryho šikanoval, porazil telepaticky převzatými dovednostmi bývalého armádního trenéra a experta na boj beze zbraně. Jako trest si vysloužil úkol z matematiky, se kterým mu zase pomohl bývalý ředitel školy. Ve skutečnosti však potřeboval pomoci jen nepatrně, protože už tehdy byl schopným matematikem. Jeho problémem bylo, že se příliš soustřeďoval na metafyziku. Harryho počty měly s běžnou matematikou asi tolik společného, jako byly jeho telepatické rozhovory s mrtvými podobné lidské řeči.

V roce 1969 se Harry dostal na průmyslovku a až do maturity se snažil usměrnit své zvláštní schopnosti a být normálním, průměrným studentem. Věděl, že si bude brzy muset začít sám vydělávat, a proto se pustil do psaní. Než vyšel ze školy, vydali mu několik kratších děl.

O tři roky později dokončil svůj první román, Deník zpustlíka ze sedmnáctého století. Kniha se prodávala vcelku dobře, i když se nestala bestsellerem. Úspěch díla nespočíval ani tak v ději jako v historické autentičnosti. A ta byla vzhledem k tomu, že Harryho spoluautorem a pomocníkem byl opravdový zpustlík ze sedmnáctého století, kterého v roce 1672 zastřelil rozzuřený podváděný manžel, vcelku pochopitelná.

V roce 1972 si Harry pořídil svůj vlastní skromný podkrovní byt ve starém, třípodlažním domě u silnice z Hartlepoolu do Sunderlandu. Určitě ne náhodou dům stál naproti nejstaršímu hřbitovu ve městě. Harry tak neměl nikdy nouzi o přátele, se kterými si mohl kdykoli popovídat. V té době objevil ředitel školy, do které kdysi chodil, jeho tajemství a prozradil ho dalším lidem...

Harry dál rozvíjel své schopnosti a netušil, že se o něj jisté kruhy velice zajímají. Byl nekroskopem, jediným člověkem, který dokáže mluvit s mrtvými, a který se s nimi dokonce může přátelit. Když své schopnosti plně rozvinul, dokázal se zemřelými komunikovat na veliké vzdálenosti. A jakmile se seznámil s některým členem Velké většiny, mohl s ním pak kdykoli navázat konverzaci. Harry však nebyl člověk, který by se kdykoli k některému z mrtvých vetřel. Ani neměl ve zvyku na ně ,křičet´.

Přátelství bylo oboustranné, mrtví lidé Harryho milovali. Byl jim majákem, světlem ve věčné temnotě, očima ve světe, ze kterého odešli a který neměli už nikdy uvidět. Ačkoli o tom živí neví, smrt není koncem, je jen přeměnou v netělesnou a nehybnou existenci. Velcí umělci po smrti dál sní o nádherných plátnech, která nikdy nenamalují. Architekti vymýšlejí fantastická, obrovská města, která nikdy nebudou stát. Vědci pokračují v úvahách, které za života nestihli...

Když Harry právě nepracoval, hostil ve svém hartlepoolském bytě svou dětskou lásku, Brendu. Brenda brzy otěhotněla a provdala se za něj. Temný stín z nekroskopovy minulosti se mu však brzy stal posedlostí. Často se mu zdály sny o zavražděné matce, a když měl noční můry, navštěvoval zamrzlou řeku, kde Mary Keoghová předčasně odešla ze světa. Nakonec se rozhodl, že se svému zločinnému nevlastnímu otci pomstí. Stejně jako v jiných záležitostech, i v této dostal požehnaní od mrtvých. Chladnokrevná vražda byla zločinem, který nemohli nikdy omluvit, protože sami znali velmi dobře hrůzu smrti.

V zimě na přelomu let 1976 a 1977 vylákal Harry Viktora Šukšina k bruslení na zamrzlé řece, stejně jako kdysi on vylákal Harryho matku. Plán mu však nevyšel a oba se propadli do ledové vody. Rus měl sílu šílence a určitě by svého nevlastního syna utopil... ale v posledním okamžiku se ze svého
vodního hrobu zvedla Mary Keoghová - nebo to, co z ní zůstalo - a stáhla svého vraha pod hladinu.

Tak Harry objevil další ze svých schopností, a to, jak daleko jsou mrtví schopní zajít, aby ho ochránili. Uvědomil si, že by pro něj vstali i z hrobu...

Nekroskopovy podivné schopnosti nezůstaly nepovšimnuty. Supertajná britská špionážní organizace, známá jako pobočka E (E zkratka pro ESP, nebo také ESPionáž), stejně jako její sovětský protějšek už věděly o jeho mocí. Harry se k pobočce E přidal až poté, co byl jeho kontakt, ředitel celé organizace, unesen rumunským špionem a nekromantem Borisem Dragosanim. Dragosani byl nadán děsivými schopnostmi. Uměl rozervat těla mrtvých nepřátelských agentů a získat z jejich mozku, krve a vnitřností veškerá jejich tajemství.

Harry se zapřísáhl, že Dragosaniho dopadne a Velká většina mu nabídla pomoc. Jak by mu také nepomohli? I oni se báli muže, který znesvěcoval mrtvá těla. Harry ani jeho přátelé však netušili, že se Dragosani nakazil vampyrismem. Ba co více, zavraždil svého kolegu, Mongola Maxe Batua, aby získal tajemství jeho uhrančivého oka, takže teď dokázal zabíjet pouhým pohledem.

Harry neměl mnoho času. Pronásledoval upíra zpátky do Sovětského svazu, do hlavního velitelství sovětské obdoby pobočky E na Bronický zámek, který stál jižně od Moskvy. Tam ho chtěl zabít... jenže jak? Britský esper, který dokázal číst budoucnost, předpověděl Harryho souboj s upíry a také jeho spojení s Möbiovou páskou, symbolem pro věčnost. Harry nejdříve musel pochopit souvislost s Möbiem, potom teprve mohl dostat Dragosaniho. Astronom a matematik August Ferdinand Möbius zemřel v roce 1868, takže alespoň zde byl Harry na známé půdě. Vždyť mrtví by pro něj udělali cokoliv...

Harry navštívil Möbiův hrob v Lipsku. Zastihl ho v úvahách nad časoprostorovými rovnicemi. Möbius i po smrti pokračoval neúnavně ve výzkumech, které započal za svého života. Během jednoho století dokázal zredukovat vesmír do série matematických symbolů a přisel na to, jak ohnout samotný prostoročas! Harrymu tak otevřel snadnou cestu do Bronického zámku - teleportací.

Möbius Harryho vzdělával dlouhé dny. Nakonec si byl nekroskop jistý, že pochopil téměř celé tajemství, že stojí těsně před jeho odhalením! Ovšem východoněmecká GREPO (Grenz Polizei - pohraniční policie) Harryho sledovala a na Dragosaniho povel jej chtěla u Möbiova hrobu zatknout...

V poslední chvíli se v nekroskopově hlavě spojily všechny matematikovy rovnice a přeměnily se na dveře do zvláštního, nehmotného prostoru Möbiova kontinua! Harry vkročil do dveří, unikl tak GREPO a zhmotnil se na půdě sovětského velitelství pobočky E.

Tam povolal armádu dávno mrtvých krymských Tatarů a spolu s nimi zlikvidoval obranu zámku. Poté našel a zabil Dragosaniho. Při boji byl však sám usmrcen. Jeho tělo zemřelo, ale mysl a vůle se na poslední chvíli přenesly do Möbiova kontinua.

Harryho identita se skrz Möbiovu pásku přenesla do budoucnosti a vstřebala se do mentality ještě nenarozeného dítěte – jeho vlastního syna.

Srpen 1977

Vše pohlcující mysl Harryho juniora přitahovala duši jeho otce tak silně, jako magnet přitahuje železo. Existovalo velké nebezpečí, že bude úplně pohlcena a vymazána. Jediná Harryho cesta ke svobodě vedla přes Möbiovo kontinuum, které mohl používat, jen když jeho malý synek spal. Jenže když Harry prozkoumával ten nekonečný proud času v kontinuu, všiml si mezi milióny modrých vláken života lidského rodu vlákna rudého - další upír! Ba co hůře, v nejbližší budoucnosti rudé vlákno křížilo cestu nevinné modři vlákna malého Harryho!

Nekroskop se tedy pustil do pátrání. Neměl tělo, ale stejně na tom byli i ostatní mrtví. Mohl s nimi rozmlouvat a oni mu chtěli i nadále pomáhat, protože mu byli vděční za vše, co pro ně udělal. V září 1977 si promluvil s duchem upíra Tibora Ferenczyho u jeho hrobu v Karpatech. Mluvil také s Tiborovým ,otcem´, Faethorem Ferenczym, který zemřel za druhé světové války při bombardování Ploješti.

Harry se při těchto rozhovorech měl na pozoru. I mrtvý upír zůstává zkušeným lhářem, a ještě ke všemu dokáže být neuvěřitelně proradný. Nekroskop vsak už neměl co ztratit. Naopak upíři věděli, že od něj můžou hodně získat. Představoval totiž jediné možné spojení se světem, který kdysi chtěli ovládnout. Harry tedy hrál s Vampýry jejich nebezpečné slovní hříčky a metodou pokusů a omylů si postupně dal dohromady děsivou pravdu.

Koncem padesátých let Tibor nakazil jistou Angličanku, Georginu Bodeskuovou, která později porodila syna. A právě Tiborovu synovi, Julianovi Bodeskovi, patřilo to zlověstné rudé vlákno!

Ředitelé obou světových poboček E, Alec Kyle a Felix Krakovič, uzavřeli v Rumunsku dohodu. Spojili síly, aby zničili Tiborovy ostatky v jeho karpatském mauzoleu. Spálili jeho odpornou mrtvolu, jemu se však ve spánku bohužel podařilo vyslat varování Julianovi. Tibor totiž kdysi doufal, že využije těla svého anglického ,syna´, aby znovu nabyl své upírské existence. Nyní, když espeři jeho fyzické ostatky zničili, se rozhodl, že Juliana využije alespoň jako nástroj pomsty proti nekroskopovi, Harrymu Keoghovi.

Upírovi se zdálo, že nemůže být nic jednoduššího. Nekroskop neměl tělo, existoval jen jako šestý smysl, jako souhrn zděděných impulzů v mozku svého malého syna. Smrt dítěte by znamenala definitivní konec i pro nekroskopa...

Ve stejné době Aleka Kylea v Sovětském svazu falešně obvinili z vraždy. Ruští espeři využili jak svých zvláštních schopností, tak nejvyspělejších technologií, aby získali všechny jeho vědomosti. Tyto drastické metody z něj udělaly loutku bez mysli a bez mozku, a jeho fyzická smrt byla jen otázkou času. Julian Bodescu se zatím v Anglii vydal na lov. Vyrazil do Hartlepoolu, aby zavraždil Harryho juniora.

Jeho výprava se změnila v masakr a zanechal za sebou mnoho mrtvých. Nakonec se dostal do domu, ve kterém Brenda Keoghová bydlela, a stoupal po schodech k jejímu podkrovnímu bytu. Matka se snažila ochránit své dítě, ale netvor ji odhodil stranou.

Malý Harry se vzbudil, v mysli měl obsaženou mysl Harryho Keogha. Nestvůra už byla u nich, natahovala po nich obrovské pařáty...

...Harry byl bezmocný. Byl uvězněný ve víru synova myšlení a věděl, že oba musí zemřít.

Náhle malý Harry řekl: Jdi! Díky tobě jsem se naučil všechno, co jsem se naučit měl. V tomto už tě nepotřebuji. Potřebuji tě však jako otce. Takže běž, utíkej ven, zachraň se! Harry byl volný. Mentální pouto, které ho k synovi vázalo, pominulo. Mohl uprchnout do Möbiova kontinua,

Všechny otcovy schopnosti se v synovi zněkolikanásobily. Stal se nesmírně mocným nekroskopem! Mrtví na blízkém hřbitově uslyšeli jeho volání. Zvedli se ze svých hrobů, klopýtali přes hřbitov, vnikli do domu a potáceli se po schodech nahoru. Upír Bodescu se pokusil o svou první a zároveň poslední metamorfózu. Proměnil se v obrovského netopýra a vyletěl oknem... aby se mu vzápětí do páteře zaryla šipka ze samostřílu.

Zřítil se mezi náhrobní kameny hřbitova a netělesný nekroskop dal mrtvým instrukce, jak se ho bezpečně zbavit - kůlem do srdce, uřezáním hlavy a očistným ohněm…

Harry Keogh byl volný. Volný? Zůstal jen pouhou mysli bez těla. Pocítil však, že ho přitahuje nějaká další síla, úplně jiná než magnetická synova duše. Bylo to jakési vakuum, které se hlásilo o naplnění. Harry se tomu pokusil přijít na kloub, a v té chvíli ho do sebe cosi vtáhlo: Alekova vyloupená mysl, naplněná jen bolestnou prázdnotou!

Harry použil těch nejsilnějších výbušnin a vyhodil Bronický zámek do povětří. Potom pomocí svých zvláštních schopnosti napravil i další zrůdnosti po celém světe. Když byl hotov, konečně se mohl vrátit do Möbiova kontinua a pak i domů. Jeho práce byla u konce.

Byl podzim roku 1977 a Harryho duše už trvale obývala tělo jiného muže. Chtěl, aby okolí věřilo, že je skutečným Alekem Kylem. Zároveň se chtěl konečně zhostit role otce toho nejzvláštnějšího dítěte na světě, chlapce s obrovskými nadpřirozenými schopnostmi.

Harry se hned zpočátku musel porvat s mnoha různými, prozaickými starostmi. Byl nekroskopem, a zároveň také otcem a manželem. Jak mohl plnit rodinné povinnosti, když měl tvář a tělo cizího člověka? Co na to řekne jeho nešťastná žena Brenda? Vždyť si toho prožila už víc než dost. Jak mohl chtít, aby mu žila po boku, když měl podobu cizího muže? A co bude s dítětem? A dal se malý Harry stále považovat za dítě?

Když nekroskop o synovi přemýšlel, nejvíce ho vždycky trápily tyto otázky: O co větší má malý Harry schopnosti? Jaké jsou rozdíly mezi nadáním otce a syna? A co bylo nejdůležitější: Jak hodlá malý chlapec se svým talentem naložit?

Harryho život se tak ještě více zkomplikoval a nezdálo se, že bude hned tak jednodušší.

Příběh, který následuje, bude popisovat zejména epizody z nekroskopova života, které se odehrály v období mezi již popsanými příběhy v knihách Vampýři! a Zdroj. Vyprávěni se však nebude týkat jen Harryho Keogha. Vampýři existovali již dávno před ním (navzdory faktu, že za svou existenci vděčí jemu) a snad se dá i říci, že Harryho život pro ně nebyl klíčový. Jak se říká, kde není nemoci, tam není zapotřebí ani léků - a naopak.

Stručně řečeno, toto je i jejich příběh. Doplní dosud neznámá období vampýrské historie...

Prolog

Přes nerovné dláždění opatrně přejela luxusní stříbřitě šedá limuzína. Vjela pod barokní klenutý vjezd na dvůr kavárny a restaurace Café Julio ve východní části Palerma. Působila zde, v zemi stařičkých fiatek a dýchavičných lambrett, velmi nezvyklým dojmem. Ohrazený pozemek restaurace kdysi býval tou nejmenší ze čtyř zahrad, patřících k typické italské vile. Ta byla zničená při náletu za druhé světové války. Z ostatních tří zahrad zůstaly jen krátery plné sutin. Pouze jejich vnější zdí byly opraveny, aby v okolí Via Della Magione působily přijatelným dojmem.

Čtvercové stolky na dvoře byly rozmístěny do vějířovitě prohnuté šachovnice. Byly potaženy bílými ubrusy a každý stál na dlaždici z černého vulkanického kamene. Uprostřed dvora, na bývalé široké cestě pro kočáry, parkovalo několik aut. Výjezd ze dvora na zešeřelou ulici byl lemován palmami.

Jedlo, pilo a nepříliš hlučně se zde bavilo kolem čtyřiceti stálých zákazníků. Obsluhu obstarávali dva zpocení číšníci v bílých zástěrách, kteří rychle pobíhali mezi stoly, kuchyni a barem. Počasí bylo nezvykle teplé, i když byl teprve třetí týden v květnu. V půl deváté večer teploměr ukazoval přes dvacet pět stupňů.

Na východní straně dvora stálo to, co zbylo se staré vily. Bylo to dvoupodlažní křídlo, tři pokoje široké a tři dlouhé, s balkonem podepřeným dórskými sloupy, které dávaly tušit zašlé lepší časy. V prostředním přízemním pokoji se nacházel mramorový bar, postavený mezi oběma sloupy. Vlevo od baru byla otevřená kuchyně, takže do ni zákazníci mohli kdykoli nahlédnout. Na pravé straně zdi začínalo pod klenutým vchodem původní široké, mramorové schodiště, vedoucí do druhého podlaží a na balkon.

Julio Sclafani seděl na balkoně, kde měli rezervované stoly jen ti nejváženější hosté. Nakláněl se přes zábradlí, jak mu to jen obrovské břicho dovolovalo, a sledoval příjezd dnes večer posledních, nejvzácnějších zákazníků, Anthonyho a Franceska Francezciových. Přijeli až z daleké Madonie, aby zde povečeřeli.

Jak skvělé bylo, že oba mocní muži přijeli zrovna sem! Místo aby šli do některé z nových luxusních restaurací, dali přednost Juliovým jednoduchým, zato však velmi chutným jídlům. Jezdívali sem od té doby, co se tak oteplilo, což bylo před šesti týdny. Nebyl však hlavní důvod jejich návštěv ten, že si jeden z nich - nebo dokonce oba - všimli Juliovy Julietty? Sclafaniho nejmladší, neprovdaná dcera byla totiž opravdovou krasavicí. A bratři Francezciové byli neobyčejně vítanými nápadníky.

Jaká škoda, že se Julietta poslední dobou necítila dobře! Zřejmé jí nesvědčil palermský špinavý vzduch, všechna ta auta a mopedy, zatuchlost opuštěných domů a vlhký zimní vítr od Tyrhénského moře. Konečně přišlo jaro a brzy bude léto, a Julietta znovu rozkvete, jako celý ostrov.

Přesto... bylo až znepokojující, že tak náhle, před čtyřmi či pěti týdny, onemocněla, a ať už byl její stav zapříčiněn čímkoli, jako by z ní zmizela všechna barva, radost ze života a energie, všechno, čím tak zářila v Juliově životě. Znaveně se opírala o polštáře vzadu na pohovce a vedle ní bděla stará zdravotní sestra, jako by seděla u smrtelné postele. U Juliettiny smrtelné postele? Ale ne, Julio si takovou myšlenku radši hned vyhnal z hlavy. Byl rád, že sehnal starou sestru za tak laciný peníz. Mohl za to děkovat bratrům Francezciovým, protože to byla jejich příbuzná.

Právě přicházeli, stoupali po mramorovém schodišti a smáli se na něj. Jak vzácní, jak vítaní hosté! Julio je spěchal pozdravit a uvést ke stolu.

Tony a Francesco Francezciové vyjeli z Le Manse Madonie v horách nad Cefalu téměř před hodinou. Nejeli však v očekáváni labužnických radovánek v Juliově restauraci. Kvalita Sclafaniho kuchyně byla jen záminkou, proč do rozpadajícího se, dekadentního a prohnilého města Francezciové každý týden zajížděli.

Juliova kuchyně rozhodně nebylo to, co bratry zajímalo. Beztak jídlu nikdy moc nedali. Mohli se klidně najíst doma ve svém sídle, aniž by se museli trmácet až do Palerma. Doma měli vlastní sluhy a kuchaře... kompletní personál.

Šofér Mario sjížděl úzkou, prašnou a nebezpečnou cestou od jejich domu. Vedla na rozbitou ,silnici´ která začínala na jihu v Petralii a táhla se až k lázeňskému městu Termini Imerese, kde podle legendy v zemi pohřbení kyklopové stále močí a zahřívají tak léčivé prameny. Francesco se ve vzpomínkách vrátil k osobě, která byla opravdovým důvodem jejich častých návštěv v Sclafaniho jinak nezajímavé kavárně. Byla jí Juliova dcera, Julietta...

Stalo se to před šesti týdny. Bratři byli zrovna v Palermu na setkání kmotrů, hlav nejmocnějších rodin na světě. Ano, nejmocnějších, snad s výjimkou evropských královských a šlechtických rodů, několika světových vůdců, politiků, ekonomů a průmyslníků ze Spojených států. Není však moc jako moc. Moc rodu Francezciů byla starobylá a zlovolná.

Spočívala v pozemkovém vlastnictví a v bohatství, které zdědili už před tolika lety a které díky svému nadání a schopnostem akumulovali a rozšiřovali.

Francezciové byli totiž poradci. Poradci mafie, pořád ještě nejsilnějšího seskupení v Itálii a na Sicílii, a díky mafii občas radili i CIA a KGB a ostatním podobným organizacím. Zároveň tedy radili i vládám států, které tyto organizace řídily. Poněvadž byly rady bratří Francezciů vždy stejně dobré a cenné, bývali podsvětím označováni jako kmotři všech kmotrů, stejně jako všichni Francezciové před nimi. V souvislosti s mafií o nich však s ohledem na jejich vysoký sociální status nikdo nesměl mluvit, což bylo více než pochopitelné.

Na veřejnosti měli pověst těch nejurozenějších šlechticů. Před patnácti lety zdědili Le Manse Madonie a od té doby byla jejich, přítomnost vítána, ne-li přímo vyžadována při každé důležité události na ostrově. Kam až sahala paměť lidí, v rodokmenu Francezciů existovali vždy dva bratři. Rodina byla přímo pověstná tím, že se v ní rodila dvojčata mužského pohlaví. Historie rodu sahala do dávných časů. Jen bratři však věděli, jak temné časy to byly…

Pradávné a pevné spojenectví Francezciů se sicilskými (a vlastně i světovými) nepříliš čestnými živly zůstávalo tajemstvím, a pokud jej někdo vytušil, v politických kruzích se o něm nikdy nemluvilo. Všichni Francezciové se už odpradávna projevovali jako nebývalé úspěšní tajní špioni na volné noze, na poli mezinárodního organizovaného zločinu a terorismu. Jen bratři sami věděli, odkud mají své znalosti všech těchto oborů. Ostatní se mohli jen domýšlet. Mafiánští kmotři byli přesvědčeni, že bratři dokázali v případě potřeby podplatit i ty nejvýše postavené světové politické osobnosti.

Francesco v myšlenkách poněkud odbočil. Limuzína občas poskočila na výmolu a nakonec najela na dálnici A-19 na Palermo. Muž se znovu vrátil ke vzpomínkám na ten večer před šesti týdny.

Setkali se tenkrát s mafiánskými bossy, kterým měli poradit s problémem Alda Mora a bandy jeho únosců z Červených brigád. Také měli něco vymyslet na prezidenta Leona, který se ukázal být velkým zklamáním. Jednání skončilo velmi pozdě. Na zpáteční cestě Palermem museli jet objížďkou, protože hlavní silnici opravovali. Tony si všiml Café Julia a navrhl, aby tam zastavili a dali si něco k pití.

Usazeni v místností s mramorovým schodištěm, bratři si objednali Juliovu řeckou specialitu. Pochutnávali si na kořeněných uzeninách, nakládaných vinných listech a rozmanitých pomazánkách, připravených z olivového oleje. Hlavně ne nic česnekového! Jídlo spláchli Mavrodaphne a polosuchým Vecchia Romagna, podávaných ve velikých sklenicích na brandy. O půl desáté zavřeli kuchyň a bratři zůstali v restauraci sami. Julio se musel omluvit, náhle ho strašně rozbolel zub. Zavolal si zubaře, který i přes pokročilou hodinu souhlasil s jeho návštěvou. Se zákazníky se rozloučí jeho dcera, Julietta.

Možná Francesco vypil příliš mnoho vína, snad za to mohla ta velká sklenička. Možná to bylo tou ponurou, zšeřelou atmosférou, vystydlými zbytky jídla na talířích a temnou noční oblohou za klenutým oknem. Dívka vypadala tak zářivá, tak... čistá? Ať to bylo čímkoliv, Francesco se na ni zadíval a ona mu pohled vrátila. Anthony Francezci se vrátil k limuzíně, zatímco jeho bratr…

Stříbřitě šedé auto prudce zatočilo, aby se vyhnulo mrtvému zvířeti na silnici - koza, blesklo hlavou Mariovi - a Francesco, který seděl na zadním sedadle, se opět vrátil do reality. Snad to tak bylo dobře. Blížili se k Bagherii, brzy budou muset odbočit doprava. Tony totiž chtěl na chvíli zastavit u vily Pelagonie, kterou měl tak rád.

„Zas tě zlákaly ty tvé příšery?“ zeptal se Francesco podrážděně, téměř rozzlobeně. Byl rozladěný, protože musel přerušit své vzpomínky.

„Naše příšery!“ ostře odtušil Tony.

Měl pravdu. Oba bratři dobře věděli, co vlastně představují sochy netvora na kamenné stěně domu. Stáli tam děsuplní trpaslicí, nezvyklé chrliče, stvůry s lidskýma rukama a nohama a mnohá jiná stvoření, která ani nelze popsat. Před nějakými dvěma sty lety se majitel domu, princ Ferdinando Gravina, rozhodl, že navštíví Le Manse Madonie, dům Ferencziniů. Tak se tehdy rodina jmenovala. Princ byl nesmírně bohatý a chtěl zjistit, proč stejně tak zámožní Ferencziniové bydlí na tak opuštěném, nehostinném, téměř nepřátelském místě. Ferdinando začal být po této exkurzi posedlý podobnými zrůdami - a nejen jimi.

Francesco pokrčil rameny. „Podle Swinburna byly tyto nestvůry vytesány podle Diodorovy povídky o zvláštních stvořeních, která pocházela z nilského vysušeného bahna.“ A dříve než jeho bratr mohl odpovědět, dodal: „Snad je i lepší, že tato legenda přetrvává. Beztak se to stalo už dávno. Příliš dávno na to, aby si to lidé jako já a ty mohli pamatovat.“

Tony se zamračil. „Ferdinando se podíval do jámy, bratře, do jámy v Le Manse Madonie, a oba to moc dobře víme!“ A jízlivě dodal: .Jistě, buďme diskrétní, ale kdo by nás slyšel na místě, jako je toto, v našem vlastním autě?“

Jako na povel, Mario se rozjel k Palermu...

* * *

Nyní tedy byli v Café Julio, malý tlustý majitel je usadil na svém vzácném balkoně a předříkával jim dnešní nabídku. Bratři si vybrali něco malého na chuť a karafu červeného vína. Všechno to bylo jen divadlo, podivná hra. Vrtali se v jídle a čekali, až se Sclafani zmíní o Juliettě. Konečně se vrátil z kuchyně.

„Pánové, navždy budu vašim dlužníkem!“ Blížil se s úklonami k jejich stolu a nervózně při tom tahal za utěrku, přehozenou přes raku. „Mám na mysli laskavost, s jakou jste pro mou dceru našli... společnici. Nechci tu starou dámu nazývat zdravotní sestrou, nedokážu si připustit, že je má dcera opravdu nemocná. Přesto nám starou paní seslalo samo nebe. Vše ji donese, stará se o ni a já se tak můžu věnovat svému obchodu.“

„Julietta?“ Francesco potlačil starostlivý výraz. „Vaše dcera? Copak se ještě neuzdravila? Říkali jsme si, proč se tady neukáže...“ Podíval se z balkonu a přejel tmavýma očima dvůr, jako by někoho hledal.

Julio zvedl zrak k obloze a sepjal ruce v gestu naprostého zoufalství nebo úpěnlivé prosby. „Ó, má krásná holčička! Je slabá jako ovečka a bledá jako květinka! Jsem si však jistý, že se uzdraví, určitě se uzdraví! Ale zatím... leží na posteli, tmavé kruhy pod očima, a stěžuje si na sluneční paprsky, které ji zasvítí do pokoje. Musí před nimi zatahovat závěsy. Zmocnila se jí nějaká letargie, neklid a podivná fobie na světlo.“

Bratři na sebe tázavě pohlédli a Francesco pokýval hlavou. Potom se obrátil k Juliovi. „Pane Sclafani, dnes máme ještě nějakou práci. Náš zaměstnanec se má vrátit z důležité zahraniční cesty. Ještě než přijede, vyjeli jsme si na projížďku, zabít čas. Koneckonců je moc pěkný večer. Kdykoli nás můžou odvolat, proto jsme si objednali tak málo z vašeho výborného menu. Ale ta záležitost s Juliettou... soucítíme s vámi.“

„Přesně tak,“ přikývl Tony. „My Francezciové jsme také nezvykle citliví, zvláště na ostré denní světlo. Proto přes den moc často nevycházíme ven.“

Francesco opatrně pokračoval: „A kdo ví, možná vám budeme moci nabídnout další služby.“ (Julio málem omdlel. Bratři Francezciové, a nabízejí mu služby? Další služby?)

„Abyste rozuměl,“ vysvětloval Tony, „za tři dny sem přiletí z Říma jistý muž. Je to doktor, vyhlášený specialista. Máte pravdu, podobné letargie a anémie jsou teď velmi rozšířené. Také naši zaměstnanci v Le Manse Madonie jsou jimi postiženi, a my sami se necítíme příliš dobře. Jako bychom měli slabou krev. Alespoň tam nahoře máme tak čistý vzduch. Ale tady ve městě...“ Pokrčil rameny.

Julio s otevřenými ústy zíral z jednoho bratra na druhého. „Opravdu mi něco takového nabízíte? Chci říct, vůbec si netroufám uvěřit -“

„Náš známý doktor by mohl Juliettu prohlédnout a možná si ji nechat pár dní na pozorování,“ skočil mu do řeči Francesco. „Ale proč ne? Je to náš soukromý doktor a má ta nejlepší doporučení. Kromě toho jsme mu zaplatili dopředu. A když je tomu tak, nemá na tom kdo tratit. Takže myslím, že jsme domluveni.“ Pokýval hlavou, jako by chtěl svá slova naposledy potvrdit.

„Domluveni?“

„Za tři dny pošleme večer pro Juliettu auto - to bude sobota. Samozřejmě s ní může jet i ta stará sestra. Ale to jen pro případ, že by se naše přání nesplnilo a ona se do té doby neuzdravila...“

,Já... nemám slov!“ zajíkal se Julio.

„Nemáte proč být na rozpacích,“ řekl Tony a jemně si poklepával na rty. „Vezměte si naši navštívenku. Když se bude zdát, že se Julietta uzdravuje, zavolejte nám. Jinak v sobotu večer očekávejte naše auto. Kdykoli se s ní pak můžete spojit. Jen si pamatujte, že máme velmi rádi soukromí. Naše telefonní číslo je víc než důvěrné. A nemějte strach, o Juliettu bude dobře postaráno.“

Byli dohodnutí. Tlustý mužik mohl jen těžko uvěřit tak obrovskému štěstí a celý zbytek večera chodil po podniku jako omámený. Naopak oba bratři se dál chladně přebírali svým jídlem, dokud si nevšimli, že Julio musel odběhnout ke stolům na dvoře.

„Hlídej schody,“ řekl Francesco. „Kdyby šel nahoru, vyšli ke mně varovný signál nebo ho nějak zdrž.“

Vstal a odstoupil od zábradlí balkonu.

„A pak kdo z nás se chová nerozvážně!“ Tony vzhlédl a usmál se na něho bílými, jak jehla ostrými zuby v příliš širokých ústech.

Francesco se k němu naklonil a hlasem náhle černým jak tér zabublal skrz zaťaté zuby: „Copak ty tu děvku necítíš?“ V momentě se zase narovnal, odkašlal si a pokračoval svým normálním hlasem: „Potřebujeme mít jistotu, že ten tlustý blbec přistoupí na naší nabídku. Takže dál popíjej víno... a sleduj schodiště!“

Otočil se, dvěma dlouhými kroky přešel balkon a zmizel v klenutém průchodu za závěsem. Minul pánské záchody po levé straně chodby, dámské po pravé a vešel do dveří s nápisem ,Nevstupovat´. Byla to Juliova kancelář. Obešel psací stůl a dalšími dveřmi prošel do Juliettina pokoje. A tam ji spatřil, jak leží na posteli. Vedle ní seděla ta stará babizna Kateřina, která měla na krku už dobrých osm křížků. Právě podřimovala. Lekla se a vytřeštila na Franceska uslzené oči. „Kdo je to? Co...?“ V té chvíli ho poznala, usmála se, pokývala hlavou a zvedla se k odchodu.

„Ne, zůstaň tu,“ nařídil jí. „Kdyby sem náhodou ten umaštěný tlusťoch nakoukl, bude lepší, když tu budeš.“ Kateřina znovu přikývla a zůstala sedět. V šeru pokoje se babizniny oči zdály žluté jako oči kočky vzhlížející ke svému pánovi.

Francesco si sedl na kraj Juliettiny pohovky a tím ji probudil. Nebo možná že už byla vzhůru... a čekala. Otevřela doširoka oči a rozevřela ústa. Děsivá jistota a hrůza zároveň jako by rychlými tahy štětce změnily výraz její krásné, oválné, podivně bledé tváře. Franceskovi se však její barva rozhodně zvláštní nezdála.

Promluvil dřív, než mohla stačit vykřiknout: „Bála ses, že tě opustím? Ale to přece ne!“ A vsunul jí ruku pod přikrývku a pod noční košili, takže cítila na stehně jeho laskající dlaň. „Ne, protože jsem se s tebou už jednou miloval, a budu tě milovat celý tvůj život.“ Neřekl však ,po celý svůj život´.

Pomalu sunul ruku po Juliettině stehně, stále výš a výš. Dívka zavřela ústa a její přerývaný dech se pomalu uklidnil. Začala zhluboka dýchat, vdechovat jeho dech. Cítila z něj Franceskovu vůni, podstatu, kterou už měla ve svém těle. Jeho oči byly černé jako uhel, jako lesklý mramor, jako nehybné, strnulé oči hada těsně před tím, než zaútočí. Francesco však dnes útočit nemusel. K tomu došlo tu noc před šesti týdny. Jed se pomalu šířil tělem oběti...

Na jeho krásné, ďábelské tváři se objevil úsměv. Z Juliettina výrazu rázem zmizel strach. Natáhla ruce, aby ho objala. Rychle ji odstrčil. „Už brzy,“ zašeptal. „Brzy, v Le Manse Madonie. To jsi tak netrpělivá? Už jen den dva, má Julietto. Jeden dva dny, to ti slibuju.“ Zhluboka si povzdechla. Znovu začala prudce dýchat. Její dlouhé černé řasy se zachvěly, když se Francescova chladná ruka posunula mezi její stehna. Přikývla a ve zvláštní extázi prudce vydechla. A jako by pocítila náhlý stud či porážku, odvrátila hlavu na stranu. Zároveň rozevřela stehna.

Otevřel si ji pomocí palců a malíčku, zatímco ostatní tři prsty vsunul dovnitř. Aniž by pohnul rukou, všechny tři prsty se začaly natahovat, třást se námahou metamorfózy jako trio citlivých penisů s vlhkými rty na koncích. Sunuly se stále hlouběji do jejího těla, zatímco Francesco stiskl palcem a malíčkem její klitoris a laskal jej, jako by to byla bradavka.

Babizna přihlížela a věděla, o co jde. Tiše se smála napůl bezzubými ústy, ve kterých svítily jen nezvykle bílé, ostré špičáky. Francesco nalezl tepnu, kterou hledal, prsty ji napíchl a sál z Julietty, z míst, kde si nikdo žádného zranění nevšimne. Kdyby ještě nějaký čas krvácela, každý si to vysvětlí jako přirozený proces dívčina těla.

Za okamžik dívka zasténala, začala házet hlavou ze strany na stranu a oči se jí obrátily v sloup. Franceskovi se na tváři objevila děsivá triumfální grimasa. Otevřel rozšklebená ústa a nechal z koutku skanout sliny. V ten okamžik se mu oči rozzářily vnitrním ohněm, a vzápětí zrudly krví - Juliettinou krví!

Francesco! zaslechl náhle Anthonyho hlas. Nešlo o skutečné telepatické volání, tuto schopnost bratři neměli, ale varování to bylo. Bylo cítit jako nervové podráždění, jako zvláštní zlá předtucha. Julio se blíží! 

V mžiku se od Julietty odtáhl a rychle se sklonil, aby ji políbil na zpocené čelo. Potom vyběhl z pokoje, prošel Sclafaniho kanceláří na chodbu a neslyšně za sebou zavřel dveře záchodu. Jednou, dvakrát, třikrát stiskl rozžhavený penis, až vystříkl do mísy. Zatáhl za řetěz a spláchl sperma. I to bylo rudé krví.

Na chodbě na něj čekal Sclafani. „Ó promiňte, říkal jsem si, že budete tady. Váš bratr vám vzkazuje, že přijel váš člověk z Anglie... A Mario, váš řidič? Asi se s ním spojili vysílačkou...“ Rozhodil rukama, jako by to bylo dostatečné vysvětlení. Svým způsobem skutečně stačilo.

Francesco už byl dokonale klidný. Vděčně se usmál a vykročil k terase, s Juliem v patách. „Vaše návštěva pro nás byla takovou ctí,“ koktal tlusťoch. „Nemůžu si dovolit předložit vám účet. Vždyť už jsem vám tak zavázán!“

Tony mluvil do přenosného radiotelefonu, vedle stolu stál Mario ve své uniformě. Francesco se otočil k Juliovi a málem ho porazil. „Příteli,“ řekl rychle. „Bratr vyřizuje soukromý hovor, rozumíte? A co se účtu týče - potěšení je na naší straně.“ Vrazil Juliovi do dlaně svazek bankovek, mnohem více než kolik mohlo stát jídlo. Beztak se ho ani pořádně nedotkli. Julio se odkolébal pryč, zrovna když se Tony zvedal.

„Očekávaná doba příletu za tři čtvrtě hodiny,“ oznámil. „I kdybychom okamžitě vyjeli, stejně bude vrtulník doma dřív.“ Potočil rameny.

Francesco přikývl. „Promluvím si s Luigim až na cestě.“

Francesco nastoupil dopředu, takže seděl vedle Maria. Jakmile vyjeli z Palerma, rádio přestalo šumět a muž mohl mluvit do komunikačního systému, zabudovaného do palubní desky. „Co pacientka?“

„Pod sedativy,“ odpověděl mu kovový, nevzrušený hlas. „Trochu zvracela... zdá se, že není zvyklá na cestování. Nebo to je těmi léky.“

Ze zadního sedadla se ozval Tony. „Takové pročištění není na škodu, stejně se o to v domě postarají.“

Francesco se k němu otočil: „Ano, už jsem jim dal pokyny.“ Potom znovu promluvil do rádia: „Vyskytly se nějaké problémy při odletu?“

„Ne, šlo to jak po másle. Ani to nemohlo být jednodušší.“

„To je dobře.“ Francesco byl spokojen, „A přistání? Nechtějí dělat žádné kontroly?“

„Navigovali mě rovnou k Le Manse Madonie. Žádný problém s tím nebyl.“

Beztak bylo nepravděpodobné, že se nějaké problémy vyskytnou. Jejich člověk v Úřadu pro leteckou přepravu za to dostal víc, než je jeho obvyklý roční plat.

„Naši lidé v domě se už o pacientku postarají,“ ukončil rozhovor Francesco. „My dorazíme později. Dobrá práce!“

„Díky, končím,“ odpověděl pilot. Po rádiu se nikdy dlouho nevybavovali...

V Le Manse Madonie bratři přihlíželi, jak se jejich zaměstnanci starají o dívku z vrtulníku. Než přijeli, uspanou ji svlékli do naha a vykoupali, Ostatní procedury zaberou skoro celou noc. Dívali se, jak ji ,čistí´, aplikují klystýry, mechanickými pumpami povzbuzují vylučování, stříhají nehty, čistí a leští zuby, tělní otvory potírají rychle působícími fungicidy, které smyji až nakonec, při poslední koupeli. Zájem je však brzy opustil. Vše bude trvat ještě dlouhou dobu. Procedury se jevily jako klinické, rozhodně však neměly nikoho uzdravit. Jen vyčistit.

„A to všechno k ničemu,“ zakroutil Tony Francezci znechuceně hlavou, když se kolem půlnoci vraceli do svých pokojů. Ještě nešli spát, jen si chtěli odpočinout. Do postele půjdou, až bude vše vyřízeno.

„K ničemu?“ odpověděl jeho bratr. „To rozhodně ne. Ano, život té dívky možná je zmařený, ale rozhodně poslouží dobré věci. Víš, že je má rád dokonale čisté. A nic před ním neskryje, nemůže nic předstírat. My dva se můžeme jen dohadovat, co si taková jako ona myslí, co nosí v hlavě. Ale on se do ní dostane, mozek ji rozloží na elektrony, z šedé kůry zjistí všechny skryté myšlenky, všechny vzpomínky.“

„Jak poetické!“ zdálo se, že Franceskův bratr komentář ocenil. Vzápětí jeho hlas zhořkl. „Myslíš, že nám prozradí, co zjistil? Nebo se bude vymlouvat a skrývat to před námi, jak má poslední dobou ve zvyku? Je to s ním čím dál těžší.“

„Určitě nám alespoň část řekne,“ pokýval hlavou Francesco. „Je to dlouho, co někoho měl, a musí mít hlad. Bude nám vděčný, je to vzácná lahůdka. I já bych si dal říct!“

Tony se zamračil. „Copak ty! Ty by sis dal říct i se starou Kateřinou, když by zrovna nebyl nikdo lepší v dohledu.“ Na konci schodiště každý odbočil ke svému pokoji. „A když jsme u toho, udělal jsi to Juliettě? V Juliově pokoji?“

„Dá se to tak říci,“ ušklíbl se na něho bratr. „A jestli se chceš zeptat, jestli ji nechám přivézt... ano, nechám. Copak, nechceš ji náhodou pro sebe?“

„Ani ne,“ odpověděl Tony. „Strčil jsi jí ho tam přede mnou.“ V jeho hlase nezazněla sebemenší jízlivost. Ani v odpovědi jeho bratra. „To ti zatím nikdy nevadilo,“ řekl klidně.

Hodinu před svítáním se Francezciové znovu sešli v samotném tajném srdci Le Manse Madonie. Bylo to místo ukryté hluboko ve skále, pod sklepy a prastarými základy domu. Místu se odedávna říkalo ,jáma´. Sešli se, aby osobně dohlédli na poslední fází celé operace - na spuštění dívky do staré, vyschlé studny na dně.

Ústí studny bylo široké zhruba čtyři metry. Zídka okolo ústí byla asi metr vysoká, postavená z hrubě tesaných masivních kamenů. Ode zdi ke zdi nad studnou visel jakýsi kryt, změť elektrických drátů v kruhovém rámu, který vypadal jako veliký gril. V jámě bylo hrobové ticho a mrtvo, zlověstné dokonce i pro oba Francezciovy. Někde tam dole, dobrých dvacet pět metrů hluboko, se studna rozšiřovala a tvořila jeskyni, ve které kdysi byla voda. Dnes ji obýval jejich otec.

Vedle studny stál kladkostroj, jehož rameno viselo nad jámou. Na řetězech se pomalu kýval kovový stůl. Na něm ležela nahá dívka, s rukama překříženýma na prsou. Za celý svůj život byla jen jednou tak čistá, zbavená jakýchkoli toxických látek: ještě v děloze matky, než se narodila a dotkly se jí první lidské ruce. Teď už se jí žádné lidské ruce dotýkat nebudou, pouze ruce netvora. Nejdřív však bratři musí provést výslech. Ne té dívky, ale starého Francezciho, jejich příšerně zmutovaného otce přebývajícího v jámě. Jen oni dva byli přítomni. Tohle nebyla práce pro méně dokonalé, snadněji ovlivnitelné a uplatitelné mozky. Je dva však nebylo možné nijak obelhat.

Jáma, ve které stála studna, vznikla přírodní cestou, nepřirozený byl jen její obyvatel. Stěny jámy mizely v temnotě, jen střed byl osvícený. Na krápnících po stěnách byly rozvěšené silné žárovky. V temnotě se skrýval vchod do šachty, ve které bylo vytesané schodiště, vedoucí nahoru do domu. Na jeho úpatí však byly elektrické, pneumatické ,dveře´, tvořené dvoupalcovými mřížemi. Ovládací panel dveří se nacházel o kus výš na schodech, v jasně osvětlené šachtě. Stejně jako elektrický kryt nad studní, ani účel těchto dveří nespočíval v tom, aby někomu nebo něčemu bránily v přístupu dovnitř.

Přesto však místo nebylo skutečným vězením. Bylo spíš úkrytem, azylem... soukromým ústavem pro choromyslné. Bratři stáli u kraje studny a byla to jedna ze vzácných chvilek, kdy byli oba zajedno.

Francesco tiše poznamenal: „Občas si říkám, jestli Madonii kdysi nepojmenovali podle nějaké zapomenuté duševní choroby.“

Tony ho okamžitě okřikl. „Dávej si pozor, pamatuj, že nás může slyšet. Může tě ,slyšet´, i když spíš nebo když ztrácíš hlavu touhou po nějaké děvce. I teď je tu, všude kolem nás.“

Jeho bratr věděl, že má pravdu. Tady dole byla přítomnost jejich otce všudypřítomná. Byla cítit v ozvěnách jejich vlastních hlasů, vidět v temných, pohyblivých stínech na neosvětlených místech. Prostupovala i samotným vzduchem, jako by kolem obcházel duch. Starý Francezci však nebyl duchem. Nikdy se jim ani nestane, nebo alespoň tak dlouho dokud pro ně bude věštit.

Francesco se podíval na bratra. „Tak co, jsi připraven?“

Tony si olízl své masité rty a přikývl. Připraven by nebyl asi nikdy, a co se mělo stát, to se mělo stát. Vždycky byl starochův oblíbenec, kterého ,rozmazloval´ a pro kterého si vždycky našel čas. Francesco byl odjakživa předčasně vyspělý a jeho otce si jej nikdy doopravdy neoblíbil. Obyvatel jámy viděl do budoucnosti, takže možná i zahlédl, že jednou bude Francesco týt z jeho... nemohoucnosti.

Poklop nad studni byl odpojen z elektřiny.

„Otče!“ Tony se naklonil nad okraj studny a zíral dolů, do temného, zužujícího se trychtýře starého zdiva. „Něco jsme ti přinesli. Malý dárek na tvou počest - dívku!“

Dívku... dívku... dívku, opakovala ozvěna ve studni. Z díry se zvedl slabý obláček páry. Okamžitě se rozptýlil v teple žárovek a zůstal po něm jen zápach. Stvoření v hlubinách nebylo zrovna příliš čilé, ale bylo tam. Dýchalo a...

„Poslouchá!“ řekl Francesco, který byl na podobné věci citlivý. „Moc dobře tě slyšel!“

„Otče!“ naklonil se Tony ještě dál. „Donesli jsme ti dárek, ale něco za něj od tebe chceme. Něco potřebujeme vědět...“ Na okamžik se nic nedělo, a vzápětí jako by si celá studna povzdechla. Byl to fyzický vzdech, protože ze studny vyvanul zkažený vzduch, a zároveň mentální povzdech, dědičná ferenczyovská telepatie, která však v případě bratrů přeskočila jednu generaci. Nemohli číst myšlenky, moc jejich otce však byla tak velká, že ho oba nyní ,zaslechli´.

Jen se ptej, můj synu - nejdřív mi sem ale pošleš ten dárek.

 Byla to jednoduchá věta, její přenos však byl více než dramatický. Rozvibrovala se jim v hlavách jako šílený křik, doprovázená v pozadí tisíci bláznivými, chichotajícími se hlasy. Všechny patřily jejich otci. Část mysli soustředil na odpověď, zbytek však žil svým vlastním životem. Jako šílenec, který se zdá navenek klidný, ale uvnitř kypí zuřivostí. Monstrum se skládalo z desítek osobností či identit, které se navzájem hašteřily. Byly jako nekontrolovatelné publikum, které se snaží překazit komunikací mezi sebou samým a okolním světem.

Tony zavrávoral a bratr ho chytil za rameno. Mentální sbor desítek hlasů postupně ustal, stejně jako ozvěna ,duševně zdravého´ telepatického hlasu

„Je nebezpečný,“ zamumlal Tony. „Úplně se neovládá.“

„Nebo si s námi jen hraje?“ zamračil se Francesco. „Nebylo by to poprvé, co využil všech svých rozdvojených osobností a identit, aby nás zmátl...“

Tony přikývl, ušklíbl se a zavolal dolů: „Otče, upřímně řečeno, nejsi dnes ve své kůži. Ta dívka může počkat, zkusíme to jindy.“ V duchu sám sebe přesvědčil, že mluví pravdu - pro případ, že by náhodou otec poslouchal jeho myšlenky. Natáhli se pro plošinu, visící nad jámou, jako by chtěli dívku odnést.

NE! rozlehl se zespod nezvykle silný mentální hlas. NE, POČKEJTE!

Zastavili se a o chvíli později se ozvalo již méně rozkazovačně, spíš prosebně: Přišla sem dobrovolně? Z vlastní vůle? Je nevinná? Je... čistá? 

Bratři se na sebe zašklebili a oba pokývali hlavou. Tentokrát už s otcovým hlasem nezněla ozvěna desítek šílených výkřiků. Když chtěl, dokázal se dokonale ovládat a umlčet je.

Tony chvíli vyčkával. Po chvílí konečně promluvil: „Zrovna teď žádnou vůli nemá. A zda je nevinná... otče, v dnešní době se nevinnost hledá velmi těžko. Čistá? Je tak čistá, jak jen to bylo možné. Jen...“

Anóóó?

„Ví věci, které bychom chtěli také znát. Je celá jen tvoje. Ale než si ji užiješ, mohl bys ji nejdříve prozkoumat? Pro nás dva?“

Dlouhou dobu bylo ticho. Ale… proč si ji neprozkoumáš sám, synáčku? Ještě než mi ji dáš? Prastará stvůra teď mluvila protřelým, škodolibě vědoucím hlasem.

„Ví to,“ zavrčel Francesco s chladnou zuřivostí. „Ví, že z ní nic nedostaneme, že ji ani ty nejlepší drogy nepřinutí mluvit, protože má zakázáno cokoliv říct! Zavřeli jí mysl, zamkli zevnitř, a jedině on se do ní dokáže dostat. I o tomhle moc dobře ví! Ten starý ďábel chce, abychom ho prosili!“

Ha! Ha ha ha ha! rozesmála se příšera. Mlha, jeho dech, zhoustla. Ó, však tě slyším a dobře tě znám, synu... Francesco? Smích ustal a telepatický hlas ochladl na kus ledu. Stále přede mnou nemáš žádný respekt! 

„Ha!“ zabručel Francesco. „Myslí si, že je sám velký kmotr!“

„Byl,“ připomněl mu Tony. „Kmotr kmotrů, jeden z prvních. Nedráždi ho. Radši vůbec nemysli a nech mě, ať to vyřídím!“

Nasměroval svůj hlas i myšlenky do jámy. „Otče, byl jsi to ty, kdo nás varoval. Snažili jsme se podle toho dvě staletí řídit a dnes máme konečně nějaké vodítko. Ta dívka má v mysli zamčené jisté vědomosti. Nedokážeme k nim získat přístup žádnými prostředky. Ale ty...?“

Chvíli jako by slyšeli, jak v hlubinách pracuje obrovský mozek a převaluje se horké tělo. Po chvíli se ozvalo: Anóóó, uměl bych to! 

„A uděláš to?“

Anóóó, spusťte ji dolů.

„Nesmíš ji zničit příliš brzy,“ upozorňoval ho Tony. „Nesmíme přijít o to, co ví! Přivézt ji sem bylo velmi riskantní. Hodně jsme za to zaplatili. Možná se nám taková příležitost už nenaskytne. A pamatuj, otče. To, co ohrožuje nás, ohrožuje stejně tak i tebe...“

Rozumím, ano. Spusťte ji!

„Víme, že máš hlad. A někdy býváš... příliš netrpělivý? Jestli -“

SPUSŤTE JI DOLŮ! OKAMŽITĚ!

Nedalo se nic jiného dělat. Francesco zapnul zařízení, které otevřelo polovinu víka nad studnou. Společně nastavili rameno kladkostroje tak, aby plošina s dívkou visela nad otvorem. Nakonec Tony rozbil malou ampulku a přidržel ji dívce pod nosem. Zasténala a zavrtěla hlavou. Než se stačila ještě více probrat, spustili ji dolů, na cestu do pekel.

Na ovládacím panelu byl displej, který ukazoval její váhu. Spustili jí dvacet, dvacet pět, třicet metrů... a na displeji se objevila nula. „Vytáhni to!“ zachroptěl Tony. Francesco zvedl páku. Plošina se vrátila prázdná.

Zezdola k nim náhle dolehl poryv duševních emanací, proud surových, strašlivých emocí. Jako bouře se jim přehnal nad hlavami. Bratři zavrávorali, vzpamatovali se, zavřeli poklop a spěšně do něj opět pustili elektrický proud. I když téměř neměli telepatické schopnosti (a tentokrát tomu byli i rádi), myslí jim zazněl křik:

Maso, kosti a krevvv! Všechny její otvory, a ta tvář! Díry do nebe i do pekla! Och, jsem nestvůra! Ano, žádný člověk by nebyl něčeho takového schopen! Jenže já nejsem člověk! Jsem Vampýr! Vampýýýr!

Vtom se ozvalo zaječení, jen jedno jediné, poslední výkřik dívky, která se právě probrala. A cítila... co? Její křik plný úleku a vzteku byl zvukem, který jim bude v paměti navždy dráždit nervová zakončení. Ustal náhle, ve chvíli, kdy se její tělo, ústa, uši, nos a celá hlava naplnily tou monstrózní hmotou, kdy se celé její tělo spojilo s tělem monstra.

Mysl jí nenaplnily jen dunivé a ohlušující ozvěny jeho mentálních procesů. Spolu s nimi v mysli uviděla obrazy, které se k němu vázaly: byla to plazící se, rozteklá, zpěněná obluda, která ani v nejmenším nepřipomínala lidskou bytost. Vyrůstalo z ní nespočetně rukou, tlam a očí. Všechny se spojovaly s dívčiným tělem, vpíjely se do ní a roztahovaly ji

Ten nesnesitelný pocit roztahování, napínání a trhání!

Mlžný opar nad jámou se postupně zbarvil doruda. Jeskyni se začal šířit puch, když se jeho molekuly dotkly elektrických drátů v poklopu.

* * *

Bratři Francezciové překvapeně zjistili, že se k sobě roztřeseně tisknou. Pomalu od sebe odstoupili. Minuty plynuly. V jeskyni bylo zase ticho a klid a jáma v zemi byla zase obyčejnou jámou, starou nepoužívanou studní.

Francesco se tázavě zadíval na bratra, ten však zavrtěl hlavou. „Ne, nechci, nemůžu s ním teď mluvit. Nechme ho odpočinout. Možná později...“

Už chtěli projít zamřížovanými dveřmi do šachty, když se ozvalo: VSTANE! VSTANE! VSTANE! Výkřik zpočátku zněl téměř triumfálně, vzápětí se však změnil v jekot plný čiré hrůzy. Vstane, ano, během několika let povstane, za tři, nejdéle za čtyři... o pak... pak si mě najde... najde si nás... všechny nás najde! 

„Kdo?“ zeptal se Tony. Jeho hlas však zněl jako pouhý chrapot. Muž byl stále ještě omámený tím děsivým telepatickým řevem. I tak už znal odpověď na svou otázku.

Ty se ptáš kdo? ozval se v jejich myslích slábnoucí, téměř vyděšený hlas. Kdo jiný než Radu? Radu Lykan?! 

Vzápětí se ozval ohlušující řev, jaký může vydávat jen duše mučeného, duše navždy ztracená v jiných dimenzích: Rááádddúúú! 

A šepot: Rááádddúúúúú...! který se s chvěním propadl do tíživého ticha.

Část první

Nekroskop... Harry Keogh?

I

Nevyzpytatelná a zrádná věc

Nejtěžší pro něj bylo vstávání, když musel opustit své sny. Ve spánku byl obvykle sám sebou, zatímco v opravdovém životě se stal nekroskop Harry Keogh někým úplně jiným. Nebo možná ne úplně jiným, protože uvnitř byl pořád sám sebou. Ale jeho podoba...

Nová podoba jej mátla, děsila, že se mu z toho točila hlava a měl pocit, že každou chvíli zešílí. To byl ten nejhorší pocit. A nejen pro Harryho, pro jeho ženu také. Brenda na tom nejspíš byla o něco hůř, protože tomu celému nechtěla a ani nemohla porozumět. Jen si přála, aby se vše vrátilo k normálu. A její syn, Harry junior? Nikdo nedokázal říct, na co vlastně myslí, co plánuje, na čem pracuje. Bylo to teprve malé, osmnáctiměsíční dítě. Jen blázen si mohl myslet, že tak malý chlapec něco plánuje nebo na něčem pracuje.

Jako každé jiné dítě plakal, když chtěl jíst, přebalit nebo prostě jen upoutat pozornost rodičů. Také pracoval na získávání obdivovatelů stejným způsobem, jako většina dětí jeho věku. Dokázal krkat a pšoukat a pak se tomu tak nádherně ztřeštěně smát, jak to umí jen nevinné děti, s hlavou nakloněnou ke straně, přimhouřenýma očima a bradou poprskanou slinami. Naprosto odzbrojující a okouzlující, jak jinak. Nyní mu však už byl rok a půl, takže většinu těchto zvyků už opouštěl.

Opravdu byl tak bezbranný, jak působil? Malý Harry totiž vypadal jako andílek. Anděl, který se utkal tváří v tvář s ďáblem a zvítězil. Zvítězil, spolu se svým otcem. Byla to však jen jedna bitva. Přijdou další, mnohem krvavější a následovat budou dlouhé války. Nyní však o tom ani jeden z nich neměl ani tušení, což bylo jen dobře. Kdyby to věděli, možná by ani nechtěli dál žít. Budoucnost dobře ví, proč nikomu nedává nahlédnout pod svůj závoj.

Malý Harry nebyl obyčejné dítě, stejné jako jeho otec nebyl obyčejný muž. Tehdy, když se tak náhle změnil, neměl v obličeji výraz jako ostatní děti. A jeho myšlenky byly jiné, ne rychle zapomínané, nejasné otázky a tužby nevyvinutých dětských myslí. Proto se o něj espeři z pobočky E tak zajímali. Občas ,experimentoval´ se svou myslí, hrál si sám se sebou a jim bylo naprosto jasné, že není jen pouhým dítětem. Cítili z něj obrovskou, zvláštní sílu. Občas mohli zahlédnout nepřítomný výraz v jeho nevinných, dětsky modrých očích. Stejný pohled, jaký občas míval jeho otec Harry Keogh. V té chvílí věděli, že právě mluví s Velkou většinou, s mrtvými, které mohl slyšet jen on a jeho otec...

Když se probouzel, nekroskop o těchto věcech často uvažoval. A stejně jako Brenda vzpomínal na doby, kdy bylo všechno jinak. Celý svět se zdál jiný a on sám byl jinou osobou. Ve snech byl pořad sebou samým, proto se mu vzpomínky vždycky rychle vybavily. Vždyť ani po probuzení nebyl nikým jiným! Bohužel jen uvnitř, ve své hlavě. Zvenčí, v zrcadle, patřila celá Harryho podoba, jeho tvář i tělo někomu úplné jinému. Muži, který se jmenoval Alec Kyle. Na to si bude zvykat ještě hodně dlouho.

Možná proto se tak upnul na své sny a nikdy se mu nechtělo probouzet. Byly místem, kde se mu plnila přání, kde bylo vše při starém a on byl opět sám sebou.

Dnešní ráno to bylo stejné.

Pro některé lidi, zvláště velmi mladé, je probuzení do nového dne obrozující, jako by se znovu narodili. Harry toho hodně prožil i na celý lidský život, přesto byl ve skutečnosti velmi mladý. Bylo mu teprve dvacet jedna let. Jeho současné tělo, tělo Aleka Kylea, bylo o deset let starší. Harry věděl, že s tímto vědomím se bude už navždy probouzet, a proto se mu nikdy nechtělo. Nebyl z toho natolik zoufalý, aby přemýšlel o sebevraždě, zvlášť když byl nekroskopem a od mrtvých víc než dobře věděl, jaké to je být skutečně po smrti a jaké to je nemít tělo. Jen už neměl ze života takovou radost a raději spal a snil.

Ne však vždycky. Záleželo na tom, o čem se mu zrovna zdálo.

Poslední dobou se mu často opakoval sen, který metaforicky zpodobňoval jeho život. Viděl se v něm, jak se topí a z posledních sil se snaží zachytit stébel své dosavadní existence. Ta však náhle ztěžknou vodou a pomalu mu jedno po druhém vyklouzávají z prstů. Každé stéblo představovalo scénu z jeho podivného, dobrodružného života. Jako topící se muž ví, že se neodvratně blíží jeho smrt, ve snech se topící nekroskop viděl scény ze svého života, jako by byly promítány ze starého, poškrábaného a zkrouceného černobílého filmu.

Viděl sebe jako malého, v Hardenu na severovýchodním pobřeží Anglie, kam chodil s drsnými hornickými dětmi na základní a střední školu... své útěky z obyčejného světa živých mezi duše Velké většiny... tehdejšího ředitele pobočky E Keenana Gormleye, který odhalil jeho tajemství... ,návrat´ do skutečného světa, smíření s vlastní výjimečnosti a unikátními schopnostmi... ochotu použít svého nadání proti děsivému zlu, které mělo kořeny v Sovětském svazu a v Rumunsku.

S těmito záblesky z minulosti se překrýval jeho celoživotní vztah s Brendou, obyčejnou hornickou dívkou, jejíž láska pro něj znamenala nejsilnější pouto s ortodoxním světem, zvláště v dobách, kdy v hlavě neměl všechno plně srovnané. S Brendiným obrazem se prolínala také zářivá vzpomínka na matku. Jako každé dítě si ji zapamatoval nádhernou, obklopenou zlatou aurou, jako by za ní vycházelo slunce a osvětlovalo její krásnou siluetu. Voněla po růžích a mýdle, a Harry si dokonce pamatoval, jak teplý byl její povzdech. Její život předčasně ukončil zlovolný maniak, kterého na oplátku zabil Harry.

Při této vzpomínce vždy Harryho modravé, melancholické sny potemněly a zbarvily se do pomstychtivé rudé. Po Viktoru Šukšinovi přišel na řadu Tibor Ferenczy, Dragosani, Julian Bodescu, Theo Dolgich a Ivan Gerenko. Dlouhý seznam. A co Faethor Ferenczy, praotec všech upírů? Ten už byl dávno mrtvý... stejně jako kdysi Tibor. Ale i mrtvý a pohřbený upír představuje hrozbu. Harry si nemohl být stoprocentně jistý, že po sobě starý Ferenczy nezanechal potomky, kteří hnijí v zemi jako Tibor a čekají na svůj velký návrat.

Nekroskopův sen začal být v této chvíli vždycky zmatený a nejasný. Byl odrazem jeho vnitřního strachu a obav. Jeho duše nyní obývala mozek, který patříval Aleku Kyleovi, jasnovidci z pobočky E. Harryho myšlenky, vzpomínky a city žily ve stejných zákoutích Kyleova mozku, které dříve ,tvarovaly´ zvláštní schopnosti jeho původního majitele. Když byl Harry v tomto zvláštním stavu mezí spánkem a bděním, ještě než se propojí vědomí s nevědomím, často zahlédl záblesky budoucnosti. Bylo to dědictví po Alekovi. Z věštce už nic nezůstalo, jen mozek se ještě úplně nezměnil. Trocha z jeho schopností v něm však zřejmě přetrvala.

Ve chvílích, kdy se Harry probouzel, se jeho sny občas měnily v ty nejšílenější noční můry! Věštění je neradostné umění vidění do budoucnosti. A budoucnost není žádný sen, je to řada dosud neprožitých událostí. Proto se vše, co nekroskop viděl, zdálo skutečné, jako by už byl vzhůru. Rozdíl mezi obyčejnými sny a věštěním byl obrovský. Většina lidí si obvykle uvědomuje, že sní. Stejně jako Harry. V tomto případě si však nebyl jistý.

Jako bývá obyčejný sen, také ten věštecký vypadal jako kaleidoskop rychle se měnících výjevů, které nedokázal vůlí usměrnit. Harry si dosud myslel, že už je zvyklý na ledacos a nic ho jen tak nepřekvapí. Ale v případě svých věšteckých snů si přestával být tak jistý...

Viděl sám sebe, jak stojí na okraji vyschlé, kamenitě planiny v jakémsi jiném světě. Pláň se na jedné straně táhla až k obzoru, osvícenému polární září, na druhé straně pozvolna procházela do předhůří a horských vrcholků. Poblíž viděl velikou svítící kopuli, napůl pohřbenou ve skalnatém kráteru.

Vypadala jako veliké oko nějakého mrtvého kyklopa, které celé okolí osvětlovalo studeným bílým světlem. Koule působila jako jakýsi zvláštní maják. Kdo však byli ti cestovatelé, kterým měl svítit na cestu? Vysoko na nebi stál měsíc, z půli pozlacený ještě neviditelným sluncem, způli ozářený modrými hvězdami. Povrch měsíce vypadal, jako by byl vytvořen z neustále proudící kapaliny. To bylo dáno zvláštním tvarem jeho oběžné dráhy a nezvyklou rotaci.

Kdyby měl Harry využít znalostí našeho světa, polární záře na obzoru by ukazovaly k severu. Což bylo zvláštní, protože by to znamenalo, že zatím neviditelné slunce bude vycházet za horami na jihu. Koneckonců, byl to jiný svět...

Jak se do něj však doslal? Poslal ho sem... Faethor?

V tomto bodě začalo jeho myšlení vypovídat službu. Je obtížné a nebezpečné dívat se do budoucnosti, a co teprve snažit se vzpomenout si na něco, co se ještě nestalo!

Přesto na malý okamžik Harry věděl, že ho sem poslal Faethor Ferenczy. Ano. Jeho přítomnost v tomto podivném světě byla nějak způsobena Faethorem, praotcem všech upírů, největším ze všech lhářů. A také... Möbiem. Ale proč? Aby zde po něčem pátral. Jenže po čem, po kom?

Rozhlédl se kolem sebe. Na jedné straně se tyčily hory, na druhé se rozprostírala zdánlivě nekonečná kamenná pláň. Mezi nimi svítila záhadná Brána, jejíž chladné bílé světlo ozařovalo siluety roztroušených menhirovitých balvanů, za kterými se táhly dlouhé, nepravidelné stíny, temné jako noc na Hvězdné straně.

Brána? Hvězdná strana? Vždyť ani nevěděl, co ta slova znamenají. Nebo věděl?!

Na severovýchodě zahlédl v dálce se ztrácející skalní sloupy, fantaskní kamenné útvary, opatřené... hradbami...? Věžemi? Ozdobenými kamennou mozaikou? Bylo to dílo zdejší nezvyklé přírody? Harry věděl, že tomu tak nebylo. Zahlédl totiž ve věžích planout světla. Z vysokých komínů stoupal kouř. Temnotou kolem nejvyšších pater pilně létali nějací tvorové, kteří dálky vypadali jaká smítka...

Náhle si Harry uvědomil, že ho někdo sleduje. Otočil se na podpatku a rychle se skrčil. Jen kousek od něho stála na kamenné pláni postava. Byl to štíhlý muž se zlatou tváři, která v záři Brány vypadala, jako by byla v jednom ohni. Zvedl ruku, něco naznačil a řekl, ale Harry mu nerozuměl. Mohl se pouze dívat, nemohl však nic slyšet. Budoucnost si střežila svá tajemství.

Harry podvědomě věděl, že mu teď nehrozí žádné nebezpečí - alespoň od tohoto muže ne. Přemohly ho zvláštní city a vykročil k němu. I když viděl budoucnost, ve věšteckém snu byly jeho pohyby k zbláznění pomalé a mechanické. Muž se zlatou tváři se však pohyboval rychle. Naléhavým gestem ukázal k obloze na východě. Harry tím směrem vzhlédl...

A bylo mu jasné, že teď už nebezpečí hrozí! Ta smítka, kroužící kolem skalních sloupů... už jako smítka nevypadala! Od skalních hradů se k nim blížily temné skvrny, které rychle nabývaly děsivých tvarů...

Od hradů?

Spící Harry sebou při tom slově s hrůzou trhl. Jeho druhé já v budoucnosti však dál kráčelo k Obyvateli.

K Obyvateli?

Smířil se s tím, že nechápe všechny souvislosti, a snažil se rychle dojít k čekajícímu muži. Otočil se a zjistil, že stvoření na nebi se rychle přibližují. Nepřipomínala nic, co doposud viděl nebo o čem míval noční můry. První tvor měl křídla, která jako by patřila obrovskému rejnokovi. Ten druhý byl obrovský a neuvěřitelně zrůdný. Letěl po obloze jako obří oliheň. Harry si všiml, že na prvním stvoření letí jezdec... Šejtis z Vampýrů...? a věděl, že druhá stvůra byla jedním z jeho výtvorů - bojovníků.

Harry už byl skoro u Obyvatele, Šejtis se s létavcem snášel z oblohy. Vítr, který rozvířila létavcova silná křídla, zvedl prach a drť a vrhl je Harrymu a Obyvateli do tváře. Padl na ně obludný stín, který rázem překryl i světlo hvězd.

Obyvatel zvedl cíp svého pláště. Harry se zadíval na jeho zlatou masku, na rudé oči v průhledech, do duše, skrývající se za jeho pohledem... a věděl, komu patří! Jak ji mohl tak dobře znát? I kdyby chtěl, nedokázal se zastavit. Doběhl k Obyvateli, skryl se do stínu jeho pláště a ucítil, jak se kolem něj obtáčí...

Kaleidoskopický obraz se změnil. Harry věděl, co se má stát. Jenže tomu tak tentokrát nebylo. Místo aby se ocitl v Obyvatelově zahradě (ať už to bylo kdekoli), Alekův zvláštní talent ho přemístil do dalšího z jeho životů. Nebo možná že se stále jednalo o ten samý život, jen se scéna odehrávala někdy dále v budoucnosti.

Nyní se nacházel v posledním velkém hradu Vampýrů... v Karenině hnízdě? Pokradmu jako zloděj ji sledoval, jak jde ke své spižírně. Zlověstně a tiše jako dým Karen proplula dveřmi, probudila troga a vytáhla ho z kokonu. Harry se ukrýval ve stínu a sledoval, jak vede klopýtajícího, omámeného neandrtálce ke kamennému stolu, na který jej nechala ulehnout. Natáhl se na břicho a sklonil svou ošklivou, prehistorickou hlavu.

Vládkyně otevřela doširoka čelisti. Z rudých rtů jí začala stékat krev. Z dásní ji vyrostly ostré, špičaté zuby, které pomalu přiblížila k trogově krční žíle. Karenin nos se nakrčil a zploštil, její oči žhnuly v zešeřelé místnosti jako rudé lampy.

„Karen!“ zaslechl Harry, jak se pokouší křičet. V té chvíli se obraz opět změnil a přenesl ho dál v čase, tentokrát jen o kousek.

Nekroskop naprosto nehybně seděl a vyčkával. Nedokázal říci, na co čekal, věděl jen, že byl nervózní jako nikdy předtím. Schovával se mezi nejtemnějšími stíny hradu. Náhle se objevilo to, na co čekal: Karenina pijavice! Nekroskop nevěděl a ani nechtěl vědět, kudy upírský červ opustil její tělo. Důležité pro něj bylo jen to, že byl zde. Vypadal jako veliká, slepá, zvrásněná pijavice s plochou hadí hlavou a tělem pokrytým ostnatými bradavicemi.

Pomalu se plazila vpřed, kývajíc přitom hlavou ze strany na stranu. Náhle vycítila Harryho a dala se na spěšný ústup. Obrátila se a mrskala sebou rychle jako úhoř. Snažila se co nejdříve dostat do bezpečí Karenina nemrtvého masa. To však nekroskop nemínil připustit.

Namířil plamenomet a stvůru spálil. Umírající upír vypustil desítky vajíček, která se začala točit a poskakovat po kamenné podlaze jeho směrem. Harry byl zpocený, uvnitř však cílil chlad. Spálil i vajíčka, pěkně jedno po druhém. V tom okamžiku uslyšel děsivý řev, který jako by přicházel z dálky několika milionů kilometrů, nebo jako by k němu doléhal z nějakého jiného snu. Věděl, že to křičí Karen.

Náhle se obraz rychle a bez varování změnil, takže byl chvíli dezorientovaný a točila se mu hlava.

Stál na balkoně a nakláněl se přes zábradlí. Už věděl, proč se mu točila hlava - mohla za to ta děsivá výška! A hluboko pod sebou uviděl Kareniny bílé šaty. Ležely na kamenné suti a pomalu se barvily do ruda.

Věděl, že Karen leží pod šaty. Aniž by mu celá scéna dávala smysl, každá minuta na balkóně ho někde uvnitř bolela.

Další skok v čase.

Ucítil na tváři ledovou kapku, která mu natekla do úst a zamrazila ho v krku, až se rozkašlal. Zdálo se, že je to jakási prchavá tekutina. Že by alkohol? Vypařovala se všude kolem něho. Vtom si uvědomil, že v neznámé tekutině leží!

Vyškrábal se do podřepu a snažil se nedýchat výpary, které stoupaly k jakési větrací šachtě nad Harryho hlavou. Ústí šachty bylo černé. Že by ohořelé? Harry klečel v kádi, vysekané ve skále a až po okraj naplněné tím podivným prchavým roztokem.

Náhle jako by věděl, že se nachází v samém srdci hradu. Hradu? Jakého hradu? V srdci hradu, ve skále, která tvořila jeho základy. V obrovské jeskyni. Na protější stěně zahlédl hrubé tesané schodiště, které mizelo někde nahoře, ve vyšších patrech stavby. A vedle schodiště stál Vampýr, Janos Ferenczy, a díval se na něj. V ruce držel planoucí pochodeň a světlo ohně se odráželo v jeho šarlatových očích.

Jejich pohledy se setkaly a zůstali na sebe zírat. Janosovi se na tváři objevil odporný úšklebek, který odhalil neskutečné tesáky. Něco řekl, ale nekroskop mu nerozuměl. Tušil jen, že mu vyhrožuje. Janosův pohled sklouzl na pochodeň, kterou držel v ruce, potom se zadíval na zem. Harry se také podíval. Uviděl jakýsi žlab, který se táhl od Vampýrových nohou, přes celou místnost až přes okraj kádě, ve které klečel. A Janos pomalu skláněl pochodeň...

Ježíši! Musím uprchnout do Möbiova kontinua, napadlo Harryho. Jenže to nešlo! Někdo mu vzal jeho schopnosti! Už nebyl pánem Möbiova prostoročasu. Harry si opět uvědomil, že už o tom ví. Nevěděl, jak k tomu došlo, ale byla to pravda. Stále mohl mluvit řeči mrtvých, ale...

Řeč mrtvých? Odkdy tomu tak říkal? Ale ne, neměl by se snažit rozpomínat se na události, které se teprve stanou. Nejlepší bude, když prostě přijme fakta: nemůže už používat Möbiovo kontinuum, ale ještě pořád má schopnost mluvit s mrtvými. Proč ji tedy nepoužít? Proč se nezeptat Velké většiny, milionů mrtvých, co to všechno znamená?

Pozdě! Janosova pochodeň se dotkla žlabu, který naráz vzplál modrým plamenem! Vršek žhavého ohnivého jazyka s řevem mizel v komíně ve stropě. Tekutý oheň spálil Harryho vlasy a obličej a brzy přeskočil na jeho oblečení.

Nekroskop vyskočil a začal sebou škubat jako hořící lidská pochodeň.

Znovu, tentokrát s úlevou, cítil, že se posouvá do budoucnosti.

Stál uprostřed starodávné zříceniny. Kolem byla tma jako uprostřed té nejčernější noci, avšak nekroskop viděl, jako by byl den. I když si to ještě téměř neuvědomoval, stal se z něj proměněnec. Měl v těle cizího živočicha...

Tiše a trpělivě vyčkával v ruinách hradu Ferenczyů, Čekal s... mrtvolou! S Bodrogkem, probuzeným mrtvým thráckým bojovníkem.

Na nepatrný okamžik si Harry uvědomil, proč tam jsou. Brzy k nim přišly dvě ženy. První byla Sofia, Bodrogkova staletí stará žena. Okamžitě se mu vrhla do náručí. Oba byli mrtví. A oba byli probuzeni z věčného spánku. Nebyli však mrtví tak jako druhá žena! Jmenovala se Sandra a Harry s ní kdysi chodil. Po něm ji dostal Janos Ferenczy!

Sandra připlula typickou chůzí upírských otroků, její žluté oči svítily do noci. Harry věděl, ze už to není dívka, kterou znal. Byla někým úplně jiným. Kdysi ho milovala, nebo ho alespoň chtěla. Dnes chtěla všechny muže - chtěla jejich krev!

Vrhla se mu do náručí a rozvzlykala se, s tváří na jeho krku. Harry ji pevně objal a zadíval se přes její popelavé rameno na objímajícího se Bodrogka a Sofii. Kdyby i Sandřino objetí vyjadřovalo totéž! Jenže Sandřino krásné, téměř nahé tělo bylo studené jako led a Harry věděl, že už ho nikdy nic ne-rozehřeje.

Vycítila jeho úmysly a odtáhla se od něho, ne však dost rychle. Vytáhl tenký kůl, odštěpek ze starého dubu, a vrazil jí ho pod ňadro a dál do srdce. Naposledy se sípavě nadechla, zavrávorala a padla k zemi.

Bodrogk si všiml Harryho zoufalství a dokončil dílo za něj.

A znovu skočil v čase.

Tentokrát byla vize rozdílná, protože v ní Harry nebyl hlavním aktérem. Byl přítomen, ale pouze jako divák. Díval se, co se s ním v budoucnosti děje. To bylo jen dobře, protože tohle určitě musel být jeho konec. Byl pouhým divákem, ovšem i tak částečně rozuměl všemu, co se s ním v budoucnosti dělo.

Viděl se na Hvězdné straně blízko zářící kopule Brány, jak hoří jako živá pochodeň! Byl Vampýrem a teď také jako Vampýr platil za tu největší chybu svého života. Za to, že si Vampýry pustil příliš blízko k tělu!

Hořel zvenčí i uvnitř. Jeho tělo spaloval oheň a jeho duši sžírala žhavá nenávist. Přikovaný ke kříži se i teď musel dívat, jak mu před očima Šejtis znásilňuje Karen. Zdála se naprosto vyčerpaná a už se ani nebránila, když ji Vampýr nemilosrdné trhal.

Harryho snové já by jim přispěchalo na pomoc, jenže nemohlo. Bylo jen pozorovatelem, přikovaným na místě, odkud nemůže do děje zasahovat. Na nekroskopově hranici vysoko vzplály plameny a Šejtis se mu beze slov vysmíval, poškleboval se mu jako v nějaké odporné grotesce. Oheň zachvátil Harryho nohy. Celá scéna byla nejspíš tím nejkrutějším obrazem, který kdy snící Harry viděl nebo jaký si dovedl představit.

Snad byla scéna až příliš krutá. Harry začínal cítit něco ze své ještě neprožité agónie.

Události nabraly spád, slily se v pocit děsu, řev ohně a křeče škvařícího se masa... a náhle světlo! Oslepující světlo!

Světlo přicházelo z Brány. Byla to tiše narůstající koule vše pohlcujícího světla. Zalilo Šejtise, Karen, nekroskopa, celé okolí... a poslalo snícího Harryho… někam daleko.

Spící Harry a jeho budoucí já letěli metafyzickým Möbiovým kontinuem. Spěchali proti proudu času, skrz dávno zapomenuté epochy, míjeli modrá, zelená a rudá vlákna mrtvých ze Sluneční a Hvězdné strany, aby se dostali na počátek všeho.

I tady byl Harry pouhým pozorovatelem, který mohl jen sledovat své budoucí já a nemohl dělat nic, i když věděl, že zemřel. Nespal, nebyl ani nemrtvý, prostě zemřel, navždy odešel. Jeho tělo letělo tam, kde ho už nikdo nenajde, do hluboké minulosti paralelního vampýrského světa. Zároveň byl nekroskopem, proto snící Harry dobře věděl, že to nebude tak jednoduché, jak se zdálo. Jeho tělo v budoucnosti zemřelo, to ano, ale mysl bude žít dál. Až na to, že tentokrát... nu, kdo může říct, kam to bude pokračovat? Možná se ocitl úplně na konci své pouti, přestože se ocitl zároveň i na jejím počátku. Bylo to paradoxní - ale co nebylo?

Harry sledoval, jak se jeho budoucí já otáčí v prostoru a letí vstříc minulosti. Zděsil se, protože si uvědomoval, že sleduje svou vlastní mrtvolu. Byl ohořelý a ještě doutnal, ruce široce rozpažené a zčernalou hlavu zvrácenou v poslední smrtelně agónii. V temnotě kontinua byl anomálií, protože na rozdíl od neonově zbarvených modrých, zelených a rudých vláken života plul mrtvý Harry proti proudu času, Pak...

Úžasná věc! Popálená mrtvola od něj pomalu odplula do temnoty a na jejím místě vytryskl nádherný proud zlatých šípů. Rozletěly se jako nějaké oživle šipky slunečního svitu, nabraly rychlost a vyletěly z kontinua...

Rozlétly se na stovky cizích světů a časů!

Nekroskop byl mrtev, ale něco z něj bude žít dál. Harry to věděl, ačkoli netušil odkud. Uvědomoval si, že i on, jeho spící já. bude žít věčně!

Ale pokud šlo o přítomnost:

Stále byl připoután k časové linii - snící, nehmotný - jenomže ta teď vedla jenom do minulosti. Ale... do minulosti budoucího Harryho? Pak by přirozeně mohla vést do jeho vlastní přítomnosti. To bylo matoucí i na poměry snu.

Harry se ve svém věšteckém snu posunul opět do své vlastní budoucnosti. A tentokrát nebyl pozorovatelem, ale vše cítil na vlastní kůži.

Při tom pomyšlení mu na těle naskákala husí kůže a tvář o krk mu zalil studený pot. Věděl, že na vlastní kůži zažívá svou budoucnost a je... obětí? Ve všech scénách, které mu budoucnost až dosud poodhalila, obětí byl. A Harry tušil, že tento scénář se bude opakovat i tentokrát. A nebylo to jen tušení. Harry přímo cílil nebezpečí a extrémní strach.

Ano, nejspíš byl obětí. Ale čeho? Mohl jen čekat, co se bude dít dál.

Rozhlédl se kolem sebe, aby zjistil, kde se vlastně nachází.

Byl pod zemí, v nějaké veliké jeskyni. Cítil, že není příliš hluboko. Odněkud sem dosáhly tlumené paprsky světla. Viděl, že sem dopadají z několika zdrojů a osvětlují poletující částečky prachu.

Někam šel. Cíleně, i když trochu nejistě klopýtal příšeřím jeskyně k místu, kde bylo více světla. Podíval se nad sebe a v temnotě uviděl hrubě obrysy zvláštně vrstveně skály. Strop tvořily vrstvy tvrdého kamene, které vypadaly jako vykotlané zuby v sevřených čelistech. Měkčí kámen zvětral a vypadal, takže ve skále vznikly dlouhé otvory. Nejvíce kamenů vypadalo v místech, kde byla skalní klenba nejvyšší. Těmito otvory bylo vidět nebe, poseté nehybnými, jako diamant zářícími hvězdami. Právě ony osvětlovaly jeskyni, nekroskop mohl jen hádat, jestli jejich nehybnost způsobuje optický klam řídké atmosféry, nebo se mu takové zdají díky hloubce jeskyně.

Harry cítil, jak je v jeskyni chladno. Přesto se stále potil. Rozhlédl se kolem sebe a nechal oči přivyknout mlhavému přítmí. Vysoko ke stropu se táhly šikmé sloupy, komíny a skalní stěny. Země byla posetá hromadami spadaných balvanů. Celá jeskyně vypadala jako obrovský labyrint, tvořený kolmo položenými skalními vrstvami. Byla to geologická anomálie, která držela pohromadě jen díky silným vrstvám tvrdého kamene. Harry procházel mezi skalními sloupy, které vypadaly jako obrovská chodba, postavená pro nějaké obry. Po všech stranách byly ve skále vidět pukliny a postranní chodby, které se podobaly dveřím do tajemných místnosti Zdálo se, že se od centrální jeskyně na všechny strany táhnou labyrinty spletitých chodeb. Harrymu bylo jasné, že by tu bylo velmi snadné zabloudit.

Jenže... zdálo se, že ví, kudy má jít. Uvědomoval si, že už tu někdy byl. Ani ho to už nepřekvapilo. Dobře věděl, ze čas je jen relativní pojem. Nemohl však nad podobnými úvahami hloubat, protože jeho budoucí já pokračovalo v chůzi. Překračoval spadané kamení a zdálo se mu, jako by labyrint skalních přepážek kolem něj byl postaven do určitého vzoru, skrz který vedla přímá cesta. Vypadala nejbezpečněji ze všech ostatních chodeb, proto ji Harry sledoval.

Zčistajasna byl na místě, v cíli svého putování... měl tam snad s někým schůzku? Spadané sloupy a kusy skal tu tvořily jakési přírodní, pokroucené schodiště. Táhlo se po vypouklé stěně jeskyně k výklenku, který měl půdorys přibližně pět krát šest metrů. Uprostřed této místnosti stál... stůl? Oltář? Nebo to byl nějaký neolitický sarkofág?

Harry věděl, že správná byla poslední možnost. Uvědomoval si také, že už zde byl. Masivní kamenný blok stál na vydlážděné podlaze výklenku, pod hrubou stropní klenbou. Byla to veliká kamenná rakev!

Nekroskopa znovu zalil studený pot. V kapkách se mu perlil na obočí a přilepil mu košili k zádům. Zastavil se, aby se rozhlédl, vydechl si a vstřebal něco z okolní atmosféry. Měl pocit, že tu není sám. Po chvíli také našel důkaz, že se nemýlil. Pokud se tu nikdo nevyskytoval teď, určitě tu byl teprve nedávno.

Stejně jako normální sny, i ty věštecké odkrývají detaily postupně. Harry si teprve teď všiml loučí, které hořely v držácích po stěnách. Některé stály i kolem kamenné rakve. Byly to vlastně svazky větví namočených v nějakém oleji nebo ve smůle. Neznámí lidé je zastrkali do puklin v podlaze, některé tak blízko rakve, že ji ze všech stran začernily.

Harry ve vzduchu cítil zvláštní sladkou vůni. Pamatoval si ji ze... Zante? Nebo Samosu? Určitě to bylo někde v Řecku. Byl to kouř, smíšený s vůní...borového dřeva? Hořící louče vysvětlovaly, proč byla celá jeskyně plná dýmu. Nekroskop věděl, že co nevidět zjistí, jací lidé ohně zapálili. Určitě se brzy vrátí. Neznámí uctívači... nebo snad přisluhovači? Vrátí se zpět, aby byli svědky ,velkého návratu´.

Cože? Velkého návratu?! Nekroskop se otřásl a ještě víc se utvrdil ve svém rozhodnutí. Žádný návrat, mělo to být znovuoživení hrůz, vzkříšení prastarého zla. Přišel, aby tomu zabránil! Stále cítil na čele studený pot a někde uvnitř děs, ale alespoň se už dokázal pohybovat méně strnule. Vylezl na hromadu spadaných kamenů a začal šplhat na schodiště, vedoucí k sarkofágu. Jeho pohyby náhle zmrazil truchlivý řev, který zazněl odkudsi z hlubin obrovské jeskyně. Byl to chmurný zvuk, vzlykající ozvěna, která přešla do hlasitého vytí! Harry pochopil, o co se jedná, a cítil, jak mu vstávají vlasy vzadu na krku.

Nezbývalo mu mnoho času. Přinutil se šplhat rychleji. Každý schod se nakláněl na jinou stranu, některé byly skoro tak vysoké jako on sám, takže na ně musel doslova vylézt. Každou chvíli si musel odpočinout, nabrat dech a rovnováhu. Celé schodiště, vlastně kupa popadaných skal a sloupů, bylo vysoké nějakých patnáct metrů. Konečně se dostal nahoru, do zlověstně vyhlížejícího mauzolea.

Zadní stěna výklenku byla tvořená několika černými, takřka vodorovnými skalními sloupy, které byly tlakem okolních skal stlačené na sebe. Sloupy protínala prasklina, díky které postupně odpadaly měkčí kusy kamene a na jejich místě zbyly komíny a okna, kterými zvenku proudil čerstvý vzduch. Okraje těchto otvorů byly ozářeny bledým svitem hvězd a Harry si pomyslel, že celý skalní komplex nejspíš stojí na okraji nějaké strže. Vlastně si to jen nemyslel, byl si tím jistý.

Uvědomil si, že se nachází ve Skotsku, vysoko v Grampianách, v Cairngorms východně od Kingussie!

Ta myšlenka přišla a zase odešla, takže si ji málem ani neuvědomil. Strach a pocit těžko vysvětlitelného neklidu a naléhavosti však cítil stále. Harry sebou trhl, když zaslechl další kvílení. Olízl si vyschlé rty a přistoupil k veliké kamenné rakvi. Opojná vůně pryskyřice tu byla mnohem silnější, Stoupala z hořících loučí, kterými byla rakev obestavěná.

Teprve nyní si všiml ozdobných otvorů, vybroušených ve všech čtyřech kamenných blocích, které tvořily stěny rakve. Díry měly asi pět centimetrů v průměru a Harrymu bylo jasné, že neslouží jen na ozdobu, ale také jako větráky. Byly vysekané u spodního okraje rakve. Na přední, delší straně, která byla asi tři metry dlouhá, jich napočítal šest, na bočních, půldruhého metru dlouhých stěnách byly tři. Ze všech otvoru pomalu vytékala lepkavá, žlutá látka, která v žáru pochodní měkla a stékala na podstavec sarkofágu, plnila pukliny a tvořila klihovité kaluže po celé podlaze mauzolea. Právě tato látka vydávala ten povědomý zápach, který se mísil s vůní pryskyřice.

Sarkofág byl téměř metr a půl vysoký. Nekroskop vytáhl louč z pukliny a naklonil se přes okraj, aby se podíval, co je uvnitř. Chvíli nemohl nic rozeznat, protože mu v šeru jeskyně ze všeho toho kouře a zápachu začaly slzet oči. Avšak samotné pojmenování kamenného bloku jako ,sarkofág´ nebo ,rakev´ dávalo tušit, co bude jeho obsahem. Co jiného by člověk čekal v hrobě než mrtvé tělo nebo několik těl? Jenže není mrtvola jako mrtvola, a to si Harry Keogh až příliš dobře uvědomoval.

Třepotající se světlo loučí na stěnách na chvíli dosáhlo dovnitř. Harry sklonil hořící otep, která osvítila lesklé, smůlou pokryté stěny rakve. Ty zářily, jako by byly z naleštěného bronzu. Náhle rozeznal nejasné obrysy čehosi děsivého, čehosi tak příšerného, že se to ani nezdálo reálné. Vtom okamžiku se Harryho sen - jeho věštecký sen - změnil v krutou noční můru!

Postava ponořená do smůly byla nejméně dva metry vysoká, a ačkoliv měla útlý pas a stehna, v ramenou musela mít dobrých osmdesát centimetrů. Harry ho ještě pořádně neviděl, ale bylo mu jasné, že to je pořádně urostlý muž. A zdálo se mu zároveň, že na mrtvém je cosi nelidského, nepřirozeného. Ležel na zádech s rukama sepnutýma na prsou, a i přes to urostlé tělo se Harrymu zdálo, že je vysušený, scvrklý, jako by se na něm podepsal zub času.

Na rozdíl od předchozích scén Harryho věšteckého snu tentokrát moc dobře věděl, kdo jsou to Vampýři. Uvědomoval si, že jako nekroskop toho ví o upírech nejvíce ze všech lidi na světě. Ke konci souboje s Dragosanim se stal svědkem jeho plné proměny ve Vampýra a tváří v tvář se setkal s Julianem Bodeskem, zrovna když byl uprostřed metamorfózy. Věděl přesně, jak plně proměněný upír vypadá. Vypadal... přesně jako postava v rakvi! A přesto - něco tak strašného jako dnes ještě nikdy předtím neviděl! Z postavy čišelo zlo a přímo vyzařovalo do okolí, podobně jako se po jeskyni šířil štiplavý pach pryskyřice, vytékající z otvorů v rakvi.

Od této chvíle se začalo zdát, že se věštecky sen zcela proměnil v noční můru. Harry v to alespoň doufal. Protože jestli to měl být pohled do jeho skutečné budoucností, radši by byl na místě mrtvý.

Náhle si uvědomil, že se kolem něj pohybuji stíny, kterých si předtím nevšiml. Odskočil od sarkofágu, padl do podřepu a opatrně se rozhlížel. Byl si jistý, že koutkem oka zahlédl kradmé pohyby. Zdály se být všude, na hlavní cestě mezi vysokými, všelijak šikmými sloupy, ve stínu skalních stěn, za nesčetnými hromadami popadaného kamení. Šedivé, rychlonohé, téměř nepostřehnutelné stíny...

Znovu se ozvalo kvílení: nejdříve z dálky a vzápětí mu odpovědělo další, někde docela blízko. Až příliš blízko!

Harry pozvedl levou ruku, ve které držel louč. Pravou rukou se opíral o okraj rakve. Znovu se zadíval dovnitř, na sotva rozeznatelnou, avšak nezaměnitelnou siluetu. Lepkavá hmota náhle zabublala a... něco chytilo Harryho za ruku!

Pařát se jen stěží dal nazvat lidskou rukou. Černý, seschlý, s dlouhými drápy, třesoucí se jako v horečce, držel Harryho s nelidskou silou. Než se nekroskop vzpamatoval, pařát ho málem vtáhl do rakve. Na poslední chvíli se vzchopil, celou silou se vzepřel a podařilo se mu osvobodit. Vlastně... vyrval celý pařát z rakve!

Harry sebou začal zoufale zmítat a snažil se té strašlivé, nelidské ruky, která stále pevně svírala jeho zápěstí, nějak zbavit. Ba co hůře, nejen že urval pařát, ale také trhl ležícím tělem, které se tím prudkým pohybem v obrovské rakvi doslova napřímilo! Harry se podíval na mumifikovanou hlavu, ze které odkapávala pryskyřice. S hrůzou zjistil, že stvůra pomalu otvírá své veliké trojúhelníkovité oči! A její monstrózní zvířecí čelisti se rozevřely v děsivém úšklebku.

„Ježíši!“ vydechl Harry. Děsivý přízrak po něm natáhl ruku.

„Ježíši?“ parafrázoval tvor strašlivým hlasem. Zachrchlal a v krku mu zabublaly staletí usazované hleny a sliz. Sardonicky naklonil hlavu ke straně. „Ale ne, nejsem žádný Ježíš! Pokud mě chceš nějak oslovovat, jmenuji se Lykan...vládce Lykan z Vampýrů! A že jsi to ty...“ Příšera Harryho objala dlouhými pažemi a zabodla do něj pohled, žhnoucí jako žlutá lucerna. Jako by se mu tím pohledem chtěl propálit až na dno duše. Vampýr pomalu zamručel: „Že jsi to ty, udělám výjimku. Ano. Bylo by asi nejpříhodnější, kdybys mě oslovoval... otče?“

Harry neměl nic lakového v úmyslu. Než se úplně probudil, začal hrůzou volat matku, která ležela ve svém vodním hrobě kdesi ve Skotsku, skoro šest set kilometrů daleko. Nezbylo z ní nic, až na tu trochu kosti, bláta a vodních rostlin. Většině lidí by se v tomto stavu zdála odporná, pro Harryho však zůstávala tou nejhřejivější osobou na světě. Vždy u ní našel útočiště.

Jak už bylo řečeno několikrát, budoucnost je tou nejzrádnější a nejnevyzpytatelnější věcí, která do sebe nenechá jen tak někoho nahlédnout. Nenechala toho o sobě mnoho zjistit ani nekroskopovi, který rozhodně nebyl jen tak obyčejným člověkem. Jak to se sny bývá, i tento věštecký Harrymu v hlavě pomalu bledl. Za chvíli z něj nezůstalo nic, jen nejasný pocit strachu a hrůzy. A také studený pot na čele a zmačkaná peřina.

Harry zaslechl ustaraný povzdech své milované matky, který i přes tu mnohasetkilometrovou vzdálenost zazněl jeho metafyzickou myslí. Stalo se ti něco, synku? 

Harry přestal prudce oddychovat, zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. Nic, mami. Měl jsem jen špatný sen, nějakou noční můru. 

Dobrá, řekla po chvíli. To se dalo předpokládat. Harry před sebou úplně viděl její ustaraný výraz. Vždyť jsi toho už tolik zažil, Harry! Ó ano, to měla úplnou pravdu.

Ano, zažil jsem leccos, odpověděl Harry potichu a hořce.

Konečně vycítila, že se její syn už uklidnil, a hned jí bylo lehčeji u srdce. Kdy mě přijedeš navštívit, Harry? Však víš, že u mě vždycky najdeš domov. Její slova by kteréhokoli jiného člověka vyděsila k smrti, Harry však cílil jen lásku, se kterou je pronesla.

Myslím, že brzy, odpověděl. Určitě brzy. Jenže zrovna... Povzdechl si a trochu se otřásl, protože mu na těle začal usychat pot. Však víš. Mám starostí nad hlavu. 

Cítil, jak chápavě pokývala hlavou. Ve světě živých budou vždycky problémy, Harry. A jak sám dobře víš, problémy nekončí ani mezi mrtvými. Budu na tebe čekat a vědět, že si brzy budeme nablízku... 

Její netělesný hlas pomalu utichl.

Problémy ve světe živých, problémy mezi Velkou většinou. Příliš často tyto problémy byly zároveň Harryho starostmi. Noční můra mu zatím úplně vymizela z paměti, pomalu zapadla hluboko do podvědomí. Avšak při matčiných slovech se na sen matně rozpomněl.

Problémy mezi živými i mrtvými.

A co mezi nemrtvými?

II

Ale kde je Harry Keogh?

„Ehm, Harry?“

Darcy Clarke strčil hlavu do dveří nekroskopova pokoje v pobočce E. Místnost byla dlouhá a úzká, zařízená jako malý hotelový pokoj. Harry ji měl k dispozici, dokud nebude mít příležitost najít si v Londýně nějaké vhodné bydlení pro sebe a svou rodinu... a dokud nepřemluví svou ženu, aby se tam přestěhovala. Podle toho, jak to s Brendou poslední dobou vypadalo, to však Clarke pokládal za nemožné.

Před lety, kdy i celé horní patro patřilo hotelu pod pobočkou, Harryho pokoj skutečně sloužil jako obyčejný hotelový pokoj. Byla to malá ložnice pro krátké přenocování, ne větší než čtyři krát čtyři kroky. Na přední straně místnosti se za posuvnými dveřmi nacházelo umyvadlo, sprcha a WC. Místo u jedné stěny zabíral veliký počítač a otáčecí židle. Nekroskopovi nejspíš nebyl k ničemu, protože míval v hlavě své vlastní postupy řešení problémů. V rohu stál otevřený šatník. Viselo tam nějaké Harryho oblečení, jiné bylo složené na policích na stěně.

Harry se právě chystal, že se oholí. Opíral se o umývadlo a v ruce držel umělohmotný holicí strojek. Kolem pasu měl omotaný ručník a na tváři pěnu. Zdálo se, že mu není úplně dobře. Vypadal bledý a unavený. No, pomyslel si Darcy, vždyť byl bledý odjakživa, ještě dřív než se stal Harrym. Harrym byl jen sedmnáct měsíců. Clarke ho však předtím znal mnohem déle jako někoho jiného. A právě na tohoto muže zrovna vzpomínal.

Harrymu bylo teprve dvacet jedna, ale jeho tělo, Alekovo tělo, bylo o deset let starší. Měl husté, rezavohnědé vlasy, které se od přírody vlnily. Během posledních měsíců však ztratily něco ze svého lesku a na skráních se v nich tu a tam objevil šedý pramen. Jeho oči byly medově hnědé, veliké, na první pohled inteligentní a zvláštním způsobem nevinné. I nyní, přes to všechno, co viděly, co jejich majitel zažil a co se naučil, přes to všechno vypadaly nevinné. Darcy si uvědomoval, že i brutální vrazi mívají někdy podobný pohled. U Harryho však věřil, že je jeho nevinnost opravdová. Nikdy nechtěl být tím, kým byl, nikdy si nepřál dělat věci, ke kterým ho osud povolal - a přesto je vykonal.

Měl silné, ne úplně bílé a také ne dokonale rovné zuby. Jeho rty byly neobyčejně jemné, a přesto dokázaly vypadat kruté a sarkastické. Měl vysoké čelo, rovný nos a mírné propadlé tváře. Nebylo se co divit, protože nekroskop poslední dobou hodně zhubl. Alec Kyle kdysi býval trochu při těle, což ale vzhledem k jeho výšce nevadilo. Beztak byla jeho práce v pobočce E převážně sedavého druhu. Harrymu Keoghovi však nadváha vadila. Musel chodit v těle o deset let starším, a ještě nosit pár kilo navíc! Proto se snažil vyšetřit čas, kdy své nové tělo trénoval, aby jej dostal do co nejlepší formy. Byl by udělal lépe, říkal si Darcy, kdyby si to nejdřív srovnal v hlavě! Představoval si, že si Harryho duše musí připadat jako kočka v novém domě. Plíží se místnostmi a snaží se v nich vyznat. Přestože už to bylo více než rok.

„Co potřebuješ, Darcy?“ zeptal se nekroskop lhostejným hlasem, stejným, jako byl jeho netečný pohled. Netečný, to ano, ale rozhodně ne apatický. Darcy si pomyslel, že Harry je věkem vlastně ještě chlapec, ale viděl toho víc než jiný člověk za sto let. Tón hlasu, hloubka pronikavého pohledu a zřejmá inteligence mu dodávaly obrovskou autoritu.

Ale ta podoba! Harryho nový vzhled uváděl do rozpaků, všechny espery, nejen Darcyho. Často ho omylem oslovovali jako Aleka, stejně jako se to právě málem stalo Darcymu. A to si v duchu opakoval celou cestu chodbou: Harry, Harry, Harry. 

Clarke se přinutil vrátit v myšlenkách zpět na zem. „Je pozdě,“ řekl, „no, a pár lidí z týmu si říkalo, že... že ti možná není nejlépe?“ Vešel do pokoje, zavřel za sebou dveře a posadil se na Harryho rozházenou postel.

Nekroskop pokrčil rameny a nevesele se usmál. „Cha. Pár lidí z týmu si to jen tak říkalo, že? V žádném případě se mi ti tví espeři nechtěli vetřít do hlavy, co? Ne, to by si jistě nedovolili! Oni si jen prostě ,říkali´, že se dnes ráno necítím zrovna nejlíp.“ Harry se zamračil a výsměšně si odfrkl. „Kristepane, nech to už konečně plavat, buď tak laskavý! Nemusím ti snad říkat, že každé ráno, poledne i večer cítím, jak se mi snaží dostat do hlavy. Každý den, a to už je tomu víc než rok!“

Darcy zoufale spráskl rukama. „Vždyť to jsou espeři, Harry!“ namítl, jako by tím víc vysvětloval. „Myslím, že se jim daří příliš své schopnosti nedávat najevo. Jistě, máme mezi sebou pár nepsaných pravidel chování. Ale děláme si o tebe starosti, Harry, nemůžeme si pomoct!“ A nemůžeme si pomoci nepřemýšlet o vás, o tobě a o Alekovi. Snažíme se pochopit, co jsi vlastně zač a jak se cítíš. Také musíme přemýšlet o té nešťastné dívce, která na tebe čeká o pár pater níž. Jak ta se asi cítí? Řekli jsme ji, že jsi mrtvý. A náhle ses vrátil, jenže s tělem někoho jiného! Je mi jasné, že Alec se už nikdy nevrátí. Víme, jak to bylo, vždyť jsi nám to sám řekl... a Bert Trask tvé vyprávění potvrdil... ale i tak máme spoustu otázek.. 

Ben Trask, o kterého Darcy zavadil ve svých, úvahách, byl další z agentů pobočky, lidský detektor lži.

Nekroskop se na Darcyho zadíval a on mu pohled oplatil. Podíval se na muže, kterého znal jako proroka Aleka Kylea, na Alekovo tělo s Harryho duší uvnitř. Znovu si pomyslel, jak zamotaná celá situace je. Když se zdá takhle zamotaná mně, jaké to asi musí být pro něj a celou jeho rodinu?

Chvíli Harryho pozoroval. Ten si párkrát opatrné přejel holicím strojkem po obličeji. Vzápětí se však zarazil a zůstal zírat na svůj odraz v zrcadle. Darcy nemohl vědět, na co Harry myslí, neměl telepatické schopnosti. Mohl jen hádat: Dívá se do zrcadla a sám sebe se ptá, kým vlastně je... a kde je! Říká si, že ho Rusové mohli rozřezat už dávno předtím, aby prozkoumali jeho mozek a všechny orgány. A určitě by byli ještě pečlivější než nekromant Boris Dragosani. 

Harry se zamračil úsilím soustředit se na to, co zrovna dělal. Potom řekl Darcymu: „Víš co? Stává se mi, že když se říznu, sám se divím, že cítím bolest. Opravdu. Musím se naučit být ke svému tělu mnohem opatrnější. Připadá mi to podobné, jako když si člověk půjčí knihu z knihovny. Také si říkáš, že není tvoje, a proto s ní nemusíš zacházet tak opatrně. Jenže teď už mi tohle tělo patří a já se o ně musím starat. Kniha a tělo, to jsou dvě totálně rozdílné věci! Šance, že ještě někdy získám jiné, je téměř nulová. Tak se o ně musím starat... i když jinak k němu nemám žádný vztah!“

Harry dokončil holení. Neřízl se, ačkoli se skoro vůbec nesoustředil. Hodil strojek na umývadlo, opláchl a utřel si obličej a vyšel do pokoje. Odhodil ručník, který měl uvázaný kolem pasu, a začal se oblékat. „Tak co nám říkáš, Darcy? Jak vypadáme?“ Darcy věděl, že si Harry nevyká ze samolibosti. Ptal se, co si myslí o obou jeho částech.

Nedávno zvolený ředitel pobočky mohl Harrymu lhát, ale neudělal to.

„Jak vypadáš?“ Potřásl hlavou s upřímnou starostlivostí. „Moc dobře ne, Harry. Upřímně řečeno, vypadáš mizerně.“

Harry se musel chtě nechtě usmát. Prý vypadá mizerně! A tohle mu řekne zrovna Darcy Clarke! Ne že by vypadal také špatně, to ne. Darcy byl totiž nejspíš ten nejméně výrazný člověk na světě. Příroda mu však jeho neslaný nemastný vzhled bohatě vynahradila, protože ho obdařila opravdu mimořádnými schopnostmi. Byl deflektorem, člověkem, který odpuzuje nehody. Kdykoliv se ocitl blízko nebezpečí, nějaká neznámá síla, jeho osobní anděl strážný, ho ochránila. Svou zvláštní schopnost neuměl nijak ovládat a vlastně by si ji ani neuvědomoval, nebýt situací, kdy se ocitl nebezpečí vyloženě tváří v tvář.

Schopnosti ostatních esperů, jako byla telepatie, věštění z koulí, prorokování budoucnosti, věštění ze snů a rozpoznání lží, byly mnohem přístupnější a ovladatelnější. Darcyho talent se ovládat nenechal. Dělal neustále jen jednu jedinou věc, ke které byl stvořen - chránil svého pána. K ničemu jinému se nedal použít. Zároveň dělal z Darcyho vhodného adepta na práci v pobočce, protože mu zaručoval dlouhověkost. Zvláštní bylo, že sám Darcy své schopnosti nikdy doopravdy neuvěřil, dokud ji nezažil v akci. Dokonce se stále ještě nezbavil zvyku vypínat pojistky dříve, než vyměnil žárovku. Nebo to byl jen další příklad jeho schopnosti?

Při pohledu na Darcyho Clarka by člověk nevěřil, že něčemu šéfuje. A už vůbec by neřekl, že šéfuje té nejutajovanější pobočce Britské tajné služby! Sám Darcy tajně doufal, že svou práci bude moci brzy přenechat Harrymu. Jeho vzhled byl dokonale nezajímavý - byl středního vzrůstu, měl myší barvu vlasů a už ve svém věku se trochu hrbil a rýsovalo se mu břicho. Měl nevýrazně hnědé oči a nepříliš usměvavou tvář. Tvar jeho úst by se snad ještě dal zapamatovat, jinak však měli všichni tendenci zapomínat, jak vlastně Darcy vypadá, Dokonce se i konzervativně oblékal.

Harry se na něho podíval a řekl si: Je to tak obyčejný, a přitom neobyčejný muž! Přes nepříjemnost situace, ve které se ocitli, si nekroskop nemohl pomoci a měl Darcyho svým způsobem rád. Jak by také mohl nesnášet člověka, jako byl on?

„Copak je dnes na snídani?“ zeptal se Harry a podíval se na hodinky.

Bylo tři čtvrtě na deset. Darcy měl pravdu, opravdu bylo pozdě. Celá pobočka E už je jistě dávno na nohou. Dříve než mohl Darcy odpovědět, Harry pokračoval: „A jak se má Brenda? Viděl ses s ní dnes?“

„Snídali jsme spolu,“ odpověděl. „Má se... celkem dobře.“

Nezdálo se, že by si byl svou odpovědí příliš jistý. Rychle pokračoval, jako by chtěl změnit téma hovoru. „Malý Harry je opravdu kouzelný! Zdá se, že se mu vede skvěle...“

Dítě nebylo tím, kdo Harryho zajímal. Obořil se na Darcyho: „Takže mě ještě pořád nechce vidět?“

Darcy spráskl rukama. „Ale Harry, vždyť je to jen -“

„Jen půl druhého roku,“ utnul ho nekroskop. Měl pravdu. Uběhla už spousta měsíců.

„To ano,“ přikývl Darcy. „Musíš jí dát ještě trochu času. Stejné tak sobě. Vždyť ani my, ani ty sám sis ještě úplně nezvykl. Jak to můžeš chtít po ní? Je ještě tak mladá, a už si prošla opravdovým peklem!“

Nekroskop ho dlouho propaloval tvrdým pohledem. Potom přikývl, pokrčil rameny a zhluboka si povzdychl. Věděl, že má Darcy pravdu. Život musí jít dál a jeho život teď patří pobočce. Měl by se mezi ně konečné zapojit. Pokud bude mít co dělat, všechno bude v pořádku.

Zdálo se, jako by mu Darcy četl myšlenky. „Myslíme si, že bychom pro tebe měli práci, Harry,“ řekl a začalo se mu konečně zase volněji dýchat. Zdálo se, že už nekroskop není tak nervózní. „Práci, která je pro tebe jako stvořená!“

Stejně jako Harry, i ostatní osazenstvo pobočky E se shodovalo na tom, že nejlepší bude udržovat ho stále zaměstnaného. Zdálo se jim to lepší nejen pro něj, ale i pro všechny ostatní. Mezi espery pracoval telepat, Trevor Jordan, který se i přes nepsaná pravidla chování občas vloudil mezi Harryho zmatené, zneklidňující myšlenky. Ken Layard byl lokátor a jeho schopnost ho neustále naváděla k nekroskopovi, jako je můra přitahovaná světlem. Často tak nechtěně vrazil do jeho mysli. Empat Ray Betts zase cítil Harryho přepjaté emoce. Nedokázal si jich nevšimnout. A nekroskop nepůsobil jen na ně. Nebyl pracovník pobočky, kterého by svou přítomností tím či oním způsobem neovlivnil. Všichni tito muži a ženy měli nějaké zvláštní nadání a všichni také soucítili se svým kolegou.

Věděli, kým nekroskop je. Dobře znali jeho úžasné, snad i děsivé schopnosti. Také věděli, co pro ně Harry udělal, co vykonal pro celý svět a jak za to teď platí. Mysleli si, že když ho mezi sebou udrží a zaměstnají ho, časem všechna traumata překoná. Věděli, že je typ člověka, který nejlépe pracuje pod tlakem. Darcy Clarke mu tedy chtěl přidělit úkol, se kterým si bude umět poradit jen on, a zároveň na něj chtěl vyvinout patřičný tlak. Když došli do jeho kanceláře na konci chodby, pokynul Harrymu, aby se posadil, a sdělil mu: „Tohle... by mohl být docela oříšek.“

Harry přikývl a suše poznamenal: „Práce jako dělaná pro mě, co?“

Čekal, co z Darcyho vypadne.

Než mohl jeho šéf odpovědět, zapraskalo v komunikátoru a ozvalo se naléhavé: „Pane?“ V té chvíli také začala blikal výstražná kontrolka na Darcyho počítači.

Darcy přepnul všechny kanály na dozorčího a řekl: „Děje se něco?“

„Myslím, že máme problém.“ V mužově hlase bylo slyšet napětí.

„Dej nám to na obrazovku,“ odpověděl Darcy. O chvíli později se mu na obrazovce objevila zpráva od odpovědného ministra. Harry, který seděl naproti, uviděl, jak Darcymu poklesla čelist a téměř viditelně zbledl. „Ježíši!“ vydechl.

Nekroskop vstal, obešel stůl a podíval se na obrazovku, kde stálo:

Odesílatel: min.res.

Pro: Ředitel pob. E

Dozorčí pob. E

Všichni agenti pob. E

Stav pohotovosti! Ohrožení ze strany IRA! Před několika minutami dostala londýnská policie anonymní varování, že na Oxford Street bude umístěna bomba, načasovaná na 10:25. Můžete s tím něco dělat, pane Clarku? Omlouvám se, že je to tak narychlo. Nemusíte odpovídat, zahajte ihned akci…

„Ten váš ministr má ale smysl pro humor!“ prohlásil suše Harry. Náhle zamrkal, zavrávoral a chytil se okraje stolu, aby neupadl. Darcy si toho nevšiml. Zadýchaně se spojoval zpátky s dozorem.

„Je tu už Trevor Jordan?“

„Už tam jede,“ přišla okamžitá odpověď. „Zastihl jsem ho na cestě do práce, tak jsem ho tam hned poslal.“

„Jedu také,“ vyštěkl Darcy. „Ale nikdo jiný! Zavolej mi auto. Pak přijď sem a vezmi za mě velení.“

„Auto už čeká u zadního vchodu.“

Darcy vstal ze židle a rázoval ke dveřím. Nekroskop se zeptal: „A co já?“

Ředitel se prudce zastavil a otočil. „Na to zapomeň! Nikdo jako ty, Harry, už na světě není. A tohle je příliš -“

„Nebezpečné?“ Harry byl znovu ve své kůži. Zasmál se, i když trochu strnule. „Už jsem viděl horší místa, než je Oxford Street, Darcy.“

Ten jen zakroutil hlavou. Rychle, důrazně pronesl: „Mohl bys tam přijít k úrazu. Nebo by tě to mohlo zabít. U mě to však není moc pravděpodobné. Má schopnost mi nedovolí příliš se k bombě přiblížit, takže můžu pomoci policii s hledáním. Bude schovaná tam, kam mě nohy nebudou chtít zanést. Trevor Jordan dobře ví, jakému riziku se vystavuje. Jenže může přečíst myšlenky snad všech atentátníků IRA v Anglii, takže by mohl být užitečný. Jestli se ten zmetek ještě potlouká kolem, Trev ho nejspíš najde. Ale ty -“

Chtěl pokračovat, ale Harry ho gestem ruky umlčel. „Vím, co chceš říct. Nerad bych tě zdržoval.“

Darcy se otočil na podpatku a ve vteřině zmizel na chodbě. Cestou ještě strhl svůj kabát z dřevěného věšáku, který se rozkymácel, jako by se měl převrátit. Málem se to stalo, když náhle zavířil vítr a narovnal ho.

Dveře se za Darcym ještě nestačily zavřít a chodbou stále dozníval zvuk jeho běžících nohou. Na obrazovce zůstalo ministrovo volání o pomoc. Přesto už byla kancelář prázdná.

Navzdory Darcyho rozkazu, navzdory vší logice a také navzdory zdravému rozumu to nekroskop vzal Möbiovou zkratkou přímo na Oxford Street. Neměl dojem, že by se tím měl vystavit nějakému nebezpečí. Ani Aleka Kylea nijak neohrožoval. Jak by také mohl? Vždyť byl mrtvý... nebo snad ne?

Stejně ,mrtvé´ měly být Alekovy schopnosti.

Jenže jestli je tomu tak, co to tedy Harry viděl, co to cítil těsně poté, kdy si přečetl ministrův vzkaz na obrazovce? Jak vysvětlit to, co se mu na kratičký okamžik mihlo v hlavě? Bylo to jako záblesk, který osvítil nějaké tajné místo v jeho mozku, a on málem upadl.

Viděl Möbiovy dveře, jenže byly podélně položené! Zvláštní mihotající se Möbiovy dveře, které se vznášely ve vzduchu, obrácené na délku. Vize zmizela stejně rychle, jako se objevila. Ale i za ten zlomek vteřiny nekroskop viděl, jak se dveře třesou. Vypadaly jako kouř v průvanu.

A zahlédl také, co dveře vyvrhly někam vysoko k náhle potemnělé obloze. Bylo to, jako když vybuchne sopka...

Harry se v Londýně skoro vůbec nevyznal. V minulosti sice velmi často a mnoha zvláštními způsoby cestoval, Londýn však nikdy neměl v itineráři. Na Oxford Street už několikrát byl, takže znal několik styčných bodů a věděl, kde se zmaterializovat, aby to nebylo zrovna uprostřed silnice. Něco takového se mu beztak ještě nikdy nestalo. Než prošel Möbiovými dveřmi, vždycky se nejdřív podíval, kam vedou. Rozhodně však neznal všechny křižovatky, obchody a jiné součásti ,osobnosti´ ulice.

Zhmotnil se u vchodu do obchodu s obuví, zhruba v půli délky ulice. Z obchodu právě vycházel nějaký čahoun s brýlemi na nose. Vrazil do nekroskopa, zatvářil se udiveně a začal se omlouvat, Harry se zatím rozhlédl a zorientoval.

Ačkoli byla středa, na ulici byla spousta lidí. Všiml si, že v obou směrech ulice se pohybuje velké množství policistů. Už tady tedy byli. Někde tu také musí být Trevor Jordan. Nejspíš zrovna mluví s nějakými policisty v civilu. Darcy Clarke ještě dorazit nemohl, nejspíš ještě ani nestačil dojít k autu. Jakmile se ale posadí za volant, bude tu coby dup. Až Harryho uvidí, nejspíš bude zuřit. A nekroskop ani nebude schopen vysvětlit, proč se sem proti vší logice vydal.

Na ukazateli stálo, že k Hyde Parku se jde západním směrem ulice, k Oxford Circus, na Holborn a do centra Londýna se dostane, když vyrazí na východ. Harry se podíval směrem k Hyde Parku a všiml si, že se tam koncentrují policejní síly. Věci se daly do pohybu, i když panika ještě nevypukla. Odkudsi se objevily zátarasy, v jednom směru už byla odkloněná doprava. To znamenalo, že oblast, kde byla podle odhadů ukrytá výbušnina, ležela na východní polovině ulice, směrem do centra.

Opravdu, ve směru na Holborn už policisté vyklízeli ulici a snažili se přimět auta i chodce, aby odbočili do vedlejších ulic. Z několika míst zazníval megafon. Člověk by řekl, že je mnoho lidi na něco podobného zvyklých. Přidali do kroku, ale nijak nespěchali. Většina z nich vypadala naštvaně, protože jim něco narušilo program, přesto však poslechli narůstající skupiny strážníků a důstojníků. Existovalo i pár takových, kteří nevěnovali celému zásahu téměř žádnou pozornost a pokračovali svou cestou, jako by se nic nedělo.

Harry si všiml šesti vyznavačů Hare Krišna. Šli v řadě za sebou, vyholené hlavy měli sehnuté, na sobě červené šaty se spoustou všelijakých korálků, ruce schované v širokých rukávech. Jako jeden muž kráčeli pravidelným tempem po chodníku. Zdálo se, ze si nikoho nevšímají a že sledují jen své rychlé, rytmické kroky. Harryho překvapilo, že se zdánlivě vůbec nedívají před sebe, a presto se nikdy s žádným z kolemjdoucích nesrazili. Tempo jejich krokům udávaly dva malé zlaté zvonečky. První držel muž, který mnichy vedl, a druhý nesl ten, který průvod uzavíral.

Harry však nepřišel jako divák obdivující pouliční ruch. Byl tu, aby odvrátil neštěstí a smrt. Jenže kde začít? Bezradně stál, když k němu přistoupil mladý policista asi jeho věku a řekl: „Radši běžte od těch zátarasů kus dál, pane. Za chvíli musíme celou ulici vyklidit.“

Harry se mu podíval do očí a odpověděl: „Někde by tu měli být mí kolegové z pobočky E - Trevor Jordan a Darcy Clarke. Možná jste o nich ještě nikdy neslyšel, ale vaši nadřízení určitě ano. Předpokládám, že jsou oba mnohem blíž místu, kde se něco semele, a rád bych se k nim dostal. Můžete mi, prosím, říct, kde jsou?“

Policista se nejdříve zdál být jeho slovy překvapený, potom se zatvářil zdvořile odtažitě a nakonec se zamračil. „Pobočka E? Promiňte, pane, ale máte svatou pravdu - o ničem takovém jsem v živote neslyšel. Jste od tisku? Bohužel musíte jít okamžitě pryč. Mám své rozkazy.“

Ulice se stále hemžila lidmi. Harry na ní ukázal. „Co? Proč zrovna já? Takto řekněte nejdřív jim. Co třeba ti krišnovci?“

Mladý policista už byl opravdu rozladěný. Stiskl rty do úzké čárky. „Podívej, kamaráde, u někoho musíme začít a zrovna jsem si vybral tebe. Tak se laskavě přestaň dohadovat a zmiz odsud!“

Harry nechtěl dát policistovi najevo, jak je rozladěný. Jen přikývl, vyvolal Möbiovy dveře a vstoupil do nich. Prostě a jednoduše zmizel. Mladý důstojník mu zrovna říkal: „A jestli ti můžu něco poradit -“ Vtom se zarazil. Vypadalo to, jako by mluvil sám se sebou, a lidé se po něm začali otáčet. Několikrát se otočil na náhle zdřevěnělých nohách a zoufale se snažil najít Harryho. Když se mu to nepodařilo, odpotácel se na opačnou stranu ulice a zmizel z dohledu...

Nekroskop vysel z kontinua na křižovatce Oxford Street a Regent Street. Viděl, že musí být blízko kritického místa. Všude kolem sebe viděl uniformy strážníků, kteří se snažili co nejrychleji vyklidit ulici. Harry se podíval na hodinky a pochopil proč. Bylo 10:16. Jestli tu opravdu byla odjištěná bomba, vybuchne za necelých devět minut.

Málem jej smetl dav lidí, které policie hnala dolů po Regent Street. Ustoupil stranou a rozhlédl se. Okamžitě uviděl Trevora Jordana. Stál na ostrůvku uprostřed silnice a naléhavě rozmlouval se dvěma důstojníky. Harry se vyhnul policejnímu kordonu a běžel k němu. „Trevore, můžu nějak pomoci?“

Jordan ho uviděl a rychle něco řekl jednomu z důstojníků. Ten odvolal policistu, který se za Harrym pustil. Nekroskop doběhl k ostrůvku a omlouval se. „Myslel jsem... říkal jsem si, že tady možná budu užitečný.“

Jordan pokrčil rameny. „Nevím, jak bys mohl pomoct. Ale když už jsi tady...“ A znovu pohodil rameny. Jordan byl člověk, který obvykle vyšel s každým. Teď bylo z jeho hlasu patrné, že pokládá nekroskopovu přítomnost za přítěž. Zatím tu nebyli žádní mrtví, od kterých by mohl něco zjistit...

Jordan byl ostřílený, i když ne vždy úplně spolehlivý telepat. Bylo mu třicet dva let. Jeho vzhled přesně odpovídal jeho otevřené povaze, ve které si ostatní mohli číst jako v otevřené knize. Mohlo se zdát, že se snaží být přístupný ostatním, stejně jako byly myšlenky ostatních přístupné jemu. Jako by se svým otevřeným vzhledem snažil kompenzovat nadpřirozené schopnosti. Na tváři jakoby se mu zračila jeho povaha. Byla oválná, svěží, otevřená a trochu chlapecká. Měl zplihlé vlasy neurčité barvy, které mu padaly do šedých očí. Trevor měl usměvavá ústa, která vždycky zvážněla, když měl nějaké starosti nebo byl rozzlobený. Většina lidí ho měla ráda. Jako telepat měl výhodu, protože vždycky přesně poznal, když ho někdo neměl příliš v lásce. Takovým lidem se potom jednoduše vyhýbal. Na první pohled vypadal jako citlivý chlapík, zároveň měl vysokou, atletickou postavu a dokázal být opravdu zapálený pro věc.

Harry se ho zeptal: „Tady se to semele?“ Rozhlížel se kolem sebe a snažil se zjistit, co se vlastně děje.

Nebylo tomu dlouho, respektive přesně sedmnáct měsíců, kdy sám nekroskop sestrojil pěkných pár bomb. Teď sám sebe utěšoval, že to tehdy byla úplně jiná situace a nebylo jiné východisko. Je možné, že to tak viděl jen on? Připadá dnešním útočníkům z IRA situace stejně bezvýchodná jako jemu ta v Branickém zámku? Možná. Ale Oxford Street byla rušná ulice v centru Londýna, plná nevinných lidí. Měla daleko k strašidelnému zámku kdesi v Rusku, plnému telepatických zlodějů myšlenek a duševně vyšinu-tých megalomanů. Chodci na ulici se sem jen náhodou připletli a nikdy žádný zločin nespáchali, A teď jim hrozí zranění a smrt. Harry viděl, že je jich v okolí ještě pořád příliš mnoho.

Po obou stranách ulice bylo stále vidět nakupující, jak vycházejí z obchodů a přidávají se k tlačenici v Regent Street, Portland Place a New Bond Street. Policisté dělali, co bylo v jejich silách. V okolí se pohybovalo několik psovodů se psy. Napravo i nalevo se ozývaly megafony, chraptivě vykřikující pokyny. Před zátarasy na silnici se utvořila dlouhá kolona aut. Řidiči z nich vyskakovali a utíkali směrem, který pokládali za nejbezpečnější.

„To je tedy zmatek,“ poznamenal Harry. Říkal si, že mu Jordan na předchozí otázku neodpověděl, protože odpověď zkrátka neznal.

„Stará hra,“ odpověděl chraplavým hlasem jeden z policejních důstojníků. „Jmenuje se ,Dvě zetka´: zkáza a zmatek. Jejím cílem je způsobit co nejvíce zkázy a zmatku. A rozšířit smrt a strach. Čím brutálnější metodou, tím lépe. Ano, je tu skutečně zmatek. To jste opravdu z pobočky pana Clarka? Jak to, že něco takového vidíte poprvé?“

„Hodně jsem cestoval,“ odpověděl Harry a podíval se na něho svým typickým pohledem. Byl v té chvílí rád, že Alce Kyle nebýval příliš společenský člověk a nechodil často mezi lidi. Otočil se k Jordanovi a řekl: „Už zbývá jen šest minut, a všude jsou spousty lidí!“

Trevor Jordan však neposlouchal. Seděl na zadním sedadle policejního auta, které bylo zaparkované na dopravním ostrůvku uprostřed silnice. Ve tváři měl bolestivý výraz a rukama si svíral spánky. Policisté se na sebe podívali a chtěli jít za ním. Harry je zadržel. „Pracuje. Nechte ho být.“

Policisté v kordonu na Regent Street nechali projet jakési auto. Zajelo k nim a prudce zabrzdilo u policejního vozu na ostrůvku. Ze dveří vyskočil Darcy Clarke. Uviděl Harryho a okamžitě začal protestovat. „Ježíši na nebi, Harry –

Nekroskop si však klekl k Jordanovi, který mumlal: ,,Je to... musí to být... Sean!“

„Sean?“ chytil ho Harry za rameno a tvrdě se zadíval do jeho zkřivené tváře.

„Sean Milligan,“ zasyčel Darcy nekroskopovi do ucha. „Je to jeden z jejich nejlepších mužů.“

„Má u sebe...“ vydechl Jordán, „…není to obyčejná bomba. Ještě...ještě to neaktivoval. Je tu příliš mnoho policistů. Ví, že ho najdou, že ho chytí. Přemýšlí, jak je zmást.“ Jordanovy oči se náhle rozšířily. „Do prdele! Právě to aktivoval!“

„Aktivoval to!“ vyštěkl Darcy na dva důstojníky. Ti se okamžitě odvrátili a začali mluvit do vysílaček. Na nedaleké střeše Harry zahlédl kovový záblesk. Byl to odstřelovač, který se připravoval k akci.

„Aktivoval, ano...“ Jordan měl opět křečovitě zavřené oči. Po tváři mu stékal pot. „A nastavil časovač... jen na jednu a půl minuty!“

„Pane Bože!“ Darcy se třásl. Vypadal, jako by nejradši utekl, což rozhodně nebylo dobré znamení.

„Trevore,“ řekl pomalu nekroskop. „Zbývá devadesát vteřin. Sean musí utíkat pryč. Kterým směrem?“

Darcy Clarke odpověděl za telepata; „To ti můžu klidně říct.“

Harry se dál snažil mluvit s Jordanem. „Má bombu stále ještě u sebe?“

„Ano,“ vydechl Jordan a ještě silněji si stiskl spánky. „Ale ví, že se toho musí okamžitě zbavit. Kristepane, sedm kilo semtexu!“

„Sakra!“ vykřikl náhle Darcy. „Pusťte mě do auta. Musím se odsud dostat!“ Vyrazil k autu, jenže zakopl a spadl na zadní kapotu policejního vozu.

A bylo to tady. Prostředkem ulice k nim běžel vysoký, hubený muž s bledým obličejem, plným jizev od neštovic. Na sobě měl volný kabát a v ruce velkou tašku. Jordan zvedl hlavu, uviděl ho a vyjekl: „Seane!“ Ten sice Trevora Jordana neznal, ale uviděl policejní auto, důstojníky a tři další muže, kteří stáli na ostrůvku a zírali na něj. Bylo mu jasné, že je odhalen.

Rozevřel plášť a před zraky všech se objevila automatická pistole s krátkou hlavní. Harry koutkem oka zahlédl kradmý pohyb na střeše. Milligan si jej všiml také. Zvedl zbraň, vycenil zuby a začal střílet. Kulky se zakously do hrazení střechy, takže se odstřelovač musel ukrýt. Přes hluk Milliganovy pistole Harry uslyšel Jordanův křik:

„Hledá auto!“

Millligan od nich byl vzdálený asi patnáct metrů. Mířil kolem sebe zbraní na všechny strany a snažil se najít vhodný terč. Z velkého obchodního domu se vyvalil dav lidi, těch se však muž nebál. Naopak oni se vylekali, zvláště při pohledu na jeho tašku, ve které se rýsoval nějaký podlouhlý předmět. Ani Seanovi už se nenesla lehce.

Nekroskop se znovu zadíval na hodinky a viděl, že už zbývá jen necelá minuta. Darcy Clarke se konečně dostal k autu, nastartoval a chtěl odjet. Sjel autem z ostrůvku na silnici, když se přiřítilo další auto, nízké a černé, prorazilo zátarasy a rychle se blížilo k nim. V příštím okamžiku se obě auta srazila. Darcyho auto vyletělo zpátky na ostrůvek, auto teroristů odskočilo. Převrhlo patník, najelo na obrubník a předkem zajelo do výkladní skříně jakéhosi obchodu. Seanovi Milliganovi bylo jasné, že už se odsud nedostane.

Uvědomil si to a ozval se v něm jeho fanatismus. Věděl, že odstřelovač na střeše po něm nemůže vystřelit, protože by mohl trefit lidi na ulici. Do dvaceti vteřin se musí zbavit nálože a zmizet odsud, jenže nejdřív musí nějak zneškodnit lidi, co mu překážejí v cestě. Všechny je však postřílet nemohl. Zvedl zbraň a pokropil okraj střechy sprškou střel. Lidé se rozprchli a snažili se najít nějaký úkryt. A Sean se rozhodl, kam hodí svůj náklad. Tady bylo příhodné místo, v samém centru Londýna, a kolem všichni ti vysoce postavení důstojníci!

Ještě před chvílí si říkal, že ho určitě brzy zastřelí. Ale žil, což znamenalo, že v nejbližším okolí asi nebude žádný ozbrojený policista. Možná má tedy ještě nějakou naději vyváznout... pokud zbývá trochu času.

Celý zpocený a udýchaný se s nadávkami hnal ke skupince lidí na dopravním ostrůvku. Zatočil se jako diskobolos a chtěl po nich hodit svou tašku. V té chvíli uviděl Harryho Keogha. Harry mu vyšel naproti na silnici, takže stál mezi ním a svými přáteli. Sean se zrovna točil a chtěl hodit svou smrtící nálož. Zároveň začal zuřivě pálit z pistole.

Harry uhodl, jak se terorista zachová, a včas mezi sebou a nim vytvořil Möbiovy dveře. Proletělo kolem něj několik zbloudilých kulek, většina však vletěla do dveří, které nikdo jiný nemohl vidět. Proud střeliva doslova zmizel v jiném vesmíru. Odstřelovač konečně dostal Milligana na mušku a rychle na něj vystřelil.

Zasáhl teroristu do kyčle. Tomu se podlomily nohy a upadl. On i jeho hrůzné břemeno, oba vletěli do Harryho dveří!

Nekroskopovi bylo v té chvíli jasné, co musí udělat. Nemohl dveře jen tak zrušit, protože by tak vzniklo příliš mnoho otázek. Terorista se nemohl prostě vypařit před zraky tolika lidí. Harrymu se v mysli objevil obrázek, který měl stále před očima. Ten mu ukázal, co dělat. Rychle strhl dveře na stranu. V té chvíli zbývaly pouhé tři vteřiny.

V mysli se chvíli potýkal s cizími, metafyzickými rovnicemi... a vyhrál nad nimi! Dveře se převrátily do vodorovné polohy, jakoby se jejich horní okraj zhoupl na neviditelných pantech. Nekroskop rychle uskočil stranou, protože v té chvíli dveře explodovaly!

Sedm kilo semtexu vybuchlo v Möbiově kontinuu, v prostoru, kde každá myšlenka měla váhu a kde jediné slovo mohlo ohlušit. A v cestě mu nestálo nic, jen tělo jediného člověka. Až na jedinou výjimku se víc odehrálo tak, jak nekroskop na okamžik zahlédl v záblesku jasnozřivosti v Darcyho kanceláři. Tou výjimkou byl hluk. Kontinuum sice tlumilo zvuky, ale tentokrát ven přece jen dolehl tlumený řev exploze. Nehmotný rám dveří se začal ohýbat a třást, až zmizel.

V té chvíli kontinuum vyvrhlo svůj odpudivý obsah. Jako by vybuchla sopka, na okna a zdi okolních domů se rozletěly rudé, mokré a páchnoucí zbytky lidského těla, kusy vnitřností, mozek, výkaly a rozdrcené kosti.

Na ulici se snesla slizká sprška, která byla cítit korditem a mědi, a po právu potrestanými zločiny.

Bylo po všem, ale ulice stale zůstávala podivné tichá. Důstojníci zavolali kropicí vozy, které už byly na cestě. Nedaleko se ozývalo kvílení policejních sirén a vozů ambulance. Několik nešťastníků z řad policie dostalo za úkol sesbírat.... vše, co bylo možné zvednout. Pár policistů odvádělo vrávorajícího muže, který se celý od krve vysoukal z auta, trčícího z rozbité výlohy,

„Pane,“ položil jeden z důstojníků ruku na Harryho rameno. „Měl jste z pekla štěstí! Byl jste nejblíž, když to vybuchlo!“ Náhle však ztišil hlas. „Co jste vlastně viděl? Co se doopravdy stalo?“ Přejel si rukou čelo a pečlivě z něho stíral krev a kusy čehosi rudého.

Darcy Clarke se zatím úplně vzpamatoval. Vložil se do jejích rozhovoru: „Všechno jsem viděl. Sean byl postřelen a spadl na svou tašku. V té chvíli vybuchla. Jeho tělo sice utlumilo zvuk, zato se do něj plnou silou opřela exploze. Prostě... rozletěl se na kusy.“

Harry přikývl. „Tak nějak to asi bylo. Díval jsem se zrovna jinam.“

Většina z nich se naštěstí opravdu dívala jinam. Jen na střeše seděl pobledlý policejní odstřelovač, prohlížel si svou zbraň a v duchu si mumlal: Co to k sakru bylo? Něco jiného bylo postřelit muže, a něco úplně rozdílného bylo trefit ho a vidět, jak padá a... mizí jakoby z tohoto světa!

Necelých patnáct metrů od dopravního ostrůvku se ve dveřích do obchodu krčili vyznavači Hare Krišna. Jako opaření se dívali na divadlo, které mohlo skončit velikým neštěstím. Harry viděl, jak zírají. V šikmých očích se jim stále ještě odráželo vše, co viděli, vědomí, že klapot jejich sandálů mohl být utišen navždy. Jeden z nich, zřejmě jejich vedoucí, vytáhl fotoaparát. Harry nedokázal pochopit, co asi může fotit a za jakým účelem?

Darcyho auto kupodivu vypadalo, že ještě pojede, i když ne příliš bezpečně. Policejní důstojníci se zdáli nerozhodní, a než mu to mohli zakázat, Darcy nahnal nekroskopa a Trevora Jordana dovnitř a odjel. Cestou k ústředí pobočky E řekl: „Vidím, že bychom tě nikdy neměli podceňovat, Harry. Nevím přesně, cos udělal a jak jsi to udělal, ale jsem si jistý, žes to byl ty.“

Jordan se ozval: „Moje telepatie je proti tomuhle jako dětská hračka!“

„Každý jsme něčím přispěli ke zdatnému konci,“ pokrčil rameny Harry. „Však jsme spolu kdysi pracovali. A teď z nás byl zase tým.“ Nedal jim příležitost, aby si jeho větu špatně vyložili a začali doufat v nějakou spolupráci; „Alespoň protentokrát nám to spolu klaplo.“

Darcy se hořce zasmál, „Někdy se cítím jako...jako ten nejhorší zbabělec, nic jiného.“

„Být tebou, nebral bych si to tak,“ řekl mu Jordan. Je pravda, že to byl Harry, kdo celou situaci zachránil. Byl to však jenom on? Jak můžeš vědět, Darcy, že ho nevedl ten tvůj strážný anděl, který nad tebou jako vždy držel ochrannou ruku?“

Všichni měli cestou do kanceláře o čem přemýšlet...

Když se Harry osprchoval a všechno se trochu uklidnilo, ředitel pobočky si jej zavolal do kanceláře. Tam navázal v rozhovoru, který před slabou hodinou přerušilo volání odpovědného ministra.

„Harry, moc dobře si uvědomujeme, že tě nemůžeme přetěžovat. Chci říct... víme, že bys snadno mohl objasnit všechny nevyřešené vraždy. Nebo alespoň ty, kde oběť svého vraha znala. Jenže -“

„Chceš říct, kde oběť zná svého vraha!“ opravil ho Harry.

Darcy věděl, že Harry má pravdu. Byl nekroskop a mluvil s mrtvými lidmi. Když někdo zemřel, Harry to nevnímal jako jeho konec. Tělo sice umřelo, to ano, ale mysl žila dál. Jeho schopnosti mu umožňovaly spojit se s nehmotnými dušemi mrtvých. Obyčejný policista musí najít stopy a důkazy, pak teprve může pohnat vraha před soud. Harry se všechno mohl dozvědět tak říkajíc ,z první ruky'. Pro něj mrtví neodešli, jen poodstoupili trochu stranou. Jako by byli ve vedlejším pokoji a on s nimi mluvil přes zeď. Mohl se jednoduše zeptat zavražděného, kdo čin spáchal!

Nebylo to však tak jednoduché, jak se zdálo. Schopnost, jakou měl, byla naprosto jedinečná. A jedinečná by i zůstala, kdyby se nenarodil Harry junior. A to byl celý ten problém. Jak měl co nejlépe využít svých schopností? Člověk by například určitě nepožádal Alberta Einsteina, aby mu vedl účetnictví. A co nekroskopa Harryho Keogha? Ve světě, kde brutální vraždy a teroristické útoky byly na denním pořádku, mohl snadno skončit u objasňování zločinů. Jaký však byl jeho životni úkol? Proč se narodil zrovna na tomto světě a v tomto čase? Jaký byl důvod jeho existence? Darcy byl přesvědčen, že v tom bylo mnohem víc než vyšetřování vražd.

„Chci říct,“ pokračoval, „že ty - a vlastně ani my, celá naše pobočka - nemůžeme dělat práci za policii. Už teď jim hodně pomáháme, řešíme ty nejhorší zločiny nebo případy, kdy zkrátka zlo musí být potrestáno. Nebo nějakou tu naléhavou záležitost, jako byla ta dnešní akce na Oxford Street.

Přesto jsme hlavně špioni... špioni se zvláštními schopnostmi. Nechráníme ani tak jednotlivé lidi, ale naši zemi, náš způsob života - západní civilizaci, chceš-li to tak nazvat. Chráníme je před nepřátelskými silami. Vím však, žes tohle už určitě mnohokrát slyšel, a jistě od mnohem povolanější osoby...“

Harry přikývl. Darcy měl na mysli sira Keenana Gormleye, prvního ředitele pobočky E, který ho kdysi zaměstnal. Také on skončil strašným způsobem. Boris Dragosani ho doslova zmasakroval. Bez rozhovorů s mrtvým sirem Keenanem by však Harry nejspíš nikdy plně neovládl Möbiovo kontinuum, nikdy by nenašel nový život v těly Aleka Kylea. Ne, nesmí o tom takhle přemýšlet. Alec je už dávno mrtvý, zatímco on, Harry, žije...

„Takže se bojíš, že práce, kterou mi chceš nabídnout, je pod mou úroveň. Že je příliš jednoduchá,“ řekl Harry. „Myslíš si, že mě nejspíš napadne, že je to pouhá záminka, jak mě zabavit a odpoutat od jiných, osobních starosti. A asi máš pravdu. Jenže si neuvědomuješ, Darcy, že jsme oba na stejné straně barikády. Popravdě - já tu práci potřebuji, ať už se jedna o cokoli. To je také důvod, proč jsem se dnes i navzdory tvému rozkazu přimíchal k té akci na Oxford Street. Bylo to pro mě rozptýlení. Kromě jiného, samozřejmě. OK, takže práce, kterou pro mě máš, by neměla být příliš náročná. Alespoň mě na chvíli zaměstná. To jsou mé důvody, proč to vzít. A myslím, že ty mi práci ze stejných důvodů nabízíš. Tak proč už mi konečně neřekneš, o co jde?“

Darcy přikývl a zdálo se, že si oddechl, „Dobrá. Má předchozí zmínka o policii nebyla náhodná. Tentokrát nás opravdu požádali o pomoc. Obvykle nám dávají přímo rozkaz, abychom pro ně něco udělali. Jako například dnes, když věděli, že jim můžeme pomoci. Mluvím o Jordanovi, se kterým už mnohokrát v minulosti spolupracovali. Ale ani ti nejvyšší důstojníci nevěří, že by v něm bylo něco víc než mimořádné štěstí nebo dobrý odhad. Tak nás vidi všechny - jako bandu jasnovidců, okultistů v tom nejhorším slova smyslu. Myslí si, že tady po večerech sedáváme kolem kulatého stolu na nějakých tajných seancích... A ani nejsou daleko od pravdy. Obracejí se na nás obvykle až ve chvíli, kdy vyčerpají všechny ostatní možnosti.“

„Tentokrát to je ale jinak,“ přikývl Harry. „Protože tentokrát... se jedná o případ, který se přímo týká policie.“

Darcy se mu zadíval zpříma do očí. „Správně. Někdo je vraždí, Harry. Nějaký šílenec. Doslova, je to totální šílenec. Masový vrah, který má spadeno na policisty.“

Nekroskop se nad jeho slovy krátce zamyslel a nakonec řekl: „To mě ani nepřekvapuje. Vždyť musí být spousta lidí, kteří policajty nesnášejí.“

„Ano, minimálně každý zločinec, který má u nich záznam,“ odpověděl Darcy. „Proto je tak těžké toho hajzla chytit. Policejní seznamy jsou plné lidí, kteří by to mohli být. Podezřelý je v podstatě každý, kdo někdy spáchal nějaký násilný trestný čin. Za posledních dvanáct měsíců se takových stalo třináct tisíc! Sám vidíš, že tohle může být šance, na kterou jsme tak dlouho čekali. Konečně můžeme změnit jejich názor. Speciální jednotky špionážní služby sice mají záznamy o naší výborné spolupráci, s obyčejnými vesnickými policajty si však nemůžeme být nikdy příliš jistí. Teď jim můžeme ukázat, že v nás opravdu něco je, že nejsme jen nějaká Madam Zaza s křišťálovou kouli v karavanu... Rozumíš, chci říct, že policisté určitě čas od času narazí na různé záhady a nevysvětlitelné úkazy, o kterých se my takhle vůbec nedozvíme. Tenhle případ to může změnit.“

„Záhady? Říkal jsi, že to bude jednoduchá práce.“

„Ne, ty jsi to tak nazval. Jestli chceš šíleného, krvežíznivého vraha nazývat jednoduchou prací, dobře, to je tvoje věc. Jenže... nemusí to být tak prosté, jak se zdá. Ano, třeba se vše neodehrává přesně tak, jak popisují.“

Harry se zamračil. „Tak už mi konečně prozraď, co ti k tomu řekli. Na co čekáš?“

Darcy se na něj také zamračil a nakonec odvrátil pohled. „Co já vím,“ odpověděl konečně. Měl mnohem tišší, snad trochu roztřesený hlas, ve kterém bylo slyšet cosi temného. „Možná - chápeš, možná - to je opravdu práce jako dělaná pro někoho, jako jsi ty.“

III

Sčítání mrtvých

„Stává se to vždycky za úplňku,“ řekl Darcy.

„Co přesně?“ zeptal se Harry a i jeho hlas byl tichý.

„Vraždy,“ odpověděl Darcy. „Dochází k nim za úplňku. A každou vraždu doprovází hlasité vytí. Těla obětí jsou... nalezena úplně roztrhaná.“

„Roztrhaná?“

Darcy přikývl. „Jako od zvířete. Velkého psa, nebo možná -“

„Vlka?“ dokončil nekroskop za něj, i když nedokázal říct, jak na to vlastně přišel. Darcy se zmínil o vytí a velkých psech, a jako by to uvedlo něco v Harryho hlavě do pohybu. Možná že se mu o něčem takovém zdálo. Sen už zapomněl, zbyla po něm jen matná vzpomínka. Zhluboka se nadechl, zamlaskal, ale nezasmál se. „O čem to tady mluvíme, Darcy? O vlkodlakovi?“

„O někom, kdo si myslí, že je vlkodlak,“ pokrčil Darcy rameny. „Nebo chce, aby si to mysleli lidé.“ Trochu se uvolnil a byl rád, že nekroskop přešel hned k podstatě případu. Zdál se mu na svůj věk hodně vyspělý, ale nebylo to jen povahou. Roli hrály i jeho temné životní zkušenosti.

„My přece na vlkodlaky nevěříme!“ Opravdu v nekroskopově hlase zazněla špetka sarkasmu, nebo se to Darcymu jen zdálo?

„Jsme v pobočce E,“ rozhodl se bránit Darcy. „Nikdy o ničem prostě neprohlásíme, že to není možné. Na to jsme toho příliš mnoho viděli a také toho příliš mnoho víme. Ale tentokrát…“

„Tentokrát byste rádi viděli nějaký důkaz? Chcete přesně vědět, na čem jste? A jestli se ukáže, že to je to, na co se ani neodvažujete pomyslet... Víte, že to nemůžete nechat žít dál.“

Darcy znovu pokrčil nervózně rameny. „Ještě před dvěma lety by nás něco takového vůbec nezajímalo. Jenže od té doby...“

Větu nedokončil a Harry dobře věděl proč. Od té doby totiž znali jeho, nekroskopa, a všechno, co jej provázelo. Například upíry. Ještě nedávno nikdo nevěřil ani na ně.

„Vlkodlak je... něco úplně jiného,“ řekl opatrně Harry. Díval se na Darcyho a náhle měl mnohem tvrdší, ne tak citlivý pohled. „Řekl jsi, že nejspíš vraždí člověk, ,který si myslí, že je vlkodlak´. A jak jsi poznamenal pak, jsme v pobočce E. Řekni mi tedy upřímně, co si o tom doopravdy myslíš?“

Darcyho tvář zvážněla, snad měl na chvíli trochu ponurý výraz. Pohled měl náhle prázdný, jako by se v myšlenkách probíral minulosti.

„Zdá se mi, jako by se to stalo včera,“ odpověděl konečně. „Ani se mi nechce věřit, že už je to... osmnáct měsíců!“

Harry věděl, na co naráží. Mluvil o Bodeskově aféře.

„Byl jsem svědkem většiny z toho...“ pokračoval Darcy, „tam dole v Devonu. Viděl jsem, co zůstalo z chudáka Petera Keena. Vždyť jsem ho našel já... tedy to, co z něj zbylo. Ale sám víš, že jsme se nikdy úplně neshodli, kdo nebo co mu to vlastně udělalo. Julian Bodescu? Snad. Nebo to byl ten jeho odporný pes? Jako obyčejný pes rozhodně nevypadal. A já se ti Harry klidně přiznám, že mám od té doby noční můry, a nejspíš se jich nikdy nezbavím. Mysleli jsme, že jsme dům v Harkley vyčistili, ale asi jsme se spletli. Julian utekl a jeho pes málem také. A od té doby se sám sebe ptám -“

„Vím na co,“ přerušil ho znovu nekroskop. „Jak těžké je takové stvoření zabít. Přemýšlíš, jestli něco podobného neuteklo, ještě než jste srovnali Harkley se zemí.“

Darcy přikývl, hned si to ale rozmyslel a řekl: „Ne, ve skutečnosti si to nemyslím. Byli jsme se svou prací spokojeni, dostali jsme všechno, co se dalo zabít. Ale celý ten řetězec událostí kolem Dragosaniho a Bodeska nám ukázal, že my espeři nejsme jediné zvláštní bytosti na Zemi. Jsme jen jednou stranou mince. Stejně jako k bílé existuje černá, proti dobru neustále bojuje zlo. To jsme samozřejmě věděli už dávno, jen jsme si neuvědomovali, jak různé podoby může mít. Nevěděli jsme, jak temné zlo dokáže být.“

„Takže když teď tohle všechno víš, co si o tom případu myslíš? O tom vlkodlakovi?“

„Věřím, že to je tak, jak jsem ti už řekl. Myslím si a doufám, že je to člověk - pouhý člověk! Šílenec, ovládaný měsícem v úplňku. A snaží se zabít co nejvíce policistů, než ho chytnou.“

„Proč policisty? Proč by se opravdový vlkodlak něčím takovým zabýval? Každá oběť je dobrá, když mu úplněk zpění krev, ne? Tak to přece stoji ve starých legendách.“

„To je právě ten důvod, proč si myslím, že je to jen člověk,“ přikývl Darcy. „Nebo alespoň jeden z důvodů, kromě zdravého rozumu a logického uvažování. Je to někdo, kdo přemýšlí a vybírá si. Někdo, kdo ví, že ho policie dřív nebo později dostane. Když na něj přijde potřeba zabíjet, koho jiného si vybrat než ty, kteří ho hledají a ohrožuji?“

Harry zjistil, že ho to začalo zajímat. Už to nebyl jen případ, který ho měl zaměstnat. Ze všech lidí na světě měl právě on největší zkušenosti s nadpřirozeným zlem a věděl, že určitá stvoření není možné nechat žít.

Konečně promluvil. „Dohře, přesvědčil jsi mě. Přesvědčil, že s tím něco musíme udělat. Řekni mi tedy všechny podrobnosti.“

„Nevíme skoro nic,“ potřásl hlavou Darcy. „Víme jen, že došlo k sérii naprosto nepochopitelných vražd. Dva policisté už jsou v zemi, třetí čeká v márnici na pohřeb. Všechny je oplakávají rodiny, přátelé a kolegové. Bohužel, místo motivu a důkazů se na nás šklebí jen prázdné místo. Vím, že je to jen klišé, Harry, ale tentokrát opravdu nemáme ani jedinou stopu.“

„Ale alespoň víme, kde začít,“ prohlásil chmurně nekroskop.

Mohl začít ze tří různých konců...

Jsou chvíle, kdy se s tím už dokážu vyrovnat, řekl Jim Banks Harrymu. Snažím se hodně spát, jsem totiž nervově úplně vyčerpaný. Zlé to je, když jsem ,vzhůru´. Všichni se mě snaží nějak uchlácholit... a já jsem jim za to vděčný. Ale i tak je to pro mne těžké. Odjakživa jsem věděl, že před sebou mám dlouhou a trnitou cestu. Neměl jsem lehký život a nezdálo se, že se nějak zlepší... ale alespoň jsem byl naživu! 

Banks býval tvrdým policistou. Nekroskop zaslechl v jeho nehmotném hlase vzlyknutí, Banks by to však nikdy nepřipustil. Odhadoval, že se policista už vyplakal a zanadával si a teď začal naslouchat ostatním mrtvým a trochu se se vším srovnal. Ti ,všichni´, které zmiňoval, byla samozřejmě Velká většina lidstva, ti, kteří už byli uloženi k věčnému odpočinku do studené země nebo vyletěli jako obláček dýmu k obloze.

Banks byl pohřben na severu Londýna. Ležel pod náhrobkem, na kterém bylo napsané jeho jméno, životní data, citát a smutné rozloučení od jeho rodiny. Citát byl latinské exemplo ducemus. To Harryho zaujalo.

Dvanáct let jsem pracoval u vojenské policie, vysvětloval Banks. U SVO - speciálního vyšetřovacího oddělení. Exemplo ducemus bylo naše motto. Znamená Jdeme příkladem. Spíš by se hodilo staré dobré Requiescat in pace, ne, 

Harry však věděl, že mrtví v klidu neodpočívají. Snaží se najít způsoby, jak se zabavit. Jim Banks bude i po smrti pokračovat v tom, co dělal zaživa. Byl policistou, takže možná začne vyšetřovat svou vlastní vraždu, byť jen ve své nehmotné hlavě. A pokud se vraždu nebude snažit vyšetřit, určitě o ní bude přemýšlet. Bohužel, stejně jako jeho žijící kolegové, ani on se neměl čeho chytit. Věděl jen, že se k něčemu příliš blízko připletl.

„Povíš mi všechno, co víš?“

Moc toho není, Harry. Před měsícem jsem byl pověřen, abych jako hlavní detektiv vyšetřoval krádeže aut. Zrovna jsem se dostal k jedné hospodě v East Endu, když se za mnou pustil. Ať už to byl kdokoli, byl... divný. Měl jsem pocit, že mě neustále sleduje, i když jsem ve skutečnosti nikoho neviděl!

Harry se rozhlédl po okolních starých náhrobcích. Některé se tíhou let nakláněly k zemi. Pohledem přejel bílý štěrk cestiček, které vedly mezi smutnými pomníky až k vysoké hřbitovní zdi. Za zdí se v dálce rýsoval obrys vzdáleného kopce, na kterém se ve večerním Aeru začínala rozsvěcet první světla domků. Hřbitov stál ve staré, klidné čtvrti, kam jen občas zalétl vzdálený zvuk aut. Byla vlhká noc koncem února, pochmurná jak jen dokáže londýnská noc být. Přesto musel Harry uznat, že je tu klid a mír.

Zároveň nekroskop věděl, že to místo ukrývá bolest, že se mnoho jeho obyvatel trápí. Jim Banks byl jedním z nich a Harry se rozhodl, že jej pomstí. Jen mrtví a on věděli, jak vzácný dar je život a jak strašné je někomu jej vzít.

Harry nezastínil mysl, takže jeho myšlenky zněly mrtvým stejně hlasité, jako živí slyší slova. Banks ho zaslechl a rychle pokračoval: Ten šílenec mi život jen tak nevzal, Harry! A nebyl to jen obyčejný blázen. Bylo v něm něco víc, něco kradmého, silného, rychlého a zběsilého. Vrazil mi do prsou cosi ostrého... připomínalo to vidle. Propíchl mi srdce a já byl na místě mrtvý. 

„Co kdybys mi to celé ukázal?“ Nekroskop věděl, že by to tak bylo snazší. „Jestli o tom nechceš mluvit, můžeš si to jen přehrát v hlavě. Abych nasál ten pocit.

Pocit? Banksův nehmotný hlas náhle zhořkl. Nebylo to nic extra příjemného, Harry. 

„Špatně jsem se vyjádřil,“ řekl omluvně Harry a v duchu si pořádně vynadal. Nic vážného se však nestalo. Banks by udělal cokoliv, aby pohnal svého vraha před spravedlnost.

Takže chceš zažít ten pocit? Tu atmosféru?

„Ano, tu noc, kdy se to stalo,“ řekl Harry.

Na chvíli zapomněl, že mluví s bývalým policistou. Banks mu to rychle připomněl: Nejdřív si poslechni, jak to začalo. Harry přikývl a věděl, že jeho pohyb mrtvý muž vycítí, i když už z něho zbylo jen rozkládající se tělo, pohřbené dva metry pod zemí. Mám totiž dojem, že to všechno začalo v té hospodě. Ano, myslím, že právě tam si mě vybral. Když na to tak vzpomínám, vím, že jsem udělal zásadní chybu. Pochop, vůbec jsem s násilím nepočítal. Hledal jsem zloděje aut a nenapadlo mě, že narazím na nějakého vraždícího maniaka! Takže...je možné, že jsem se tam vyptával příliš okatě. 

„Prozradil ses?“

Nekroskop cítil, jak mrtvý muž v hrobe vzdychl. Ano, nejspíš ano... Lépe řečeno, vím jistě, že jsem se prozradil. 

„Jak? Nejsem policista, Jime. Když budu vědět, jak jsi přitáhl jeho pozornost, budu tě moct napodobit a trochu s tím případem pohnout.“

Jim se vyděsil. Cože? Chceš ze sebe udělat návnadu? To ať tě ani nenapadne, Harry! Pane Bože! Já měl výcvik a vždycky jsem věděl, že se mi něco takového může stát. Nikdy jsem ale nečekal takového parchanta! Já vím, jsi nekroskop. Jenže sám ses právě přiznal, že nejsi žádný James Bond. A už vůbec nejsi někdo jako Muhammad Ali! 

„To ne, ale mám spousty... přátel. Chápeš, jak to myslím? Nikdy nejsem sám, Jime, a rozhodně neodmítám pomoc těch, kteří zemřelí přede mnou. Dokážu se o sebe postarat, to mi věř.“

Opravdu? To jsem si o sobě také myslel. Banks se uklidnil, ale jeho hlas zněl stále hořce a rozzlobeně. Nezlobil se na Harryho, to ne, zlobil se sám na sebe. Harry mu znovu připomněl, co ztratil. Připomněl mu, že ještě existuje svět, ve kterém žijí slušní lidé. Tam nahoře, před touto věčnou temnotou.

Och, tak takhle to bylo...

Majiteli jednoho nočního klubu někdo ukradl porsche. Banks ho příliš nelitoval. Věděl, že okradený podnikatel Geordie King už má u nich nejeden záznam. V dobách své největší slávy vedl zločinecký gang a byl jedním z bossů podsvětí. To už ale bylo dávno. Dnes byl ,podnikatelem´ a ,poctivě´ si vydělával.

Geordiemu Kingovi ještě zůstaly nějaké styky s podsvětím, a proto trochu pátral na vlastní pěst. Nezjistil toho moc, ale bylo to lepší než nic. Informátor mu řekl, ať si dá pozor na muže jménem Skippy. Pozná ho podle pavouka ,nebo něčeho podobného´ vytetovaného na pravé ruce. Pavouka s pěti nohama a žihadlem. A co víc, Skippy byl ze severu. Pocházel z Newcastlu, z Geordieho starého působiště, kde obchod s ,použitými´ auty ještě slušně vynášel. Okamžitě ho prozradí silný přízvuk - zvlášť před ,kolegou´ Geordiem.

King tedy rozhlásil, že by si rád popovídal s nějakým Skippym ze severu. Rozmístil po klubech a hospodách své lidi, kteří měli hledat muže s tetováním. Brzy začaly přicházet první informace - a většinou to byla varování! Skippy byl jen jedním z členů gangu, se kterým si nebylo dobré zahrávat. Jinými slovy - vyber si pojistku, Geordie, a nech to plavat.

Kingovi se v té době také doneslo, že Skippy bývá často viděn v putyce nedaleko jeho vlastního podniku v East Endu.

I když měl za sebou King pestrou historii, jeho nejlepší dny už dávno minuly. Proto si vzal radu k srdci a dál do záležitosti nestrkal nos. Přesto tu a tam předával informace Starému Jimovi, tedy Jimovi Banksovi. Byla to věc cti, gesto mezi starými přáteli.

A tak se Banks jedné noci ocitl v inkriminované hospodě. Bylo tomu přesně měsíc...

„Ještě jsi mi nic neřekl o svých spolupracovnících,“ bylo trochu divné Harrymu.

Banks pokrčil rameny. Rivalita. To byl můj problém. Nebyl jsem ve službě, správně jsem neměl vůbec nikam chodit. Nebyl jsem s nikým ve spojení. Jenže tohle je Anglie, ne Spojené státy. Úmrtnost policistů tu není zas tak vysoká. Vždyť jsem vyšetřoval jen krádeže aut! Ale měl jsem si vzít příklad z Geordieho Kinga a být trochu opatrnější. 

„Takže si myslíš, že v tom je i něco jiného? Nejen krádeže aut?“

Ne, myslím, že to jsou opravdu jen zloději aut, nic víc. Většinou mladí blázni, nejspíš na drogách. Pro jednoho z nich ale zjevné lidský život vůbec nic neznamená. Zvlášť život policistů...

„Pověz mi o té noci, kdy se to stalo,“ vyzval ho Harry.

Myslel jsem, že to chceš ,vidět´?

„Co kdybychom to nechali až na konec?“

Teprve po chvíli Banks odpověděl: Myslíš mou vraždu? 

„Jestli to pro tebe nebude příliš... doprčic!“ (Harry málem řekl ,bolestivé´.)

Vycítil, že se Banks zasmál, i když ne zrovna vesele. Hej, neber si to tak, Harry! Nevadí mi to, vždyť ani já si nedávám pozor na každé slovíčko. 

Rychle však zvážněl a pokračoval: Nemusím zdůrazňovat, že jsem byl v civilu. Beztak jsem uniformu neměl už dlouho na sobě. To nebylo nic divného, protože ta putyka neměla zrovna dobrou pověst. Byla hnusná noc, lilo, na zemi ležel rozbředlý sníh. Byl pátek a u baru seděl výkvět společnosti. Dal jsem si rum na zahřátí a zeptal se barmana, jestli tam je Skippy. Dobrá otázka, ale ve špatný čas. 

O tři stoličky dál se narovnal nějaký borec, jako by ho někdo bodl do zad. Už předtím jsem si ho prohlédl v zrcadle. Bylo mu tak dvacet šest, měl bledou, nečistou pleť, ošklivý obličej s dlouhou čelistí, ohrnutými rty a těkavýma očima. Na hlavě měl ježka, který vypadal jako štětka na holení. Všiml jsem si ho okamžitě. Takový ten týpek, kterého kdyby si přivedla domů tvoje sestra, nebyl bys zrovna nadšený. Každopádně nespustil ruku ze sklenice piva na baru, a to bylo teď hlavní.

V té chvíli mi to došlo. Skippy byla nejspíš zkrácená verze přezdívky, která se jeho newcastleským kámošům musela zdát trochu moc nabubřelá, jako z Hollywoodu. Takže zkrátili Škorpiona na Skippyho.

Na pravé ruce měl totiž štíra, ne pavouka. Přes prsty měl vytetovaných pět chlupatých, kloubnatých noh, oči pak vystupovaly na kloubech ukazováčku a prsteníku, takže byly zvlášť výrazné, když zatnul ruku v pěst. Kolem zápěstí se mu táhlo nejméně deset centimetrů dlouhé článkovité tělo, zakončené bodcem.

A všiml jsem si ještě něčeho jiného. Skippy měl na sobě oblečení, zacákané od barev a oleje. Také měl špinavé ruce s čerstvou barvou pod nehty. Jenže na mě zíral v zrcadle od okamžiku, kdy jsem vyslovil jeho jméno. A najednou rychle zmizel, jako by se vypařil.

Jak jsem řekl, v baru bylo plno. Nemohl jsem se za ním jen tak rozběhnout. Nejsem žádný Kojak. Za prvé by mě to už definitivně prozradilo, a za druhé - chlap byl mladý a určitě mnohem rychlejší než já. Kromě toho věděl, kam se ztratit. Za třetí jsem si byl jistý, že u nás bude mít záznamy. Chtěl jsem si o něm nejdřív co nejvíc zjistit na newcastleském oddělení a na Scotland Yardu. Takže... dal jsem si ještě jednu skleničku, nijakou čtvrthodinku tam poseděl a nakonec vyšel do toho nečasu.

V té chvíli jsem, myslím, udělal druhou chybu. Měl jsem to celé nechat plavat. Víš, ty dnešní gangy mají o moc víc drzosti než ty staré. Kdyby byl nějaký kriminálník z dob Geordieho Kinga zjistil, že po něm jdeme, zmizel by někde v kopcích a hned tak by se neukázal. Jenže dnes...

Banks se odmlčel a Harry si zvedl límec, aby se ochránil před náhlým poryvem chladu a mrholení. Říkal si, že kdyby ho tu teď někdo viděl, jak sedí na náhrobku a mluví sám se sebou, myslel by si, že je blázen, a zavolal by na něj policii.

Já jsem od policie,  připomněl mu Banks a Harry vytušil jeho nehmotný, neveselý úsměv. A ty asi nemáš všech pět pohromadě. Proč jsi za mnou nepřišel ve dne? 

„Protože jsem s tímhle případem chtěl pohnout co nejdřív,“ odpověděl nekroskop. „Víš, mám dost svých vlastních problémů, a takhle se alespoň na chvíli odreaguju.“

Takže bereš rozhovory s mrtvými lidmi jako terapii? Hned však pokračoval mnohem smířlivějším tónem: Jaké máš problémy, Harry? Něco vážného?

„Nejsou neřešitelné,“ řekl mu nekroskop. Nejsem naštěstí ještě mrtvý. Harryho poslední myšlenka byla plná jeho obvyklého soucitu, přesto se mohla zdát lehkomyslná, a proto si ji nechal pro sebe. „Pokračuj, prosím, ve vyprávění.“

Když jsem odcházel z hospody, někdo mě sledoval, řekl Banks. Tehdy jsem si nebyl jistý, ale dnes už jsem. Mám tu hodně času, takže můžu o všem přemýšlet, chápeš? A v té chvíli jsem začal mít divný pocit. Bylo to jako... co já vím... trochu se to podobalo tomuhle našemu rozhovoru. Měl jsem pocit... jak jen to vysvětlit? Jako bych uvnitř nebyl sám! 

„Uvnitř?“

V hlavě.

„Mluvil jsi telepaticky s někým?“

Jim zavrtěl nehmotnou hlavou. Ne, nemluvil. Někoho jsem slyšel! Sebe ne, někoho jiného! Jako by uvnitř někdo byl, někdo cizí! Seděl tam, někde v mé mysli, smál se mi a... sledoval mě! Takový byl ten pocit, Harry. Prostě jsem nějak věděl, že mě někdo pozoruje. Ten pocit ve mně sílil až do... až do konce. Divné, co? 

Harry už v životě viděl spousty divných věcí, ale radši si je nechal pro sebe. Ale když teď poslouchal Jima Bankse, říkal si, že měl Darcy Clarke pravdu. A to hned ve dvou věcech.

Za prvé ho případ zaujal do té míry, že určitě odvede jeho pozornost od vlastních psychických problémů a hloubání nad tím, kdo vlastně je. Za druhé se zdálo, že případ bude muset vést sám. Tohle vypadalo na práci, kterou bude moci řešit jen někdo jako nekroskop.

Poslouchal Jima Bankse a cítil všechnu hrůzu a šok, kterými prošel. To ho jen utvrzovalo v předchozích domněnkách.

Tak takhle to začalo a vlastně celou dobu pokračovalo, řekl Banks po chvíli. Necítil jsem to vždycky, jen když jsem zrovna dělal na tom případu. Čím víc jsem o tom věděl, tím víc jsem si uvědomoval jeho přítomnost. Jenže to nebylo nic abstraktního, byl skutečný, jako jsi ty. Harry, a jako...jako jsem býval já. 

„Musel to být nějaký telepat,“ řekl mu Harry. „Někdo, kdo umí číst myšlenky a může se takhle dostat do hlavy ostatních lidí...“

Myslíš, že to byl jen výplod mé fantazie? Jo, to jsem si také říkal, přerušil ho Banks. To jsem si také říkal... 

„Ne... nemuselo to tak být,“ řekl Harry opatrně. Vzpomněl si totiž na Borise Dragosaniho. Na to, jak se mu do hlavy dostal Tibor Ferenczy, stará tlející mrtvola v zemi, a ovládala ho svou vůlí. Věděl také, co všechno dokázali zaslechnout špioni z pobočky E. Telepatie skutečně existuje, není to jen smyšlenka nebo výplod bujné představivosti. Vždyť celý tento rozhovor byl jednou z forem telepatie. Banks Harryho úvahy okamžitě zaslechl.

Takže jsem měl pravdu, řekl po chvíli. Možná tomu říkáš jinak, ale to, co teď děláme, je hodně podobné. 

„Tak úplně stejné to není,“ zavrtěl hlavou Harry. „Pokud vím, s mrtvými můžou mluvit jen dva lidé na světě. První jsem já a druhý je…můj syn. Nejspíš to po mně zdědil. A také vás nešpehujeme. Vždyť dobře víš, že mi nemusíš vůbec nic říkat! Opravdová telepatie je mentální komunikace mezi žijícími lidmi...“ A někdy mezi nemrtvými. Tuto myšlenku si také radši nechal pro sebe.

„Takže,“ pokračoval, „telepatií se nemusíš jen vtírat lidem do hlavy. Může nahradit skutečnou konverzaci. Mám pár přátel, kteří pracují jako mentální špioni. Chrání tak naši společnost a náš způsob života, stejně jako jsi je svou prací chránil ty. Rozhodně to ale nedělají tak zlovolným způsobem,jak popisuješ.“

Opravdu se mi zdálo, jako by se ke mně násilím vetřel! vykřikl Banks. A bylo to zlověstně, strašidelné! Kdyby to neskončilo, jak to skončilo, nejspíš bych zešílel! Haha! Místo toho jsem umřel. Nejdřív jsem si myslel, že začínám trpět nějakým stihomamem. Měl jsem pocit, že se všechno děje jen v mé hlavě. Opravdu! Až později jsem si uvědomil, že v tom bylo něco jiného. 

„Co?“

Odvracení pozornosti! odpověděl Banks.

„Někdo se ti schválně dostal do hlavy, aby odváděl tvou pozornost od vyšetřování? Tak to myslíš?“

Ano, bylo to jako nějaká kouřová clona. Z Banksova hlasu bylo slyšet, že si je svým vyprávěním úplně jistý. Bojoval jsem s tím a snažil se to odehnat, ale pořád se mi to vracelo do hlavy. Přesto mě nezastrašil, a tak mě nakonec… 

„Zabil.“

Ano. Ale až do samého konce si pomáhal těmi svými telepatickými triky. Věděl, co dělám a jaké mám plány! Takže mě předešel...

„Co jsi tedy o tom chlápkovi se štírem na ruce zjistil?“

Harry cítil, že Banks přikývl. Jak jsem čekal, už měl spoustu záznamů. Ale jen samé drobnosti. Všechny spáchal nahoře na severu a ve velice krátkém čase. Zjistil jsem ale něco užitečného: Skippy byl v roční podmínce. Nechali ho přestěhovat se do Londýna, kde začal pracovat u bratrance v opravně aut v East Endu. Byl to nejspíš nějaký naprosto absurdní nápravný program. Mysleli si, že ho poctivá práce změní. Můj ty Bože, Harry! Ten parchant akorát začal předělávat kradená auta! 

„Proto měl barvu za nehty?“ Harry tázavě zvedl obočí. „Všechno to do sebe začíná zapadat,“

Přesně tak!

„Co bylo dál?“

Dál? Obhlédl jsem tu dílnu, co jiného? Nacházela se v přízemí zrušených městských garáží. Vrchní patra byla rozebraná a zavřená, zůstala z nich jenom kovová kostra. V přízemí a sklepě zůstaly dílny, montážní jámy, lakovací linky a podobně. Veškeré vybavení, autodílna ve velkém stylu. Řekl bych, že většina zakázek byla legálních. Brali je jako zástěrku činnosti, která jim nejvíce nesla - předěláváním ukradených aut. Museli být zkušení mechanici, protože na předělání jednoho auta měli minimum času. Vyměnili motor, rychle přelakovali a poslali dál. Museli to zmáknout za deset, maximálně dvanáct hodin. Samozřejmě na tom dělali po nocích, jako melouch.

„Měl jsi nějaké důkazy? To bylo to, co tě -“

Ne, na to jsem neměl čas. Zabili mě, když jsem si to teprve promýšlel a připravoval! Ten jejich telepat se zřejmě rozhodl, že to dál nenechá zajít. Chystal jsem se tam vypravit s povolením k prohlídce. Zabil mě noc předtím.

„A udělal to dřív, než jsi k případu pustil někoho jiného.“ Harry mluvil tiše, ale nemohl si odpustit trochu káravý tón. Zároveň v jeho hlase zazněl vztek. Vztek nad zbytečnou smrtí Jima Bankse.

Banks výtku přijal. Vím, nedělal jsem dobře. Prostě jsem to chtěl dodělat sám. Byla v tom soupeřivost, jak už jsem řekl. Chtěl jsem z toho případu udělat svou chloubu. A zatím…zatím jsem si vysloužil vidle do srdce! 

„Proto také nevedou k tvé vraždě žádné stopy, tedy kromě těch, které jsi mi teď sám řekl. Na všem jsi pracoval tajně.“

Asi jo. Bylo cítit, jak je Jim sklíčený. Bylo mu to poznat na hlase. Harry věděl, že není skleslý jen kvůli tomu, jak za své chyby zaplatil. Byl chvíli potichu a skrýval své myšlenky, nakonec mu však uniklo vzlyknutí, které mohl slyšet jen jediný člověk na světe, nekroskop Harry Keogh. Každý musí sem tam v životě riskovat, Harry. Hlas v Harryho mysli však byl obtěžkán... pocitem viny?

„Jime, přestaň sám sebe trápit,“ utěšoval ho Harry. „Neudělal jsi nic špatného. „

Ale co má rodina? Má žena a děti? Co ti udělali špatného? A přesto pykají, Harry. A... ti další? A jejich rodiny? Čím ti se provinili? A já hlupák jsem byl vždycky nejradši na všechno sám, vždycky na svém vlastním písečku. Necítil bych se tak špatně, kdybych za to zaplatil jen já sám. Ne ti chudáci, co to také odnesli. Kvůli mně!

„Kvůli tobě? To nechápu, Jime. Vždyť jsi jen dělal svou práci, a když tě zabili, tví kolegové prostě jen pokračovali tam, kde jsi skončil. Nemáš nic společného s -“

Ale mám! Pořád se dokola sám sebe ptám, jestli by nebylo všechno jinak, kdyby znali celý případ...?

Nekroskop zakroutil hlavou. „Pořád ti nerozumím. Co jsi myslel tím ,kdyby znali celý případ´? Máš na mysli své kolegy? Nevěděli přece vůbec nic, ne?“

Říkají ti něco jména Stevens a Jakes? Mrtvému muži se podařilo dostat své city pod kontrolu, ale v hloubce pod povrchem jeho slov byla stále cítit bolest.

„Jsou to další oběti?“

Banks přikývl. Ti dva byli u policie mými nejbližšími přáteli. Rozumíš, měl jsem spoustu kamarádů, ale tihle dva byli... nejbližší. Zeptal jsem se jich, jestli by chtěli být u toho, až budu zatýkat ten největší gang zlodějů aut v Londýně. A já idiot navíc řekl Derekovi Stevensovi, kterého jsem měl nejradši, kde je ta dílna. A celou dobu jsem měl toho hajzla v hlavě. Všechno slyšel! 

Harry pochopil příčinu Jimova potlačovaného smutku. Netruchlili za sebe, ale za své kamarády. Cítil, že mrtvý muž souhlasně pokýval hlavou. Prozradil jsem jim příliš málo, a příliš pozdě. Jen tolik, že se mě snažili pomstil, když... když... 

Nedokázal větu dokončit. Harry tedy dořekl za něj: „Když jsi byl zavražděn?“

Ano.

„Šli prohlédnout dílnu a nevěděli, jak je to nebezpečné. Tak se dostali sami do první linie…“

Ano... přesně tak.

„A přitom neměli tušení o tom telepatovi a o jeho špinavých tricích. Protože ani ty jsi o něm nevěděl, Jime. Sám jsi to řekl. Myslel sis, že přicházíš o rozum.“

Nesnaž se mě omlouvat, Harry.

„Nesnažím, není to totiž potřeba. Pouze ses snažil zjednat pořádek, stejně jako tví kolegové - a stejně jako to udělám já.“ Ať chtěl, nebo ne, byl do toho teď osobně zainteresovaný. „Dobře, Jime, řekl jsi mi dost, abych věděl, kde začít. Ale teď to chci prožít. Chci cítit všechnu tvou bolest a vztek. Musím cítit vztek, abych měl motivaci zločin napravit. Chci mít nějaký stimul. Lépe to vysvětlit neumím.“

Chceš prožít tu noc, kdy se to stalo? A jak k tomu došlo? Co jsem viděl?

„Ano, všechno.“

Počkej, dej mi chvilku na soustředění, řekl Banks. Po chvíli začal v kontaktu s nekroskopovou myslí vzpomínat na zážitky té osudné noci.

Banksův dům stál, co by kamenem dohodil od Peckham High Street. Nebylo to nic extra, vysoký, řadový domek s předzahrádkou, balkonem v prvním patře a malým kulatým okénkem v podkroví. Za domem byla malá zeleninová zahrádka, zmáčknutá mezi sousedními pozemky. Všechny domy v řadě vypadaly stejně, lišily se jen drobnými detaily na fasádě. Byly v nich ale hezké velké pokoje s vysokými stropy a spoustou místa pro děti.

Na pozemku však nebylo místo pro auto. Banksovi patřila jedna z tuctu garáží, stojících na konci ulice. Byly to nevzhledné betonové kostky s plochou eternitovou střechou. Od garáže to měl k domu asi sto metrů. Když pršelo, většinou celou cestu běžel. A když bylo opravdu hnusně, jako dnešní noci, zuřil, protože vždycky doběhl domů jako zmoklý pes.

Podobné myšlenky se mu táhly hlavou, když vypínal motor, vytahoval klíče ze zapalování, rozrazil loktem dveře a spěchal ke sklápěcím vratům garáže.

Do prdele! Proč si nikdy nevzpomenu a nesundám ten pitomý klíč od garáže z kroužku? Jako vždycky tak bude muset znovu nastartovat auto, aby vjel dovnitř. Pod kapajícím okapem garáže nakonec našel správný klíč, strčil jej do zámku a otočil. Škubl klikou a zjistil, že zámek ve skutečnosti zamkl!

A najednou ho měl zase v hlavě, jako by mu v mysli začaly znít varovné zvonky, tak náhle a hrozivě. Jako by ho někdo pozoroval a čekal. Tiché chechtání se pomalu měnilo v temné vrčení.

Pane Bože, řekl si Banks a na chvíli se ho zmocnila panika. Vážně začínám ztrácet zdravý rozum! Sakra, sakra, sakra! 

Snažil se soustředit na to, co dělá. Otočil klíčem na opačnou stranu, pověsil se na kliku a zvedl vrata. V garáži byla tma jako v pytli, pohyb dveří rozřinčel staré nepotřebné krámy, naskládané u zadní stěny. Jenže když chtěl rozsvítit.., vypínač nefungoval!

Sakra práce! Ale vlastně to nebylo nic tak strašného, k parkování si posvítí světlomety auta. Co? Nezahlédl tam vzadu nějaký pohyb?

Pomalu se k němu blížily dvě temné postavy, které stěží rozeznával, protože v garáži byla větší tma než venku. Banks jako by přimrzl na místě. Něco takového vůbec nečekal! V následující vteřině se mu všechno v hlavě spojilo a varovné zvonění a vrčení zesílilo o několik decibelů.

Měly ho trknout už ty dveře. Vždycky dvakrát kontroloval, jestli zamkl! Ale s těmi levnými klíči z obchoďáků člověk dneska neví. A to světlo. Vždyť vyměňoval žárovku sotva před týdnem! A to chechtání v jeho mysli... vždyť je už neslyšel jen v duchu, ale... přímo před sebou! Nejdřív chichotání, potom hluboké, varovné vrčení!

Banks se vzpamatoval... ale bylo už pozdě. Z temnoty garáže rychle vyšly dvě postavy, každá z jedné strany. Banks by přísahal, že jedna z nich byl Skippy. Zahlédl ho, když ho na chvíli osvítilo deštěm přerušované světlo lampy. V dalším okamžiku chytil Bankse potetovanou rukou pod krkem, ve druhé ruce se mu blýskl nůž.

„Ne!“ ozvala se druhá osoba. „Je můj! Tahle... špína je moje!“ Hlas sám zněl, jako by byl plný špíny, žluči, hlenu a nenávisti. Banks věděl, že patří neznámému telepatovi. Už to nebyl netělesný, abstraktní špeh, byl to žijící, dýchající muž.

A jako by to chtěl potvrdit, neznámý znovu promluvil v Jimově mysli: Připrav se, že přijdeš o koule, ty jeden zasranej policajtskej hajzle! 

Banks ucítil, jak ho Skippy kopl kolenem do zad a hodil ho dopředu. Padl na něco ostrého, co ho rozpáralo jako papírový sáček! Bolest! Nepředstavitelná bolest! A zvuk řezání, sekání a párání, jak se do něj znovu a znovu bořila lesklá čepel, ostrá jako břitva. A všude proudy horké, lepkavé krve, prýštící z tváře, hrudi, břicha a genitálií. Během několika vteřin musel ztratit snad litr krve. Jen to samo o sobě ho mělo zabít, stejně jako šok, který prožíval. Šok z pocitu, že mu někdo rozřezal obličej na kost, břicho rozpáral na cáry masa, jeho mužství oddělil několika zběsilými, prudkými řezy!

Banks se nejdřív schoulil, pak se chvíli plazil, jako by se chtěl dostat pryč, a nakonec se zhroutil. A rány nepřestávaly dopadat. Ale ta strašná bolest... Jako zázrakem se začala zmenšovat a nakonec z ní zůstalo jen tupě, vzdálené pobolívání. Už cítil jen trhání svého chvějícího se, ale už neprotestujícího masa. Jen to mu připomínalo, že ho právě někdo vraždí. Banks už věděl, co nastane. Věděl, že je to jeho konec. Věděl, že z něj odchází život, viděl ho odtékat s proudy krve, která se na zemi mísila s deštěm,

Ležel na podlaze garáže a díval se ven. Nevěděl, jestli uběhly hodiny nebo jen pár vteřin. Naposledy zaostřil pohled na deštěm rozmazanou pouliční lampu. Možná se mu opravdu podařilo zaostřit, nebo jeho odumírající, vysychající rohovka způsobila, že náhle viděl úplně zřetelně. Mozek se pomalu chystal navždy vypnout, když se k jeho rozřezané, krvácející tváři přiblížil jakýsi obličej.

Dobrý Bože, copak poslední věc, kterou měl na tomto světě spatřit, byla zrovna tato tvář? Nebyl to Skippy, ten obličej vůbec nepřipomínal člověka! Něco takového si Banks v životě neuměl představit! Tvář byla stejně odporná jako smrt, kterou přinesla, Banks umíral s neslyšným řevem na rtech, plným toho nejhlubšího děsu.

Poslední, co Banks uslyšel, bylo vzdálené vytí... Jako by se mu někdo vysmíval.

Banks ve vzpomínkách stále všechno prožíval a bezhlasně řval. Byl to křik plný vzteku, bezmoci a děsu. V mysli mu pomalu, velmi pomalu bledla podoba toho děsivého vlčího stvoření. Harryho začalo za límcem kabátu studit mrholení. Zároveň cítil, jak Banksovy vzlyky, přicházející odkudsi ze země, zažíhají v jeho nitru oheň, který neuhasne, dokud ten odporný zločin nevyřeší a nepotrestá.

Když před chvílí Harry ,uviděl´ vlkovu tvář, uvědomil si, že téměř pustil z hlavy, co mu Darcy Garke řekl. Také pozapomněl na jeho vlkodlačí teorii. Když teď tu tvář uviděl, byl stejně šokovaný jako mrtvý muž, který mu obrázek ukazoval. Byl omráčený skoro stejně, jako byl Banks té nocí, kdy ho zavraždili. Harry si nebyl jistý, zda by se zachoval duchapřítomněji. Spíš ne. Dnes však ano. Teď už by věděl, co může očekávat.

Harry se co nejrychleji uklidnil, utřídil si myšlenky a řekl: „Takže jsou dva. Skippy a... ta stvůra, ať už to je cokoli.“ Jeho hlas byl ledovější než sám hrob a Jim věděl, že ho nekroskop pomstí, i kdyby se tím sám dostal do ohrožení života.

Takže, co si o tom myslíš? Mrtvý muž se konečně vzpamatoval natolik, aby mohl mluvit. Zbláznil jsem se, nebo co to bylo? 

„Jsi stejně příčetný jako já sám.“ ujistil ho Harry. To nám ale teď moc nepomůže, dodal pro sebe. „Co si o tom všem myslíš ty?“

Banks ze sebe setřásl poslední záchvěvy děsu a odpověděl: Co si myslím? Co už si může mrtvý myslet. Harry? Svá slova však nemínil jako vtip. Tak tedy dobrá. Myslím, že to byl chlap převlečený za vlka. Vlk nebo velký pes totiž běhá po čtyřech, ale tenhle se nade mnou skláněl! Jenže... nač takový převlek? Kdybych náhodou přežil, stejně by si to odnesli. Vždyť už jsem identifikoval Skippyho. Takže proč měl na sobě tu šílenou hororovou masku? 

„Šílenou, to jsi řekl správně,“ odpověděl Harry. „Je to blázen, Jime. Někdo, kdo se nechá ovládat úplňkem a myslí si, že je vlkodlak.“

Vážně? To slovo nekroskopovi zaznělo, jako by Banks vydechl úlevou. I když byl mrtvý, policista byl rád, že je příčetný.

Harry narovnal ramena, zvedl límec a chystal se k odchodu. „Někdo na mě čeká,“ omluvil se. „Než odejdu, chtěl bych ti, Jime, poděkovat za všechno, co jsi mi řekl. Vím, že to pro tebe nebylo lehké. Opravdu, vím, jaké to muselo být.“

To je v pořádku, řekl mu mrtvý. Jen mi, prosím, nezapomeň přijít povědět, jak se to vyvíjí, ano? Mohlo by mi to dost pomoct... zvyknout si tady na všechno… 

„Můžeš mi věřit, že ti dám vědět. Určitě se všechno dozvíš…“ odpověděl mu Harry.

Darcy Clarke a lokátor Ken Layard čekali za branami hřbitova v jednom z aut pobočky E. Darcy seděl za volantem, Layard napůl spal a pootevřenými ústy na zadním sedadle. Z husté mlhy pomalu vystoupil nekroskop a Darcy mu otevřel dveře spolujezdce.

Harry nastoupil, podíval se na Darcyho a řekl: „Sám dobře víš, že tohle opravdu nemusíš. Dopravní prostředky jsou to poslední, co potřebuji. Určitě existuje spousta lepších činností, jak bys mohl trávit svoje volno.“

Darcy pokrčil rameny a otočil klíčkem. „Harry, pro nás jsi tím nejcennějším, koho ve svých řadách máme. Nevíme, jestli to bude klapat a jestli s tím budeš souhlasit, ale jednou bychom tě rádi viděli v čele pobočky. Sám ale víš, že jsme během posledních dvou let přišli už o dva ředitele…“

„Takže na mě hodláš dávat pozor... Jo, to už vím.“

Rozjeli se a Layard se na zadním sedadle s trhnutím probral, „Co? Och, Aleku!“

Harry cítil, jak se Darcy na vedlejším sedadle přikrčil. Otočil svou bledou, zamračenou tvář k lokátorovi, který už se za tu hloupost kousl do rtu. Ať už chtěl říct cokoliv, Darcy ho předešel:

„Kene, to jsi takový blbec už od narození, nebo jsi zmagořil až během života?“

„Já...“ začal Layard. Potom se podíval na Darcyho a Harryho. Pokrčil rameny a vzdychl. „Zrovna jsem se probudil. Co vám mám na to říct? Promiň... Harry.“ A hned se snažil změnit téma hovoru. „Jak to šlo? Podařilo se ti... popovídat si s ním?“

Nekroskop neměl ani na počátku večera příliš dobrou náladu a teď se mu ještě zhoršila. „Ano, podařilo se mi... popovídat si s ním,“ napodobil Kenovo zaváhání. „Docela jsme si rozuměli, i když jsem Jima Bankse za jeho života neznal. Připadá mi legrační, že okamžitě věděl mé jméno. Museli mu o mně vyprávět. A to jsme se znali teprve pár vteřin, ne podělaných osmnáct měsíců!“ Možná nemusel být ke Kenovi tak tvrdý, ale v té chvíli to tak cítil.

Než dorazili k další zastávce, kterou měli tu noc naplánovanou, v autě nikdo nepromluvil. Alespoň Darcy a Layard nic neslyšeli...

IV

Rozhovor s Keenanem Gormleyem a dalšími oběťmi

Jim Banks byl první muž, který se stal oběti neznámého vraha. Lépe řečeno, byl prvním policistou, který zemřel. Auto se blížilo k druhému hřbitovu, tentokrát ve čtvrti Muswell Hill. Nekroskop seděl na sedadle spolujezdce a snažil se na chvíli relaxovat. Zavřel unavené oči a pohodlně se opřel o staré kožené opěradlo.

Harry? Hlas patřil mrtvému, kterého vždycky okamžitě poznal a nikdy si ho nemohl splést. Byl to sir Keenan Gormley, první ředitel pobočky E. Harry? Harry, chlapče... Ani nevíš, jak jsem rád, že jsi živý a zdravý. Doneslo se mi, na čem právě děláš. Jsi nekroskop a máš velmi silné myšlenky. Někdy je nechtěně zaslechneme. Samozřejmé se na tebe těším už od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, že jsi zpátky ve světě živých. Ale držel jsem se zpátky a radši jsem se nehlásil, protože jsem věděl, že máš hodně práce. Rád bych, abys věděl, že jestli pro tebe můžeme něco udělat…? 

„Sire Keenane?“ zašeptal nekroskop sotva slyšitelně do zvuku motoru. „Rád slyším, že jste nablízku.“ Co říci člověku, který byl zpopelněn před více než dvěma lety? „Asi víte, že už nejsem... tím, kým jsem býval?“ Občas bývalo těžké povídat si s mrtvými.

Ano, víme o tom. Hlas sira Keenana byl plný smutku pro Aleka Kylea. A známe také některé z tvých starostí, Harry. Víme o tvé složité situaci. Ale sám víš, že to, co se stalo Alekovi, nepotká ani jednoho člověka za milion let. Byl úplně ztracený, jak pro svět živých, tak pro svět mrtvých. A bez něho bychom teď neměli tebe! Já vím, máš problémy, ale pro nás to je požehnání! Co by s námi bylo, co bychom dělali, kdybychom neměli nekroskopa? 

„Dobrá, co pro mě teď můžete udělat?“

Harry svou otázku rozhodně nemínil jako urážku. Velká většina byli jeho přátelé a mnoho pro něj znamenali. Bral je takové, jací jsou. Jejich nehmotná existence pro něho byla přirozeným posmrtným stavem. Rozhovory s mrtvými však přenášejí víc než jen slova, a proto i tentokrát sir Keenan chápal, že se nekroskop pouze ptá na to, co ho zajímá, a nikoho nechce urazit.

Hlavně ti chceme říct, že ten maniak má na svědomí mnohem více vražd než ty, které právě vyšetřuješ! Tady v Londýně už jich spáchal nejméně tucet. Všechny za úplňku, nebo nějaký ten den či dva před ním nebo po něm. Měl bych asi také dodat, že tyto oběti neznamenají pro lidstvo žádnou velkou ztrátu... a ani nás nijak zvlášť neobšťastňují. Mám-li být upřímný, jsou to povětšinou všelijací kriminálnici.

„Lidé z podsvětí?“ Harryho to nepřekvapilo. V Londýně vždycky bývaly války gangů, a nejspíš také vždycky budou. Většinou to byly potyčky kvůli teritoriu. „Byli z East Endu?“

Většinou ano. Ale mají ústa na zámek, Harry, neřeknou vůbec nic! Pořád plkají o zlodějské cti a podobných nesmyslech. Ale stejně se svým osudem už nic nenadělají. Jenže teď ses do toho pustil ty a všechno se tím změní! Jsi nekroskop, žádný ,špinavý fízl´, jak by řekli oni. S tebou si nebudou připadat jako práskači. Nebudou to brát jako zradu.

„Kolik myslíš, že toho ví?“ Harry byl zvědavý. Zatím toho o případu moc nezjistil a neměl se čeho chytit.

Obávám se, že to ti nemůžu s určitostí říct, odpověděl mrtvý muž. Ale jakákoli informace je lepší než nic, že? 

Harry v duchu přikývl. „Všechno mi řekni, ať si o tom udělám nějaký obrázek.“

K vraždám došlo během posledních tří let a všechny se staly v době kolem úplňku. Policie si je však nijak nespojila, protože v tomto časovém období došlo ke spoustě podobných zločinů. Jediné, co je mohlo spojovat, byl fakt, že všechny zůstaly nevyřešené. Kromě toho poslední tři vraždy (které předcházely vraždám policistů) spáchal jakýsi vlčí muž nebo osoba, která se za vlka převlékala. Zdálo se, že maniak začal věřit tomu, že je vlkodlak, teprve nedávno. Vlčí maska byla druhým pojítkem vražd, jenže tento fakt zůstal vyšetřovatelům skrytý. Tvář vraha totiž viděly zatím jen oběti. Oběti, a nyní také nekroskop Harry Keogh...

Teprve hrůznost posledních tří vražd - jejich modus operandi - společně se zabitím Bankse, Stevense a Jakese konečně zalarmovala odpovědná místa. Ta si zločiny mylně vysvětlila jako běsnění masového vraha. Blázen to nepochybně byl, byl však jen obyčejným sériovým vrahem? Sir Keenan Gormley a Velká většina o tom pochybovali.

Harry měl pravdu. Série prvních, zdánlivě nesouvisejících vražd se odehrála na jednom území. Brutální člen jednoho gangu začal pomalu likvidovat muže ze soupeřícího gangu, téměř systematicky jednoho po druhem. A zdálo se, že když odpravil první půltucet obětí, začal zabíjení přicházet na chuť. Možná si uvědomil svou vlastní sílu a moc, kterou mu propůjčoval jeho zvláštní talent. Schopnost proniknout do mysli nepřítele a sledovat každý jeho krok. Nenáviděl policii? Dost možná. Určitě chtěl za každou cenu odstranit jakéhokoli vytrvalého soupeře.

Zdálo se, že jeho esoterické nadání spolu s chorobnou, a navíc zločinnou duší daly průchod odpornému vraždění. Lykantropie není jen pouhou fantazií, je to psychology popsaná a uznávaná mánie. Takto postižený člověk cítí potřebu roztrhat své oběti na kousky jako dravé zvíře. Měsíc v úplňku působí na jeho mozek stejně, jako přitahuje vodu v oceánech. Lykantrop cítí nesnesitelnou touhu po čerstvé krvi. Svou posedlost čas od času ventiluje zběsilým vražděním, které doprovází děsivým vytím.

Londýnský vlkodlak v sobě spojoval zuřivost divého zvířete s pokřivenou vychytralosti zkušeného kriminálníka. Takový byl tedy soupeř, proti kterému měl nekroskop stanout. Zatím však v pátrání po vrahově identitě nijak nepokročil...

„Co navrhujete?“ zeptal se sira Keenana Gormleye. Auto se rychle blížilo ke hřbitovu v Muswell Hill, k jejich další zastávce.

„Cože?“ Darcy Clarke pohlédl koutkem oka na Harryho. „Říkal jsi ně -

Harry sebou lehce škubl a zamumlal: „Ehm, jenom mluvím.,. sám se sebou.“ Věděl, co si espeři z pobočky E mysli o jeho schopnostech. Navzdory svým znalostem parapsychologie je vnímali jako velmi znepokojující. Zabořil se ještě hlouběji do sedadla, přepnul mysl do mentálního módu a řekl: Sire? 

V mysli mu zazněl smích Keenana Gormleye. Co navrhuji? Tak za prvé, být tebou bych se od něj příliš nevzdaloval. Darcy Clarke je ten nejbezpečnější muž, kterého znám - nebo kterého jsem znal. A když pominu jeho schopnosti, Darcy byl také vždycky dobrý kamarád. Bude pro tebe lepší, Harry, když zůstanete přáteli, ne nepřáteli. S tím jeho andělem strážným... Určitě by ses s tím vrahem nechtěl sám utkat, že? Takže si nestěžuj, že na tebe dává Darcy pozor. 

Budu si to pamatovat, odpověděl Harry. Na to jsem se však neptal. Nemluvil jsem o Darcym. 

Ne, samozřejmě vím, že jsi nemluvil o něm. Jen jsem si myslel, že by ti to nebylo na škodu připomenout. Jsem opravdu rád, že stále pracuješ pro pobočku E. Na chvíli se odmlčel a převracel Harryho skutečnou otázku

Myslím... a jeho hlas byl náhle mnohem vážnější, zamyšlenější. Říkám si, že bych nejspíš zkusil vypálit oheň ohněm. Jak jsme tak mluvili o Darcym a pobočce, vzpomněl jsem si na všechny ty úžasné schopnosti, které v sobě máš. Které můžeš doslova ovládat, kdykoli si vzpomeneš. 

Ano? Harry vyčkával.

Zdá se, že tvůj cíl ovládá nějaký druh telepatie. Zatím to pro něj byla výhoda. Jenže ty máš k dispozici všechny cvičené talenty z pobočky E. Tak proč mu nedat ochutnat trochu jeho vlastní medicíny, Harry? Jak tě tak znám, tohle je tvůj styl, ne? Oko za oko, zub za zub.

Harryho to zaujalo. Měl bych tedy pracovat s některým z telepatů pobočky? 

Vždyť už víš, s kým máš tu čest! Byl bys blázen, kdybys toho nevyužil! A sir Keenan mu vysvětlil, jak to myslí.

Harry o všem nějakou dobu přemýšlel a nakonec řekl: Možná to tak udělám, pokud k tomu bude vhodná příležitost. Teď se však musím rozloučit. Za chvíli si promluvím s Derekem Stevensem, druhým ze tří zavražděných policistů. 

Sir Keenan Gormley se však už stáhl. Harry cítil, jak se vzdaluje, jako by řekl něco nevhodného. Věděl, že se musí zeptat: Udělal jsem snad něco špatně? 

Cítil, jak jeho společník přikývl a po chvíli zdráhavě odpověděl: Někdy... u někoho... se stane, že na to prostě není připraven, Harry. Někteří lidé si na smrt nemůžou zvyknout. A někteří si na ni nezvyknou nikdy. Když jsem zjistil, že jsi na případu začal pracovat, sám jsem se snažil se Stevensem promluvit, stejně jako jsem mluvil s dalšími oběťmi. Abych ti ušetřil trochu času, víš? Harry cítil, jak vzdychl. Je mi líto, chlapče, ale... Derek Stevens si ještě nezvykl. 

Harry cítil, jak do něj Darcy jemně strčil loktem. Zvedl hlavu a zjistil, že auto stojí na parkovišti před hřbitovem v Muswell Hillu. Když už byli tady, řekl si, že to alespoň zkusí.

Nu, když nedáš jinak... řekl mu sir Keenan Gormley. Jeho hlas v šeptavé ozvěně pomalu mizel z nekroskopovy mysli. Koneckonců, jsi lepší než já, Harry, mnohem lepší... 

Z místa, kde stáli, bylo dobře vidět, jak je Muswell Hill vysoko. Pod kopcem se k jihu táhly noční ulice Londýna a připomínaly svítící pavučiny, utkané na zakřiveném horizontu. Déšť ustal, ale v Harryho bohaté představivosti chladný svit vzdálených lamp ve vlhkém vzduchu představoval odrazy milionů démantových kapek rosy, zachycených na veliké pavučině. Auta, ploužící se v ulicích, byla pavoučími dětmi, které se učily, jak tkát pavučiny.

Výhled byl skutečně inspirativní, nekroskop však sem kvůli němu nepřijel. Vešel na hřbitov a v metafyzické mysli mu zazněla změť ustaraných, vzrušených nehmotných hlasů. To ho okamžitě vrátilo zpět na zem. Překvapila ho ta ustaranost, ty obavy, které hlasy vyjadřovaly. Bály se o Stevense a pokoušely se na něj mluvit.

Nebylo těžké najít jeho hrob. Ležel v místech, kde byl hluk psychických hlasů nejsilnější. Jak se Harry přibližoval, hlasy metr po metra sílily. Kromě toho hrob poznal podle zbrusu nového náhrobku, čistého štěrku a čerstvých květin. A samozřejmě také podle Stevensova jména, jeho životních dat a epitafu:

Muž zákona a pořádku, 

který vždy bojoval až do posledního dechu.

Byl hanebně zabit

ve výkonu služby.

S bolestí vzpomínáme a víme, 

že v našich vzpomínkách 

bude žít navždy.

Byl to velmi smutný nápis. Blekotající troska muže v hrobě však byla ještě mnohem smutnější...

Bylo to přesně tak, jak Harryho sir Keenan Gormley varoval. Mrtvým se ho nepodařilo utěšit. Derek Stevens se se svou smrtí nechtěl smířit, nechtěl ji přijmout, nechtěl se nechat uklidnit, přestože celou svou bytostí věděl, že je mrtvý. Stále s tím bojoval. Bez ustání křičel děsem ze smrti, takže jeho hrob i celý hřbitov rezonovaly jeho neslyšnými výkřiky. Jeho rakev jako by nebyla rakví, ale celou v nějakém podzemním blázinci.

Zešílel? zeptal se Harry truchlících mrtvých v okolních hrobech.

Ano, zbláznil se žalem, bezmocí a hrůzou, nekroskope, odpověděl roztřesený hlas. Nejen živí dokážou truchlit. Také truchlíme pro živé, které jsme nechali na zemi a kteří nevědí, ze tady dole stále žijeme… a nikdy se to nesmí dozvědět! Protože jinak by celé dny seděli na hrobech a jejich kratičký život na zemi by byl promrhán stejně, jako je ten náš promrhán ve věčné temnotě smrti… 

Nekroskop chvíli neřekl nic. Překvapila ho citlivost odpovědi a hlas, plný osudové tragiky.

Promiň mi, ještě se neznáme. Harry uctivě zastínil své myšlenky před ostatními obyvateli hřbitova, aby byl rozhovor skutečně důvěrný. Vidím, že i když teď patříš mezi Velkou většinu, představuješ mezi nimi vlastně menšinu. Jsi pesimista mezi optimisty. Už jsem mluvil s mnoha mrtvými lidmi a upřímně musím říct, že jsem ještě nikdy neslyšel, že by někdo mluvil tak truchlivě jako ty. Dokonce i upíři se se svým stavem smíří poměrně brzy, a to neztratili jen život, ale i svou nesmrtelnost a nemrtvost. Nechci tě nijak shazovat, spíš se chci zeptat... jaký je důvod toho pesimismu? 

Na chvíli byl mrtvý potichu. Možná se lekl. Byl to skutečně nekroskop, jehož soucit všichni mrtví tak vyzdvihovali? Harry cítil, jak v hrobě roste napětí. K jeho úlevě se však rychle uvolňovalo. Konečně mrtvý promluvil: Máš pravdu, jak jinak, řekl neznámý hlas. Už jím neznělo to zoufalé chvění, spíše se zdál flegmatický a nezúčastněný. Musíš mi odpustit mé pochyby a lítost, Harry. A ten nedostatek víry. Je to pro mě těžké. Jsem bývalý kazatel a je pro mě těžké nechat si od někoho kázat, stejně jako je těžké přiznat si, že jsem ztratil víru. A tys mi teď otevřel oči, a to jsi o tolik mladší než já! I přes svůj věk mluvíš tak... přesvědčivě! Řekl jsi to velmi dobře. Možná bys měl obléknout sutanu a stát se farářem? Nebo by z tebe mohl být dobrý filozof. Studoval jsi někdy filozofii. Harry? 

Trochu, odpověděl nekroskop, i když to nebyla tak úplně pravda. Lépe řečeno, kdysi jsem rád hrával slovní hříčky s opravdovými mistry. Vím, jak argumentovat, jestli to je to, na co se ptáš. Víc už radši neříkal. Na druhou stranu, řeč mrtvého mu hodně objasnila.

Celý život tento muž kázal o Bohu a o životě po smrti. Jenže teď je sám mrtvý a... kde je Bůh? Proč nevzal všechny ty duše k sobě, nepřivinul je na svá prsa? Nekroskop a ani bývalý kazatel na tuto otázku neuměli odpovědět. Proč si je Bůh k sobě nezavolá? Harry vždycky o katolické víře pochyboval a fakt, že si Bůh mrtvé duše nevyzvedl, v něm tyto pochyby ještě zvyšoval. Celou pravdu měl teprve odhalit, na jiném světě a v jiném čase.

Harryho úvahy o prekérní situaci mrtvého kazatele jeho společník samozřejmě zaslechl, a okamžitě odpověděl: Opět máš pravdu. Už za života bylo těžké přesvědčit mé ovečky o pravé víře. O co těžší je přesvědčovat mrtvé, když se nedočkali slibovaného zmrtvýchvstání? 

Harry přikývl. Ano, musí to být těžké. Všiml jsem si, že stále ještě mluvíš jako kněz. 

A pořád ještě v hloubi duše přemýšlím, jako bych byl kněz! Jenže má slova tady zní tak zbytečně, tak prázdně! Dokonce i mně samému! A nejhorší je, že už nemůžu mluvit o žádném časovém úseku, nemůžu jim slíbit hodinu, ve které budou vzkříšeni. Když však mluvím s někým živým, jako jsi ty, a cítím tvé živoucí teplo, zase věřím, ano, už zase věřím! Jestli už není nic jiného než tato temnota, tento očistec, proč bys přišel připomenout nám naši minulost? Je to důkaz nádherné, světlé budoucnosti! Protože Bůh vždycky byl, je a také bude!

Nebeský posel? Harry se tak rozhodně necítil.

Ale ano! Jsi! Trval na svém kazatel. Přinášíš světlo do míst, kde je věčná temnota, a naději tam, kde už žádná nezbyla. Znovu zapaluješ oheň! Ano, a myslím, že vím, co tě sem přivádí. Je to duširvoucí křik toho ubohého blázna, jemuž kdosi vzal předčasně život. Přišel jsi, abys ho utěšil. Mám pravdu? 

Ne tak docela, zavrtěl hlavou Harry a věděl, že to jeho společník vycítí. Budu rád, když ho budu moci utěšit. Ve skutečnosti jsem se ho přišel zeptat na několik věcí. Potřebuji vědět, kdo ho zabil, abych mohl pomstit zlo. 

Pomsta? Hlas kazatele byl náhle tichý.

Oko za oko, zabručel Harry.

Copak ty bys nedokázal nastavit druhou tvář?

Aby vrah vyvázl a mohl dál vraždit, jak se mu zachce?

V tomto se neshodneme, Harry.

Ani já se nemstím rád. Přesto však vykonám, co bude potřeba.

Nebojíš se, že se přitom snížíš na úroveň toho vraha?

Řekni to tomu tuctu obětí, které díky němu leží dva metry pod zemí!

Nechtěj po mně požehnání, zavrtěl kazatel nehmotnou hlavou.

Pomoz mi získat k němu přístup, o nic jiného tě neprosím. Řekni ostatním, ať toho nechají. Zatím mu nejsou nic platní a já bych je musel překřikovat.

Derek Stevens je všechny málem připravil o rozum. Veškeré obyvatele hřbitova přivedl na pokraj nervového zhroucení. V jeho blízkosti neměli ani trochu klidu. Nemohli spolu mluvit ani nahlas přemýšlet. Zahrnovali ho útěšnými slovy, ti drsnější nadávkami a hrozbami, avšak Stevens zůstával neutišitelný. Hřbitov v Muswell Hillu se živým lidem zdál jako opuštěné místo klidu a odpočinku. Mrtvým obyvatelům se však zdál hlučnější než blázinec.

Nu, řekl si Harry, sir Keenan mě koneckonců varoval. Sedl si na nedaleký hrob a hukot hlasů trochu utichl. Mrtví vycítili jeho přítomnost a stáhli se, aby mohl začít mluvit. Netělesné hlasy pozvolna utichly do šepotavého šumu a nakonec úplně ztichly. Mrtví čekali, co řekne.

Na hřbitově však úplné ticho nezavládlo. Ze země zaznívalo vzlykání, které mohli slyšet jen mrtví a nekroskop. V hrobě ležel muž se zlomeným srdcem, které ještě nestačilo shnít. Jeho duše, která neměla kam utéct, trpěla v temnotě hrobu, kam se tak nespravedlivě dostala. Mysl se muži téměř úplně vymkla z rukou a třepala se na pokraji úplného zešílení, zbavená pěti pozemských smyslů.

Nekroskopovi se v paměti na kratičký okamžik objevila ilustrace z nějaké staré knihy. Možná ji vyvolaly myšlenky na blázinec. Na obrázku byl nakreslený muž, který ležel na rozbitých dlaždicích, pokrytých starou špinavou slámou plnou červů. Byl schoulený do polohy embrya a kolem něj neúnavně obcházely přízračné postavy s prázdnými pohledy a slinami kapajícími od úst. Harry si představil, že scénu v jeho hlavě podbarvuji protesty, prosby a výhružky Velké většiny. Takhle si připadá Derek Stevens? Musel se zeptat sám sebe.

Své myšlenky si nezaštítil, takže je všichni mrtví okamžitě zaslechli.

Anóóó! zavzlykal Stevens a přimkl se k Harrymu. Jako by ho chtěl obejmout a cítit jeho živoucí teplo.

Kdokoli jiný by se okamžitě odtáhl. Nikdo by si nechtěl připustit myšlenku, že se k němu tiskne mrtvola, i když jen na duševní úrovni. Jenže Harry byl nekroskopem a mrtví byli jeho přátelé. Nikdy by se od Stevense neodtáhl, stejné jako by se živý člověk neodtáhl od nemocného kamaráda v nemocnici. Proto podvědomě obklopil mrtvého muže svým teplem a nechal jej, aby z něj chvíli čerpal. Ne však příliš dlouho. Něco ho varovalo, aby se příliš dlouho nepoddával tomu věčnému chladu, který z mrtvého vyzařoval.

Odtáhl se a muž hned vykřikl: Ne! Neodcházej! Kdo jsi? Co jsi? Nějaká sestra? Doktor? Vím, že jsi naživu, protože jsi teplý! Cítím to teplo. Ale ostatní... tady… všichni jsou tak studení! Prosím, řekni, řekni, řekni mi... musíš mi říct, že mi všichni lžou! Musím si být jistý, že jsem... naživúúú! Věta na konci přešla v nářek, ve vzlykavý výkřik, který jako by se potopil do země, ze které vycházel.

„Já jsem naživu, to ano.“ Harry promluvil nahlas, i když tichým hlasem. Bylo to tak pro něj snazší a pro Velkou většinu totéž jako mentální komunikace. „Bohužel však nejsme v nemocnici, Dereku. Jmenuji se Harry Keogh a jsem ten, koho nazývají nekroskopem. Občas si přeji, abych jim nebyl. Jako třeba dnes.“ Neexistoval lepší způsob, jak mu to říci. Snažil se tónem svých slov zmírnit to, co řekl, přesto si připadal jako zrádce.

Néěééé! nechtěl si pravdu připustit mrtvý. Kde jsou mí rodiče, má žena, rodina, všichni přátelé! Celý můj svět… To jsem je navždy ztratil? Jeho poslední slovo zaniklo v šepotu.

„Neztratil jsi je,“ Harry měl tvář mokrou od slz a v hlase mu znělo vlastní utrpení. „Stále žijí, Dereku. Museli přijmout to, co ty přijmout nechceš. Viděli tě, mohli si na tebe sáhnout, a proto pochopili, že se od tebe musí odpoutat. Smysly jim jasně řekly, že ty tvé... už nepracují.“

Vzlykání ustalo a dlouhou chvíli bylo překvapené, bezdeché ticho. Zdálo se, jako by mrtvi zadrželi dech a čekali, až jej nabere i Derek a bude pokračovat ve svém třeštění. Nekroskop cítil, že už už začíná, a rychle ho umlčel.

„Můžu jim říct, že už jsi v pořádku,“ řekl mu. „Celé tvé rodině, přátelům, Jimovi Banksovi i Georgi Jakesovi. Jsem jediný člověk, který s nimi může mluvit. Můžu jim ulehčit jejich úděl, dát jim sílu dál existovat. Tví dva mrtví přátelé také nežijí, ale už se s tím vyrovnali. Jestli nechceš, nikomu nic neřeknu. Nebo... můžu jim povědět, v jakém jsi stavu. To bych ale opravdu nerad. Začali by se mučit strachem o tebe... prožívali by stejné peklo jako ty.“

To určitě ne, nemohli by prožívat nic podobného. Neexistuje horší peklo, než je toto! odpověděl konečně mrtvý muž. Harry však v jeho hlase zaslechl cosi, co ho donutilo připadat si jako inkvizitor. Jako by mrtvému vyhrožoval nebo se ho snažil k něčemu přinutit. Však ano! vykřikl Stevens a zdálo se, jako by se při tom ušklíbl. Vyhrožuješ mrtvému! Tak takový je ten nekroskopův pověstný ,soucit´! Vůbec nejsi takový, jakého tě popisují! Jak mám tedy věřit všem těm žvástům, kterými mě krmíš? 

Harry se náhle uvolnil a snad se i pro sebe usmál skrz slzy. Slovní hra, kterou rozehrál, se začala obracet směrem, kam ji chtěl doslat. „Nejsi žádný blázen, Dereku,“ řekl mrtvému. „To bys nedokázal tak dobře argumentovat.“

Blázen? podivil se jeho společník. Proč bych měl být blázen? Stále mu v hlase zaznívala hořkost, ale Harry cítil, že už je další záchvat zažehnán. Ano, opravdu jsem se možná zbláznil žalem, použil mrtvý stejná slova, jako před chvílí kazatel. Mučí mě vědomí, jak jsem bezmocný. Nejsem ale žádný blázen! Mám tvrdou hlavu, to je vše. Nikdy jsem neuměl prohrávat, nedokázal jsem vzdát jedinou hádku nebo nevyřešený případ. Sakra, vždycky jsem byl takový! 

Samozřejmě. A jaký byl v životě, takový byl i po smrti. Ale i ten, kdo neumí prohrávat, musí nakonec přijmout konečný verdikt.

Harry cítil, jak si mrtvý povzdechl. Věděl, že toto jsou fakta, se kterými se bude muset vyrovnat. Nekroskop však věděl, že by neměl příliš kopat do poraženého a ponechat soupeři možnost, aby hádku prohrál se cti.

„Stejně nakonec bude po tvém,“ prohodil nedbale.

Cože? Jak to myslíš? Stevens byl znovu ve své kůži. Z jeho hlasu dávno zmizely vzlyky. Povzbudila ho představa vítězství, i když se už všechno zdálo ztracené. Jak by vlastně mohlo být všechno ztracené, když je pořád zde, pořád může bojovat? Co? Jak bych mohl vyhrát? 

„Můžeš a vyhraješ,“ ujistil ho Harry. „Protože nakonec... skončíme všichni ve stejné jámě! Úplně každý!“

Cože? zeptal se udiveně mrtvý.

„Smrt trvá věčnost,“ vysvětloval Harry. „O nic jsi nepřišel, Dereku. Tvá situace je pouze dočasná. Se všemi, se kterými ses musel nedávno rozloučit, se zase brzy setkáš. Jenže to už třeba ani nebudeš chtít!“

Nebudu chtít? zeptal se udiveně Derek. Nebudu se chtít znovu setkat s... 

„Zestárneš, Dereku, a oni také. Zestárneš ve svém mentálním posmrtném stavu. Oni zestárnou fyzicky. A možná se ti to nebude líbit. Budou mít nové přátele a... změní se. Zrovna jako ty. Ale kdo ví, jak to bude? Možná budou jako ty, stejně vzpurní a vzdorovití. A pak tě budou potřebovat, abys jim ukázal, jak ses tím poprat. Stejně jako by ti to teď ukázali ostatní mrtví, kdybys je k sobě pustil.“

Copak se tu můžu s někým skamarádit?

„Ano, a kromě toho tu jsou i tví staří přátelé! Jim Banks není daleko. Když se budeš snažit, určitě se naučíš, jak s ním mluvit.“

To jsem byl tak sobecký?

„Ne, jen vyděšený. A vystrašil jsi také ostatní mrtvé! Občas se totiž stane, že někoho, jako jsi ty, ztratí. Někteří zemřelí se utopí ve svém smutku a jsou ztraceni navždy. Mrtví si už začínali myslet, že skončíš také tak, Dereku.“

Takže přivolali na pomoc tebe...

Harry zakroutil hlavou. „Nepřisel jsem ti pomoci. Naopak jsem tě přišel požádat o pomoc! Už mi pomohl Jim Banks a doufám, že pomůže i George Jakes.“

Jim, George a já... Mrtvý muž pochopil, o co jde, a Harry cítil, jak je vzrušený. Mohli bychom vyřídit účty, že? Zaútočit na něj z hrobu. Co bys tedy chtěl vědět? 

Harry mu vysvětlil, co chce slyšet, a Derek mu vše řekl a ukázal. Jako vždycky. Harry se cítil jako v první řadě kina...

Když bylo po všem, Harry se s Derekem Stevensem rozloučil a chystal se odejít ze hřbitova.

Harry! zavolal na něj kazatel. To bylo... úžasné! Je vidět, že opravdu umíš argumentovat! 

„Však jsem ti to říkal,“ odpověděl Harry. „Měl jsem však jednu výhodu. Věděl jsem něco, co vy mrtví nemůžete vědět.“

Co?

„Je to věta, která je napsaná na jeho náhrobku. Nechali ji tam vytesat lidé, kteří ho znali mnohem lépe než vy nebo já. Je tam napsáno, že byl muž, který ,vždy bojoval až do posledního dechu´. A boj ještě není u konce.“

Nekroskop musel vykonat ještě jednu návštěvu. Bylo to setkání, na které se vůbec netěšil, stejně jako se netěšil na místo, kde se mělo uskutečnit. Bylo v policejní márnici ve Fulhamu, kde v mrazicím boxu ležel George Jakes a čekal na něj. Něco jiného je mluvit s mrtvými, a něco úplně jiného je konverzovat se zmasakrovanou hromadou čehosi, co už nelze ani identifikovat a co páchne krví, vnitřnostmi a podobným sajrajtem, který je normálně ukrytý pod kůží!

Harry musel sám sebe přesvědčit, že to je nutné. Cestou řekl svým kolegům, co mu pověděl Derek Stevens:

Bohužel, věděl toho méně než Banks. Když Bankse zabili, Stevens si jeho vraždu nedal hned do souvislosti s případem, na kterém právě dělal. Banks vyšetřoval gang zlodějů aut, byl však zabit jakýmsi maniakem, který měl možná na svědomí celou sérii předchozích vražd. Že by Banks pracoval i na tomto? Jediná věc, kterou Stevens s jistotou věděl, byla stopa, která Bankse zavedla do autodílny v East Endu. Věděl také, že tuto práci chtěl jeho přítel dovést za každou cenu do konce. Stevens tedy vyčkával, dal hlavu dohromady s Georgem Jakesem a společně plánovali, jak dál. Jejich nadřízení věděli, jak si byli s Banksem blízcí, a proto případ svěřili nezaujatým kolegům. Ani o nich se však nedalo říct, že by byli skutečné nezaujatí.

Byl zavražděn policista, jeden z nich, a je známo, že všichni policisté drží při sobě. Stevens a Jakes byli každopádně od případu odvoláni.

Stevens si říkal, že jestli je skutečně nějaká spojitost mezí Banksovou vraždou a autodílnou, jejich zisky na chvíli poklesnou. Majitelé se budou snažit moc na sebe neupozorňovat, dokud se neujistí, že je čistý vzduch. V tom případě by teď nemělo cenu dílnu prohledávat, protože by tam nejspíš nic nezákonného nenašli.

Následující tři týdny nebo měsíc bylo opravdu nahlášeno méně krádeží aut. To však mohla být náhoda, a kromě toho Stevens stále nevěřil, že má dílna nějakou souvislost s Banksovým zavražděním. Mezitím měsíc prošel novem a znovu narůstal do úplňku. Krádeží aut začalo opět přibývat. Nakonec někdo ukradl dvě porsche a policisté se rozhodli, že prohlédnou garáž. Měsíc byl takřka v úplňku.

Stevens a Jakes si mezitím to místo mnohokrát prohlédli. Bylo to zrušené, mnohopodlažní parkoviště, které kdysi patřilo městu. Dnes z něj zbyla betonová kostra a přízemí plné dílen. Ve vrchních patrech byly jen opuštěné prostory, plné louží dešťové vody. Používané bylo jen přízemí a suterén. Přístup do dílny však nebyl nijak snadný. Podzemí nemělo žádná okna a jeden ze dvou původních vjezdů byl zazděný. Zbýval vjezd, který vedl na nepoužívané rampy. Uprostřed stála závora, ovládaná hlídačem, a následovala ocelová, mechanická vrata. Do podzemí nepronikalo denní světlo, používali zde jen umělé osvětlení. Dovnitř se dostali pouze zákazníci, kteří si tam nechali opravit auto. Nikdo jiný. Policistům bylo jasné, že budou muset provést úřední prohlídku.

Pří obhlížení budovy zažili Stevens a Jakes stejný pocit, jaký před nimi cítil Banks. Zdálo se jim, že něco nebo někdo vnikl do jejich myslí. Byl to tak zvláštní a nepřirozený pocit, že se s ním jeden druhému sotva svěřili. Možná měli oba dojem, že jím to všechno začíná lézt na mozek. A Stevens nebyl úplně ve své kůži. Ani jeden z nich to zatím nebral příliš vážně a rozhodně se o tom nerozpovídal před svým kolegou. Derek Stevens si vše vysvětlil pocuchanými nervy a ztrátou Jima. Už jsem však mluvil s oběma a vím, že měli úplně totožné symptomy.

V myslích se jím usídlil ten vlčí muž, neboli lykantrop z vlastní vůle. Asi si jich všiml, když kolem garáže poněkolikáté prošli a promýšleli prohlídku. K té však nikdy nedošlo...

Před pěti dny v noci se Stevens vracel autem z práce. Druhý den měl být úplněk. Silnice byla mokrá a stále trochu pršelo. Zastavil na červenou. Semafor řídil dopravu před nadjezdem kolejí, který se opravoval. Kamion, který jel za ním, však nezastavil. Jediné varování, kterého se mu dostalo, byl ten děsivý hlas v jeho mysli. Uslyšel odporný chechot a bublavý mentální chrapot: „Rozluč se se životem, sráči!“ Potom se ozvalo vytí, jako by se nějaký blázen snažil napodobit vlka.

Kamion narazil do auta zezadu a zprava. Vůz se roztočil nalevo, prorazil provizorní svodidla a spadl z výšky deseti metru na koleje pod napětím...

Darcy Clarke přikývl. „Četli jsme to v novinách. Pád ho musel zabít, a pokud ne, dodělala ho elektrika. A to do auta ještě za dvě minuty narazil vlak metra! Jen zázrakem nevykolejil a nedošlo k dalším zraněním.“

Harry přikývl. „To je vše, co mi Derek Stevens řekl. Takže mi už jen zbývá promluvit si s Georgem Jakesem. Lépe řečeno s tím, co z něj zbylo.“

„Harry,“ řekl tiše Darcy. „Vím, že už jsi leccos viděl, ale policie nás varovala. Tenhle mrtvý je, však víš... není na něj pěkný pohled. Jakes nemá rodinu, takže se jeho mrtvolu ani nesnažili dávat do pořádku. Zůstal tak, jak ho náš bláznivý kámoš před třemi dny opustil. Policie jeho tělo k dalšímu vyšetřování nepotřebuje, takže pozítří bude mít kremaci. Jakes byl zapřisáhlý ekolog a vždycky chtěl, aby bylo jeho tělo po smrti spáleno. Říkal, že už tak máme málo životního prostoru a nemusíme si ještě plnit zemi mrtvým masem... To jsou jeho slova, ne moje, Harry. Tak mi to alespoň tlumočil jeho šéf.“

Harry nad tím chvíli uvažoval a nakonec řekl: „Máš pravdu, Darcy. Už jsem opravdu leccos viděl. Branický zámek... byl jeden velký hnus! Stejně ti děkuju za upozornění. Nejspíš bych s ním mohl navázat kontakt odsud, nebo s ním mluvit ze svého pokoje v ústředí pobočky. Jenže to není můj styl. Když po někom něco chci, musím pro to také něco udělat. Takže za ním stejně pojedu.“

Netrvalo dlouho a byli na místě...

Harry dobře věděl, že každý mrtvý je úplné jiný. S Jimem Banksem nebylo tak docela lehké pořízení, ale dalo se to zvládnout, Derek Stevens byl tvrdohlavý, nechtěl se nechat porazit a nebyl ještě připraven zemřít. Harrymu připomínali lidi, kteří se oblékají tak, aby na ostatní udělali dojem. Uvnitř byli obyčejnými lidmi, navenek se tvářili jako drsní policisté. Ano, takoví byli. Jenže George Jakes byl úplně jiný. George býval opravdu tvrdý chlap. A stále jím zůstal.

Jen zřídka dokázal být na lidi opravdu laskavý. Byl vlídný jen v případech, kdy mu to jeho vnitřní kód dovoloval. Když se měl nekroskop s takovým mrtvým setkat, vždycky raději zastínil všechny své myšlenky.

Policejní patolog zavedl Harryho a jeho přátele na oddělení Neobjasněných a podezřelých úmrtí. Měl na sobě lékařský plášť, který byl původně bílý, jenže před chvílí dokončil ve vedlejší místnosti pitvu. Cestou si s nimi přátelsky povídal a vedl je k zamčeným dveřím, před kterými si utřel ruce do pláště a sundal lehké gumové rukavice. Odemkl a pustil je do ledové márnice. Než odešel, ještě jim řekl. „Až budete hotovi, doneste mi prosím klíč.“ Možná řekl ještě něco jiného, ale oni už nic neslyšeli. Všechny zvuky jako by zanikly v morbidní auře místnosti.

Clarke a Layard kráčeli tiše za Harrym, který přecházel od jednoho boxu ke druhému a prohlížel si cedulky. Nakonec našel popisku ,George Jakes´ a zastavil se. Oba jeho kolegové zůstali stát trochu stranou. Darcy se od nervového vypětí na Oxford Street necílil po psychické stránce příliš dobře a Layard nikdy nemusel vidět úplně všechno. Co když je bude Harry opravdu potřebovat...? Ten zavrtěl hlavou a nechal je, ať ještě kousek poodstoupí. Potom vysunul box.

Tak co je nového, nekroskope? zeptal se George Jakes. Jeho tvář byla stažená v děsuplný škleb, který už bude nosit navždy... nebo dokud mu neuhnije Než mohl Harry odpovědět, mrtvý si přečetl jeho omráčené myšlenky a mnohem tišším hlasem se zeptal: Hej, to je to tak zlé? Srandovní je, že já sám nic necítím! Ale vidět se takhle v barvách mi na náladě také moc nepřidává. Co kdybychom to teď vypnuli, nekroskope? Beztak jsem nikdy neměl rád, když jsem se na sebe musel dívat na nějakém domácím videu, víš? V této chvíli už v Georgeově hlase nezůstalo nic z původního humoru. A Harry si v té chvíli uvědomil, že se mrtvý na sebe celou dobu díval jeho očima!

Rychle zabouchl box, hrábl po ocelové židli, aby znovu získal rovnováhu, a nakonec na ni těžce dosedl. „Georgi... já... jak se ti mám omluvit? Mrzí mě to.“ Co ostatně mohl v podobné situací říct?

Box byl zavřený, přesto Harry stále viděl jeho obsah. Byl vypálen v jeho paměti se všemi krvavými detaily. Darcy však neměl úplně pravdu. Někdo se snažil, aby mrtvola vypadala alespoň trochu snesitelně. Harry si všiml zřetelných stehů, které vypadaly, jako by někdo nepořádně zalátal hrubý potrhaný pytel. Zřejmě Jakesovo tělo sešili, aby vůbec drželo pohromadě a nerozpadalo se do všech stran,

Harry záměrně vytlačil obrázek z hlavy, aby jej Jakes nemohl vidět. Potom se zhluboka nadechl a vzpomněl si, co mu řekl Jim Banks. „Alespoň jsi to necítil až do konce, Georgi. Není ani možné, abys to celé cítil.“

Cítil jsem toho dost, odpověděl Jakes. Víc než dost. Stačilo to na to, abych se ocitl tady, mezi mrtvými! Zdálo se, že by rád na svůj zážitek zapomněl, zatím to však nebylo možné. Tak se do toho pusťme, Harry. Vím, co po mně chceš, tak ať to máme co nejdřív za sebou... 

Žil jsem sám, neměl jsem žádnou rodinu, začal Jakes vyprávět svůj příběh. Jediní opravdoví přátelé, které jsem měl, byli u policie. A nebylo jich zrovna mnoho. Pracoval jsem jako policista od osmnácti do čtyřiceti, ještě před pár týdny. A stejně jako ty, Harry, i já jsem měl vždycky štěstí na všelijaké nechutné případy. Jako bych přitahoval všechny ty násilníky, vrahy a žháře, pasáky a zvrhlíky. Lepila se na mě veškerá špína ulice. Proto jsem měl vždycky jen pár dobrých přátel a nikdy jsem se nechtěl oženit a mít rodinu. Pohyboval jsem se příliš blízko všemu tomu svinstvu a nechtěl jsem do toho zatahovat další lidi. Nebo snad... snad v tom byla i má nedůvěřivost. Zdálo se mi, že důvěru dnes zneužívá příliš mnoho lidí, a nechtěl jsem se sám ocitnout ve zranitelné pozici. Vědět jsem o sobě, že jsem jeden z nejlepších poldů, co znám, a nechtěl jsem se v životě spoléhal na nikoho jiného. 

A ani lidé se se mnou příliš nesnažili skamarádit. Dokonce ani ostatní policisté, pokud to nebyli mí dobří kamarádi. Neměl jsem asi zrovna nejlepší pověst. Moc jsem kouřil a pil levnou whisky... ale vždycky jsem splnil úkol. Zvlášť když to byl případ, se kterým nikdo jiný nechtěl mít nic společného. Dokázal jsem být pěkně tvrdý, protože jsem si navzdory všem těm zlozvykům udržoval tělo ve formě. Věděl jsem, že by mě mohl dostat jen nějaký pěkně ostrý hajzl. A to on byl...

Za normálních okolností bych se do toho nenechal namočit, jenomže situace byla vážná. Bylo mi líto, co se stalo Dereku Stevensovi. Jeden den jsme spolu pracovali, druhý den... byl mrtvý! Někdo ho naboural a ujel! Jeho smrt každopádně ještě podpořila mou teorii. Člověku je lépe, když žije sám. Už jenom pro případ, že zemře. Alespoň po sobě nezanechá nikoho, kdo by za něj truchlil. Po Derekově smrti jsem cítil hořkost s celým světem. Pořád jsem si však neuvědomoval, že by mohla mít Jimova a jeho smrt něco společného. Ani Jimovu vraždu jsem nespojoval s gangem zlodějů aut, který vyšetřoval.

Pro jedno jsem se však rozhodl. Ať získám povolení k prohlídce, nebo ne, zítra se podívám do té dílny v East Endu. Nikdo a nic mě nezastaví! Dopustil jsem se však zásadní chyby. Všechno jsem si promýšlel ve chvíli, kdy jsem s rukama v kapsách a čtyřicátou cigaretou toho dne přecházel před garáží a naposledy si ji obhlížel, než do ní druhého dne naběhnu. Poslouchal mě, jak jinak! Věděl jsem, že ho mám zase v hlavě. Jenže jsem to připsal depresi a nervům.

Ale tak to chodí. Chybami se člověk učí... a všichni jednou musíme zemřít.

Zrovna jsem chtěl odtamtud zmizet, když jsem uviděl náklaďák, jak vyjíždí z garáže na silnici. V kabině seděli dva chlapi a celým okolím začala dunět divoká hudba. Jungle, taková ta karibská směs, jakou zpíval tvůj jmenovec Harry Belafonte, jenže tahle byla mnohem drsnější. Neptej se mě, co to bylo zač, já se v hudbě nikdy nedostal dál než k Billovi Haleymu, Litlle Richardovi a Fats Dominovi. Určitě to bylo něco karibského, z Jamajky nebo tak. A odtamtud musel pocházet i chlap, který seděl v kabině.

Byl to typický rastafarián, na hlavě mastné dredy a tak vůbec. Náklaďák přefičel kolem mě a do mě se zabodly jeho oči, stejně černé jako jeho spletené vlasy. Ty oči jako by říkaly: „Však se ještě uvidíme, bílej!“ A to měl pravdu…

Chlápek za volantem byl o takové tři, čtyři roky mladší. Byl to běloch, vlastně byl hodně bledý, s beďary po celém ksichtu. Měl trochu velkou hubu, jakoby vytahané rty, takže vypadal jako nějaký idiot A vlasy ostříhané na ježka. Jo, já vím, Harry. To myslíš, že jsem tu jen tak ležel a nic nedělal? Párkrát jsem si promluvil s Jimem Banksem a je mi jasné, že to musel být Skippy. Tehdy jsem to ale ještě nevěděl. Ti chlápci vypadali jako dva otrapové, kteří pracují v dílně, A nakonec se z nich vyklubali vrazi, kteří na mě čekali doma!

Jak už jsem jednou řekl, kdybych nebyl psychicky na dně, možná bych vycítil, že něco nehraje. Jenže než jsem na to přišel, už bylo pozdě.

Můj byt byl v přízemí. Další dva nájemníci bydleli nade mnou a pracovali vždycky do noci. Zbytek domu byl opuštěný. Nevím přesně, kolik bylo, když jsem dorazil domů. Asi něco před sedmou. Pouliční lampy už totiž svítily. Otočil jsem klíčem v zámku a zdálo se mi, že se trochu zadrhl. Otevřel jsem dveře, vesel dovnitř a snažil se rozsvítit.

A v té chvíli mi bylo vše jasné. Ale to už bylo pozdě.

Přímo před domem stála lampa, která svítila do pokoje skrz záclony na oknech. Nebyl jsem uvnitř ani minutu a věděl jsem, že tam někdo je. Prostě jsem to cítil, jako bych měl v puse divnou chuť nebo cítil nezvyklý pach. Podezřelý byl nefunkční vypínač... a také ty stíny v místech, kde normálně žádné nebývají.

Dodnes nevím, kdo nebo co mě praštilo do hlavy. Když jsem se vzpamatoval, koberec pode mnou byl nasáklý krví a za uchem jsem si nahmatal měkké místo. Myslím, že jsem byl na zemi maximálně pár vteřin. Pohnul jsem se a snažil se posadit. V té chvíli jsem zaslechl odporný hlas: „ Ten má ale tuhý kořínek, hajzl jeden!“ Neznámý mluvil výrazným přízvukem lidi ze severu. Druhý hlas, hluboký, zastřený a hrdelní, odpověděl:

„To teda jo. Vsadím se, že uvnitř nebude tak tvrdý, co, kámo?“ Byl to hlas, který už nějaký čas zazníval v mé hlavě!

Otevřel jsem oči, abych zahlédl jeho tvář.

Byla to vlčí tvář, kterou popisoval Jim Banks, jak jinak. Šílené oči, které na mě zíraly z otvorů masky, byly černé a lesklé jako uhlíky, lidské... a přece jakoby nelidské! Potom mě kopanci povalili na záda, ta stvůra mě zasedla a ukázala mi své drápy. Na ruce měla navlečenou svářečskou rukavici, ze které čouhalo pět skalpelů!

Jak už jsem řekl, v bytě byla skoro úplná tma. Jediné světlo dovnitř propouštěly vzorky na záclonách. Přesto jsem rozeznal Skippyho tvář, jak se naklání přes rameno toho šílence. Viděl jsem, jak náhle zbledl, nedokázal už dále přihlížet a musel se odvrátit.

A pak už jsem cítil jen bolest, jak mě ta zrůda začala párat...

Máš pravdu, Harry, vzdychl Jakes po chvíli. Všechno jsem necítil. Člověk toho zas tak moc nevydrží, víš? Legrační je, že poslední myšlenka, která mi proběhla hlavou, než jsem umřel a probral se tady, byla: „Ježíši, můj byt teda bude vypadat...!“ 

Na chvíli se znovu odmlčel, jako by znovu o všem přemýšlel. Nekroskop mu chtěl poděkovat, když Jakes znovu promluvil: Jo, a ještě jednu věc jsem ti chtěl říct. Nejspíš to k ničemu nebude, ale to už je tvoje věc. Vzpomněl jsem si na jistou dívku. 

,,Dívku?“ opakoval po něm Harry.

Viděl jsem ji před autodílnou, přecházela sem a tam po ulici. Zahlédl jsem ji tam dvakrát a pak znovu ten večer... kdy se to stalo... Pohodil rameny a zdálo se, že už se přes to přenesl. Byla to opravdu krasavice, vysoká, štíhlá, přirozeně svůdná. Možná v sobě měla asijskou krev, podle tvaru očí. Byly jako mandle, mírně šikmé. Na ramena ji padaly husté vlasy, černě jako uhel a lesklé, že odrážely sluneční světlo. Byl to takový ten věčně mladý typ ženy, mohlo jí být devatenáct, a zrovna tak třicet pět. Krasavice, jen co je pravda! 

Ukázal její obrázek nekroskopovi a ten s ním musel souhlasit. Byla skutečně výjimečně krásná. „Že by zákaznice, která čeká, až jí opraví auto?“

Možná, pokrčil Jakes znovu rameny a odmlčel se.

Rozhovor byl u konce.

V

R. L. Stevenson Jamieson a jeho bratr

Když dorazili zpátky do ústředí pobočky E, byla už noc. Pravý čas jít spát, jenže Darcy prohlásil, že ještě musí vyřídit nějaké papírování. Ken Layard měl také ještě nějaké povinnosti, které musel před odchodem domů vyřídit. Vyjeli s Harrym výtahem a doprovodili ho k jeho dveřím. Možná, že papírování byla jen výmluva, jak se zde zdržet. Zdálo se, že pro nekroskopa ještě noc zdaleka nekončí.

Budova byla tichá, většina esperů už odešla domů. Hlavní chodba vypadala, jako by se nacházela v kterémkoliv lepším londýnském hotelu. U výtahu na ně čekal dozorčí, ale nekroskop se hned vydal ke svému pokoji. Vešel dovnitř a chtěl za sebou zavřít dveře. Náhle se mu zdálo, že slyší, jak někdo zašeptal jeho jméno. Okamžitě se mu zpěnila krev vzteky, vrátil se na chodbu a zakřičel: „Tak to ne! Jestli s vámi mám pracovat, proč mě nezapojíte do všech rozhovorů? Laskavě se se mnou bavte a nemluvte o mně za zády! Jsem snad prašivý?“

Layard mezitím zmizel ve své kanceláři, takže na chodbě stál Darcy a dozorce, esper John Grieve. Byl to brýlatý, plešatící hubený muž, který měl na sobě šedé kalhoty, pantofle a košili s vyhrnutými rukávy. Harry si vždycky říkal, že by se se svým hlasem hodil do funkce daňového úředníka. Přesně a bezchybně vyslovoval jako úředník ze staré školy. Stáli vedle sebe s hlavami spiklenecky u sebe.

„Takže?“ vybuchl, když k němu obrátili překvapené obličeje.

„Takže co?“ zeptal se podrážděné Darcy. „Nemluvili jsme o tobě, Harry!“

„No, zrovna jsem se o tobě chystal mluvit,“ přiznal rozpačitě John Grieve a bylo vidět, jak mu cuká koutek úst. „Respektive, chtěl jsem mluvit o tvé ženě. Měl jsem jít rovnou za tebou, máš pravdu. Jenže jsem nejdřív chtěl znát Darcyho názor.“

Darcy se na Johna překvapeně podíval. „Cože? Děje se něco?“

„Snažím se ti to celou dobu říct! Jde o Brendu.“ A rychle pokračoval, dokud se na něj Harry a Darcy nesesypou se spoustou naštvaných dotazu. „Ztratila se nám... a s ní i chlapec.“ Grieveho suchý, formální, skoro necitlivý hlas jako by se s řinkotem rozléhal Harryho myslí. Stejně tak nezvykle zněl Darcyho hlas. Možná to způsobila prázdná chodba, řekl si a pustil to z hlavy. Brenda a malý Harry jsou pryč? Tak to je vážné!

„Ztratila se?“ opakoval po Johnovi. „Ztratili jste mou ženu a dítě? Co tím chceš říct?“ Nelíbilo se mu, jaký výraz Grieve použil. Znělo to příliš definitivně. Harry už měl unavené oči, ale teď je doširoka otevřel a zdálo se, že vůbec nemrká. „Copak... copak se jim něco stalo?“ Chytil dozorce za loket.

Grieve se mu zadíval zpříma do očí a řekl: „Ne, alespoň o tom nevíme. Můžeš mě, prosím, pustit, ať ti to můžu v klidu všechno říct?“

Harry zaskřípal zuby a pustil ho. Zatímco čekal, až Grieve spustí, snažil se vzpomenout si na všechno, co o něm vlastně věděl. Muž měl dva zvláštní talenty. Jeden ještě nebyl plně rozvinutý, druhý byl naopak naprosto mimořádný. První talent spočíval v předvídání budoucnosti. Byl jako živá křišťálová koule. Problémem bylo, že musel vždy vědět, co přesně má zjistit. Jinak nic neviděl. Jeho talent nedokázal fungoval jen tak sám od sebe, John ho musel směrovat k nějakému určitému cíli.

Druhý Johnův talent byl opravdu jedinečný. Někdy se zdálo, že je jen odrazem jasnovidectví, jindy se zdál být opravdovým darem od boha. Grieve byl telepat a opět se musel nejdříve ,zaměřit´. Aby mohl číst něčí myšlenky, musel s ním přitom mluvit. Když však dotyčného znal, mohl mu číst v mysli i při telefonním rozhovoru! Když potřeboval sdělit něco důvěrného, nepotřeboval používat kódovací zařízení. Proto mu Darcy co nejčastěji svěřoval práci dozorčího.

Že by něco z Johnových schopností před chvílí nekroskop vycítil? Bylo něco takového vůbec možné?

„Nebavili jste se o mně?“Harry se zamračil a olízl si suché rty. V duchu se vrátil ke zvláštnímu pocitu, který měl, když vesel do svého pokoje. Zdálo se mu, jakoby někdo zašeptal jeho jméno. Zvláštní byla také ozvěna, kterou dosud slyšel. Jako by měl úplné prázdnou hlavu... nebo jakoby v ní někdo byl? Někdo cizí? Někdo, kdo slídil v jeho myšlenkách? „Takže jsi na mě myslel? Je možné, že jsem tvé myšlenky zaslechl?“ Brenda a syn náhle ztratili prioritu. I když ne úplně, protože Harry cítil, že by jejich zmizení mohlo mít spojitost s tímto novým úkazem.

Harry znovu chytil Johna za paži, a když uviděl jeho zamítavý pohled, sevřel mu i druhou ruku. Ne, nebylo prakticky možné, aby zaslechl, jak na něj Grieve myslí. „Johne, prosím tě, zkus mi chvíli číst myšlenky,“ vykřikl. „Vlez tam a podívej se, co tam najdeš. Koho najdeš! Hned, co nejrychleji!“

Grieve se mu zadíval do očí a okamžitě uhnul pohledem! Vyprostil se z Harryho sevření a klopýtl dozadu. „Co...?“

„Takže?“ Harry ho dohonil a opřel o zeď. „Co jsi viděl?“ Ani ho nepřekvapilo, že echo náhle zmizelo. Hlasy kolegů teď zněly úplně čistě. Nikdo už v nekroskopově mysli nešeptal.

Darcy těkal starostlivým pohledem z Harryho na Johna a zpět. ,,Co to má sakra...?“ začal, avšak John ho přerušil.

„Dva?“ řekl Harrymu. „Před chviličkou jste tam byli dva. A teď jenom jeden. Jenom... ty!“

Harry ho pustil a celý otřesený se odvrátil. Někdo mu vpadl do hlavy, vloupal se mu do myšlenek. Stejně jako předtím Banksovi, Stevensovi a Jakesovi. Vzduch na chodbě byl přímo nabitý napětím.

„Vysvětli mi to laskavě někdo?“ zařval Darcy.

Harry je tedy zavedl k sobě do pokoje a vyslechl si Johnovo hlášení o zmizení Brendy a malého Harryho. Grieve šel přímo k věci a neříkal žádné zbytečnosti, Nekroskop však cítil, jak běží čas. Poslouchal Grieva a přitom si uvědomil, že poslouchá, jestli ještě nezaslechne něco ve své hlavě. Už se to ale nevrátilo. Ještě ne...

„Byla nakupovat v Knightsbridgi,“ začal vyprávět John. „Vzala s sebou i malého. Poslali jsme za ní samozřejmě lidi, tři zkušené agenty. Byli to muži, kteří ji hlídali od té doby, co sem přijela. Členové Speciální jednotky, samí profíci. Snad jen espeři by mohli být lepší.“ Zakroutil hlavou. „Kdyby se jednalo o jiné chlapy, řekl bych si, že lžou a že se při hlášení snaží zakrýt vlastní neschopnost. Těmhle ale věřím. Vědí, jak dělat svou práci. A když řekli, že zmizela, tak opravdu zmizela...

Ne že by se jim ztratila v davu na ulici, i když v té době muselo být všude plno lidí. To ne. Šla s malým Harrym do obchodu s dětským oblečením a agenti zůstali čekat přede dveřmi. A tam také stáli a čekali a čekali... až se jim to zdálo příliš dlouhé a vešli se podívat dovnitř, jestli se něco nestalo. Z obchodu nevedl žádný další východ, ale Brenda s dítětem zkrátka...“

„Zmizeli,“ dokončil za něj Harry. Vypadal už mnohem klidnější. „Ano, umím si to představit. Kolik bylo hodin?“

„Kolem půl šesté. Oba už jste byli i s Kenem Layardem pryč. Nechtěl jsem hned vyvolat paniku a rušit vás při práci. Mysleli jsme si, že Brendu najdeme. Nehlídáme ji proto, že by jí snad hrozilo nějaké nebezpečí. Hlavní důvod je…že…“

„Zdá se vám, že se o sebe někdy nedokáže postarat sama?“ dořekl za něj znovu Harry. „V pořádku, klidně to můžeš říct. Vím, že má problémy.“ A pro sebe dodal: Problémy s Brendou? Copak ještě existuje něco, s čím by nebyly? 

Jeho žena nebyla po psychické stránce v pořádku celé ty týdny a měsíce, které následovaly po střetu s Bodeskem. Těžce nesla Harryho proměnu, jeho vtělení do jiného těla. Nedokázala vlastně přijmout ani fakt, že je naživu. Vždyť zemřel! To samo o sobě by stačilo, aby se leckdo nervově zhroutil. Harry si pomalu zvykal, zatímco začínalo být zřejmé, že Brendin psychický stav je velmi vážný. Dalo se to předpokládat.

Brenda se koneckonců teprve nedávno stala matkou. Ještě se nestačila vzpamatovat z rizikového těhotenství a těžkého porodu, kdy si už doktoři mysleli, že nepřežije. K tomu všemu věděla o manželově podivné schopností mluvit se zemřelými. To vědomí ji hlodalo v mysli měsíce. Ještě horší bylo, že její dítě otcovy schopnosti zdědilo, ba co více, malý Harry disponoval daleko větší mocí. Dokonce i espeři z pobočky E se na něho dívali jako na podivnou hříčku přírody. A její manžel, Harry, byl náhle někým jiným. Duševně byl stále Harrym, jakého znávala. Choval se stejně, měl stejné zvyky a pamatoval si všechno, co dosud prožil. Jenže žil v cizím těle. Další šok zažila té noci, kdy stanula tváří v tvář té stvůře, Julianovi Bodeskovi. V těch chvílích prožila pocit naprostého děsu, protože tak odporné stvoření si neuměla představit ani v té nejhorší noční můře.

Nebylo se co divit, že její mysl přestávala všechno to napětí zvládat. Aby toho nebylo málo, nenáviděla Londýn, a zároveň věděla, že se nesmí vrátit domů na severovýchod Anglie. Hartlepoolský byt by jí stejně jen vracel odporné vzpomínky. Právě tam jí napadla ta nelidská zrůda a snažila se zabít ji i její dítě.

Brendina mysl pomalu začínala ztrácet kontakt s realitou a ona začala pravidelně docházet k všelijakým odborníkům a psychiatrům. A dnes... co se stalo? Řekla si, že už toho všeho bylo dost? Byla to snad práce nějakých cizích agentů? Nebo že by měl zmizení na svědomí chlapec...?

„Bohužel,“ pokračoval Grieve a byl rád, že už na něj Harry nesoustředí svou pozornost. „Nešlo to tak, jak jsem si myslel, a my stále nevíme, kde jsou. Nasadil jsem na to všechny lidi z pobočky, kolik jich jen šlo uvolnit. Pořád jsou v centru a dělají, co můžou.“

Jeho slova vrátila nekroskopa zpět do reality. „Jaká je adresa toho obchodu?“ Jeho tvář v té chvíli vypadala naprosto zlověstně.

Grieve vzal Harryho a Darcyho do zasedací místnosti. Na velké obrazovce vyvolal mapu Londýna a ukázal na ní nekroskopovi, kde přesně se obchod nachází.

Harry řekl: „OK, takže mám ještě nějakou práci.“ Potom se otočil k Johnu Grievovi. „Nebudu tam dlouho, ale Darcy ti mezitím může říct podrobnosti případu, na kterém právě děláme.“ A Darcymu řekl: „Doufám, že Brendino zmizení nemá nic společného s naším vlkodlakem. Od našeho návratu ale mám pocit, jako by se mi někdo naboural do myšlenek. Nejsem si tím jistý, ale je to podobné, jak Banks a ostatní mrtví popisovali.“

„Kristepane!“ vydechl Darcy, když mu plně došlo, co chtěl nekroskop naznačit. „Jestli ví, že po něm jdeš... myslíš, že by si vzal rukojmí?“

Harry rozhodil rukama v bezradném gestu. Vzápětí však vážně zavrtěl hlavou. „Ne, nemyslím, že by si to můj syn nechal líbit! Doufejme, že to je jen náhoda. Stejně nechci dnešní noc ztratit ani minutu. Co kdybyste sem zatím přivolali Trevora Jordana? Nebo ne, radši mi dejte jeho adresu a řekněte mu, ať na mě počká doma. Poradil mi to sir Keenan Gormley...“

Nekroskop použil několik známých orientačních bodů a brzy se Möbiovým kontinuem dostal do obchodu v Knightsbridgi. Jakmile se tam objevil, okamžitě se spustil alarm. To mu však bylo jedno. Pokud jeho plán vyjde, stejně se v obchodě dlouho nezdrží.

Když Harry ,zemřel´ a neměl tělo, v době před tím, než se zabydlel v Aleku Kyleovi, byl schopen cestovat do minulosti a ,odhmotnit´ se tam. Jako duch se pak mohl kdykoli zúčastnit událostí, které už kdysi prožil. Dnes už pro něj něco takového nebylo možné, protože měl opět tělo. Kdyby se o to pokoušel, mohl by způsobit poruchu v samotném toku času. Stále mohl cestovat v čase, ale nesměl při svých cestách nikdy vyjít z Möbiova kontinua do skutečného světa.

Vrátil se zpátky do kontinua, nasel dveře do minulosti a chvílí se vznášel na prahu a díval se, jak kolem něj utíká čas. Byl to pohled, který ho nikdy nepřestal fascinovat, V metafyzickém vakuu čtvrté dimenze se kroutily a splétaly miliony modrých vláken lidstva. Ty neonové proužky, které se daly přirovnat k jakýmsi ,obrazům na sítnici´ času, ke stopám, jež v jeho toku zanechali lidé.

Hluboko v minulosti zářil přísvit počátku lidského rodu. Vypadal jako vzdálená modrá supernova, ze které spěchaly proudy vláken vstříc budoucnosti. Harrymu se zdálo, že slyší zvuk zvláštního hudebního nástroje a jiného světa nebo snad zpěv stovek hlasů velikého chóru pod klenbou katedrály. Věděl, že ve skutečnosti je úplné ticho, že podivný tón vytváří jeho užaslá mysl. Kdyby byl totiž schopen zaslechnout hluk minulosti, byl by to tak mocný zvuk, že by mu roztrhl ušní bubínky a poškodil mozek.

Nekroskop se trochu neochotně odtrhl od té úžasné podívané a znovu se soustředil na úkol, který měl před sebou. Na tomto místě před několika hodinami zmizela jeho žena se synem. Už měl v hlavě pár teorií, co se mohlo přihodit, a teď si je chtěl potvrdit nebo vyvrátit. Bez dalšího otálení se ponořil do proudu času.

Co následovalo, bylo zvláštní a paradoxní. Nikdy v tomto časoprostoru skutečně neexistoval, takže neměl žádné vlákno, kterého by se mohl držet, Musel se nechat jen tak unášet, a protože tato oblast minulosti byla nyní zároveň jeho přítomností, sám od sebe odmotával vlákno svého života. Byl jako klubko, ze kterého se zpátky ke dveřím táhne odmotaná vlna. Harry si uvědomil, že tak bude jednodušší najít cestu zpět, a upřímně si oddechl

Konečně dorazil k cíli. Ocitl se v určitém úseku v minulosti, kde mohl zjistit, jestli jeho malý syn Harry skutečně provedl něco tak úžasného a unikátního, jak si myslel.

Brendino a Harryho životní vlákna poznal okamžitě. Bylo to, jako by ho k sobě přitahovala. Jako jasně modré meteority vylétala z minulosti, míjela jej a mizela v budoucnosti. První vlákno vypadalo jako zralý modrý nukleus, ze kterého se táhla zvlněná nit. Druhé bylo ještě tenounké, přímo zářící novým životem! Byli to oni, vlastně jejich ozvěny z doby, kdy vešli do obchodu. Nekroskop chtěl zjistit, kam se potom vydali.

Bleskově změnil směr a následoval je. Brzy je dohonil, protože na rozdíl od nich věděl, že čas je relativní a v Möbiově kontinuu je vůle jedinou hybnou silou. Stačilo si přát, aby je v ten správný okamžik dohonil.

Letěl za nimi a byl zvědavý, kam malý Harry matku odnesl. Při tom se stal svědkem úkazu, který ani on sám nedokázal vysvětlit a který pro něj bude dalších sedm dlouhých let naprostou záhadou. Sedm let, které se mu budou zdát jako promrhaný čas a v duchu jim bude říkat ,ztracené roky´. Harry přitom pozapomněl na základní skutečnost. Jeho syn dokázal ovládat kontinuum mnohem lépe než on sám.

Uviděl toto: v jediném okamžiku se Brendino a Harryho životní vlákno přerušilo, obě dvě nečekaně zanikla. Harryho oslepily dva jasné výbuchy, takže musel na chvíli zavřít očí. Proplul místem, kde zmizeli, a říkal si, že ve skutečném ,čase´ museli určitě zemřít. Ohlédl se zpátky a uvědomil si, že jejich konec byl příliš rychlý a definitivní, že z nich dočista nic nezbylo! Nic. Z tohoto světa úplně zmizeli.

Proto musíme Harrymu odpustit, když byl přesvědčen, že jeho syn zkrátka odnesl matku na nějaké lepší, šťastnější místo a že se k nim připojil až za tak dlouhou dobu.

Nekroskop sám brzy zjistí, že se s nimi shledá až za velmi dlouho. Možná do té doby uplynou i celá léta...

Harry se vrátil zpět do obchodu. Alarm byl stále spuštěný. Na chvíli se zastavil, aby se rozpomněl na všechny orientační body, když začal zvonit telefon. Chvíli si jej nevšímal, pak si to ale rozmyslel. Kdo by takhle v noci mohl volat do obchodu s dětským oblečením? Odpověď byla nasnadě.

Harry prošel do přední části obchodu a našel kancelář s psacím stolem a telefonem. Zvedl sluchátko a na druhé straně drátu se ozval Darcyho hlas: „Harry?“

„Ano?“

„To jsem rád, že jsem tě zastihl. Chci ti říct, abys nechodil k Trevorovi domů. Mluvil jsem s ním po telefonu a už je na cestě sem. Jenže... hm, řekl mi, že v žádném případě nepřistoupí na cestování tím tvým způsobem. Je to jasné?“

Harry se pro sebe usmál a přikývl. „Ano, jasné. Můžeš mu zavolat do auta?“

„Tak mu řekni, ať přijede na tuto adresu a počká tam na mě.“ Potom Darcymu nadiktoval adresu dílny v East Endu. „A řekni mu také, ať se chová nenápadně.“

„Harry, je to rozumné?“ V Darcyho hlase zřetelně zaznívaly obavy. „Vážně na tom chceš ještě dnes v noci dělat?“

„Ani ne, ale když už jsem začal, chci s tím pohnout.“

„Co kdyby tě radši kryla policie nebo my z pobočky E?“

„V žádném případě! Ať přijede jen Jordan, nikdo jiný. Nechci, aby ses tím zabýval příliš dopodrobna ani ty.“

Na chvíli bylo ticho, potom se Darcy zeptal: „Ten rámus dělá alarm?“

„A ne jeden,“ odpověděl Harry a zavěsil. Pro sebe dodal: alarm a policejní sirény. Přes výlohu obchodu viděl policejní auto, jak prudce zabrzdilo. Celou ulicí se rozléhalo ječení sirény a na střeše auta blikal modrý majáček. Mladý policista přistoupil k výloze, přidržel ruku před čepící, aby lépe viděl, a zíral do obchodu. Uviděl Harryho, jak vychází z kanceláře, uskočil od skla a začal vzrušeně mluvit do vysílačky. Harry na něj vesele zamával, zmizel na druhém konci obchodu, kde byla tma, a vyvolal Möbiovy dveře. Okamžitě jimi prošel.

Harry už měl za celý den policajtů plné zuby. Takže byl řas, aby zase chvilku vysvětlovali něco oni. Třeba proč se bezdůvodní vloupali do prázdného obchodu...

Harry se Möbiovým kontinuem dostal do East Endu. Vystoupil ze dveří a zjistil, že nepříjemně mrholí. Zmoklý chodník se leskl jako černý jantar. Harry si vyhrnul límec a přešel ty čtyři stovky metrů k opuštěným garážím, ve kterých se nacházela autodílna. Zůstal stát v postranní uličce a nenápadně si místo prohlížel. Garáž vypadala přesně tak, jak ji Harrymu popisovali.

Budovu tvořily základy a kostra šesti podlaží. Výplně vnějších zdí byly vytlučené, takže z horních pater zbyla jen řada překladů, podepřených železobetonovými nosníky. Obrys budovy na pozadí nočního nebe připomínal jakési novodobé Stonehenge, nebo surrealistický zikkurat.

Budova byla téměř prázdná. Na straně, odkud se díval Harry, byly zazděné všechny vchody a také byly odstraněné příjezdové rampy. Za vysokou cihlovou zdi vedle budovy si všiml asi dvacet metrů dlouhého dvorku. Ujistil se, že ho nikdo nevidí, a rychlým skokem skrz kontinuum se přenesl na dvůr, aby si jej prohlédl zblízka.

Rychleji než na dvůr skočil, uskočil v mžiku zase zpátky. Na dvůr totiž vedla otevřená vrata, ze kterých vycházelo světlo zářivek, zvuky strojů a lidské hlasy. Dvorek byl plný drahých aut. Harry zahlédl několik porsche, a dokonce i jeden lotus. Mechanici v dílně zjevně pracovali přesčas a nekroskop dobře věděl, na čem se tak činí. Mohl jenom doufat, že nebudou pracovat až do rána a že Trevorovi nebude trvat příliš dlouho, než sem dojede.

Pokud je vlkodlak na ,hlídce´, dřív nebo později Harryho vyčmuchá a nastanou komplikace. Sir Keenan Gormley radil, aby dal neznámému telepatovi okusit vlastní medicíny. Harry se proto rozhodl zapojit do akce Trevora Jordana. Snad se Trevorovi podaří odvést ,vlkodlakovu´ pozornost a poskytne tak nekroskopovi jistou výhodu. Ne že by Harry už ve výhodě nebyl. Měl v rukávu připravených hezkých pár trumfů. Přesto nechtěl nic riskovat. Očima mrtvých totiž viděl, proti komu bojuje.

Jeho plán byl prostý.

Chtěl se dostat do dílny, najit dostatek podezřelých poznávacích značek, čísel motorů a podobně a vše nahlásit policii. Pobočka zatím může rozšířit pověst o šíleném vlčím muži a o vraždách, které má na svědomí. A pokud stále nebudou mít proti vlkodlakovi dost přímých důkazů, bude muset Harry vymyslet nějaký jiný způsob, jak vyrovnat skóre. V krajním případe by ze sebe udělal volavku.

Zákony jsou zákony, a přestože se někdy zdálo, že se jimi nekroskop tak úplně neřídí, rozhodně nechtěl sehrát úlohu kata. Věděl, že by mrtví muži, zvláště Jim Banks a ostatní policisté, chtěli, aby se vrah dostal před řádný soud. Pokud to bude jen trochu možné...

Ale pokud nebude zbytí, vezme spravedlnost do vlastních rukou. Oko za oko, zub za zub.

Harry si uvědomil, že by jeho osamělá postava mohla být na noční, deštivé ulici nápadná. Pospíšil si na konec ulice a skryl se ve stínu úzkého průchodu. V té chvíli zjistil, že na ulici nebyl tak docela sám. Zadíval se do noci a všiml si nějaké postavy. Byla to žena a kráčela stejným směrem jako před chvílí on, jenže na druhé straně ulice, ve stínu garáže.

Působila vysokým, štíhlým dojmem, i když měla na nohou černé boty s plochou podrážkou. Také její rukavice a kalhotový kostým byly černé. Vlasy měla sepnuté do ohonu a nedbalým pohybem pohupovala černou, draze vypadající kabelkou. Vypadala, jako by se právě vracela z nákupů po luxusních buticích a cestou ji zaskočil déšť. Harry ve tmě nedokázal rozeznat rysy její tváře a skoro litoval, že si ji nemůže pořádně prohlédnout. I na dálku bylo jasné, že bude určitě kočka. V té chvílí si vzpomněl, co mu říkal George Jakes.

Mohla by to být stejná dívka? Zdálo se, že Georgeově popisu dokonale odpovídá. Coby tady ale v tuto dobu dělala? Že by pracovala pro dílnu jako jakási předsunutá hlídka? To vypadalo docela pravděpodobné.

Dívka došla na úroveň dvora a zadívala se na druhou stranu ulice. Harry zachytil pohled tmavých, šikmých očí v bledém obličeji, který tvarem připomínal srdce. Rychle se stáhl ještě hlouběji do stínu.

Přesně ve chvíli, kdy se zády dotkl zdi za sebou, v mysli mu ostře zazněl dobře známý hlas: Harry? Díky Bohu, konečně jsem tě našel! Ty se chlapče pohybuješ tak rychle, že t jen těžko stačím! Sir Keenan na něj promluvil zrovna v okamžiku, kdy se maximálně soustředil a nervy měl napnuté k prasknutí. Harry proto leknutím vydechl. Mrtvý to cítil a zeptal se: Co máš zase za lubem? Proč se tak lekáš? 

Harry se rozhodl zariskovat a rychle vyhlédl zpoza rohu. Jenže dívka tam už nebyla. Jak mohla tak rychle zmizet? Ulice byla velmi dlouhá a nevedly z ní už žádné další odbočky. A přesto byla prázdná, kam až jeho oko dohlédlo. Ani olympijský vítěz ve sprintu by nedokázal zmizet tak rychle. Nebylo pravděpodobné, že by přelezla zeď. Nebo snad ano?

Takže? naléhal sir Keenan. Co se děje? 

Harry odložil záhadné dívčino zmizení stranou, aby se mohl soustředit na důležitější záležitosti. Rychle zašeptal: „Napůl jsem čekal, že se mi někdo bude chtít dostat do hlavy, takže jsem se tě lekl.“ Ve chvílích, kdy mluvil se sirem Keenanem, žádný žijící člověk nemohl jeho myšlenky špehovat. Ani ,vlkodlak´, nadaný telepatickými schopnostmi, nedokáže rozumět řeči mrtvých.

Sir Keenan oproti tomu jeho myšlenky dobře slyšel: Harry, víš, že za normálních okolnosti bych tě nevyrušoval, ale tohle se mi zdá důležité. Myslím, že pro tebe mám to, co hledáš - vrahovu identitu! 

Harry se napřímil a odpověděl: „Myslím, že už ji mám. Ne přímo jeho identitu, ale přesný popis. Přesto si to rád poslechnu.“

Stalo se to, když jsi navštívil Bankse, Stevense a Jakese, řekl mu Keenan. Někdo se mi ozval. 

„Mrtvý?“

Ano, oběť stejně jako ti ostatní. Jenže v jeho případě je vlkodlakův zločin ještě o něco odpornější. Jde totiž o jeho vlastního bratra! Nekroskop cítil, jak sir Keenan smutně pokýval hlavou. Harry, dovol, abych ti představil R.L.Stevensona Jamiesona, a rád bych, aby sis ho vyslechl.

Harry se za ta léta stal odborníkem na rozeznání dobrého a zlého člověka téměř okamžitě, jak zaslechl jeho posmrtný hlas. Tento muž mluvil nejprve stydlivě, ale po chvíli si začal více věřit. Harry věděl, že mluví s dobrým a čestným člověkem.

Myslím, že jsem nebyl špatný, souhlasil s ním skromně mrtvý. Choval jsem se, jak nejlíp jsem uměl. Jenže brácha... to bylo něco jiného. Tedy chci říct... stále je špatný! Chceš si poslechnout celý příběh, nekroskope? Víš co, myslím, že už zašel trochu moc daleko. Zaslechl jsem, jak o tom všem rozmlouváš s ostatními. Sice jsem byl dost daleko a nemluvil jsi přímo se mnou, ale stejně jsem cítil, jak jsi laskavý. Už vím, proč tě mají všichni mrtví tak rádi. A přisahám bohu, že jestli se ti stane něco zlého, budou mé jméno a mé kosti navždy prokleté! Ne, nechci aby se ti něco stalo. V žádném případě! Takže... máš chvíli, abys mě vyslechl nekroskope? Harry přikývl, jak jinak!

Budu se to snažit neprotahovat, začal s vyprávěním R.L.Stevenson. Narodili jsme se na Haiti, v Port-au-Prince. Myslím sebe a bráchu, A.C.Doyla Jamiesona. A jestli tě to zajímá, náš táta byl zatraceně chytrý a sečtělý chlap! Ještě jsme měli starší sestru, Shelley, také jsme jí někdy říkali M.W., protože její další jméno Wollstonecraft je kapku moc dlouhé. 

Já jsem se narodil ve čtyřicátém šestém, Arthur Conan přišel na svět o sedm let později. Vždycky to byl můj malý bráška. Na Antilách je to stejné jako tady v Anglii a nejspíš na celém světě. Sedm let je pořádný rozdíl! Chci říct, já jsem byl vychovaný v úctě klidem, zrovna jako Shelley přede mnou. Jenže když se narodil Arthur Conan, časy se změnily. Hlavně táta už stárnul. Už ho nemohl tak fackovat.

Máma zemřela, hned jak se Arthur Conan narodil, a o tři roky později se vdala Shelley a odstěhovala se na Jamajku. Takže jsme zůstali jen my tři. Já, desetiletý kluk, táta a A.C. A to byla také chyba, protože s námi nežila žádná ženská, aby mu vtloukla do hlavy nějaké způsoby a seřezala ho, když něco vyvedl. Takže jsme na něj byli jen my dva a povedlo se nám ho pěkně zkazit. V té době byl táta už starý, A. C. byl taková jeho druhá míza, jestli mě chápeš.

Ještě něco k tátovi. Měl v krvi čarodějnou moc, obi. Já také trochu, ale A.C. ji zdědil až moc! Víš, co to je obi, Harry? No jasně že to musíš vědět. Vždyť jak takhle se mnou mluvíš... to je také obi, ne? Černá magie! Obi! Na ostrovech toho ještě najdeš spousty. Obi tam vždycky měnila dějiny. Ale teď už toho není tolik, jako když jsme byli s A.C. dětmi. Přinesli to s sebou černoši až z Afriky. Kněz nám říkal, že obi se zrodilo z hříchu a přežívá jen díky hlouposti lidí. Že pro něco takového není na křesťanském světě místo. Jenže já si vždycky říkal, že se sám víc bojí obi než toho svého boha.

Tátovo obi bylo dobré, na ochranu a tak. On by nikdy nikomu neublížil. Stačily mu amulety a nápoje lásky, nikdy se nezajímal o jedy a mrtvé... myslím tím s prominutím zombie, Harry. Jen se chránil. Přesto měl táta na víc než na tyhle hlouposti, mohl na tom klidně pořádně zbohatnout a stát se slavným. Vždyť na takové lidi spoléhaly vlády leckterého státu, třeba na Haiti a Antilách. Táta se totiž mohl podíval do hlavy nepřítele a dopředu zjistit každý jeho krok

Vlastně toho uměl ještě víc. Stačilo, aby přišel k člověku blíž, a už věděl, že má co dělat s nějakým lumpem. Tohle byla docela praktická věc. Okamžitě věděl, když na něj někdo myslel ve zlém nebo mu chtěl něco provést. To se ale stejně moc nestávalo, protože táta skoro neměl nepřátele.

Vždycky procvičoval své obi v určité době, jako třeba za úplňku. Bydleli jsme v malém domku se zahradou blízko Port de Paix na jižním pobřeží. Stál na pěkné oblázkové pláži, blízko útesů. Vždycky jsme chovali pár slepic, nějaké to prase a v moři mezi Haiti a Tortue bylo vždycky plno ryb. Na zahradě se lecčemu dařilo a musím říct, že jsme si nežili špatně. Jenže jak táta stárnul a A.C. rostl, začínal jsem mít dojem, že ten kluk není spokojený. Říkal si, že kolem leží celý širý svět, a naše zahrada u pláže se mu najednou zdála malá.

Za úplňku jsme se vždycky plížili za tátou. Mizíval v boudě, ve které prý dělal své obi. Byla na konci zahrady a on v ní většinou seděl ve starém houpacím křesle a přihýbal si ze džbánu. Občas pálil byliny, mumlal nějaká zaklínadla a točil se kolem dokola. Rozhlížel se a ,cítil´, co se ve světě děje. Druhý den jsme vždycky měli k obědu kuře, protože obětování bylo součásti rituálu. Kdyby nás ale načapal, že ho sledujeme... sakra, ten by nás snad stáhl z kůže! Nechtěl, abychom měli s obi cokoli do činění. Někdy si mě vzal stranou a povídal: „ Máš dobrou auru, Roberte, moc dobrou auru. Má barvu jako čokoláda a to je dobrá věc. Jsi čokoládový, jako je les zelený a ryba stříbrná. Dřevo je hnědě, obloha modrá, hluboké moře zeleně, ty jsi čokoládový a takovou máš i duši. Ale chlapče chlapče, tvůj bratr ji má temnou! Nemyslím jen barvou. Má ji tmavší, mnohem tmavší než kůži. Ještě je ale malý a snad se změní... Doufám, že se rychle změní, protože s takovou by skončil špatně. Vím, že tu už nebudu, abych se o něj postaral. Bude to na tobě. Je to přece jen tvůj bratr.“ A tak jsem ho měl na krku. Ne že by mi to nějak vadilo, tehdy ještě ne...

Když bylo A.C. sedmnáct, měl jsem těžkou práci a na něho mi nezbývalo moc času. Táta už mlel z posledního. Vlastně doteď nechápu, že tady vydržel tak dlouho, A brácha... z toho vyrostlo pěkné kvítko. Věděl jsem, že v Port de Paix dostal do průšvihu jednu holku, i když to zas nebylo tak hrozné, protože to stejně byla vyhlášená coura. A.C. také dost kouřil všelijaký sajrajt. Doneslo se mi, že dost znamená v jednom gangu, samozřejmě na opačné straně zákona. Rozumíš, právo tehdy na ostrovech, to bylo něco úplně jiného než tady v Anglii, Harry. Tam chlapi umírali za své názory v politice, občas někdo prostě zmizel a už ho nikdy nikdo nenašel. Nejhorší ale bylo, že jsem zjistil, že se A.C. také pokouší dělat obi.

Řekl jsem to tátovi a on na to: „Synu, přesně toho jsem se bál. Obi se dědí po krvi. Mám ho v sobě já, ty, a stejně tak tvůj bratr. Vždycky jsem věděl, že jestli ho A.C. zdědí hodně, nebude ho používat k dobrým věcem, A také jsem věděl, že jsi tu ty, abys ho brzdil. Dokud budeš žít, mé obi se dělí mezi vás dva, tebe a bratra. Ať půjde kamkoli, ať se rozhodne dělat cokoli, vždycky buď poblíž a nastav mu svou sílu! Sílu, která vládne obi. Tvá přítomnost stačí, aby Arthur nemohl ovládnout všechny své schopnosti. Musím ti ale říct jednu důležitou věc. Obi tvého bratra je moc silné. Vím to už spoustu let. To mě také drží při životě. Až umřu, přejde na něj i moje síla.“

Harry, tu noc nemůžu nikdy zapomenout. Když jsem odcházel z tátovy boudy, uviděl jsem stín, jak se plíží zahradou pryč. A ten stín vypadal jako můj bratr... Táta zemřel o pár dní později, celý seschlý jako starý list. Držel se za břicho, jako by snědl něco špatného. Měl jsem sice podezření, ale dobrý Bože, neuměl jsem si představit, že by to skutečně udělal A.C.! Ne, prostě jsem tomu odmítl uvěřit...!

Uběhlo pár let a já viděl, že měl táta pravdu. Jeho obi přešlo na mě a na bráchu. Jenže jak už jsem řekl, já ho měl málo a A.C. hodně. A všechno, co měl, bylo zlé!

Když mu bylo devatenáct, začala ho hledat policie. Nebylo to kvůli ničemu konkrétnímu, prostě se celkově nelíbil úřadům. A.C. moc dobře věděl, že jestli ho dostanou, je s ním konec. V té době se zatvrdil proti jakékoli formě úřední moci. Rozhodl se, že zmizí ze země, a také k tomu měl ty správné kontakty. Potřeboval jen zfalšovat nějaké papíry, ale to nebyl problém, lidi to pro něho za pár obi kouzel rádi udělali. A A.C. je sehnal i pro mě.

Abys to chápal dobře, snažil jsem se jen plnit slib, co jsem dal tátovi. Že vždycky půjdu za A.C. a budu na něj dávat pozor, ať už bude prováděl cokoli. Vždyť to byl pořád můj malý bráška. Tak jsme se dostali do Anglie. Nejspíš jsme byli ilegální imigranti, protože všechny naše dokumenty byly zfalšované a vůbec, ale nikdy nás nikdo nechytil. Štěstí - a trochu obi - bylo na naší straně. Sám asi víš, že tady je spousta lidí z ostrovů. Vždycky se tu najde někdo, kdo se postará o muže s obi. Zdá se mi, že mi lidé pomáhali, protože mě měli rádi. A A.C., protože se ho báli.

Průsery rodí jen další průsery a ani tady v Británii se A.C. neudržel a doslal se do stejných problémů jako doma. Zapletl se s všelijakými černošskými gangy, do krádeži, obchodu s drogami... prostě to byl lump. Nebyl podraz, ve kterém by neměl prsty. Nebýt slibu tátovi, dávno bych nad ním zlomil hůl. Věděl jsem, že kdyby mě neměl za zadkem, byl by ještě horší. Udržoval jsem tak nějak rovnováhu. Mé obi ubíralo sílu tomu jeho a vypadalo to, že ho chrání před ještě horšími maléry.

Nakonec jsme se stejně rozdělili. Našel jsem si pořádnou práci a byla v tom také jedna holka... ale o to teď nejde.

Jednou v noci ke mně přišel A.C. a bylo vidět, že to trochu přehnal s chlastem. Prohlásil, že si chce promluvit. Však sám dobře víš, jaké scény dokážou opilci udělat. Jenže vždycky to není jen legrace. Brácha se na mě pořád tak divně díval, a přitom pomalu a těžce oddechoval. A tehdy jsem si, nekroskope, vzpomněl na tu noc, kdy mi táta řekl o rovnováze mezi mým a jeho obi. A o tom, že dokud bude žít, A. C.Doyle to své nezdědí. Že i potom tu budu já, abych mu to trochu ztěžoval. A abych se přiznal, tehdy jsem si řekl: „ Tohle vypadá, že se A.C. rozhodl uklidit mě z cesty.“ A pak mě napadlo: „Ten kluk chce dostat i moje obi!“

Zeptal jsem se ho, co se děje, a on na to, že vůdce jiného gangu chce jeho skalp. Poslal za ním svého člověka. Jenže A.C. dokázal zachytit jen náznak jeho podoby. Díval se na něj v mysli díky obi, chápeš? Stejně jako kdysi táta dopředu poznal své nepřátele. A.C. se dostal do opravdu vážného sporu a potřebovat znát každý vrahův příští krok. Jenže to nedokázal, protože mé obi mu to nedovolovalo. Sám už jsem o tom chlapovi slyšel a věděl jsem, že s nim není žádná legrace.

Jako úplný hlupák jsem ještě slíbil A.C. že své obi co nejvíc potlačím. Od toho dávného rozhovoru s tátou jsem o svém obi skoro vůbec nepřemýšlel, ale teď jsem se snažil uvolnit A.C. cestu. Nebylo to nic fyzického, všechno se odehrávalo v mé hlavě. Prostě jsem ho přestal vyzařovat. Hádám, že víš, jak to myslím, nekroskope, protože jsi také takový. Jenže... pár nocí jsem měl hnusné sny a pak za mnou znovu přišel A.C.

Byl zrovna úplněk, čas obi, V novinách jsem si přečetl, že toho chlápka našli mrtvého, celého roztrhaného. A najednou ke mně přijde můj brácha, A.C. Doyle, a přímo září. Už nebyl tak na dně, jako když jsem ho viděl naposled. Stejně jsem pořád nemohl uvěřit, že to udělal on, můj vlastní bratr! Pro všechny případy jsem znovu nechal proudit své obi. Odeslal jsem ho od sebe a nechtěl jsem, aby Arthura jen drželo při zemi. Tentokrát jsem ho vyslal přímo proti němu. Jenže on hned věděl, co jsem udělal. Jak? Začal špehovat nového nepřítele – mě!

Uběhly další čtyři týdny... měsíc znovu dorostl do úplňku... a potom... byl jsem mrtvý, Harry! Nechtěj, prosím tě, abych ti o tom vykládal. To nemůžu. Stejně jsi to už slyšel od ostatních. Podle toho, jak ti to popisovali, vím, že to udělal Arthur. Zabil je přesně stejně jako mě. Takže jsem se s tím nakonec musel nějak vyrovnal. Stejně si často říkám, že A.C. je koneckonců pořád můj malý bratr.

„Uvědomuješ si,“ řekl Harry R.L.Stevensonovi Jamiesonovi po chvíli, „že to nejlepší, co může tvůj bratr očekávat, je doživotní vězení? A jak říkám, to by měl ještě štěstí.“

A to nejhorší?

„Myslí si o sobě, že je vlkodlak, R.L. Podle mě může být nebezpečný i za mřížemi nebo ve vypolstrované cele. V nejhorším případě bude zabit. Jestli se rozhodne zaútočit... může jenom prohrát. Jinak by zabil ještě mnoho lidí.“

Vycítil, jak R.L. přikývl. Vlastně jsem to věděl, někde uvnitř. Musel jsem to tušit, jinak bych za tebou nešel. Myslím, že jestli ho bude muset někdo zabít, měl bys to být ty, nekroskope. 

„Pokud tomu půjde jen trochu zabránit, nezabiju ho, R.L.,“ odpověděl Harry. „Nechci to udělat, zvlášť teď, když jsem s tebou mluvil. Ale jestli mi nic jiného nezbude...“

Pochopím to, řekl mu R.L. A Harry, kdybych mohl jakkoli pomoct... 

„Možná že bys mohl pomoci.“ Nekroskopovi totiž bleskl hlavou nápad. „Jak jsi na tom se svým obi, R.L?“

Cože? Harry si dovedl představit, jak se jeho společník zatvářil překvapeně. Řekl bych, že nejspíš zemřelo se mnou. 

„Myslíš?“ Harry věděl, že tak tomu nebylo. Mrtví dál dělali po smrti to, co za života. Byli tím, čím bývali za života. Bylo možné, že R.L. Stevensonovo obi pomáhalo Arthurovi dodnes. To mohl být důvod, proč jeho identita zůstávala skrytá dokonce i před Velkou většinou!

Vážně? Bylo vidět, že R.L. to vůbec nenapadlo. Můj Bože! Chceš říct, že se o A.C. pořád starám, i když mě zabil? 

„Je to možné,“ odpověděl mu Harry. „Svým způsobem ho pořád chráníš. Když už nic jiného, tak jeho dobré jméno.“

Cože? zvolal znovu R.L. Jeho dobré jméno? 

„Možná, že bys mohl trochu ochraňovat i mě,“ řekl mu Harry.

A jak? zeptal se mrtvý udiveně.

Harry mu vysvětlil svůj nápad a R.L. rychle pochopil, o co šlo. Zemřel a jeho obi odešlo s ním… a možná také ne! Skrz nekroskopa ho mohl znovu použít, v jeho prospěch! A při tom by omezil obi svého bratra. „Jen pokud to bude nutné,“ řekl Harry.

V tom okamžiku se mu leknutím málem zastavilo srdce. Příliš se soustředil na rozhovor s mrtvým a neuvědomil si kradmé kroky v temných stínech uličky. Zaslechl je příliš pozdě - přesně ve chvíli, kdy mu na rameno dopadla čísi ruka.

„Harry?“ promluvil Trevor Jordan. Nekroskop zalapal po dechu a odskočil od něj. „Vylekal jsem tě?“

„Ježíši Kriste!“ zašeptal Harry a opřel se o zeď. „Trevore... Trevore, co to sakra děláš?“

„Jen to, co jsi mi řekl,“ odpověděl udiveně Trevor a pokrčil rameny. „Chovám se nenápadně.“

VI

A.C. Doyle Jamieson

Harryho mysl už nebyla zaměstnaná konverzaci s R.L., takže se opět stala možným cílem telepata. Stejně tak ta Trevorova, protože i on teď byl nepřítelem A.C. Doyla Jamiesona. Kombinace jejich dvou esperských myslí byla velice silná. Normální lidé je sice nemohli cítit, ale pro někoho vnímavého doslova zářili do deštivé noci. Určitě se to dalo zachytit i v dílně přes ulici.

Nekroskop náhle ucítil... mentální útok! Místo aby se mu snažil vyhnout nebo mu utéct, Harry ho sledoval a pokusil se dostat do mysli, která pronikala do té jeho. Také Trevor Jordan zjistil, že mu v hlavě šátrá zvláštně nadaná mysl. Vydechl: „Co je to?“

Harry mu zvednutím ruky naznačil, aby byl zticha. Rychle zašeptal: „Jestli chceš, poslouchej, co ti říká, ale zatím mu neotvírej mysl. Až přijde správný čas, dám ti vědět.“

Co? Vetřelec zakvičel v Harryho mysli jako prase. Už nešeptal, protože vycítil, že o něm nekroskop ví a odpovídá mu. Něco takového nečekal. Pochopil, že byl odhalen.

Ty... zase ty? Harry dobře poznal ten zahleněný, výhružný hlas a megalomanské sebevědomí, které musel mít jeho majitel. Pouze cvičený telepat, který už přišel do kontaktu s podobně chorými dušemi, by dokázal snést ten pach, ten mentální sliz, který vlkodlakova duše vyzařovala. Jako by z ní vytékal jed. Zkušený telepat... nebo nekroskop Harry Keogh. Byl zvyklý rozmlouvat s upíry, a ne všichni byli po smrti. Dalo by se říci, že Arthurova duše byla v porovnání s nimi nevinnost sama.

Telepatický kontakt dvou myslí byl podobný řeči mrtvých. Harry opravdovým telepatem nebyl. Mohl informace přijímat, ale nemohl je vysílat. Jeho odpovědi mohl druhý telepat slyšet jen díky svému vlastnímu talentu. Z praktického hlediska to však bylo jedno.

A.C.Doyle Jamieson nekroskopovy myšlenky dobře slyšel. Uvědomil si, že patří někomu, kdo se ho nebojí, nebo kdo pochybuje o svém duševním zdraví!

Kdo jsi? V hlase zazněl vztek a snad i trocha nejistoty a potlačovaný úlek. Co jsi? Co do prdele jsi? 

„Jsem konec tvé cesty, Arthure,“ oznámil mu klidně Harry. „Jsem pořádná dávka obi, zrovna takového, jaké máš ty. A mířím ho přímo na tebe. Jsem stříbrná kulka, která ti proděraví srdce. Jsem spravedlnost, která pomstí všechny životy, co jsi zmařil!“ A Harryho napadla ještě jedna myšlenka, kterou nechtěl vyslovit, ale nedokázal ji potlačit. A jsem jediný člověk, kterému říkají nekroskop. 

A.C. všechno zaslechl, hlavně poslední větu. Nevěděl, co to nekroskop je, ale znělo mu to podezřele a výhružně. Co? Nekroskop? Nějaký špeh? Policejní špeh? Má to snad být zátah? Ale neříkej! A.C. předstíral, že se Harrymu vysmívá, jenže ve skutečnosti začal panikařit. Tím byl ještě nebezpečnější. Nakonec vybuchl: Víš co, jdi do hajzlu! A okamžitě se z Harryho mysli stáhl.

Minuly pomalu ubíhaly.

Na opačném konci garáže se s klapotem začala zvedat vysouvací vrata. Byla nejméně padesát metrů daleko, ale i přes tu vzdálenost k Harrymu a Trevorovi doléhal půlnoční ulici vzteklý, hrubý řev. Temnotu náhle prořízly světlomety aut. Na výjezdovou rampu vyjel konvoj vozidel a jedno po druhem sjížděla na silnici. Některá auta zavadila podvozkem o kovovou plošinu a do tmy vylétla sprška bílých a modrých jisker. Rychle sjela na mokrý asfalt a s řevem motorů začala odbočovat, některá směrem k Harrymu, jiná na opačnou stranu.

Oba s Trevorem uskočili dozadu a skrčili se u zdi uličky. Sledovali, jak kolem nich profičela dvě osobní auta a dodávka. Za volantem se krčili bledí řidiči. „Jako krysy, které utíkají z potápějící se lodi!“ zašeptal Trevor Harrymu do ucha. Ten se na něho zahleděl a viděl, že má podezřívavě přimhouřené oči a tvář staženou soustředěním. „Ten zmetek, co jim zavelel k ústupu, je pořád vevnitř!“

„Co?“ zamračil se Harry. „Ty jsi s ním ve spojení? Vždyť jsem ti řekl, ať se zatím držíš stranou! Ještě přesně nevíme, s kým máme tu čest!“

„Můžu ti říct, že máme čest s opravdu nadaným telepatem,“ odpověděl Jordan. „A dostal strach. Něco se postavilo jeho schopnostem. Snaží se tě znovu zkontaktovat, jenže mu něco vlezlo do cesty. Nejsi to ty ani já, nemám tušení, o co jde. Nesnažil jsem se záměrně porušovat tvá nařízení, Harry. Jenže takový talent, jak má on... je opravdu těžké ignorovat.“

„R.L.Stevenson,“ přikývl vážně Harry. „Toho se bojí ze všeho nejvíc. Je to obi jeho bratra. Skoro cítím, jak skrz mě proudí!“ To Trevor nepochopil a musel se ze všech sil snažit, aby nezačal podvědomě číst v nekroskopově mysli.

V ten okamžik byl zločinec zpátky a na rozdíl od Trevora Harryho myšlenky bez skrupulí četl.

Cože...?! nevěřícně zaskřehotal R.L? Ale... vždyť je mrtvý! Poslouchej, ty hajzle, ať už jsi, kdo chceš... můj bratr je mrtvý! Rozumíš? Je mrtvý! Zemřel! Vím to, protože jsem ho sám zabil! Stejně jako brzo umřeš ty... a ti dva, co jsou s tebou! 

Dva? podivil se Harry. Copak cítí i R. L? Nejen jeho obi, ale i jeho samého? 

Co se mi to tu snažíš namluvit, sráči? R.L. je mrtvý, tak ho přece nemůžu cítit! Myslel jsem ty dva kumpány, co jsou s tebou! Cítím vás, protože jste mí nepřátelé - vy tři, nikdo jiný! Tak pojď a nech se zabít, jestli si troufáš. Tři na jednoho... na co čekáte? Ale tohle si pamatuj: měsíc je na mé straně! Pomalu dozníval jeho mentální smích, který zněl jako štěkot divokého psa.

„Už se nebojí,“ sykl Trevor. „Je naprosto nepříčetný vzteky!“

„Vycítil tři nepřátele, i když jsme jen dva,“ řekl zamyšleně Harry. „Jestli dokáže číst i myšlenky R.L., je svým způsobem také nekroskopem!“

„Ať je, co chce, touží po krvi... po tvojí krvi!“ odpověděl Jordan. „A po mé také, jestli jsem ho pochopil dobře. Nejlíp uděláme, když toho okamžitě necháme a zavoláme policii.“

Zbabělí pitomci! zařval vrah v Harryho mysli. Naserte si. Vyřídíme si to jindy! Harry si představil zločince, jak jde v garáži ke svému autu. A začal celý případ brát jako výzvu. Kromě toho ho popudilo, že mu někdo nadává do zbabělců. A někde uvnitř měl pocit, že se mu nemůže nic stát. Ne Harrymu Keoghovi, kterým býval.

Trevor znovu vyhledal vlkodlakovu mysl, tentokrát záměrně. „Není tam sám. Máš sebou nějakého kumpána. Nebo... kumpány?“

„To bude Skippy,“ odpověděl Harry. Tentokrát se mýlil, nebo lépe řečeno mel pravdu jen z poloviny. „Jsou uvnitř oba. Jestli se jim dnes podaří utéct, kdo ví, kdy je chytíme.“

Trevor pochopil, co bude následovat. „Harry, já…“

„Jdeš?“ Nekroskop k němu natáhl ruce.

Jordan couvl. „Tvou cestou? Ani omylem! Díval jsem se ti do hlavy, Harry. Trochu vím, jak to tvé Möbiovo kontinuum vypadá. Radši přelezu zeď.“ Než mohl Harry argumentovat, rychle vyběhl ze skrytu uličky na silnici. Na chvíli se zastavil a něco hodil zpět. Předmět se modře, ocelově zaleskl. Harry ho chytil. Byl to devítimilimetrový browning. „Dostaneš se tam první,“ zavolal potichu, „může se ti hodit.“

Doběhl ke zdi, otočil se... a viděl, že měl pravdu. Harry už tam nestál.

Byl v garáži. A A.C.Doyle Jamieson to věděl! Jeho úžas zazněl nekroskopovou myslí jako tři vykřičníky, následované vlnou úděsu. Potom se sám sebe zmateně ptal: Co? Kde? Jak? Kdo? A zase jim začal lomcovat vztek. V mysli měl jen měsíc a touhu zabíjet. A Harry se měl dnes v noci stát jeho obětí.

Potom následovalo ticho, nejen fyzické, ale i mentální...

Někdo zhasl světla. Harry zaslechl, jak cvakl vypínač. Rozhostila se tma. Jediné světlo vydávala malá žárovka, pověšená u betonového stropu nějakých patnáct metrů od Harryho. Celá místnost byla ponořená do stínů.

A ty stíny se pohybovaly!

Harry uviděl nebo snad vycítil nějaký pohyb. Nedaleko zařinčel nějaký kovový předmět, o který kdosi zakopl, nebo ho odkopl stranou. Zvuk přicházel zleva. A vpravo Harry zahlédl plížící se stín. Mihl se sice jen na chvíli, ale i to stačilo, aby nekroskopovi vstaly vlasy na krku. Přejížděl očima ze strany na stranu, podíval se i nahoru. Nad sebou viděl kolejnice, kabinu a jeřáb. Na kladkách se stále ještě pomalu pohupovaly těžké řetězy. Nebo je snad někdo právě rozhoupal?

A.C. a Skippy... a ještě někdo? Harry si vzpomněl, co řekl před chvilkou Trevor Jordan: ,Má s sebou nějakého kumpána. Nebo... kumpány?´ Skvělé! Kolík jich doopravdy je? Trevor měl nejspíš pravdu. Nemusel tu být jen Skippy.

Tři! ozval se náhle hlas v metafyzické temnotě nekroskopovy hlavy. Okamžitě věděl, že patří R.L. Stevensonovi Jamiesonovi. Tři nepřátelé. Jenže kdo ví, čí vlastně? Dva jdou po tobě, o tom není pochyb- Ale ten třetí... Harry vycítil, že mrtvý pokrčil rameny.

„R.L.,“ zašeptal Harry, „snaž se, prosím, oslabit svým obi bratra. Šetři síly, ať jich máš dost k boji. Neunavuj se mluvením se mnou.“

Jsi na světě, nekroskope, abys zjednal spravedlnost. Udělám cokoliv, abych ti pomohl, slíbil R.L. O mé obi neměj strach. Funguje, to mi věř! Před chvílí jsem ti viděl v mysli, že se ti můj bratr vychloubal, jak mě zabil. Nechci tě zdržovat, Harry. Musíš toho zmetka dostat... 

Harry se začal pomalu v zešeřelé budově rozkoukávat. V místnosti bylo několik montážních jam a zdviží. Po zemi se válela spousta nástrojů. Všiml si několika aut v různých stupních opravy nebo předělání. Prostředkem místnosti vedla ulička, ve které ležely pohozené hevery a jiná zařízení. Ze stropu visely řetězy. Mechanici dílnu opustili v bezhlavém spěchu a místnost se proměnila v past. Prudké pohyby by nemohl riskovat ani člověk, který se tu dokonale vyznal, protože by se mohl snadno prozradit.

Harry se kryl za jedním z masivních ocelových sloupů podepírajících strop. Věděl, že asi dvanáct metrů nalevo jsou železné dveře na dvůr. Ty však byly zamčené. Trevor je uvězněn za nimi, a to znamená, ze Harry zůstal sám. Věděl, že i kdyby to vzal Möbiovým kontinuem na dvůr, telepat by se s ním za žádnou cenu neteleportoval dovnitř. Čím by mu tady byl vlastně platný? Zbytečně by ho vystavoval nebezpečí. Vlastně se také může na všechno vykašlat a zmizet odsud. To vsak nebyl jeho styl.

V té tmě a uprostřed nebezpečí se začínal cítit zase sám sebou. Znovu si uvědomoval, co mu hrozí, co hrozí Harrymu Keoghovi i přesto, že má jiné tělo. Vždyť je pořád jednou a tou samou osobou. Má nové tělo, ale pořád to je on! Teď se musí spoléhat jen sám na sebe.

Ne tak úplně, řekl hlas George Jakese, jako by mluvil někde blízko. Nekroskop sebou trhl úlekem. Harry, použij to... Möbiovo kontinuum... George byl rozrušený a nevěděl, jestli pochopil Harryho myšlenky správně. Použij ho, ale ne k útoku nebo útěku. Potřebuješ, aby tě někdo kryl, Harry, a možná bych ti mohl pomoci. Rychle mu popsal svůj plán. George Jakes byl mrtvy, takže ho mohl slyšet jen nekroskop. Nikdo jiný jejich rozhovor špehovat nemohl.

Harry ho vyslechl a zdálo se mu to jako dobrý nápad. Rozhodl se, že George poslechne. Nikdy by nevystavil nebezpečí živého spojence, například Trevora Jordana. George Jakese však mohl bez obav využít. Zároveň to byl způsob, jak splnit slib, který dal R.L.Stevensonovi a ostatním mrtvým. Pomocí Möbiova kontinua si odskočil do policejní márnice ve Fulhamu a během několika vteřin se vrátil do autodílny v East Endu.

Ne však sám…

Mám ho! ozval se R.L. triumfálním hlasem, hned jak Harry prošel Möbiovými dveřmi. Měl jsi pravdu, Harry! Vrátilo se mi obi, proudí ke mně díky tobě! Znovu mi dává sílu a zároveň ji bere A.C! Teď tě bude těžko hledat. Zase mezi námi panuje rovnováha. A dokud ho budu moci udržet, nemá více síly než ty. 

„Moc ti děkuju, R.L.,“ zašeptal Harry. Jenže jeho slova se v prázdné garáži okamžitě rozlehla. Vpravo i vlevo zaregistroval kradmé pohyby... a co to bylo tam nahoře?

Harry se neobával zvuků, které k němu přicházely zprava. Věděl, že je kdosi dělá záměrně. A věděl také, o koho jde. Byl to George Jakes, který se přišel pomstít a který teď s vrzáním a šouráním nohou přicházel blíž. V ponurém světle jediné žárovky vypadal obrys Georgeova těla přímo hrůzostrašně. Neméně hrozný byl dlouhý stín, který vrhal na stroje v dílně, na všechny ty řetězy a jeřáby. Vypadal jako stín obrovského pavouka, který pomalu leze po pavučinách.

Jenže co ten pohyb nalevo? Harry věděl, že tím směrem se nacházejí vrata na dvůr. Podařilo se Trevorovi dostat dovnitř? Nebo se tam někdo skrývá ve tmě a čeká, až se mu podaří vrata otevřít? Harry vyvolal Möbiovy dveře a přeskočil k vratům. Stál v téměř úplné tmě a skoro nedýchal. Nic však už neslyšel.

Harry? zašeptal telepaticky Trevor. Nekroskop ho zaslechl a věděl, jaké úsilí ho to stálo. Můžeš mě... pustit dovnitř? 

Ne. pomyslel si Harry v odpověď. Zůstaň se mnou v kontaktu. Jestli se mi něco stane, okamžitě odtamtud zmiz a zavolej policii! 

Jak myslíš, odpověděl Trevor a Harry cítil, jak se telepatovi ulevilo. Jenže si neuvědomil, že se právě prozradili. Napověděli nepříteli, v jaké situaci se nacházejí.

Hej, ty pitomče! Harry v duchu viděl mohutnou, hrozivou postavu, jak se plíží labyrintem strojů v dílně. Vím, kde jsi, sráči. Jsi zamčený vevnitř a tvůj kámoš zas venku! Jdu si pro tebe, chcíplotino! A maniak tiše zavyl.

„Trevore, slyšel jsi to?“ řekl Harry do díry po suku ve dveřích, tak nahlas, aby ho bylo slyšet i uvnitř garáže, „Můžeš mi říct, kde je?“

„Ano,“ přišel v odpověď Jordanův vzrušený šepot „Je v suterénu, kde nechávají vlastní auta. Rychle se k tobě blíží. Chystá se zaútočit, Harry!“

Ano, jenže A.C. není nekroskop. Harry si tuto myšlenku nechal pro sebe. A nemá nejmenší tušení, co po něm jde! To netušil ani Trevor, dokud to nezahlédl v Harryho mysli. Okamžitě odskočil ode dveří, jako by mu někdo vrazil políček. Jestli A.C.Doyle opravdu ví, kde jsem, pokračoval nekroskop, pak bude asi stejně nejlepší, když odtud zmizím. 

Harry šel tentokrát po vlastních. Vydal se uličkou ke středu garáže a cestou se kryl za stroji a auty. Právě byl na půl cesty k jediné žárovce v místnosti... když znenadání zhasla! Garáži se rozlehl zvuk rozbíjeného skla.

Harry ztuhl. Věděl, že George Jakes žárovku určitě nerozbil. Neuměl totiž rozlišit světlo a tmu. Jakese pohánělo... těžko říct co. Náklonnost k Harrymu, stejně jako moc, kterou nad mrtvými měl. Světlo mohl rozbít sám A.C. nebo Skippy... nebo někdo úplně jiný?

Někdo třetí, řekl mu Trevor. Jenže se mu nedokážu dostat do hlavy... vlastně lépe řečeno, nedokážu se jí dostat do hlavy! Má totiž zvláštní mysl. Už jsem se s tím setkal. Někoho takového nemůžeš jen tak lehce prokouknout. Jako by odráželi telepatické sondy. Mentální smog, rozumíš? Neřekl bych, že to dělá záměrně, ale... 

Mám nápad, přerušil ho Harry a odjistil svůj browning. V tom okamžiku mu přímo nad hlavou zachrastily řetězy.

Harry se rychle podíval nahoru. Z téměř úplné temnoty na něj zíraly lesklé oči. Po naolejovaném řetězu se spustila pružná postava muže, oblečeného v černém. Vykopl nekroskopovi zbraň z ruky a tím úderem mu zároveň znecitlivěl celou paži.

Něco takového Harry nečekal. Lekl se a jeho myšlenky se rozutekly na všechny strany. Nemotorně kolem sebe zatápal rukama a pokusil se vytvořit Möbiovy dveře. Zakopl o otevřenou krabici s nářadím a spadl na hromadu kovových pilin. Cítil, že si roztrhl kalhoty na koleně a zranil si ruku, jak se pokoušel vstát. Muž v černém stál nad ním. Harry viděl jeho očí, planoucí v kukle z černé punčochy. Kukla se pohnula v místě, kde měl muž rty.

„Zas další policajtský zmetek, který dneska špicloval naposled!“ řekl muž severoanglickým dialektem. Byl to Skippy. Harry si představil, jak napřáhl paži se zbraní k vražednému úderu, až se mu kůže se štířím tetováním zkroutila. Zbraň si Harry představovat nemusel. Dobře ji totiž i v té tmě viděl. Nad hlavou se mu stříbrně zaleskla ošklivě ostrá mačeta!

Harry jako ve snu viděl, jak se snáší vzduchem dolů. V té chvíli něco proletělo temnotou. Místností se rozeznělo zvláštní zavibrování, následované zasvištěním. Nebyl to však nekroskop, kdo měl být cílem útoku.

Skippymu vypadla mačeta z ruky. Jak se s nohama od sebe a napřaženou paží chystal zaútočit na nekroskopa, úder zbraně ho odhodil dozadu. Harry viděl obrys jeho černé postavy, který se nepřirozeně napřímil. Zatahal za předmět, který mu trčel z hrudi, a vykašlal černou spršku. Harry věděl, že na světle by byla rudá. Bez dalšího zvuku se sesunul na zem. Už nevstal.

K Harrymu se výhružně blížil stín. Zaslechl zvláštní zvuk, jako když se něco silou natahuje. Následovalo kliknutí, jako by někdo zajistil západku. Harry o samostřílech leccos věděl a hned mu bylo jasné, co zabilo Skippyho.

Přímo do očí mu zasvítilo silné světlo baterky. Stále se mu nepodařilo vymotat se z dlouhých kovových pilin. Zvedl ruku, aby si zaclonil oči, a po tváři mu stekla krev. Než stačil neznámý zhasnout baterku, Harry si všiml, že jeho browning leží v pilinách vedle něj. Rychle ho zvedl. Nesnažil se znovu vyprostit z pilin, radši hned odjistil zbraň. V té chvíli zahlédl stín. Zdálo se mu to, nebo opravdu uviděl ženskou postavu, jak prchá hlavní uličkou? Měl dojem, že už ji nikdy předtím vidět. Nebyl si jistý, protože měl stále oslněné oči.

Nemůžeš mi říct, co se děje? zakřičel v jeho hlavě rozzlobeně Trevor. Když se Harry pomalu vyškrabal na nohy, pokračoval mírnějším, starostlivějším tónem: Jak jsi na tom? Jsi v pořádku? 

Přežiju to, odpověděl nekroskop a doufal, že ho telepat zaslechne. Nějak se to tu zamotalo a přestává se mi to líbit. Nevím, co se vlastně děje. Přelez přes zeď a zavolej posily. Ať se tím začne zabývat i policie. 

Pobočka o všem ví. Zavolal jsem posily, hned jak ses... dostal do toho šoku? Myslel jsem, že je po tobě, Harry!

Ne, ještě ne, odpověděl Harry. Ale teď už mě proboha nech! Potřebuju se soustředit. 

Trevor Jordan se stáhl z telepatického éteru. Harry zavolal na R.L.Stevensona Jamiesona.

R.L.? Doufám, že jsi připraven dát svým obi pořádný úder! A.C. brzy zjistí, že přišel o dobrého kamaráda, a myslím, že bude nepříčetný vzteky!

Mám strach, že to nepůjde, odpověděl okamžitě R.L. Jsi v tom sám, Harry. Můžu svým obi jen udržovat rovnováhu, nic víc. A ta rovnováha teď pracuje jen a jen ve tvůj prospěch. Jestli tě to zajímá, právě jsme v řadách Velké většiny uvítali nováčka. Vlastně teprve uvítáme, pokud toho bude hoden a až přestane vyvádět a ječet. 

Skippy? Harry se zamračil a věděl, že R.L. vycítí, jak hluboce se té osoby štítí. Musel cítit, jak se hnusem otřásl někde hluboko v duší. Ne, ten si uvítání nezaslouží. Než to dořekl, Harry cítil, že se nechvěje sám. Vetřelec, A.C. Doyle, byl zpátky. Jenže tentokrát se krčil někde v koutku Harryho metafyzické mysli, jako by se tam chtěl schovat. Přitom kňučel jako zpráskaný pes.

Vypadni z mé hlavy, A. C., řekl mu Harry tichým, chladným hlasem. Nechci slyšet tvůj řev, až budeš umírat. 

Ještě ti ukážu, sráči. Vlkodlakův strach se v momentě proměnil v zběsilý vztek. Těžce lapal po vzduchu, tentokrát už ne děsem, ale nenávistí a touhou po krvi. Uvidíš, co zažili ti před tebou. Všichni, co se mě snažili srazit na kolena. 

Ne! křikl na něj nekroskop dřív, než mohl pokračovat. Už jsem viděl, co prožili, přesně vím, co to pro ně bylo. Místo toho ti, A.C., ukážu něco jiného. V hlavě vyvolal obrázek Skippyho, do kterého se právě zabodl šíp. No okamžik strnul na místě, a potom se natáhl do krvavých pilin. Nezdálo se, že by to vlkodlakovi stačilo.

Harry proto vyvolal v mysli nekonečnou hloubku přízračně se otevírajícího vakua. Chtěl, aby A.C. zahlédl temný, naprosto nepochopitelný prostor Möbiova kontinua. A.C. do něj nahlédl a zmocnil se ho primitivní strach před něčím neznámým.

Takže? zeptal se tichým, klidným hlasem nekroskop. Pořád si pro mě chceš dojít? 

Odpovědí mu bylo šílené vytí. Bylo jasné, že něco takového může vydávat jen naprosto vyděšená, psychicky nemocná duše na pokraji naprostého zhroucení. Vytí se chvíli rozléhalo prázdnými prostorami garáže, až konečně utichlo a místo se opět ponořilo do zlověstného ticha. Ne, A.C. si už pro Harryho nechtěl jít. Rozhodl se, že uteče.

Ze suterénu se ozval řev zběsile startovaného motoru. Harry předpokládal, že odtamtud A.C. vyjede. Na ulici vedla jediná cesta, po staré rampě zrušených garáží a skrz železná vrata. Co by se asi stalo, kdyby je někdo zavřel?

Harry rychle vyhodnotil souřadnice a skočil k východu z garáže, přesně vedle sklápěcích vrat. Po levici viděl začátek dvoupruhé nájezdové rampy, která mizela dole v suterénu. Tmu prořízly kužely předních světel auta, které se s jekotem kol řítilo k vratům.

Harry rychle prohlédl zeď po obou stranách vrat, ovládací tlačítko však nikde neobjevil. Nebyl čas, aby přeběhl těch deset metrů k boudě vrátného a sklopil vrata. Auto s A.C. už se vyhouplo na konec rampy.

To je v pohodě, nekroskope, promluvil nehmotný Georgův hlas v Harryho hlavě. Copak jsi neslyšel troubit do útoku? Bitva zuří přímo tady! 

I nekroskop mohl těžko uvěřit tomu, co svým duševním zrakem uviděl. Rozhovory s mrtvými dokážou přenést víc než jen slova. Než stačila omlácená dodávka dojet na konec rampy, George Jakes Harrymu ukázal, co se před chvílí v suterénu odehrálo:

Uviděl vysokou, urostlou postavu A.C.Doyla Jamiesona, který se kymácivým krokem blížil temnotou garáže. Měl na sobě svou vlčí masku a vražednou rukavici. Běžel k dodávce a cestou kolem sebe trousil nadávky, jako by mu přeskočilo. Auto bylo zaparkované řidičovou stranou u stěny. A.C. zběsile rozrazil dveře spolujezdce a rychle se vrhl dovnitř. Jenže motor náhle nastartoval, ještě než stačil přelézt na druhé sedadlo! Někdo seděl na místě řidiče, celý podivně zhroucený nad volantem. A.C. věděl, že to je jeden z jeho nepřátel. Jak to, že mu nedokáže číst v mysli?

Odpověď byla nasnadě, i když ji A.C. nemohl tušit. Číst duše mrtvých mohl jen jeden člověk, nekroskop Harry Keogh!

Řidič šlápl na plyn a dodávka se zakymácela, když zabočila do hlavní uličky. Zamířila k tlumenému čtverci světla, které značilo výjezd z garáže. V tě chvíli reflektory ozářily postavu, která stála přímo před nimi. Byla to žena, která cosi držela ve zvednutých pažích. Zbraní mířila přímo na čelní sklo dodávky.

A.C.Doyle měl pocit, že to byla past, že všichni jeho nepřátelé jednají podle předem domluveného plánu. Vyjekl, napřáhl se a sekl rukavicí do obličeje muže za volantem. K vlkodlakově šoku se neznámého tvář začala loupal jako banánová slupka. Muž se k němu otočil. Z obličeje mu v cárech viselo shnilé maso. V děsivém úsměšku odhrnul krvavé dásně a čnící zuby a zadíval se na něj očima, ze kterých odkapával hnis!

A.C. se nezmohl ani na výkřik. Jen seděl a něco blekotal. Příšerná osoba vedle něj se opřela hlavou o opěradlo a zamumlala:

„Ohóóó, vlkodlaku! Přišel čas vyrovnat účty!“

V té chvíli předním sklem prolétla šipka ze samostřílu. Provrtala A.C. rameno a přišpendlila ho k opěradlu sedadla. Kovový hrot se zarazil až o jeho železnou konstrukci.

Harry to všechno viděl v Jakesově mysli. Mezitím dodávka dojela na konec rampy a vjela do přízemí. Nezabočila však doprava, kudy by vyjela z budovy. Zabočila doleva na další rampu, která vedla do vyššího patra. Jela stále nahoru, až dojela na střechu budovy. Harry všechno viděl Georgeovýma mrtvýma očima, ale vrahův řev byl i přes hluk motoru slyšet až v přízemí.

A.C. Doylovi došlo, že vedle něj sedí muž, kterého zavraždil a který teď chce zabít na oplátku jeho. K nekroskopovi doléhal jeho pištivý, šílený řev, plný nekonečné agónie.

Díky, nekroskope! zavýskl George Jakes v Harryho metafyzické mysli a zamířil s dodávkou k nízké zídce, která ohraničovala střechu budovy, šest poschodí nad chodníkem. Díky, že jsem mohl být u toho. Děkuju ti za Jima Bankse a Dereka Stevense, ale hlavně ti děkuju sám za sebe. Nádrž auta je plná a takhle jsem vždycky chtěl odejit - s plnou slávou v záři plamenů! A mimochodem, tady je tvář toho hajzla, který všechno tohle způsobil. 

Natáhl mrtvolně bledou ruku a strhl A.C.Doylovi z hlavy vlčí masku. V tom okamžiku dodávka narazila do zídky a prorazila jí. Padala dolů s kusy zvlhlé omítky a betonu. Ulicí se rozlehl zvuk ohýbaného plechu.

Harry zavrávoral a opřel se o zeď ve vchodu do garáže. Údivem pootevřel ústa. Díval se na A.C. Doyla skrz Georgeovy oči. Viděl šílenou, černou tvář, s ústy otevřenými dokořán řevem. Vlkodlak zvedl skalpelovou rukavici, aby od sebe odstrčil ruku mrtvého. V půlnočním vzduchu zavlály dredy, protože dodávce právě upadly přední dveře. Šílenec vytřeštil oči, až mu málem vypadly z důlků. Harry viděl jeho tlusté rty, pokryté pěnou, a všiml si, že jeho tělo se začíná volným pádem nadzvedávat ze sedačky. Nemohl však vyletět úplně. Byl k opěradlu přibitý šípem, který mu trčel z ramene.

Musíme si ještě někdy popovídat, nekroskope, řekl mu George. Teď si chci trochu užít to teploučko. 

Harry se oklepal, narovnal a v pravý čas vyhlédl na ulici. V tom okamžiku něco dopadlo doprostřed vozovky. A George Jakes měl pravdu. Nádrž dodávky musela být po okraj plná.

Obloha se začínala vyjasňovat. Mezi mraky zářil měsíc a osvětloval vlhké ulice Londýna. A.C. Doylova dodávka dopadla na zem jako bomba, přední nápravou napřed, a vybuchla s hromovým rachotem. Noc rozzářila veliká pohřební hranice. A plála také Georgi Jakesovi.

Přesně tak si to mrtvý přál.

Harry se znovu oklepal. Otupělá mysl se mu vyčistila a on v dálce zaslechl policejní sirény. Jak jinak. Do několika minut tu budou.

Harry, jsi v pořádku? Byl to hlas Trevora Jordana. Slyšel ho velmi slabě, protože už nebyl v takovém napětí.

Ano, odpověděl Harry. Stačil jsi včas zmizet? 

Naštěstí ano, povzdychl si Trevor.

Uvidíme se tedy později, přikývl Harry.

Jenže tu bylo něco, co chtěl zjistit.

Tu dívku viděl na ulici před garáží. Potom ji uviděl vevnitř, když mu zachránila život. Tehdy si však nebyl docela jistý, že to byla stejná osoba. Potřetí ji viděl skrz Georgeovu mysl, takže si byl konečně jist, že to byla ona. Teď si s ní chtěl promluvit a zjistit, co je zač a co dělala v garáži. Když ji Jakes viděl, byla na opačném konci suterénu. Nekroskop nevěděl o žádném dalším vchodu a byl si jist, že dveře do dvora v přízemi jsou zamčené. Určitě neodešla. Ven se mohla dostat jedinou cestou - kolem něj. Což se také stalo.

Objevila se celá zadýchaná a ostražitá, protože už zaslechla blížící se policejní sirény. Harry na ni čekal uvnitř garáže, v místech, kde končila rampa z vyšších pater. Vyběhla po rampě ze suterénu, v ruce stále třímala svou ,nákupní tašku´. Nekroskop už věděl, co v ní má - samostříl. Dnes v noci se jí povedly dva zásahy se smrtícím účinkem. Zdálo se, že už jí došlo střelivo, jinak by svou zbraň držela v ruce. Harry měl stále u sebe browning. Našel hlavní vypínač světel a přikrčil se ve stínu zdi, kde ústila nájezdová rampa.

Když dívka doběhla do přízemí, zmáčkl vypínač a zastoupil jí cestu. Potichu vykřikla překvapením, zastavila se a rychle mrkala v náhle ostrém světle. „Kdo to...? Co?“

„Nemusíš se bát,“ řekl jí Harry. „Už je po všem. Jen jsem ti chtěl poděkovat - za záchranu života.“

„Aha, to jsi ty,“ řekla a s úlevou vydechla. „Nevěděla jsem... nevěděla jsem, na koho z vás vystřelit. Nebylo tam nic vidět. Byla to jen šťastná náhoda.“ Mluvila výrazným, zastřeným, snad i trochu sexy edinburgský přízvukem, který Harry znal z dob raného dětství ve Skotsku a z pozdějších výletů.

„Tak to jsem měl opravdu velké štěstí,“ zasmál se trochu hořce Harry. Poprvé za ten večer si uvědomil tvrdou krustu zaschlé krve, která mu lepila roztrhané kalhoty k nohám.

„Pak jsem si všimla té punčochy, co měl na obličeji,“ pokračovala neznámá dívka. „Tak jsem si řekla, že střelím na něj.“ Nervózně si olízla rty a rozhlédla se kolem sebe. Bylo jasné, že hledá cestu, jak utéct. Všimla si, že má Harry v ruce pistoli.

„A ten chlap v dodávce?“ zeptal se jí Harry pátravě a zpříma se na ni podíval. „Myslím toho na sedadle spolujezdce. Proč jsi radši nezastřelila řidiče?“ Chtěl to věděl, i když mu bylo jasné, že se ho to vlastně netýká.

Dívka těkala očima ze strany na stranu. „Viděla jsem... viděla jsem za sklem cosi, co vypadalo jako nějaký pes nebo vlk. Byl to však muž s maskou na obličeji. Zaútočil na řidiče, začal ho řezat a já -“

„Vypálila jsi na toho, kdo ti připadal víc nebezpečný,“ přikývl Harry. „Takže... tys po nich šla, nebo jak to bylo?“ Přistoupil k ní bliž, a ona před ním neustoupila. Noční temnotou k nim odněkud zblízka přicházel zvuk policejních sirén a Harry cítil, jak je dívka napjatá.

„Jen po jednom z nich,“ odpověděla a s rostoucí nervozitou se prohluboval i její přízvuk. Pomalu přistoupila k Harrymu. „Jsi od policie?“

„Ne,“ zavrtil nekroskop hlavou a v tu chvíli se rozhodl. Ta dívka se určitě měla z čeho zpovídat před zákonem, ale zároveň mu zachránila život. „Také jsem po nich šel.“

„No, dostali jsme je, nebo snad ne? Jenže bychom měli jít...“ Chtěla se kolem něj protáhnout, když před garáží zprudka zabrzdila policejní auta. Dým stále ještě stoupal k měsíci a na vraku dodávky tančily oranžové plameny, které ozařovaly noc.

„Odpověz mi na jednu otázku a já ti pomohu,“ chytil ji za paži. Podívala se na ruku, která ji svírala. „Slíbuju, že tě z toho dostanu.“

„Tak to bychom sebou měli hodit,“ vydechla, když zaslechla zvuk běžících nohou po nájezdové rampě.

„Proč jsi je chtěla dostat?“

„A proč ty?“ Dívka se mu snažila s překvapivou silou vytrhnout.

„Zabili mi kamarády.“

„A mé dobré přátele přivedli do... do nebezpečí. Zdá se, že už odsud nestačíme zmizet!“

Harry natáhl ruku, zmáčkl hlavní vypínač a celá garáž se ponořila do naprosté temnoty. Potom vytvořil Möbiovy dveře a vtáhl dívku dovnitř. Kam chceš? Zeptal se.

Její myšlenky byly jako obrovský zvon, bijící s ohlušující ozvěnou na poplach. CO?... CO?... CO? 

Ššš! zašeptal Harry. Přitiskni se ke mně a řekni mi, kde bydlíš. Kam chceš jít? 

Objala ho, jak nejpevněji dokázala. „Kamkoli odsud!“ zašeptala zhrublým hlasem. Její šepot se prázdnotou kontinua rozlehl jako výkřik.

Harry se přenesl na místo, které dobře znal. Vyšel z Möbiových dveří a přidržel ji, dokud neucítila pevnou půdu pod nohama a nepřestala se třást. Pomalu otevřela oči, chvíli vrávorala a pak se zprudka posadila na zem.

Sedla si na mokrou dlažbu v postranní uličce, hned naproti garáži. Už nepršelo, v ulici teď byla hustá mlha. Válela se nad zemí, jako nějaké svítící mléko jim omývala kotníky a vtékala do vchodů domů.

Harry náhle ožil. Nebyl nejvhodnější čas na nějaké vyptávání, ale později by od ní možná pár věcí vědět chtěl. „Musím jít,“ řekl ji s jejím přízvukem. „Kde bydlíš? Jak bych tě mohl najít?“

Natáhl ruku a pomohl jí vstát.

„Pořád... pořád nemůžu uvěřit tomu, co se se mnou stalo!“ vydechla. „Ne, prostě nevěřím!“ Přejížděla si rukama po kalhotách a snažila se setřást z nich vodu.

„Opravdu musím jít,“ řekl jí Harry a pomalu odcházel uličkou, pryč od policejních majáčků a praskání ohně.

„B. J.´s,“ vydechla. „Najdeš mě v B. J.´s.“

„Cože?“ Harry spustil z očí vchod do opuštěné garáže a podíval se na ni. Tázavě naklonil hlavu na stranu.

„Vinný sklep, můj bar v Edinburghu.“ Sotva otvírala rty a Harry její šepot téměř neslyšel.

Měl všech těch zkratek právě tak dost, A. C., R. L. a teď zas B. J.

„Co to B. J. znamená?“

„Co?“ Dívka otevřela svůdné rty. „Och, mé iniciály. Bonnie Jean.“

Harry si vzpomněl na starý muzikál, který kdysi viděl v televizi. Sledoval ho ve svém bytě v Hartlepoolu... jak dlouho už to je? Připomněl si nápěv a slova písničky:

Jdi domů, jdi domů,

jdi domů za Bonnie Jean.

Jdi domů, jdi domů...

…už jdu domů za Bonnie Jean.

No, možná... ale ne dnes v noci, Bonnie Jean. „Jako v tom muzikálu, Brigadoonu,“ řekl jí.

Bylo vidět, že pochopila jeho narážku. Rozhodla se přijmout absurditu situace, usmála se a řekla. „Ano, statečný rytíři, jako z Brigadoonu. A jak se jmenuješ ty...?“ Bonnie Jean se ohlédla přes rameno. Kolem ústí uličky se s ječením sirén přeřítilo policejní auto.

Její otázka zůstala nezodpovězená viset ve vlhkém vzduchu. Když se otočila zpátky k Harrymu... jediné, co po něm zůstalo, byla zvířená mlha v místech, kde stál.

Harry se na chvíli zastavil na několika hřbitovech, aby si promluvil o zážitcích té noci. Většinu událostí však už mrtví znali, hlavně díky vyprávění R.L. Stevensona Jamiesona. Než se vrátil do centrály pobočky, Harry si promluvil i s ním.

„Vidíš, že se projevuje staré pravidlo. Co člověk dělá v životě, to nepřestane dělat ani po smrti. Brzy poznáš, jak jsou ti mrtví zavázáni. Nemusíš se bát, že by prokleli tvé jméno, R.L.“

Mluvíš o mém obi, nekroskope?

Harry přikývl. „Sam víš, že ano. Celý život ses o svého bratra staral a udržoval s ním rovnováhu. Dělal jsi všechno, co bylo ve tvých silách. A musíš v tom pokračovat i po smrti.“

To nebude problém, řekl R.L. Nedá to žádnou práci. Mám to v sobě. Hlavně teď, když jsem znovu v kontaktu s tátou! Nechtěl jsem ho předtím s tím vším obtěžovat, ale teď jsme všichni zase pohromadě... 

Harry znovu přikývl. „Ani ty, ani tvůj otec se nemusíte za nic stydět, R.L. A jak už jsem řekl, mrtví ti budou vždycky vděční, když budeš krotit A.C.Doyla. Mrtví spolu totiž mluví jen dobrovolně a rozhodně by nechtěli, aby se jim někdo jako on vtíral do mysli!“

Ech, A.C. už nebude dělat problémy, Harry. S vlkodlakem je amen. Už žádné vytí, jen kňučení prostydlého, ztraceného štěněte. Až zjistí, že mu v tichu a temnotě smrti nic nehrozí, bude v pořádku.

„Dobrá,“ odpověděl nekroskop. „Tak to bude nejlepší.“

Část druhá

Pátrání

I

Po Brendě a po sobě samém

I přes všechny ty zastávky byl Harry v pobočce dřív, než tam dorazil Trevor Jordan. Vypadalo to tam tak, jak telepat avizoval. Všichni byli na místě a byli připraveni přispěchat okamžitě pod Darcyho vedením Harrymu na pomoc... Alespoň psychicky, když už ne fyzicky. Nekroskop nakonec jejich pomoc díky novým přátelům nepotřeboval. Kromě toho už zpočátku žádal Darcyho, aby k případu nikoho nepouštěl. Ředitel pobočky však byl i přesto připraven okamžitě a všemi dostupnými způsoby zasáhnout, To prozrazovalo, jak moc si espeři Harryho považují.

Harry všem podal hlášení, a přestože bylo krátce před úsvitem, sedli si s Darcym do jeho kanceláře. Harry splnil své povinnosti, takže se konečně mohl zeptat na novinky o Brendě a synovi. Mohlo se zdát, že o ně nemá vůbec strach nebo že se chová příliš bezstarostně. Tak to ale nebylo. Věděl, že ať už jsou kdekoli, nejspíš se jim nic zlého nepřihodilo. Malý Harry byl batole, které ještě ani neumělo pořádně chodit, ale už stačil nekroskopovi dokázat, že svou matku dokáže ochránit před jakýmkoli nebezpečím. Věděl také, že chlapci nebude nic scházet. Z praktického hlediska se sice o sebe ještě postarat neuměl, ale to mohla udělat Brenda nebo Velká většina.

„Něco nového?“ zeptal se Harry.

„Nic,“ zavrtěl Darcy starostlivě hlavou. „Vůbec nic. Všichni, kteří tu nemuseli zůstat kvůli tvému případu, byli venku a hledali je. Nepřišli vůbec na nic. Věštci, telepati, espeři s předtuchami, lokátoři... všichni se dostali do slepé uličky, že to tak musím říct. Když se tu Brenda poprvé objevila, přinesl ji vlastně malý Harry. Nezbývá než předpokládat, že ji zase odnesl. Proč a kam, to se můžeme jen dohadovat. Samozřejmě že je nepřestaneme hledat, ale pro tuto chvíli...“ Darcymu poklesla ramena. „Je mi to líto, Harry. Udělal jsi toho pro nás tolik, strávil nad případem tolik času a energie, a my ti nedokážeme pomoci.“

„To znamená, že si budu muset pomoci sám,“ odpověděl Harry bez známek hořkosti. „Darcy, muselo ti být jasné od začátku, že Brenda byla hlavní důvod, proč jsem se nechal přemluvit, abych zůstal tady. Máš konexe a myslel jsem si, že ji tví lidé budou moci pomoct. Věděl jsem, že tu bude v bezpečí, ale že jí stejně nikdy nemůžu vynahradit to, co díky mé práci prožila. To je teď všechno pryč.“

Darcy pochopil, kam míří. „Odcházíš?“

„Ano, a nic mě už nezastaví. Pobočka E není nic pro mě, Darcy. Vždycky jsem byl samotář a takovým také zůstanu, Kromě toho si nejsem jistý, jestli chci strávit zbytek života hrabáním se v mentální stoce. Sám jsi to říkal. Nechci čekat někde stranou a být pro policisty takovým cvičeným pejskem, kterého si vždycky přivolají, když nemůžou vyřešit nějakou nechutnou vraždu. Ano, vím, že takhle by to nebylo, ale bylo by to podobné a já pro něco takového nejsem stavěný. Zdá se, že to přišlo dřív, než jsme oba čekali. Takže odcházím.“

„Kdy?“

„Nic mě tu nedrží. Chci říct, nemám tu žádné blízké přátele nebo něco podobného. Ano, mám tu přátele... doufám, že všechny v pobočce můžu považovat za přátele. Není tu však nikdo, s kým bych se musel loučit. Snad jen s tebou. Takže - sbohem.“

Bylo vidět, že Darcy neví, co říct. „Ale jsi náš největší talent... nebo jsi možná byl…“

„Jsem jenom člověk,“ odpověděl Harry a myslel to vážně. „Kromě toho, pobočka má nadaných lidi dost.“

„Ale... odcházíš natrvalo?“

Harry pokrčil rameny. „Moc toho tady stejně nemám. Vlastně skoro nic. Věci, které mám v pokoji ve skříni, tam můžou nějaký čas zůstat. Možná si pro ně někdy přijdu.“

„To není to, nač jsem se ptal. Nechceš zůstat v kontaktu?“

„Zkontaktujte mě v případě, že najdete mou ženu a syna. Stejně myslím, že je najdu dřív.“ Harry potlačil zívnutí, ale trochu se protáhl. Zašklebil se, protože ucítil, že mu pod obvazem praskl strup na stehně. S kyselým výrazem v obličeji se zadíval na své ruce, také omotané obvazy.

„Měl sis to nechat zašít,“ domlouval mu Darcy starostlivě.

„Nesnáším stehy!“ odsekl Harry. „A už vůbec nemám rád jizvy. Jestli budu mít štěstí, žádné se mi tam neudělají.“

„Kam tedy půjdeš? A kdy? Doufám, že dnes v noci ještě ne.“

„Mám pořád svůj byt v Hartlepoolu. Než ho prodám, potřeboval by trochu uklidit. Nikdo v něm nebydlel víc než rok. Také mám dědictví v Bonnyrigu, velký starý dům. Myslím, že by mi mohl vyhovovat. Je opuštěný a budu blízko mámy. A kdy půjdu? Proč ne dnes v noci?“

„Podívej,“ řekl znepokojeně Darcy. „Oba jsme unavení, hlavně ty. Vypadáš vyčerpaný, A unavení lidé dělávají unáhlená rozhodnutí. Zůstaň tu přes noc, dej si se mnou ráno snídani a potom se rozhodni.“

Harry znovu pokrčil rameny. „Už jsem se rozhodl. Ale máš pravdu Jsem docela unavený. Dobrá, do zítřka mi nic neuteče.“

Darcy se zatvářil potěšeně. „Až se odstěhuješ, zůstaneš s námi v kontaktu?“

Harry si povzdechl. „Jestli mi slíbíš, že mě nebudete obtěžovat malichernostmi... možná ano. Chci, abychom si to teď jednou provždy ujasnili. S pobočkou E jsem skončil, Darcy. Není to jen moje volba. Stejně bych neměl čas na práci. Nejdříve musím najít Brendu a malého Harryho.“

Darcy přikývl. „Dobrá.“ Zamyslel se a ještě se zeptal: „Co mám říct policii?“

„O čem?“

„Ve vyhořelé dodávce našli dvě těla. První patřilo vlkodlakovi, to ano, ale to druhé...? Mají povinnost ho identifikovat, jak dobře víš. A pak našli další mrtvolu uvnitř garáže. Zastřeleného... samostřílem?“

„Nejdříve se soustřeďme na George Jakese,“ řekl Harry. „Hlavní otázka policajtů bude nejspíš znít: Jak se dostal George z policejní márnice ve Fulhamu do vyhořelé dodávky v East Endu? Je to tak?“

„Byl jsi poslední, kdo viděl jeho tělo. Kdybychom museli říct něčí jméno... samozřejmě že to neuděláme, ale kdybychom čistě teoreticky museli…“

„Ano, bylo by to moje jméno.“ Harry se na okamžik zamyslel. „Řekni jim, že A.C.Doyle Jamieson byl z Haiti a praktikoval kouzla obi. Neměli by mít problém získat pro toto tvrzení důkazy. Asi ukradl Jakesovo tělo z márnice, aby na něm mohl provádět nějaká kouzla. Nejspíš tak chtěl očarovat policii. A proč se rozhodl spáchat sebevraždu? Kdo ví. Vždyť to byl šílenec. Ať se ve spáleném voze podívají po roztavené vlčí masce a rukavici se skalpely. Tak budou mít důkazy, které potřebují.“

„Ano, důkazů budou mít víc než dost,“ souhlasil Darcy. „Dílna byla plná luxusních aut, většinou kradených!“

„A ten mrtvý chlap v garáží, Skippy... nejspíš to byla další Jamiesonova oběť. Byl to šílenec, úplně zbavený smyslů! Zabil Skippyho, aby neměl žádné svědky. Jak prosté...“

„A vražedná zbraň?“

„Nenajdou ji,“ potřásl Harry hlavou.

„Je v tom něco, co jsi mi ještě neřekl?“

„Něco, co možná ještě vyřídím.“

„Tak dobrá.“ Darcy pokýval zamyšleně hlavou. „Vypadá to, že jsme probrali skoro všechno.“ Usmál se, ale vzápětí se opět zamračil. „Stejně jsem rád, že Jakes neměl žádné blízké, žádnou rodinu.“

„Máš pravdu. Bylo by to těžké vysvětlování, že? O Jakese si ale starosti nedělej, Darcy. Jsem si jistý, že ten žádnou sebelítost už necítí. Je rád, že dostal svého vraha.“

Darcy se nad jeho slovy zamyslel a viditelné zbledl. Vzpomněl si na případ Bodescu, na Hartlepool na severovýchodním pobřeží a mrtvé, vystupující z hrobů. Udělali to jen proto, že měli nekroskopa rádi? Že mu věřili? Věděli, že jim nikdy neublíží? Divil se, že ho jeho osobní strážný anděl nenabádá, aby od Harryho co nejdál utekl,

„Nedokážu o tom ani přemýšlet,“ řekl Darcy tiše.

„Uvědom si jedno. Jakes dělal jen to, co dělal celý život a co mu šlo nejlépe. Byl šťastný, že mohl případ dotáhnout do konce a že se mu to tak povedlo. Já si říkám, že každý takové štěstí němá...“

„Za sebe můžu jen říct, že až jednou zemřu, jediné, co budu chtít, bude ležet a spát.“

„Jistě, tak to vidíš teď,“ řekl Harry bezvýrazně, jen se zvláštním zábleskem v očích, které toho už tolik viděly.

Darcy ho naštěstí příliš nevnímal ani se na něj nedíval.. Pořád mu v hlavě ležely nedávné události. Například ten mrtvý zloděj z dílny. Harry měl pravdu. Policie žádnou vražednou zbraň nenašla. Našla ale předmět, který ho zabil fakticky. Byl to krátký šíp z tvrdého dřeva. Už mu to hlásila a Darcy to chtěl ještě jednou s Harrym probrat.

„Jsi si jistý, že už mi k tomu nechceš nic říct, Harry? Třeba o jistém samostřílu...? Zdá se mi, že samostříl je na dnešní dobu celkem zvláštní zbraň. Soudní znalci už se tím zabývali a byli dost překvapení, když viděli hrot té šipky.“

To byla novinka i pro Harryho. Zvedl obočí. „Co je s ním?“

Darcy pokrčil rameny. „Hrot je z oceli, jak je běžné. Jenže je potažený stříbrem. Stříbrnými kulkami se odedávna zabíjeli vlkodlaci, že?“

Harry vždycky uměl skrývat myšlenky a emoce a v tomto případě i své překvapení. S překvapením zjistil, že umí také výborně lhát, nebo alespoň říkat polopravdy. Mrtvým by nikdy nelhal... ale živým?

„Nevěděl jsem, proti komu vlastně stojím,“ řekl. „Vím, že jsme si mysleli, že to nejspíš bude práce lykantropa, obyčejného šílence. Jenže co kdybychom se byli mýlili? Na světě je příliš mnoho podivných stvoření, jak sám moc dobře víš.“

Darcy přikývl. „Takže jsi ho zabil ty? Proto se nenašla vražedná zbraň?“

Nekroskop se podíval stranou a nakonec zamumlal: „Je mrtvý, nebo ne?“ Bylo mu jasné, že tuto záležitost bude skutečně muset ještě vyřídit.

Trochu nejistě se zvedl. „Jsem unavenější, než jsem si myslel. Jenže jak mám teď usnout? Mám toho v hlavě tolik, myšlenky se mi honí pořád dokola. Už si ani nevzpomínám, kdy jsem se klidně vyspal. Škoda, že se nemůžeme na chvíli jen tak vypnout, jako stroje.“

Darcy vzhlédl, jako by si na něco vzpomněl. „Ale můžeme! Myslíš si, že bych jako ředitel téhle zatracené organizace vůbec někdy usnul? Bože můj, neměl bych nejmenší šanci!“

Harry se díval, jak Darcy otevřel zásuvku stolu, vyndal malou lahvičku a šel k automatu na vodu. „Nemáš nějakou alergii?“ Hodil do skleničky malou bílou tabletku a zalil ji vodou. Tableta se v mžiku rozpustila.

„Ne,“ zakroutil hlavou Harry. „Nic, o čem bych věděl. Ale... prášek na spaní?“

„Jen jeden,“ ujistil ho Darcy. „Dokonale na mě zabírá. Prostě mě vypne.“

Harry si od něho vzal skleničku. „Pro jednou se snad nic nestane.“ Zaklonil hlavu a vypil najednou její obsah. Nevšiml si, jak v té chvíli ředitel pobočky zatajil dech...

Když Harry odešel do svého pokoje, Darcy vytočil soukromé domácí číslo ,specialisty´ pobočky. Nebyl to přímo esper, ale měl skutečně jedinečné schopnosti.

„Je to doktor Anderson?“ zeptal se Darcy, když někdo na druhém konci zvedl telefon. „James Anderson? Tady je Darcy Clarke.“

Po chvilce se v telefonu ozval ospalý hlas Jamese Andersona. Darcy odpověděl: „Ano, vím, kolik je hodin, a mrzí mě, že vás budím. Ale je to opravdu důležité. Pamatujete si na toho Harryho Keogha, jak jsme o něm nedávno mluvili? Už to přišlo.“

Po chvíli ještě dodal: „Jsou to asi dvě minuty.“

Než zavěsil, ještě řekl: „Dobrá. Budu vás čekat.“

Potom mohl Darcy jen čekat, až doktor Anderson dorazí. Přitom plně prožíval všechnu nechuť a zhnusení nad sebou samým. Zdálo se mu, jako by se uvnitř proměnil v podvodnou, zrádnou pěnu, zakrývající hlubokou bažinu. Na druhou stranu, při téhle práci nesměl směšovat povinnosti a svědomí. Darcy dobře věděl, že musí v první řadě myslet na pobočku - bažinu. Jeho svědomí bude muset počkat.

Mohlo by se zdát, že se nekroskop zachoval až příliš nedbale a že byl přehnaně sebejistý. Pobočka E neuměla najít jeho ženu a syna, ale o čem to vypovídalo? Vždyť neměli k dispozici Möbiovo kontinuum. Nekroskop si připadal jako malé dítě, které nechce dovolit ostatním, aby si hráli s jeho míčem. Byl na sebe příliš pyšný, protože dostal míč jako první. Ale jak se říká, s čím zacházíš, s tím také scházíš. A stejně jako to malé dítě, i Harry brzy zjistí, že si nemůže hrát sám. Zvláště ne hru na schovávanou.

Ze zchátralého domu v Bonnyrigu zatelefonoval Darcymu a svěřil se mu se vší svou frustrací. Jenže Darcy mu mohl říct jen to, co sám dobře věděl. Jinak by ho pobočka E kontaktovala první. „Nemáme nejmenší tušení, kde by mohli být, Harry. Zdá se, jako by zmizeli z povrchu zemského.“

„Je tomu měsíc, vlastně pět týdnů.“ Harry se zadíval na sluchátko, jako by nemohl uvěřit tomu, co slyší. „Děláte na tom pět týdnů, a nic? Celá pobočka E, se všemi těmi lokátory, věštci, proroky, jasnovidci a espery s všelijakými předtuchami? Nemáš ani nejmenší tušení?“

Tím Darcyho rozzlobil. „Co se mi to snažíš naznačit, Harry?“ vyštěkl. .Myslíš si, že se dost nesnažíme? Nevěříš, že je hledáme? To se mi snažíš říct, ano? Konečně si to srovnej v hlavě a pokus se uvěřit tomu, co ti teď řeknu: Máme na tom dítěti zájem stejně jako ty. Jenže z jiného důvodu.“

I když se to Harrymu nelíbilo, věděl, že to je pravda. Bylo jasné, že by pobočka chtěla malého Harryho najít. Otec sice spolupráci odmítl, ale kdo ví, co udělá jeho syn, až nastane ten pravý čas? Darcymu došlo, že řekl příliš mnoho.

„Harry,“ řekl mnohem klidnějším hlasem. „Nechci s tebou bojovat. Pro boha živého, neměli bychom spolu soupeřit. Hledáme je a ty to moc dobře víš. Mrzí mě, že jsem takhle vybuchl. To, co jsem řekl... jsem tak nemyslel.“

„Ale řekl jsi to,“ odpověděl Harry. I on mluvil velmi tiše. „Chcete, aby byl můj syn dalším hlupákem, který vám naletí. Až mu bude nějakých patnáct, šestnáct... Než vyroste, zpovzdálí byste se dívali, jak se vyvíjí, sledovali byste jeho schopnosti a snažili se je rozvíjet? Snažili byste se ho naverbovat, jako kdysi mě? Ukázali byste mu všechno zlo světa a prohlásili, že když bude v týmu, pobočka E bude mít moc vše změnit? A co by přišlo potom, Darcy? Stal by se z něj chudák, který by se do konce života hrabal v mentálních stokách? Říkám ti, že pokud to bude jen trochu v mé moci, nikdy to nepřipustím!“

„Ani já bych to nikdy nepřipustil, Harry!“ řekl Darcy téměř prosebným tónem. „Poslyš, myslím, že se necítíš úplně ve své kůži, jinak bys takhle nemluvil. Opravdu jsem to nemyslel tak, jak to vyznělo. Chceš, abych ti na to dal své slovo? Máš ho mít. Nikdy se nebudeme plést tvému synovi do života. Jenže když ho nenajdeme, nikdo, ani ty, už nebude moci do jeho života zasahovat! A zatím se nám to nedaří.“

Nekroskop chvíli mlčel, potom řekl: „Budete se dál snažit?“

„Samozřejmě že ano.“

„Dobrá, děkuju ti za to.“ A Harry zavěsil.

Harry seděl na břehu řeky, v místech, kde voda vířila v hluboké zátoce. Mluvil se svou matkou. Navštívil ji poprvé za ty tři týdny, co tady na severu bydlel. Předtím prodal byt v Hartlepoolu. Věděl, že si matka myslí, že ji zanedbává. Už dlouho měl hlavu plnou starostí a jako každá matka, i ta jeho to vycítila. Mohla s nim sice mluvit, ať byl kdekoliv, ale ona ho nikdy nerušila. Kromě toho dobře věděla, jak rád navštěvoval lidi, se kterými mluvil.

Byla polovina dubna, větrný, ale naštěstí suchý den. Harry měl na sobě kabát a seděl na říčním břehu. Nastydneš a uženeš si smrt! Cítila studený vítr v synových vlasech a jeho očima se dívala na zamlžený odraz mraků na hladině šedé řeky. Tohle není to nejlepší počasí na procházky v přírodě, Harry. 

Ležela tam dole na říčním dně. V blátě a řasách byla pohřbená její duše a možná i pár kostí. Zbytek dávno odplavila voda. Mary Keoghová už nemohla cítit chlad. Ale jako každá máma viděla, když bylo jejímu synovi zima.

„Je mi dobře,“ řekl ji Harry.

Ne, není ti dobře, Harry. Mary na něho však nechtěla naléhat. Ještě ne. Ani Harry nevypadal, že se chce svěřovat. Co je nového na světě, Harry? 

Pochopil, kam tím mířila. Chtěla, aby jí začal vyprávět o současných událostech a zapomněl tak na vlastní starosti. Všichni mrtví byli v kontaktu a mohli spolu mluvit ze všech hrobů po celém světě. Nebylo těžké zjistit všechny novinky od lidí, kteří zemřeli teprve nedávno. S Harrym jako médiem se však dozvěděli mnohem víc, zážitek byl plastičtější a realističtější, protože vše mohli vidět jeho očima a snad i do jisté míry cítit. Harry byl jejich spojení se světem živých. Věděl, že jeho matka má pravdu. Vůbec se dnes necítil dobře.

Kromě toho neměl zrovna radostné novinky. „Opravdu to chceš vědět?“

To je to tak špatné?

„No, neděje se nic moc hezkého,“ zamračil se Harry. „To můžeš posoudit sama.“ Potom si vybavil nejnovější zprávy.

„Většina afrického kontinentu je v pohybu: Zambie, Zimbabwe, Somálsko, Etiopie. Vypadá to, že se v Rhodesii snaží zbavit nadvlády bělochů. Ve volbách zvítězila strana černých.“

Copak to není správné? Vždyť jsme si všichni rovni.

Harry pokrčil rameny. „Je to správné. Ovšem jen v případě, že se národy, které se teprve nedávno staly ,rovnými´, nebudou snažit získat ještě větší ,rovnost´ na úkor druhých.“ Rychle změnil téma hovoru, jakoby se chtěl vyhnout matčiným protestům a moralizování. „A došlo k neštěstí v jaderné elektrárně na Three Mile Islandu ve Spojených státech.“

Ano? Mary Keoghová se nezdála příliš ohromená. Neštěstí? To je tak důležité? 

Harry se musel usmát. Když jeho matka zemřela, jaderná energie byla ještě v plenkách. „Je to důležité, a dost hodně. Moc nebezpečná záležitost. Zabíjí to lidi, mami. Zabíjí je to zlou, neviditelnou, tichou smrtí.“ Úsměv z tváře mu rychle zmizel a jeho matka věděla proč. Uviděla všechnu tu hrůzu, kterou měl v mysli. Harry vycítil, jak se otřásla.

A ještě něco? zeptala se.

„No, ještě se neděje nic moc dobrého v Kambodži, ale...“

Harry o tom se svou matkou nechtěl mluvit. Kousl se do jazyka a zastřel si mysl. Kam dal proboha rozum, že se o tom vůbec zmiňoval? Jako by nevěděl, jak jeho matka zemřela. Když si však v novinách přečetl o jezeře smrti v provincii Stung Treng, měl od té doby noční můry. Nedokázal pustit z hlavy obrázek těch dvou tisíc těl, svázaných provazy a zatěžkaných kameny...

Mary však ten obrázek zahlédla, už když zmínil Kambodžu. Nedělej si o mě starosti, Harry. Víme o tom všechno. A Pol Pot... jednou také bude muset přijít mezi nás. Kdyby tušil, co ho tady čeká... 

„A co ho čeká?“ Harryho nikdy nenapadlo, že by mrtví mohli být pomstychtiví. Co také zmohli? No dobrá, občas toho zmohli dost, ale to bylo v případě, že je potřeboval.

Co zmůžou? reagovala hned jeho matka. Nebudeme s ním mluvit, nebudeme s ním chtít mít vůbec nic společného. Bude tak opuštěný, ztracený a tak se mu bude stýskat po jakémkoli vřelém kontaktu... Bude to pro něj, jako by nikdy nebyl. A nakonec opravdu zmizí, prostě se postupně promění v nicotu. A celou dobu bude vědět, že to je trest... 

Na chvíli Harry cítil ledový závan jejích slov. Jako by se mu do duše vkradl chlad celého vesmíru a všechna temnota země. Trvalo to jen chvíli a vzápětí už byla jeho matka stejné vřelá jako předtím. Zvláštní - ze všech mrtvých lidí, které Harry znal, jen jeho matka mu dávala pocit tepla. Ale možná, že na tom zas tak moc zvláštního nebylo. Byla to, koneckonců, jeho máma.

„Takže to je asi tak vše,“ řekl po chvíli a pokrčil rameny. „Na světě je spousta starosti a zdá se mi, že říkat ti všechny ty hrůzy, co se dějí, nebyl zrovna nejlepší nápad. A únik radiace na Three Mile Islandu je nejspíš to poslední, co by nás mělo znepokojovat.“

I ona byla ráda, že změnil téma. Ale jestli je ten únik tak nebezpečný... proč ho vůbec dělali? 

„Co?“ Copak to opravdu už nemohla pochopit? „Bylo to neštěstí, mami! Neudělali to schválně!“

Ach! Krátce se zasmála. Asi se tomu tedy nedalo zabránit, že? Rychle však znovu zvážněla. Vidím, že se na světě nic nezměnilo. Lidé pořád dělají chybu za chybou. A tak to asi vždycky bude... Teď mi však řekni, co pro tebe můžu udělat, Harry. Řekni mi, co se děje... 

Konečně nekroskopova milovaná, často téměř vševědoucí matka přešla k věci. Poznala, že uhodila hřebík na hlavičku. Harrymu poklesla ramena a povzdechl si. „Ještě jsem je nenašel, mami. Ani Brendu, ani synka. Vím, že ještě existují miliony míst, kam mě ani nenapadlo nakouknout, ale nějak nevím, kde začít.“

Chvíli mlčela. Potom velmi tiše řekla: Chceš, abych se poptala mezi mrtvými, Harry? Myslíš, že je možné, že...? 

Harry se ještě ani neodvážil na něco podobného zeptat. Věděl, že musí. ,,Určitě ne, že, mami?“ zeptal se téměř prosebně. „Kdyby to tak bylo, už bys o tom věděla, ne? Kdyby byli...?“

Nejspíš ano, ale není to pravidlem, synu, odpověděla mu. Záleží na tom, kde a kdy by zemřeli. Kdybys zemřel ty, věděli bychom to okamžitě všichni! Nezáleželo by na tom, kde a kdy… Nekroskop je jen jeden. Vlastně teď už jsou dva. Okamžitě bychom věděli, kdyby tvůj plamínek zhasl. Jenže na smrti není nic zvláštního. Lidé se rodí, žijí a umírají. Tak to vždycky bylo a vždycky bude. Brenda je jen Brenda, další obyčejný člověk, další lidský život. Kdyby zemřela někde daleko, chvíli by trvalo, než by se mi to doneslo. 

„A tvůj vnuk, Harry junior? Copak on je ,obyčejný´ člověk? To si nemyslím. Nejen proto, že je tvůj vnuk. Zná tě! A ty znáš jeho! Copak by Velká většina nevěděla, kdyby zhasl jeho plamen?“

Ale tys námi jsi už dlouhou dobu, Harry, připomněla mu. Předtím o tobě Velká většina také nevěděla. Dokud ses neobjevil ty, mrtví nevěděli ani o sobě navzájem! Vždycky jsem věděla, že jsi jiný než ostatní děti, ale já jsem tvá matka! Věř mi, trvalo dlouho, než jsem o tom ostatní přesvědčila! Nakonec uvěřili, jak jinak. Když jsi byl nablízku, cítili tvé teplo. Viděli tvé sny a cítili, jak se při nich chvěješ strachem. Zamilovali si tě, když jsi byl ještě malý chlapec. Tehdy ještě netušili, co všechno pro ně uděláš. 

„To mi tvrdíš, že Harryho neznají? Že na světě není dost dlouho? Tehdy v Hartlepoolu, ani ne před půldruhým rokem, kvůli němu vstali z hrobu!“

Vstali kvůli vám oběma, Harry. Ano, malý Harry je povolal, ale koho chtěli zachránit?

„Copak není... stejně lidský a teplý, jako jsem prý já?“

Ano, je teplý. Mrtví jej cítí jako malý, laskavý plamínek. Jenže není světlem v temnotách, jako jsi ty. Jednou možná bude, ale zatím není...

„Takže bys nevěděla, že je mrtvý.“ Nebyla to otázka, bylo to konstatování. Harry byl svým způsobem rád. Nechtěl, aby mu kdokoli oznámil smrt jeho syna nebo Brendy. Nechtěl to slyšet ani od mrtvých, ani od živých.

Dřív nebo později bych se to dozvěděla, řekla mu matka. Ale pro tuto chvíli ti můžu říct jedno: Nic podobného se ke mně nedoneslo. Pokud vím, stále žijí. 

Harry vydechl úlevou. Když to řekla jeho matka, musela to být pravda. Kromě toho se doopravdy nebál. Byl přesvědčen, že jeho žena i syn žijí. Jenže kde?

Mary zaslechla otázku, kterou si v duchu položil. Kam bys šel, Harry, kdyby ses chtěl schovat? Kam mohla Brenda jít? Musíš přece znát její sny, její fantazie? 

Nekroskop si uvědomil, jak sobecký vlastně byl. Nikdy se nad situací nezamýšlel z pohledu své ženy. Vždycky jen ze svého. A matka mu náhle připomněla, že Brenda byla samostatnou osobností, s vlastními sny, fantaziemi a tajemstvími. Cítila své soukromé vášně, city a emoce. Všechny teď byly díky konfrontaci s Harryho světem pošramocené a poničené. Možná se před tím vším chtěla jen schovat.

Tak jsem to nemyslela, synu. Dobře víš, že ne. Jen jsem se špatně vyjádřila.

Jenže Harry věděl, že řeč mrtvých často přenášela víc než jen slova. Snad si přečetl i něco z matčiných myšlenek. Dotkla se jeho citlivého místa. Byl to záměr? Jeho matka vždycky věděla, jak vynést určité věci na světlo boží.

Její pohled na věc však donutil nekroskopa přemýšlet o situaci jinak než dosud. Uvědomil si, že Brenda byla opravdu úplně jiná než on. Měla rozdílný způsob myšlení, jiné věci měla ráda a jiné nerada. Opravdu mohla mít dojem, že její jediné východisko je někam se ,schovat´? Harry začal přemýšlet, kam by nejspíš šla. Nikdy nemívala příliš v lásce ostré slunce, zato měla ráda déšť. Milovala zahrady, vítr ve vlasech, dramatické, zamlžené scenérie. Ráda sedávala na okně v jejich půdním bytě a poslouchala bubnování deště na okenních tabulkách. To bývala její nejoblíbenější činnost.

V tom případě, přerušila jeho myšlenky matka, by tohle místo pro ni bylo naprosto ideální. Přímo tahle krajina! 

„Nikdy tady nebyla,“ zavrtěl hlavou.

A co nějaká podobná země?

„Možná by se jí něco podobného líbilo, a možná také ne, nevím. Mám dojem, že se jí líbilo na pobřeží, nějaké ostré útesy a deštivá obloha... a milovala všechny zahrady. Hlavně takové, které nejsou příliš pěstěné, kde roste divoká, dlouhá tráva, nešlechtěné květiny a kde je místečko, kam by si mohla lehnout na záda a pozorovat mraky. A hvězdy. Čím jasnější, tím se jí víc líbí. Měla je ráda, ačkoli neznala jediné souhvězdí. Líbilo by se jí nějaké místo v divočině, se spoustou hvězd na obloze.“

Jsi básník, Harry, a ani o tom nevíš! zasmála se Mary Keoghová.

„To by mě zajímalo, po kom bych to zdědil!“ Matka cítila, že se trochu rozveselil.

Mám dojem, že nastal ten pravý čas začít prohledávat ty miliony míst, kde by podle tebe mohla být. Však jsme trochu zúžili výběr. S tím musel Harry souhlasit.

Nemohli tušit, že Brenda a Harry junior jsou skutečně na podobném místě, které Mary Keoghová navrhovala a které po jejich rozhovoru Harry přímo viděl před očima. Bylo to zvláštní, nezemské místo s dramatickou krajinou a dlouhými, mlhavými nocemi, pomalu plynoucími, slunečnými dny, vysokou trávou a divokými květy. A se zahradou, o jaké ani sama Brenda nikdy v životě nesnila.

V tuto chvílí si takové místo neuměl představit ani nekroskop, a nebude si jej moci představit ještě hodně dlouho. Dokonce se předtím vzdá veškeré naděje, že je ještě někdy uvidí.

Prozatím Harry v myšlenkách zrekapituloval místa, kde už Brendu hledal. Nejdříve navštívil její rodný Harden, hornickou vesnicí na severovýchodním pobřeží Anglie.

Důl byl už před lety vytěžen a uzavřen, takže vesnice působila ještě chudším dojmem než dříve. Lidé tam však byli stále stejní. Jestli se Brenda před Harrym skutečně skrývá, jak věřil, toto bylo to poslední místo, kde by se ukryla. Harry se tam jel podívat, i když mu to bylo od začátku jasné. To, co ho tam čekalo, ještě zhoršilo jeho špatnou náladu.

Nemohl rovnou navštívit Brendiny rodiče, vždyť vypadal jinak než dřív. Nemohl k nim jen tak přijít a tvrdit, že je Harry Keogh a snažit se jim vše vysvětlit. Něco takového by nikdy nepochopili. Byli to typičtí, poctiví lidé ze severu, kteří se vždycky drželi při zemi. Možná až příliš. Radši oslovil Brendina otce v místní hospodě, představil se jako Harryho kamarád a zeptal se, jak se mu vede. Setkal ses rozporuplnou reakcí.

Stručně řečeno, Brenda a Harry se vzali a narodilo se jim dítě. Před osmnácti měsíci se Brenda i s dítětem přestěhovala do Londýna, kde žil její muž. Měl tam práci, psal knihu nebo něco podobného. Nikdy toho o jeho živobytí moc nenamluvila. Na tom nebylo nic divného, nejspíš se trochu styděla, ze neměl žádnou ,pořádnou´ práci. Ale kdepak Harry Keogh. Od té doby, co dodělal školu, o práci nezavadil - tedy ne o fyzickou práci. Ale ať už dělal cokoliv, psal nebo něco podobného, muselo se mu vést dobře. Brenda měla vždycky dost peněz.

Nedávno, je tomu pár týdnů, od ní přišel dopis. Psala, že odjíždí i s dítětem ,do ciziny´. To jim připadalo dost divné. Nezmínila vůbec svého manžela. Jen sebe a dítě. Párkrát ale naznačovala, že pracoval na nějakém tajném vládním úkolu, tak to bylo možná ono. Nejspíš museli odjet za moře, snad na nějakou ambasádu. Třeba se mu při psaní nedařilo, tak se začal víc věnovat té druhé práci. Vláda ho mohla zaměstnat jako zvláštního kurýra. Nosí důležité dokumenty nebo zboží a předává je do zahraničí. Anebo se mu při psaní dařilo, a tohle dělali, aby se vyhnuli daním. Jen by Brenda mohla psát častěji. Poslední dopis přišel před dobrými šesti týdny! Od té doby nic. Alespoň svým rodičům mohla občas napsat...

Bylo jasné, že se o ni také bojí. Ne méně než Harry. Na první pohled bylo také jasné, že tohle nebyla žádná hra na schovávanou. Brenda u nich nebyla a oni neměli nejmenší tušení, kde je ji konec. Totéž si vyslechl od jejích starých přátel. Takže Harden mohl vyškrtnout. Brenda tam nebyla a nikdo z tamních nevěděl, kde by mohla být.

Potom ho napadlo něco jiného a ten nápad ho dost znepokojil. Nekroskop dal před dvěma a půl roky pěkně na frak ruské pobočce E. Byla to organizace, které Darcy a jeho lidé říkali ,Opozice´. Přišli postupně o tři ředitele a jejich velitelství nedaleko Moskvy se změnilo v hromádku suti. Co když zmizení jeho ženy a syna plánovali už od té epizody s Borisem Dragosanim? Co když ví, že Harry Keogh žije, i když jeho původní tělo je fyzicky po smrti? Něco takového mohla zjistit jen některá z ESPionážních organizaci! Zek Föenerová, nejnadanější telepatka opozice, o tom dobře věděla. Harry ji po zničení Bronického zámku pustil na svobodu. Co když jim to řekla? Unesli Brendu a malého Harryho, aby pak mohli činit nátlak na nekroskopa?

Ale ne, nedávalo to smysl. Po boji s Dragosanim neměl tělo a nikdo na světě by nevěřil, že se ještě někdy vrátí. Ani jeho samotného by to tenkrát nenapadlo. Na druhou stranu, část té domněnky smysl dávala. Hned jak to skončilo, ještě tam ve východních Karpatech, Zek věděla, že se vrátil. Mohla ho prozradit. To by znamenalo, že si Rusové dali vše dohromady za pouhých osmnáct měsíců, a to navzdory faktu, že téměř zdecimoval jejich řady.

Něco takového nebylo možné! Vždyť Rusům nezůstalo ani dost zbraní k obnově pobočky! Tato možnost byla nejspíš nesmyslná. Nekroskopovi se svým způsobem ulevilo. Měl Zek Föenerovou upřímně rád a nerad by se dozvěděl, že v tom má prsty ona. Kromě toho ji při jejich posledním setkání varoval, aby se mu už nikdy nestavěla do cesty. Ani jemu, ani jeho přátelům. Myslel si, že ji varoval dost důrazně.

Která místa tedy Brenda navštívila a mohla se tam chtít vrátit? Vlastně žádná taková ani nebyla. Kam se chtěla podívat? Opět Harry věděl, že nikam. Jediné, co od raného dospívaní chtěla, bylo žít s ním. Asi nebyl zrovna tím nejcitlivějším partnerem. Mnohokrát se sám sebe ptal, jestli ji skutečně miluje, nebo se pro něj stala jen jakýmsi zvykem. Nikdy se jí se svou nejistotou nesvěřil. Nebyl jí schopen něco takového říci, protože ona sama si byla svými city absolutně jistá. Teď se za to styděl.

Milovala ho déle, než kam mu vůbec paměť sahala. Bylo vůbec možné říci někomu takovému, že si není svými cíly jist? Nebylo by to ani trochu jednoduché. A už vůbec se jí s něčím takovým nemohl svěřit v době, kdy nosila pod srdcem jeho dítě.

Mlhavé krajiny, dramatické scenérie, pěšiny na horských útesech, nešlechtěné zahrady a noci plné hvězd...

Tyto myšlenky mu v hlavě rozsvítily jakýsi obraz... jenže co představoval? Vysoko položené průsmyky a na obloze hvězdy, blikotající jako kousky ledu. A kamenitá planina, která se táhne daleko k severu, ozářená ponurou polární záři.

Obrázek se objevil a zase zmizel. Byla to jen hříčka jeho vlastní představivosti? Jinak se to vysvětlit nedalo, protože na podobném místě v živote nebyl! Duševní obrázek pomalu vybledal a mizel v zapomnění jako sen. Harry si řekl, že se snažil představit si Brendinu vysněnou krajinu, a zatím se mu vybavil nějaký sen, který se mu někdy dávno zdál. Netušil, že zahlédl záblesk své vlastní budoucnosti. Po pár vteřinách obrázek úplně vypustil z hlavy.

Budoucnost si svá tajemství pečlivě střeží...

Milion možných míst? Ale ne, vždyť jich určitě existovaly miliony milionů! Brenda nikdy necestovala a vlastně ani nic moc nedělala, takže teď mohla být kdekoli a dělat cokoli! Na severovýchodním pobřeží Anglie se narodila a vyrostla tu, takže se to zdálo jako nejpravděpodobnější místo jejího úkrytu.

Harry navštívil všechna města a vesnice mezi Hardenem a Hartlepoolem. Potom prohledal Sunderland a Durham City, vše bez úspěchu. Překvapilo ho, kolik malých vesniček zde existuje a jak těžké je hledat někoho, kdo zmizel. Zkusil všechny stavební společnosti, hotely, pronajímatele bytu a garsonek, všechny přechodné ubytovny. Brenda přece musela někde bydlet, musela mít střechu nad hlavou. U žádné z agentur se nezaregistrovala. Ani jedna z desítek podepsaných mladých dívek s dítětem nebyla Brenda. Harryho to ani příliš nepřekvapilo. Alespoň si mohl říct, že udělal, co bylo v jeho silách.

V dopise rodičům psala, že odjíždí do ciziny. Takže opravdu mohla být na milionech milionů míst. Jen na severovýchodě Anglie existovalo pár stovek městeček, které nekroskop ještě nikdy nenavštívil. V celé Británii takových bylo pět tisíc. Kolik jich asi bude ve zbytku světa?

Cizina…

Zahrada v úrodném sedle mezi rozervanými, zvětralými vrcholky. Za dlouhých dní sem dopadají skrz vysoké soutěsky zamlženě sluneční paprsky. V noci nad zahradou září hvězdy, které připomínají ojíněné vzácné šperky či odštěpky ledu, chycené v kroutící se síti podivných polárních září...

Mohl to být sever Ameriky? Kanada? Zamrzlé tundry Sovětského svazu? Švýcarsko? Copak ve Švýcarsku mohou vidět polární záři? Brenda byla hodná, naivní anglická dívka a pořádně neznala ani svou zemi, ba co víc, dobře se nevyznala ani ve svém rodném kraji. Nekroskop se zamyslel a obrázek zvláštní neznámé krajiny z jeho mysli opět zmizel. Snad to bylo i dobře, protože i kdyby hledal sebevíc, na Zemi by ji nenašel.

Nenajde je... nikdy nenajde svého synka... už je nikdy neuvidí… na Zemi je nikdy nenajde!

Harry se probudil, zalitý studeným potem. Byl ve své ložnicí ve starém domě nedaleko Bonnyrigu. Byl to pot vyvolaný děsem a bezmocí, a také pocitem naprosté samoty.

Ležel na posteli mokrý od potu, zhluboka oddechoval a cítil, jak mu buší srdce a tělem pumpuje krev. Na několik dlouhých okamžiků měl pocit, že se neztratila Brenda se synem, ale že je ztracený on sám. A opravdu, původní Harry Keogh, Harry, kterého znal, byl navždy ztracen.

Znovu ho v mysli začala hlodat stejná myšlenka: Jeho tělo je pryč. A kousek po kousku mizí celý jeho svět. Chtěl snad najít Brendu, aby znovu nalezl sám sebe? V tom případě by bylo jeho pátrání zbytečné, protože Brenda by ho stejně odmítla.

Zatraceně... to byl hlavní důvod, proč utekla. Protože už nebyl tím, kým býval dřív.

Utekla, nebo ji někdo unesl. Chlapec, nebo... někdo jiný?

Rusové? Už to promýšlel a zdálo se to velmi nepravděpodobné. Kdo jiný to tedy mohl udělat, když byla Opozice ze hry?

Pot pomalu usychal a Harryho mysl se vyjasnila. Zase dokázal soustředit myšlenky, což se mu dlouho nedařilo. Ve vzpomínkách se vrátil na začátek, k té noci v ústředí pobočky E, kdy mu sdělili, že se jeho žena a syn ztratili. Tehdy úplně zamítl možnost, že v jejich zmizení má prsty rádoby vlkodlak A.C. Doyle Jamieson. Byl si tím stále tak jistý?

Ten muž se koneckonců dostal do jeho hlavy. Na jak dlouho? Harry se stal jeho nepřítelem ve chvíli, kdy se seznámil s mrtvými policejními důstojníky a rozhodl se začít na případu pracovat. Co když A.C. začal poslouchat všechny jeho myšlenky, obavy a problémy už tehdy? V tom případě by věděl o Brendě, jednom z mála Harryho citlivých míst. Jenže kdyby za jejím zmizením skutečně stál on a jeho gang, proč by ses tím nepochlubil? Určitě by začal vyhrožovat, že ji zabije, hned jak se dostal v garáži do úzkých. To ale neudělal. Takže...

K čertu s tím, jen další slepá ulička.

Když se po rozhovoru s mámou vrátil domů, cítil se plný odhodlání. To postupně vyprchalo. Teď uprostřed noci cítil, že má zjitřené smysly. Chtěl toho využít a znovu se nad vším zamyslet. Frustrovalo ho, že v tomto případě mu jsou jeho úžasné schopnosti nekroskopa téměř k ničemu. Musí pátrat metodou pokusů a omylů.

Vstal z postele. Cítil se celý rozlámaný. Zatracené tělo. Nebylo zdaleka tak pružné jako to původní. Jak jinak, vždyť bylo úplně jiné.

Oknem tečkovaným od much dovnitř proudilo šedé světlo, stejně ponuré jako byl dnešní den. Nespal déle než hodinu či dvě. Přesto se mu zdálo, že spánek byl jen ztrátou času. A také si uvědomil, že je úplně na dně. Cítil se ubitý, skoro nemocný. Zjistil, že má vztek sám na sebe. Měl by se vzpamatovat a pokračovat v pátrání, dál žít svůj vlastní život. Měl tělo o deset let starší, proč by to však mělo vadit? Duševně se cítil mnohem mladší, nebo ne? A duše přece ovládá tělo. Tak proč ho trochu nezocelit?

Oblékl se, vyšel na přerostlou zahradu a udělal dvacet zběsilých kliků. V té chvíli si uvědomil, jak je směšný. Sedl si do vysoké trávy, objal si kolena a roztřásl se zimou. Venku bylo mnohem chladněji než uvnitř domu. Napadlo ho: Máma měla pravdu. Uženu si smrt! 

Smrt, ano.

Smrt byla vždycky Harryho blízkou společnicí, a proto se ji nikdy nebál. Zatím ji vždycky viděl jen z dálky. Zblízka by to samozřejmě bylo něco jiného. Kdyby se k Harrymu pomalu plížila, jako každý člověk by se úporně držel života. A to i v případě, že by ho smrt překvapila rychle a nečekaně. Harry se samotné smrti nebál a ani toho, co bude po ní. Vždyť tam na něj čekaly tisíce mrtvých přátel. Teď mu však nikdo z nich nedokázal pomoci. A přátelé ve světě živých... měl vůbec nějaké přátele?

Ano, pár jich měl, například Darcyho Clarka a jeho lidi. Jenže ani oni nebyli nezištní, stejně jako jeho mrtví kamarádi. Výjimka potvrzuje pravidlo a také mezi Velkou většinou se našlo pár zlovolných duší. S těmi však byl dnes konec a Harry doufal, že se už nikdy nevrátí.

Jeho myšlenky nabraly smutný spád. Harry se snažil zahnat špatnou náladu vzpomínkami na živé přátele. Byla jich hrstka. Ne, ani to ne. Navíc se před nimi nemohl ukázat jako Harry Keogh. Věděli, že už nežije.

Začal snad trpět depresí? Asi ano. A Harry si pomyslel: Kdybych věřil v psychiatrií, asi bych si k nějakému cvokaři došel. Jenže kdyby na to přišlo, co bych mu řekl o své minulosti? Získal by dojem, že jsem nevyléčitelně nemocný! Kdybych rád pil, asi bych si šel dát pár panáků. Opil bych se a zjistil jak bych se cítil po probuzení. Jenže...ani nevím, kde si tady v okolí pití dát. A stejné bych si v nějaké hospodě připadal divně. Ale k sakru, opravdu cítím, že bych si pár pořádných panáků dal! A rád bych si popovídal s nějakým skutečným kamarádem. Jenže nikoho takového nemám, jen ty miliony mrtvých. Ti jediní se o mě zajímají. 

Takové smutné myšlenky se Harrymu honily hlavou...

Začal mít dojem, že se mu všechny myšlenky spojují v hlavě do jakéhosi řetězce. Navazovaly na sebe od chvíle, kdy se zalitý studeným potem probudil. Věděl, že se na ně brzy napojí nějaký dosud chybějící článek. Byla jím myšlenka, kterou od sebe až dosud odháněl. Jenže teď by se měl snažit najít svou ženu a dítě, a neměl by ztrácet čas podobnými úvahami.

Někde vzadu v mysli měl vypálený monogram. Nepatřil A.C.Doylovi Jamiesonovi ani jeho bratrovi R.L.Stevensonovi. Byl někoho jiného. Byl spojený s osobou, na kterou nekroskop záměrně nechtěl myslet. Až dnes. Uvědomil si, že ve světě živých možná jistou spřízněnou duši má. Asi nejde přímo o přítele, ale je to každopádně někdo, kdo je Harrymu zavázán. A možná, ale opravdu jen možná, v tom je i něco víc. Časová posloupnost událostí dávala jistou logiku. Zmizení jeho ženy a dítěte se krylo s časem, kdy se s onou osobou setkal. Není v tom snad něco víc? Nějaká hlubší spojitost?

Psychiatr byl nejspíš tou poslední osobou, kterou Harry Keogh potřeboval. Náhle se mu zdálo, že si jen musí od všeho odpočinout a přijít na jiné myšlenky. A možná by mu prospěla i nějaká změna. Copak se neříká, že změna životního stylu je stejné blahodárná jako odpočinek?

Dal bych si pořádné pití a ze všeho se vyspal. Vyspal se a všechno nechal plavat. Vyčistil bych si tak hlavu. Kriste pane, potřeboval bych se napít! Nebo se to ozývalo jeho tělo? Copak ho nedokázal usměrnit vůli? Ano, dokázal, až na případy, kdy si tělo vytvořilo nějaký návyk.

Zdálo se, že nekroskopovi v mysli cosi zapadlo do sebe. Byla to postranní myšlenka, kterou si dlouho nepřipouštěl. Myšlenka, kterou ukrýval v mysli. V mysli, uvězněné v cizím těle. Harry se roztřeseně vrátil do domu a vrhl se k telefonu. Nebyl si ještě ničím jistý, přesto jím předchozí úvahy otřásly.

Darcy Clarke už byl v pobočce E. Vycítil z nekroskopova hlasu rozrušení, hned jak ho uslyšel. Okamžitě mu odpověděl:

„Cože? Alec Kyle? Co dělával, když byl ve stresu? Prostě se do toho zakousl. Když měl nějakou naléhavou práci nebo musel řešit zapeklitý problém, nedal si pokoj, dokud vše nevyřešil. Pracoval téměř do úplného vyčerpání. A potom? Jak odpočíval?“ Harrymu se zdálo, že cítí, jak se Darcy usmívá. „Nejsem si jistý, jestli ti to můžu říct. O mrtvých jen dobře a tak, znáš to…ale…“

„Rád se napil?“ Konečně se Harry odhodlal zeptat se na to, co ho trápilo. A Darcyho odpověď rozzářila jeho mysl jako úsvit krásného letního dne.

„Jestli se Alec rád napil? To si piš! Když byl napjatý, dokázalo ho to pořádně uvolnit... to se občas rád napil. Většinou pil doma, protože tím nic neriskoval a také to neměl daleko do postele. Vzpomínám si, že jednou mě k sobě pozval a jen my dva jsme vypili celou láhev Jacka Danielse. Přespal jsem u něho, protože mi bylo jasné, že bych stejně domů nedošel. A pěkně jsem si to odnesl. Trpěl jsem dobré tři dny. A Alec byl úplně v pohodě! Jeho tělo dokázalo nasávat tvrdý alkohol jako houba.“

„Ale nebyl alkoholik, že ne.“ Nekroskopovi se do hlasu znovu vkradly obavy.

„Proboha, to ne! Pil jednou za uherský rok, jestli to! Ale když už se Alec napil,věděl, jak na to.“

„Díky,“ vydechl Harry a zavěsil.

Teď už mu bylo všechno jasné. Pochopil, jak se stát znovu sám sebou. Jedině tak, že sám sebou přestane být! Uvědomil si, co zapříčinilo jeho podivné choutky. Byla to chemie, nic víc. Alekova chemie. Měl chuť dát si po dlouhodobém stresu pár panáků a opět v tom nebylo nic jiného než chemie. Alekovo tělo se nezměnilo, pracovalo tak, jak bylo zvyklé. A do toho přišel Harry, rozhodnutý, že si na nové tělo zvykne. Ani na chvíli mu nepřišlo na mysl, že i tělo si muselo zvyknout na něj!

Večer ve městě se nakonec nezdál jako ten nejhorší nápad. Možná teprve pak bude schopen přinutit své tělo i mysl, aby spolupracovaly. Snad ho pak i leccos napadne. Když o tom tak přemýšlel, moc dobře věděl, kam si zajit na skleničku. A možná i gratis. Alespoň to mu dlužila, když už nic jiného.

Byla za jeho podivnou náladou osobní chemie Aleka Kylea? Zakázaná touha? Nebo jen osamělost? Možná od všeho trochu. A jistý monogram.

B. J.´s...

II

Pátrání po B.J.

Byly tři hodiny odpoledne. V Londýně bylo stejně šedivo jako v Edinburgu, avšak Darcymu připadalo počasí ještě mnohem ponuřejší, než ve skutečnosti bylo. Od nekroskopova telefonátu uplynula už nejméně hodina, ale on stále seděl za stolem, naprosto zhnusený sám sebou. Přemítal, co to vlastně mělo znamenat. Proč ty dotazy na zvyky Aleka Kylea? Zvlášť podivné byly otázky ohledně Alekova vztahu k alkoholu. Co má tohle proboha společného s nekroskopovým pátráním po ženě a dítěti? Odpověď byla nasnadě. Společného to nemělo vůbec nic. Znamenalo to jediné. Harry se pořád potýkal se svým základním problémem. Nemohl si zvyknout na své nové tělo.

A jako by to nestačilo, pomyslel si Darcy, musím mu šmírovat v hlavě! Nebo to nařídit někomu jinému, což je totéž. 

Slovo ,musím´ bylo to jediné, co dovolovalo Darcymu s tímto vědomím žít. Věděl, že pobočka E a bezpečnost lidí a země jsou prvořadé. Ve chvíli, kdy Harry oznámil svůj odchod, bylo Darcymu jasné, že bude toto opatření nevyhnutelné. A ačkoliv se mu to příčilo, musel vše sám zorganizovat. Do poslední chvíle doufal, že to nebude nutné. Jenže Harry se skutečně rozhodl odejít.

Od toho okamžiku měl vše na starost doktor James Anderson. Patřila mu velmi výnosná ordinace na prestižní Harley Street. Skutečně závratná kariéra pro muže, který ještě před třemi lety objížděl noční kluby s hypnotizérským představením. Jenže pak ho objevila pobočka E a pomohla mu k současnému postavení, takže ho vlastně svým způsobem vlastnila. Vděčil ji skutečně za mnoho. Když mu proto té noci Darcy zavolal, byl do půl hodiny v pobočce. A proto také teď dělal to, co dělal.

Opravdu to bylo tak nečestné, jak to Darcymu připadalo? To by pak ale platilo o všem, co pobočka E dělala. Vždycky mohla někoho negativně ovlivnit. Rozdíl byl jen v tom, že se tentokrát jednalo o kamaráda. Britská tajná služba si na Harryho zasedla, a to Darcyho mrzelo nejvíc.

Darcy si připadal provinile, ale ve skutečnosti k tomu nedal podnět on. Ten přišel od někoho mnohem výš postaveného. Vydala jej téměř anonymní, šedivá osoba, v pobočce známá jako ,odpovědný ministr´. Darcy měl povinnost hlásit mu všechny důležitější události, ministr pak nařizoval protiopatření.

Darcy sám sebe rád ujišťoval, že opatření mohlo být v tomto případě mnohem tvrdší. Sám sice mohl do jisté míry intervenovat, ale taková snaha nemusela mít vůbec žádnou váhu. Ale co bylo vlastně tak hrozného na tom, že se pletli do Harryho mysli? Však mu to zas tak nevadilo.

Darcy se náhle otřásl. Uvědomil si myšlenku, která zatím ležela někde hluboko v jeho podvědomí.

A to byl také důvod, proč to Harrymu museli dělat.

Harry Keogh totiž potenciálně disponoval největší mocí na světě. Ať už by ji využil ke konání dobra nebo zla, stále byla největší. Sir Keenan Gormley ji z něho okamžitě vycítil. Opatrně ho navnadil pro práci v pobočce a nakonec ho opravdu zaměstnal. Jenže co kdyby ho takto ,objevila´ nějaká nepřátelská agentura? Co kdyby ho zlákala stejně jako kdysi sir Keenan Gormley?

Co třeba Rusové? Harryho ESP schopnosti je musí už dlouho velmi zajímat. Byly zbraní, kterou proti nim se zničujícím efektem použil. Harry byl údajně mrtvý, ale Darcymu bylo jasné, že všichni zbývající členové ruské pobočky E od jisté doby sledují každý jejich krok.

Reálné, byť velmi nepravděpodobné bylo, že Rusové o ,novém´ nekroskopovi v britské pobočce už vědí. Určitě by jim to dělalo nemalé starosti. Bývalý ředitel pobočky, Alec Kyle, a zpět na svém místě? Jak by to bylo možné? Vždyť mu vysáli obsah mozku, fakticky jej zabili a nakonec viděli, jak vyletěl do povětří s Branickým zánikem. Jak by se mohl najednou ocitnout živý a zdravý zpátky v Anglii? Copak mu neodčerpali při jednom šíleném nekromantickém experimentu veškerou inteligenci? Copak nebyl roztrhán na kaši při masakru v Branickém zámku? Jak by mohl po tom všem dál vesele docházet do pobočky E a pracovat se svými kolegy? Pane na nebi! Rusové by lehce mohli nabýt dojmu, že jsou všichni Angličané nezničitelní. A určitě by chtěli vědět, jak je to možné...

Darcy se mimoděk usmál vzletnosti svých myšlenek. A hned si uvědomil, že ze všech lidí na světě se největší podíl na tom podařil nekroskopovi Harrymu Keoghovi. Úsměv z tváře mu rychle zmizel a hlavou mu začaly vířit další možné problémy.

Rusové se nejspíš ještě nevzpamatovali z masakru, který jim Harry uštědřil. Pravděpodobně o ničem podezřelém nevěděli. Jenže kolik je na světě takových dalších esperských agentur? Komu všemu do rukou může Harry padnout?

Nemuselo přitom jít jen o vládní agentury. Do hry mohly vstoupit různé kriminální syndikáty a teroristické organizace. Z Harryho by byl vskutku dokonalý lupič, vrah nebo terorista! Žádná překážka, hranice ani zeď ho nemohly zastavit. Uměl zmizet, kdykoli si zamanul. Miliony mrtvých byly jeho dlužníky a udělaly by na jeho ochranu doslova cokoliv. Veškeré vědomosti lidstva odcházely s mrtvými do země nebo v oblacích kouře do vzduchu a v myslích zemřelých byly vepsány jako v knihách obrovské, nekonečné encyklopedie. Harrymu stačilo otevřít a začít číst. Kdyby na to měl čas. Jenže veškerý čas teď trávil pátráním.

Harry by byl pro některou ze světových kriminálních organizací naprosto nedocenitelný. Možná že podobná skupina měla co do činění se zmizením jeho ženy a dítěte. Proto také pobočka E tak usilovně pracovala na jejich objevení. Dělala to samozřejmě i kvůli Harrymu, který toho pro ně a pro celý svět tolik vykonal. Zároveň po nich pátrali i kvůli sobě a pro ,obecné blaho´. A proto také Darcy povolal doktora Jamese Andersona.

Anderson byl nejlepším z nejlepších. Byl to hypnotizér, který neměl na světe konkurenta. Dokázal svýma zvláštníma očima a kouzlem osobnosti zhypnotizovat pacienty do bezbolestného stavu, ve kterém jim mohli doktoři provádět bez anestetik ty nejsložitější operace. Ženy s těmi nejvážnějšími komplikacemi pod jeho dohledem rodily bez sebemenší námahy. Mentálně nemocní a schizofrenici nechávali v jeho ordinací všechny své přeludy a rozdvojené osobnosti a stačil jediný jeho pohled, aby odcházeli naprosto vyléčeni. Co bylo pro Darcyho účely ještě důležitější, Anderson byl mistr posthypnotického příkazu.

Darcy si znovu vybavil, k čemu došlo té noci, kdy se nekroskop rozhodl odejít.

Použili paklíč a vešli k Harrymu do pokoje. Nekroskop spal jako zabitý a mrtvým se tak nejspíš také jevil. Pilulka, kterou mu Darcy dal, nebyl jen tak obyčejný prášek na spaní. Obsahovala výtažek z orientálního žlutého opia, takže byla silným narkotikem. Aktivní složky tablety otevíraly mysl spícího subjektu hypnotickým pokynům. Hypnotizér se díky ní dokázal dostat do pacientových snů a do jeho podvědomí. Dokázal ho ovládat ještě dlouho potom, co droga vyprchala a spící se probudil.

Darcy dostal tabletky od Andersona, který je využíval při léčbě duševních poruch. Nekroskop sice nebyl duševně nemocný, ale Anderson pilulku použil jako nejrychlejší metodu, jak nad ním získat moc. A navíc bez jeho vědomí. Vlastně nebyl ani žádným pacientem, takže se o tom dozvědět prostě nesměl. Nekroskopa totiž neměl z ničeho léčit. Mělo to být jen preventivní opatření.

Darcy byl po celou dobu u toho a pamatoval si každičký detail. Hlavně si vzpomínal, jak téměř nevybíravě kontroloval Andersonovu práci. Zdálo se mu, že hypnotizér je s ohledem na svůj úkol až příliš nedbalý a nenucený. Copak nevěděl, kým Harry je? Ale ne, opravdu si uvědomoval, že o tom Anderson nemá ani tušení. Dělal jen to, co mu sám přikázal.

Anderson byl mladý, mohlo mu být třicet pět nebo třicet šest let. Měl vysokou postavu a byl zvláštním, temným způsobem pohledný. Vlastně se dalo říct, že byl spíš přitažlivý než hezký. Možná mu to ještě zůstalo z dob jeho vystupování po klubech, kde měl působit jako nějaký neomylný krotitel duší. Musel být ve své roli velmi úspěšný. Měl vysoké, klenuté obočí a plné, smyslné rty, v kontrastu s bledou tváří snad až příliš. Hluboko zapadlé, tmavé očí navozovaly dojem mnoha probdělých nocí. Ještě rohy, říkal si Darcy, a byl by přímo ztělesněním ďábla. Ano, velmi pohledného ďábla. 

James Anderson dále měl lesklé, černé vlasy, sčesané dozadu. Darcy jej podezíral, že si je takto geluje. Měl velmi úzkou bradu, na které si pěstoval pečlivě zastřiženou malou bradku. Černé kotlety ostře končily mezi koutky Jamesových úst a malýma, skoro plochýma ušima. Jako by chtěl ještě podtrhnout svůj zevnějšek, doktor Anderson nosil černý plášť. Darcymu se zdálo, že nic teatrálnějšího snad už neexistuje. Anderson měl obrovské, černé a hypnotické oči, jak jinak. A jeho hlas zněl... sametově.

Když vešli do Harryho pokoje, doktor neztrácel čas. Darcy si vzpomínal na každý jeho pohyb. Sedl si na nekroskopovu postel a postupně se mu podíval pod obě víčka, aby zkontroloval, jak rozšířené má zorničky. Když Harryho oči zůstaly se skelným výrazem otevřené, hypnotizér použil starou dobrou techniku. Rozhoupal nad nekroskopem kousek křišťálu a svým měkkým, jemně naléhavým hlasem mu poroučel: „Sleduj světlo, jeho odrazy, srdce křišťálu. Představ si, že se krystal houpe sem a tam, jako by to bylo srdce. Ať tvé srdce bije ve stejném rytmu...“ Anderson nahmatal na Harryho zápěstí tep, spokojeně přikývl a pomalu začal kyvadlo zpomalovat. Hypnotickým hlasem pokračoval: „Harry, teď můžeš zavřít oči a spát. Usínáš... a spíš, ale pořád mě slyšíš. Jsem tlukot tvého srdce, jsem tvá mysl, jsem celý tvůj život i tvá duše. Ovládám tě. Jsem ty, a protože jsme jeden, budeš mě poslouchat. Budeš poslouchat sám sebe, protože ty jsi já. Jsme jeden a spíme, ale ty slyšíš, jak s námi naše duše mluví a jak posloucháme, co říká. Slyšíš mě, Harry? Jestli ano, přikývni...“ Nekroskop na Andersonův pokyn zavřel oči. Pomalu přikývl hlavou a Darcy si uvědomil, že sám zadržuje dech.

„Harry Keoghu, jsi muž obdařený zvláštními schopnostmi... muž se zvláštními schopnostmi... zvláštními schopnostmi, ano. Víš o tom? Víš, že jsi muž nadaný zvláštními a úžasnými schopnostmi?“ Sám Anderson neměl tušení, jaké ,zvláštní schopnosti´ Harry má. Plnil jen Darcyho instrukce. Nekroskop znovu přikývl.

„Kdyby o nich věděli jiní, chtěli by je zneužít. Ano, i jiní lidé by mohli chtít zneužít tvých zvláštních schopností. Mohli by je dokonce použít i proti nám a ublížit ti, mně a ostatním, které máme rádi. Rozumíš mi?“

Harry přikývl.

„Teď mě dobře poslouchej.“ Anderson se sklonil nad ležícím mužem, jeho hlas byl ještě hlubší a zvučnější. „Budeme v bezpečí, jen pokud se o našich schopnostech nikdo jiný nedozví. Budeme v bezpečí, jen pokud budeme své schopností ochraňovat. Nikdo se nesmí dozvědět, čeho všeho jsme schopni. Nikdy o tom nesmíme mluvit. Nikdy se o tom nesmíš před nikým ani slůvkem zmínit! Nikomu se nesmíš svěřit! Nikomu je nesmíš ukázat! Rozumíš?“ Harry pomalu, nejistě přikývl.

„Můžeš užívat svých schopností, jak budeš potřebovat, Harry, ale nikdy o nich nesmíš mluvit, ukazovat nebo nějak jinak prozradit před ostatními. Nikdy, za žádných okolností o nich nebudeš mluvit, ukazovat je nebo se s nimi někomu svěřovat, i kdyby tě někdo chtěl vyprovokovat nebo kdybys byl pod extrémním tlakem, trpěl nesnesitelnou bolestí nebo by tě někdo mučil. Rozumíš?“

Harry přikývl, tentokrát přesvědčeněji.

„Teď mě poslouchej, Harry. Jsi stále sám sebou, ale já už tebou nejsem. Nyní k tobě mluví někdo jiný, někdo, koho ještě neznáš! Neznáš mě, ale slyšíš mě. Jestli mě skutečně slyšíš, řekni ano.“

Harry opět automaticky, mechanicky pokýval hlavou. Náhle strnul a otevřel ústa. Jazyk mu chvíli bloudil uvnitř úst, potom zakoktal: „A... ano...ano.“

,.Dobře. Dobře, příteli. Slyšel jsem, že ovládáš nějaké zvláštní síly. Je to pravda? Odpověz mi!“

Nekroskop neřekl nic, jen zbledl a bylo vidět, jak se mu třepou víčka a jazyk se pohybuje v ústech. V té chvíli si Darcy začal přát, aby tohle nikdy neporučil, aby radši počkali, dokud nenajdou jinou možnost.

„Ale, buďme rozumní,“ předl dál Anderson svým přesvědčivým hlasem. „Bavme se jako normální lidé. Už nemáš sucho v ústech. Máš volný jazyk a můžeš se mnou bez problémů mluvit. Takže se pobavme, ano? Jaké že to tedy máš schopnosti? Věř mi, Harry. A pověz mi o nich...“

Zdálo se, že se nekroskop trochu uvolnil. Přestala se mu chvět víčka. Olízl si rty a zavřel ústa. Několikrát polkl, až mu poskočil ohryzek.

„Schopnosti?“ zeptal se tázavě. „Jaké schopnosti? Mám pocit, že jsem poněkud v nevýhodě. Nezdá se mi, že bych tě znal a nemám tušení, o čem to mluvíš.“ Darcy se musel usmát. Tohle už se mu líbilo víc. Nezdálo se totiž, že by se Harry necítil dobře. Naopak to vypadalo, že skutečně vede ,normální´ rozhovor. A přitom lhal, jako když tiskne!

Anderson vrhl pohled na Darcyho, přikývl a řekl: „Bylo to s ním velmi těžké. Chápu, že se tomu dá těžko uvěřit, protože to celé na první pohled vypadá tak jednoduše. Máte však mé slovo - bylo těžké do něj proniknout, snažil se se mnou bojovat. Vždycky poznám, když bojují. Mívám z toho hroznou migrénu.“ Vytáhl kapesník a setřel si z čela pár kapek potu. „A můžete mi věřit, že mě teď chytla docela pořádná! Naposledy si ho vyzkoušíme, co? Zná vás, že? A má vás za dobrého, důvěryhodného kamaráda? Nejlepší bude, když se ho na ty jeho schopnosti zeptáte sám.“

„Cože?“ Darcy byl překvapený. „To je tak jednoduché? Můžu s ním jen tak mluvit...?“

„Počkejte,“ řekl mu Anderson a otočil se k nekroskopovi. „Harry, přišel za tebou kamarád, Darcy Clarke. Chtěl by s tebou mluvit, Harry, a ty si s ním promluvíš zrovna tak, jak jsi mluvil se mnou. Bude to úplně normální rozhovor. Je to jasné?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Harry a na spící tváři se mu objevil náznak úsměvu. Bez zaváhání pokračoval: „Jak se máš, Darcy?“

Darcy byl chvíli zaražený. Nevěděl, co říct. Konečně našel ta správná slova: „Mám se dobře, Harry. A co ty?“

„Ale, nic moc. Oddechnu si, až budu vědět, co je s Brendou a synem. Až si budu jistý, že jsou v pořádku.“

To bylo pojítko, na které Darcy čekal. „To určitě. Ale jsi nekroskop a se všemi těmi tvými schopnostmi to určitě nebude trvat dlouho, ne?“

Harry měl stále zavřené oči, ale tázavě naklonil hlavu ke straně. „Cože?“ odpověděl konečně a zamračil se. „Zdá se mi, jako by na mě dneska každý mluvil v hádankách! Mrzí mě, že se na tebe takhle utrhuji, ale jak víš, mám hodně práce. Takže když dovolíš...“ A Harry se převrátil na posteli a uložil se zády k nim.

Anderson stiskl Darcyho loket. „Vidíte, ani vám nic neřekne. Ani s vámi nechce mluvit o... ať už jde o cokoli. Takže zatím to jde dobře. Ještě na něm chci zapracovat. Chci se ujistit, že můj posthypnotický příkaz funguje, jak má, a ještě jej trochu posílit. Ale varuji vás - je to velmi zdlouhavá záležitost. Abyste se tu zbytečně nenudil! Mohl byste přitom sám snadno usnout“ Bylo vidět, že Andersona vlastní úspěch potěšil. Hned se zdál trochu přátelštější a lidštější.

Přesto tam Darcy zůstal a vše sledoval až do konce, Anderson měl pravdu. Bylo to opravdu nudné, a než to skončilo, Darcy začal zívat.

„A teď se z toho může vyspat,“ řekl doktor Darcymu. Zhasli světlo a vyšli z Harryho pokoje.

Darcy se ve své kanceláři zeptal: „Co dál? Můžu ještě nějak pomoci? Budu s ním zítra ráno mluvit u snídaně.“

Anderson pokrčil rameny. „Nejspíš bude trochu zmatený, pomalejší. Ať už je to jeho velké tajemství jakékoli, všichni agenti pobočky E ho znají, že? Chcete ho jen utajit před okolním světem?“

„Přesně tak,“ přikývl na souhlas Darcy. „Víme o nich, a Harry zase ví, že vše víme…“

„Mohl by vzniknout pěkný zmatek. Být vámi, netestoval bych ho. Vůbec bych na to nepřiváděl řeč. A jestli přece jen budete chtít, ať to udělá někdo, koho nezná. A rozhodně ne tady.“

Darcymu se to zdálo rozumné. „A to je vše? Nic víc mi k tomu neřeknete?“

Anderson se na něj zadíval a našpulil své plné rty. „Už pro vás nepracuje?“

„Ne. Odchází. Má nějaké povinnosti. Proč se na to ptáte? Je to nějak důležité?“

Anderson znovu pokrčil rameny. „Mohly by se vyskytnout... jak to jen říct... vedlejší účinky?“ Než se mohl Darcy leknout, rychle pokračoval: „Byl jsem v jeho hlavě. Nebo vlastně nebyl, ale trochu jsem ji pootevřel. Někteří lidé mají duši jako dveře s rezavými panty. Jak už jsem říkal, Harryho dveře byly pevně zabouchnuté. Takže jsem použil trochu oleje. Pochopte, není to jen v té pilulce, v mých očích a hlase, Darcy. Je do toho zapojená i má mysl. Nejsem esper jako vy a vaší lidé, ale mám také nějakou tu svoji zvláštnůstku. Některé lidi dokážu ovládnout pouhým lusknutím prstů! Harry k nim ale rozhodně nepatří. Bylo s ním těžké pořízení. Obrazně řečeno, naolejoval jsem mu panty a příště by to s ním už mohlo být snazší.“

„Příště?“

„Kdyby se Harryho někdo zmocnil, varuji vás. Mohl by do jeho mysli proniknout stejně snadno, jako se zdálo, že se to povedlo mně.“

„A mohl by zrušit to, co jste mu poručil?“

„Ne, to ne, tak jsem to nemyslel!“ bránil se Anderson. „Co jsem s ním udělal, je hotovo, a pokud vím, můžu to zrušit jedině já sám. Ale zbytek Harryho mysli teď může být poněkud přístupnější. Mohl by se také snadněji vzdát podobnému hypnotickému příkazu. Je to však velmi nepravděpodobné. Být vámi, vůbec bych se tím netrápil.“

Darcy se tím však trápil a leželo mu to v hlavě celých těch pět týdnů. Všechno se mu to zdálo strašlivé. Jak mohl někdo proniknout do cizí mysli, přímo ke kořenům jeho bytosti, aniž by o tom měl postižený sebemenší tušení? Oslabil ho tam, kde si to spící muž vůbec neuvědomoval, a pootevřel dveře jeho mysli, takže se teď zmítají jako v průvanu, a kdykoli jimi může proniknout další mentální špeh.

Tak špatné to zase není, řekl si Darcy. Příliš to dramatizoval. Není pravděpodobné, že by se nekroskop setkal s dalším hypnotizérem. Nebo snad ano?

Přesto si Darcy celou dobu uvědomoval, že by si rozhodně nepřál, aby někdo zkoušel něco podobného na něm. To ani omylem! Ještěže bylo vyloučeno, aby se mu něco takového stalo. Vždyť má svého strážného anděla!

Darcy se však v jednom ze svých předpokladů naprosto mýlil. A v druhém se mýlil pouze částečně. To však ještě nemohl tušit, vždyť koneckonců nebyl žádným jasnovidcem.

Snad to tak pro něj bylo lepší...

Tu noc se Harry Möbiovým kontinuem dostal do centra Edinburghu a přivolal si taxík. Pršelo a jemu se nechtělo jít pěšky. Kromě toho nevěděl, kam přesně jít. B. J.´s nebylo v telefonním seznamu. Řidič taxíku by však měl mít o nočních podnicích přehled.

„B. J.´s,“ řekl řidiči. Ten se otočil a zakroutil hlavou.

„Vím o mnohem lacinějších barech, kde se ztřískat, šéfe, když na to máte chuť. V tomhle baru se vám opička pěkně prodraží, to vám řeknu!“ Z jeho řeči bylo jasné, že je to pravý Skot.

„Děkuji za radu,'' odpověděl Harry, „ale pojedu přece jen do B. J.´s.“

„Vy jste tu šéf,“ pokrčil řidič rameny. „To ty mladé servírky, co?“

A rozjeli se k B. J.´s.

Taxík odbočil doprava z Princess Street do bludiště úzkých uliček a nekroskop brzy nevěděl, kde přesně se nachází. Hlavní pamětihodnost, mohutný šedivý edinburgský hrad, se brzy ztratila z dohledu za zmoklými střechami domů. Po obou stranách ulice stály nezajímavé, šedivé domy a mezi nimi se rozbíhaly další uličky. V přestávkách mezi rychlými, skřípajícími tahy stěračů nekroskop zahlédl skrz přední okno světla města, která se odrážela na nízkých mracích.

Zdálo se mu, že se zastavil čas. Snad si na zatuchlé sedačce na chvíli zdříml.

„B. J.´s,“ zabručel konečně řidič. Prudce zabrzdil v úzké uličce. Stály v ní třípatrové domy, většinou obchody, přestavěné ze starých cihlových viktoriánských řadovek.

Harry se otřásl, aby se probral, celý ztuhlý vystoupil z taxíku a zaplatil. Zvedl si límec a rozhlédl se po ulici. Taxík odjel a on zjistil, že celé okolí je značně zchátralé. Rozhodně to tam nevypadalo tak, jak si představoval. Rozhodně se místo nehodilo k B. J. nebo k představě, kterou si o ní udělal. Co o ní vlastně věděl? Jak si představoval dům, kde žije? Myslel si, že uvidí maurský, stylový podnik, jako vystřižený z Maroka? Něco jako Rickovo Café a Casino, které jako by se sem nějakým zázrakem přeneslo z předválečné Casablanky? Ne, tohle je Edinburgh. Byla v něm spousta hospod, stejně jako v Londýně, Birminghamu, Newcastlu, Liverpoolu, Leicestru, a také v Berlíně, Moskvě, Nikósii, New Yorku a v Paříži, zkrátka jako kdekoli jinde na světě. Ale že by ty zdejší byly nějak stylové, o tom pochyboval.

Harry neměl představu, kde přesně se nachází. Přesto věděl, že nikdy nebude mít problémy znovu se sem dostat. Instinktivně absorboval pocit, který místo vyzařovalo, jeho auru či jakési styčné body. Od teď se sem bude moci kdykoli přenést Möbiovým kontinuem.

Poryvy deště zesílily. Ulice byla téměř opuštěná. Obchody byly už dávno zavřené, jen na konci ulice zářila do tmy večerka. Nedaleko svítil čínský bufet, naproti byla otevřená hospoda. Na ulici z ní dopadalo tlumené, oranžové světlo skrz rádoby starobylé, kulaté okno. Kde je ale B. J.´s?

Nekroskop měl na chvíli dojem, že ho řidič prostě vysadil někde na konci světa. Potom si všiml svítícího, nápisu, ne většího a jasněji zářícího, než bývá osvětlený ,východ´ v setmělém kině. Nápis visel nad zastrčeným, temným vchodem, vklíněným mezi obchod s botami a rychlé občerstvení s nápisem ,na prodej´ ve výloze. Svítící nápis měl mdlou, neonově modrou barvu a stálo na něm prosté B. J.´s.

Harry vkročil do stínu mezi dvěma obchody a chtěl sáhnout po klice. V té chvíli zahlédl na opačné straně ulice nějaký pohyb. Otočil tím směrem hlavu a stačil zachytit blesknutí fotoaparátu. Přicházelo z tmavého vchodu nějakého obchodu, přesně na opačné straně ulice. Co to sakra...? Někdo ho fotografuje, před B. J.´s? Kdo by mohl vědět, že sem přijde? Vždyť o tom do dnešního odpoledne neměl tušení ani on sám! A nikomu o tom neříkal.

Otočil se k silnici a předstíral, že ji chce přejít. Ze vchodu se odlepila vetchá, ohnutá postava a rychle zamířila k hospodě. Na Harryho se zpod širokého klobouku zadívaly jasné, jakoby ptačí oči. Muž spěchal pryč a ulicí zapleskaly jeho boty na vlhkém dlážděni.

Harry si ho chtěl prohlédnout detailněji. Zafixoval si v mysli pohled na oranžově zářící okno hospody, rychle ustoupil do stínu vchodu a vytvořil Möbiovy dveře. O vteřinu později vystoupil ze stínu hospody a zamířil si to zpátky k B.J.´s.

Záhadný muž v dlouhém plášti a se širokým kloboukem na hlavě téměř běžel. Nekroskopa si všiml až v poslední chvíli a málem se s ním srazil. Uskočil stranou a Harry ho chytil za paži, jako by se bál, že muž upadne. Takto se mu mohl na chvíli zpříma zadívat do očí, i když kontakt trval jen kratičký okamžik. Když se na něj Harry zadíval, mužík projevil překvapivou sílu a mrštnost. Vztekle se vymanil z jeho stisku a vyrazil pryč. Harry ho pustil a sledoval, jak mizí v postranní uličce.

Byl si téměř stoprocentně jistý, že chlapíka nikdy předtím neviděl. Proto předpokládal, že ani on ho neznal. Použil sice Möbiovo kontinuum, ale říkal si, že neznámý by nikdy neuvěřil, že viděl stejného muže před B. J.´s a o vteřinu později před hospodou! Nemusel si tedy nejspíš dělat starosti. Jenže... co by to mohlo znamenat? Mohla se v tom přece jen skrývat nějaká výhružka? Něco, čeho by se měl obávat? Nebo o vůbec nic nešlo?

Možná se Darcy Clarke rozhodl, že ho nechá pro jeho vlastní bezpečí sledovat. Kdyby to však byla pravda, jak mohl Darcy vědět, že půjde do B. J.´s?

Vysvětlení však mohlo být ještě mnohem prostší.

Někdo mohl sledovat B. J.´s. Nebo mohlo jít o soukromého detektiva, který tu měl náhodou nějakou práci. Nebo to byl někdo od policie? Co když B. J.´s krylo nějaké jiné aktivity? Kdo vlastně byla Bonnie Jean? Co to bylo za dívku, že chodila po světě a zabíjela muže samostřílem? To byla otázka, kterou Harry sám sobě mnohokrát pokládal. Byla také jedním z důvodů, proč zde stál. Chtěl zjistit, jestli nemůže mít B. J. něco společného se zmizením Brendy.

Zamyšleně se vracel hustým deštěm k B. J.´s. Přemýšlel o tváři muže, kterou na kratičký okamžik zahlédl, než se mu vytrhl. Byla to právě mužíkova vylekaná tvář, která Harrymu zabránila v dalším pátrání po jeho totožnosti. Nebál se ho, to ne. Byl jen... překvapený? Polekaný? Stejně polekaný jako neznámý pozorovatel. Jenže co ho tak polekalo?

Mužík rozhodně nevypadal nijak přátelsky. Připomínal krysu zahnanou do kouta. A jak každý ví, s krysou v úzkých si není radno zahrávat. Výraz v mužíkově tváři stačil, aby Harry pro tentokrát upustil od dalšího pátrání. Jestli se však ještě někdy setkají, Harry ho určitě jen tak nepustí!

Jak se vracel k B. J.´s, znovu si vybavil tu tvář. Byla stará, vrásčitá, s červenýma, uslzenýma očima. Z dálky mu připomínaly ostré oči ptáka, zblízka však viděl, že se mýlil. Starcovy zvláštní oči jako by měly tři barvy. V jedné chvíli vypadaly šedé, v momentě se změnily a svítily tlumeným stříbrem, jako oči zvířete v noci. A vzápětí opět byly šedé. Dost možná, že to způsobilo jen světlo pouličních lamp. Muž měl dlouhý nos, prokvetlý zřetelnými žilkami, příliš široká ústa s povislými rty a výrazné, agresivně se rýsující čelistí. Celá tvář působila šedivým, velmi starým dojmem.

Harry mužíka zahlédl jen na kratičký okamžik, ale i ten stačil, aby si protentokrát rozmyslel další pátrání po jeho totožnosti.

Pomalu se snažil přijít na jiné myšlenky, přesto věděl, že na tu podivnou tvář jen tak nezapomene. Možná se na něj zeptá i B. J. Jestli muže alespoň jednou v životě zahlédla, hned bude vědět, o kom Harry mluví.

To byla jen jedna z otázek, které měl pro ní připravené. A když se ho začne vyptávat ona... no, bude se muset nějak vykroutit.

Tak si to alespoň myslel...

* * *

Dveře byly těžké a pobité kovem. Byly opatřené kukátkem, zvonkem, reproduktorem a bzučákem. Harry zazvonil, vycítil uvnitř nějaký pohyb a připadalo mu, že ho někdo sleduje. Konečně se ho zeptal ženský hlas:

„Jste stálý zákazník, pane? Jestli jste, zvedněte prosím kartu. Jestli ne, řekněte mi, co vás sem přivádí.“ Určitě to je jedna z těch mladých servírek, řekl si Harry.

„Nejsem stálý zákazník,“ odpověděl. „Pozvala mě... Bonnie Jean.“

Dlouho bylo ticho. Potom se ozvalo: „Počkejte.“

Harrymu se zdálo, že čeká nějak moc dlouho. Konečně se dveře otevřely a stála v nich sama B. J. Harry si v tu chvíli nebyl jistý, co vlastně očekával. Už se s ní setkal, to ano, ale od té doby uplynulo mnoho času a leccos se přihodilo. Legrační bylo, že nejhezčí její obrázek, který měl v hlavě, byl popis George Jakese:

Byla to opravdu krasavice. Vysoká, štíhlá, přirozeně svůdná. (V Georgeově mrtvé mysli se objevila žena podobná Lauren Bacallové v některém svém starém filmu.) Možná v sobě měla asijskou krev, podle tvaru jejích očí. Byly jako mandle, mírně šikmé. Na ramena jí padaly husté vlasy, černé jako uhel a lesklé, že odrážely sluneční světlo. Byl to takový ten věčně mladý typ ženy, mohlo ji být devatenáct, a zrovna tak třicet pět. Krasavice, jen co je pravda! 

A teď ji viděl ve skutečnosti. Nemohl si ji příliš dobře prohlédnout, protože z chodby přicházelo jen slabé světlo. Ona jej však musela vidět docela dobře, protože byl otočený ke dveřím čelem.

„Ale, můj statečný rytíř osobně!“ vydechla a s hlavou nakloněnou na stranu se na něho zpytavě podívala. „Tajemný muž beze jména!“ Narovnala se, přesto byla stále menší než Harry. „Už jsem si začínala říkat, že tě nikdy neuvidím! Ale pojď dál, pojď!“

Hala či chodba byla široká, s vysokým stropem. Na zemi ležel koberec. Odkudsi shora přicházela tlumená hudba. Pop, pomyslel si Harry, pozdní padesátá léta nebo začátek šedesátých. Tuhle muziku měl docela rád. Chodba byla velmi dlouhá a nevedly z ní žádné dveře. Zvláštní rozvržení domu! Na stěnách si Harry všiml velkých tapisérií, napnutých v pozlacených rámech.

„Vím, co si nejspíš říkáš,“ řekla B. J., která šla jako první. „Myslela jsem na to samé, když jsem to poprvé viděla. Při požáru by to tu bylo pěkně nebezpečné, že? Na úřadech si mysleli totéž. Kdyby tu ale hořelo, dá se utéct zadním vchodem nebo dveřmi na zahradu. A beztak jsme v přízemí.“

„Na požár jsem vůbec nemyslel,“ odpověděl Harry. Nedíval se na cestu a vrazil do ní, když se zastavila u požárního východu. „Promiň, jsem nešika,“ omlouval se. B. J. zvedla tázavě, snad i trochu pobaveně obočí.

„Minule jsi mi jako nešika nepřipadal,“ odpověděla trochu podrážděně. „Skoro bych byla řekla, že jsi rychlý jako blesk!“

Jestli čekala nějakou reakci, Harry jí ji neposkytl. Jen pokrčil rameny a řekl: „Nepřemýšlel jsem o požáru. Jen jsem se divil, proč je ta chodba tak dlouhá.“

Stáli velmi blízko u sebe. Když odpověděla, Harry cítil její sladký dech. „Původně to byla ulička mezi dvěma budovami. Když přestavovali fasády obchodů, zastřešili ji. Dům tak byl bezpečnější.“ Z její mluvy téměř zmizel edinburgský přízvuk. Nahradil ho náznak nějakého jiného, který však Harry neznal. „V suterénu je B. J.´s,“ pokračovala a otočila se, aby otevřela dveře, „Nahoře mám byt. A ještě výš, v podkroví, je má ložnice.“

Harry ji následoval. „To na každou otázku odpovídáš takhle obšírně?“

Vrhla na něj krátký, významný pohled. „No, alespoň jeden z nás nějak odpovídá!“ řekla a její starý přízvuk se vrátil. Rozhodila rukou a oznámila: „B.J.´s.“

Uvnitř to vypadalo mnohem lépe než zvenčí. Harry si sundal kabát, kterého se hned ujala pěkná servírka, svým oblečením připomínající dívku z Playboye. Harry se rozhlédl kolem sebe. Místnosti dominoval dlouhý, mahagonový bar s dvířky na obou koncích. Za nim stály další dvě dívky. Momentálně neměly komu nalévat, protože v podniku byli všehovšudy dva zákazníci. Na druhém konci místnosti seděla u jukeboxu další dívka a listovala nějakým časopisem. Jukebox na první pohled vypadal jako originální Wurlitzer.

„Klidná noc,“ okomentovala kysele B. J. situaci. Harry se nemotorně usadil na vysokou barovou stoličku a B. J. obešla bar, aby ho mohla obsloužit. „Jako vždycky, když prší.“ U baru seděli další dva muži (,stálí zákazníci´, pomyslel si Harry), každý na jiném konci. Upíjeli ze svých skleniček a povídali si s děvčaty. U automatu na šipky v rohu místnosti seděla skupinka dalších tři lidí. Všem klientům bylo přes čtyřicet. Vypadali jako dobře zajištění, úspěšní obchodníci nebo něco podobného. Zdálo se, že taxikář měl pravdu. Rozhodně to nevypadalo na levný bar.

Harry si prohlédl místnost a řekl si: Vypadá to jako předělané hospoda. A měl pravdu. B. J.´s kdysi bývalo obyčejným, nepříliš navštěvovaným hostincem. Za barem byly ještě k vidění prastaré pípy, dubový strop byl začernalý od cigaretového kouře. V rohu stál krb, velký jako menší stůl. Dnes jej však už nikdo nepoužíval. Teplo opravdových plamenů dávno nahradilo ústřední topení.

„Ten krb není viktoriánský, že?“ řekl a hned si připadal nepatřičně. Znělo to téměř jako obvinění. Stále ještě si na toto místo nezvykl. Ani na B. J. Na její blízkost, A na sebe u baru.

Zachovala se milosrdně a nezačala se smát. Naopak trefně odpověděla na jeho nemožnou otázku. „Máš pravdu. Není to tu viktoriánské. Dům je mnohem starší, tak dvě tři stovky let. Nezapomeň, že nezapadá mezí ostatní řadové domy v ulici. Před dvaceti lety chtělo město celou ulici přestavět na jakousi nákupní třídu a málem dům omylem přestavělo jako ty ostatní. Jenže stavitel zkrachoval a od plánů se upustilo. A to bylo jedině dobře, vždyť ten dům tu stál jako jeden z prvních. Potom tady byla hospoda, jenže byla příliš zastrčená. Když jsem budovu koupila, nemohla jsem si ji dovolit modernizovat. A teď jsem ráda, že tomu tak bylo.“

A pokračovala, než mohl Harry vypustit z úst další hloupou poznámku. Co je to proboha za dívku, že má před ní tak svázaný jazyk? „Tohle kdysi býval obrovský obývák. Byl velký skoro přes celé přízemí! Teď je rozdělený touhle stěnou za barem. Za ní je sklad, zbrusu nové záchody, původní kuchyně a východ na zahradu. A schodiště.“

„A jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Harry.

„Cože?“ Naklonila hlavu a on mohl obdivovat úhel její čelisti. Jenže se na ni nedokázal dívat dlouho. Vyvádělo ho to z rovnováhy. Chtěl se na ni díval, ale nemohl. Připadal si znovu jako školák. A připomnělo mu to jeho první nešikovné pokusy o sblížení s Brendou.

To ho zarazilo. Kdo to je ta Bonnie Jean? Nějaká čarodějnice? Lorelei?

„Rozdíl?“ zeptala se.

„Ehm,“ vzpamatoval se Harry. „Rozdíl mezi vinným sklepem a hospodou.“

Pokývala hlavou a vědoucně se usmála. „Neodhadovala jsem tě na nějakého velkého pijana a vidím, že jsem se nemýlila. Ale když jsme u toho, co si dáš?“

„Hm?“

„Na pití.“

Harry pokrčil rameny. „Co já vím? Panáka.“

„Vodku, gin, whisky, brandy, rum... co si jen vzpomeneš.“

„Ehm, myslím, že brandy.“

„Koňak? Courvoisier?“

„Nechám si poradit.“

„Ne, ne, ne!“ zasmála se. „Řekni si sám!“

Muž, který seděl na bližším konci baru, jejich rozhovor celou dobu poslouchal. Pohrdavě zvolal: „Koukám, že sis přivedla opravdového odborníka, B. J.!“ Muž byl malý, podsaditý a zdálo se, že nemá vůbec žádný krk. Byl dobře oblečený, ale působil nesympatickým dojmem. Opravdu Harry zahlédl na jeho prstě briliant?

Nekroskop se na něho usmál a řekl: „Odborník? No, řekl bych, že jste se trefil.“ Muž nevěděl, co si o tom má myslet. Zamračil se a otočil se zpět k dívce, se kterou mluvil.

Bonnie Jean řekla tlumeným hlasem: „Čas od času to na mě zkouší. Takový ten ochranitelský typ, jestli víš, co tím myslím.“ Šoupla před Harryho sklenici koňaku a dodala: „Na účet podniku. Jak se... jak se vlastně jmenuješ?“

„Harry,“ odpověděl. „Harry Keogh. S námi dvěma jsi tedy v naprostém bezpečí, Bonnie Jean.“ Usrkl ze skleničky a okamžitě ucítil po těle teplo. A zdálo se, že alkohol působí přesně tak, jak měl. Takže už přišel na to, co rád pil Alec Kyle. A co mělo jeho tělo stále rádo.

„B. J.,“ řekla mu. „Tady jsem B. J.“ Dobře však věděla, co tím chtěl říct, a rychle pokračovala: „Jsem tvou dlužnicí, Harry.“

,,No, když nic jiného, dlužíš mi vysvětlení,“ souhlasil a pokrčil rameny. „Jen pár maličkostí -“

„Tady ne,“ skočila mu do řeči. „A ne teď. Kromě toho o tobě moc nevím…“

Harry hned poznal slovní hříčku. V těch on byl dobrý. „Dobrá, ale ne tady,“ řekl s úsměvem, „a ne teď.“ Bylo to k nevíře, ale pár doušků koňaku ho dokonale uvolnilo! Věděl, že by se neměl uvolnit příliš moc a příliš rychle. Cítil na sobě její pohled. Zadíval se na ni a nepřestával se dívat, zatímco pomalu upíjel své pití.

Konečně přesně viděl, jak B. J. vlastně vypadá. Její obraz se zhmotnil a ožil. Nebyla tak krásná, jak si George Jakes představoval. Bezesporu byla atraktivní, to ano, snad dokonce magicky přitažlivá, ale nebyla přímo krásná. Měla nádherné, mírně šikmé oči, a ta barva! Byly hluboce, temně oříškové se zlatými tečkami. Divoké, šelmí oči. Její uši těsně přiléhaly k hlavě a špičatým koncem připomínaly elfku. Většinou byly ukryté pod záplavou vlnitých, lesklých vlasů. Nos měla trochu ohrnutý, rozhodně však nebyl roztomilý. A krásná ústa, sice příliš plná, zato naprosto nádherná. A nekroskop si nevzpomínal, že by nikdy viděl tak dokonalé a zářivě bílé zuby.

B. J. si ho také prohlížela. „Máš divné oči,“ prohlásila. „Vlastně ne, nejsou divné, jsou... zvláštní. Jakoby se jimi díval někdo jiný.“

Harry mohl reagovat, ale radši ji nechal mluvit. „Vypadají trochu smutné, soucitné a... nevím, snad důvěryhodné? Ale někde hluboko se mi zdají také trochu chladné. Jako by tě něco zocelilo. Vedl jsi zvláštní život?“

„Cože? To mi čteš z dlaně?“ Usmál se svým smutným úsměvem, který k němu patřil a nemohl se změnit, i když měl tvář Aleka Kylea. „Možná ses minula povoláním, B. J. Měla jsi být cikánkou, Bonnie!“

„Myslím... říkám si někdy, že mám opravdu mezi předky cikány,“ odpověděla. „Ale vážně, jak blízko jsem byla?“

„Snad až příliš blízko. Příliš blízko...“

B. J. předstírala zděšení a trochu se odtáhla. „Jo? Jsi potížista, Harry?“

„Doufám, že nebudu,“ řekl jí popravdě. „A doufám, že ani ty ne. Potřebuju s tebou mluvit, B. J.“

Odtáhla se, ale tentokrát nic nepředstírala. Neodstoupila totiž od Harryho, ale od muže, který na něj před chvílí mluvil z opačného konce baru. Dopil a vrávoravě se k nim vydal. Cestou shodil barovou stoličku, která mu stála v cestě. Ve tváří měl výraz, který nevěstil nic dobrého. Byla to otázka nebo snad obvinění, které dával B. J. najevo? Nahlas se zeptal: „Neotravuje tě ten chudák, zlato...?“

Harry si pomyslel: Ochranitelský typ? Spíš bych řekl, že majetnický. Zahlédl záblesk v mužových očích a snažil se odhadnout, kolik může vážit. Osmdesát kilo živé váhy. Vypadá to, že s nim budou problémy 

III

Na návštěvě u Bonnie Jean

Seržante, řekl Harry dobrému kamarádovi, který ležel na dvě stě kilometrů vzdáleném hřbitově v Hardenu. Myslím, že mám problém. Mrtvý přítel byl bývalým armádním trenérem, velmi tvrdý chlap. Okamžitě byl v Harryho mysli a jeho očima přehlédl bar. Jen bych tu nechtěl nadělat příliš velkou spoušť, řekl Harry, zatímco se Seržant rozhlížel.

Nebuď tak blízko baru, řekl mu ,Seržant´ Graham Lane. Je to pořádný, velký chlap, ale už nám trochu stárne. Bude mu dobrých čtyřicet pět. A vypadá, že má pěkně v hlavě. Moc pije, a dnešek nebyl výjimkou. Jestli se opravdu chce prát, udeří, až na tebe znovu promluví. Nech mě, ať to vezmu za tebe... 

Harry odstoupil od baru, takže měl kolem sebe více místa. Zaslechl B. J., jak říká: „Koukej, Velký Jimmy, vždyť si jen povídáme. Můžu si snad ve svém vlastním podniku mluvit, s kým chci, ne?“

„Moc dobře jsem viděl, jak se na tebe dívá, holka,“ odpověděl jí Velký Jimmy. Mluvil k ní, ale pohledem probodával Harryho. „Nelíbí se mi, jak se k tobě má, ani to jeho povídání.“ A pak to přišlo:

„Hej, ty!“ zaskřehotal Velký Jimmy a otočil se k Harrymu. „Takže ty jsi opravdu odborník, jo?“ A muž se začal napřahovat. „Však uvidíš, posero!“

Seržant už byl v Harryho hlavě a dával mu pokyny. Vlastně ho přímo vedl. A nekroskop ho nechal, ať to vyřídí po svém.

Harry měl bar po pravici. Velký Jimmy se k němu blížil zleva a cestou shazoval další stoličky. Došel k Harrymu a rozpřáhl se pravačkou. Dal do úderu celou svou váhu, avšak žádnou rychlost. Nekroskop záměrně vkročil do dráhy jeho pěsti, chytil jej oběma rukama za zápěstí, otočil se a ohnul se v pase. Energie úderu vymrštila Jimmyho kupředu. Přeletěl přes Harryho záda, udělal ve vzduchu salto a padl na stůl, který se pod ním rozbil na kusy. Harry v duchu zvolal: Proboha, Seržante! Řekl jsem žádnou spoušť! 

Jaká spoušť? odpovědět mrtvý. Už je po všem! Vyrazil si dech, nic horšího se mu nestalo. Snad to vezme jako varování. Jen úplný imbecil by šel ještě dál. Musel přece vidět, jak jsme rychlí! 

Doufám, že máš pravdu, odpověděl Harry a sledoval, jak se Velký Jimmy souká na nohy.

„Ty...!“ Muž k němu vrávoravé vykročil.

Nekroskop udělal krok vzad a napřáhl ruce k úderu karate. Naklonil hlavu na stranu a varovným tónem řekl: „Nedělej to!“ nic víc.

„Cha!“ Zavrčel muž a zastavil se. „Takže ty si myslíš, kdovíjaký nejsi tvrďák, co?“

„Neradil bych ti zjišťovat, jak moc,“ varoval ho ještě jednou Harry.

Zpoza baru se ozvala B. J.: „Běž pryč, Velký Jimmy! Okamžitě. A už se sem nikdy nevracej!“

Velký Jimmy se na ni podíval svýma červenýma, prasečíma očkama a vrhl ještě jeden vražedný pohled na Harryho. Potom zavrčel: „Seru na vás, na oba!“ Otočil se a zamířil ke dveřím. Jedna z dívek za ním spěchala s kabátem.

B. J. za nimi zakřičela: „Roztrhejte jeho průkazku! A ať tady už to prase nevidím!“ Podívala se na Harryho, který právě dopíjel svůj drink, a oči jí přestaly zlobně žhnout. Rychle se navenek uklidnila a řekla: „Rychlý jako blesk, přesně tak. A možná jsi měl pravdu. Nikdy jsem se s tebou neměla zaplést, protože vypadáš na potížistu.“

„Příliš pozdě, B. J.,“ odtušil Harry. „Už jsme se zapletli a moc dobře to víš.“ Rozhlédl se po místnosti, ale nikdo se na ně nedíval. Asi si říkali, že to bude rozumnější. Jedna z dívek odklízela rozbitý stůl. „Musíme si promluvit,“ připomenul B. J.

Stiskla rty, jako by se chtěla začít hádat, ale nakonec řekla: „Tak dobrá, dnes v noci. Po zavíračce. Ta je o půlnoci, tedy za nějakou chvilku. Co kdybys teď šel? Koneckonců nejsi stálý zákazník a nemysli si, že tě snad něco opravňuje ke vstupu.“

A ty bys měla něco udělat s tím tvým přízvukem, řekl si v duchu Harry. Mění se jak vítr, který fouká kolem edinburgského hradu! 

B. J. naznačila jedné z dívek, aby mu přinesla kabát. Potom zavolala taxi: „Pro případ, že by na tebe Jimmy čekal venku.“ Nikdo však venku nečekal, ani Jimmy, ani mužík s fotoaparátem. Harry taxík nepotřeboval, ale přesto se nechal svézt do centra. Odtamtud to vzal Möbiovým kontinuem do Bonnyrigu.

Doma chvíli hledal, až kdesi vyhrabal neuvěřitelně starou skotskou whisky. Nejspíš patřívala jeho nevlastnímu otci. Na dně stále zbývalo pár centimetrů alkoholu, takže si nalil velkého panáka a hodil ho do sebe. Nemohl se zbavit myšlenky, co by si o tom asi pomyslel Alec Kyle. Zvláštní, ale ještě pořád cítil dobrou náladu z té jediné sklenky koňaku v B. J.'s! Co si o tom má myslet? Je to varování?

Musím tohle tělo začít trénovat, řekl si Harry a vylil zbytek skleničky i láhve do výlevky. Jakmile znáš svého nepřítele, mnohem lépe se proti němu bojuje.

A doufal, že tím také celou tuto záležitost ukončil.

Po chvíli se mu však zdálo, že se mohl ještě trochu napít. Alespoň by se rozveselil. Brzy na něj totiž zase padla deprese. Krátce po půlnoci použil Möbiovo kontinuum, aby se dostal k B. J. a špatná nálada na něj dolehla více než kdykoli předtím. Byl také podrážděný vším tím zbytečným okolkováním. Jestli s ním chtěla B. J. mluvit, proč ho prostě nevzala dozadu a jednoduše si s ním nepromluvila? Nebo... potřebovala čas, aby se na něho připravila?

Když vystupoval z kontinua, byl velmi ostražitý. Zhmotnil se ve dveřích obchodu naproti B. J.´s, tam, kde zahlédl muže s fotoaparátem. Přišel příliš brzy. Dvě servírky právě nastupovaly do taxíku a B. J. se s nimi osobně loučila. Jak se vůz rozjížděl, zamávala jim a zmizela ve dveřích. Svítící nápis na domě zhasl.

Harry vytvořil další dveře, přenesl se přes ulici a zazvonil na zvonek. B. J. ještě ani neměla čas zamknout. Harry uvnitř vytušil pohyb, zaslechl chřestění řetězu a dveře se otevřely.

Jakmile ho uviděla, překvapeně zvolala: „Jak je tohle možné...?“ a zamračila se. „Ještě před minutou jsi tu nebyl! Už jsem si myslela, že nepřijdeš.“

Pokrčil rameny. „Viděl jsem, že právě odjíždějí tvé dívky, a radši jsem počkal. Nechtěl jsem, aby si, ehm, myslely něco špatného.“

„Ale, vážně?“ Zvedla obočí. „Tak to bys měl jít radši dál, nebo tě ještě někdo uvidí!“ Harry chtěl překročit práh, ale B. J. ho ještě zarazila: „Ale, Harry, věř mi, že by si nikdo nic špatného nemyslel. Abychom si rozuměli: všechno je v čistě obchodní rovině. Já jsem tě tady nechtěla, to tys chtěl přijít, ne?“

Harry se zarazil s jednou nohou na prahu a tentokrát se zamračil on. „Ty jsi mne pozvala.“

„Ne!“ namítla. „Ty jsi na tom trval!“

„No, každopádně jsem tu,“ řekl.

„A ještě pořád se mnou chceš mluvit?“ B. J. se opírala ve dveřích a částečně mu stála v cestě.

„Ano, pokud mě pustíš dovnitř.“

S úsměvem ho pustila dál. Harry stál v chodbě, zatímco B. J. zamykala. V duchu si říkal: Co mělo tohle znamenat? 

V baru svítilo jen několik světel, takže tam bylo příšeří. B. J. vešla do místnosti a zhasla světla úplně. Harry chvíli stál v naprosté tmě, až se za barem objevila svislá škvíra světla. B. J. otevřela dveře, které vedly do zadní místnosti. Otočila se k němu a zeptala se: „Tak co, jdeš?“ Harry si všiml, že zase sklouzla do svého přízvuku. Měnila ho, jako když hladová andulka skáče v kleci z bidýlka na bidýlko.

Harry prošel dvířky v baru a následoval ji do místností za ním. Byl to sklad, ze kterého vedly ještě jedny dveře a schodiště do jejího soukromého bytu. Nekroskop zaváhal... dokud nezaslechl B. J., která mu nad hlavou řekla: „Za celý večer mám toho baru plné zuby. Jestli si máme promluvit, udělejme to v pohodlí.“

Kráčel za ní po schodech a obdivoval její krásnou postavu a pohupující se pozadí v úzké sukni, která měla po orientálním stylu na straně rozparek. B. J. byla štíhlá a pěkně rostlá... a měla styl. Nebo to byla jen chemie Kyleova těla? Ať v tom bylo cokoliv, nekroskop to silně cítil. Také si uvědomoval blízkost jejich těl a to, že jsou tam úplně sami. Ale, rychle ujistil sám sebe, vše dělá jen pro nalezení Brendy.

„Tak, tady bydlím,“ řekla a stoupla si na podestu schodiště, které končilo přímo v obývacím pokoji. „Pojď dál.“ Prošel kolem ní do místnosti. „Posaď se, Harry,“ vyzvala jej.

Než se usadil, rozhlédl se po pokoji. Bar v přízemí byl mixem několika stylů, zatímco obývák přesně vystihoval B. J. Nebo alespoň představu, jakou o ní Harry měl. Místnost byla zařízena s vkusem, a přesto na ní bylo něco vzrušujícího. Zařízení těšilo oko, stejně jako uspokojovalo mysl. Nebylo na něm vidět žádnou přetvářku nebo falešnou okázalost, naopak působilo opravdově a draze... jako jeho majitelka.

Na podlaze ležel hustý, vzorovaný koberec, nejspíš z pravé vlny. Harry skoro cítil, jak ho hřeje skrz podrážky. Vzor na koberci byl nejspíš turecký, nebo snad řecký? Každopádně odněkud ze Středomoří. Strop zdobily nalakované, borovicové trámy, které se rozbíhaly ze středu místnosti ke stěnám. Obývací pokoj tak působil kruhovým, nebo alespoň osmistěnným dojmem, ačkoliv byl ve skutečnosti čtvercový. A stejně zvláštní jako strop byl i zbytek místnosti.

Ze stropu visel na zlatém řetězu malý, kulatý lustr se spoustou křišťálových ozdob. Ty odrážely elektrické světlo tří kulatých žárovek, takže celé svítidlo zářilo jako malé slunce. Po stěnách byly kromě toho rozmístěné další lampy se stínítky a u kulatého konferenčního stolku stála na vysoké noze lampa na čtení.

Na stěnách visely na první pohled kvalitní reprodukce starých maleb. V rozích místností stály zástěny - tapisérie v bambusových rámech, které přispívaly ke kruhovému dojmu pokoje. Nekroskop si všiml širokého arkýřového okna, ve kterém stála pohodlná sedačka. Okno se otvíralo na balkon, z něhož byl výhled do zahrady za domem. Zahlédl jemně se pohybující vrcholky stromů a keře, lesknoucí se v dešti. Proti nízké obloze se v dálce tyčila silueta kopce; že by Hradní vrch nebo Artušův stolec?

Uprostřed místnosti stál vyleštěný, borovicový stůl, kolem kterého byla rozestavěná pohovka ze světlé kůže a dvě křesla stejné barvy. U stěn byly opřené dvě vysoké, úzké a přeplněné knihovny. Na nízkém podstavci před jednou ze zástěn stála televize, pohodlně viditelná z pohovky. Před zástěnou vpravo u okna zase byla hi-fi souprava. Za všemi čtyřmi zástěnami byly před návštěvami schované malé skříně. Bonnie Jean do nich zřejmě schovávala všechny svoje věci. Bylo vidět, že patří k pořádkumilovným ženám.

U schodu stál malý otočný bar, u kterého se B. J. zastavila, nejspíš aby nalila pití. „Courvoisier?“ zeptala se.

Harry málem přisvědčil, ale pak si vzpomněl na slib, který si dal ohledně tvrdého alkoholu, a zavrtěl hlavou. „Ne, díky.“

„Copak?“ zvolala. „To mám pít sama?“

„Nechci nic silného,“ vysvětlil jí. „Nejsem zrovna příznivcem tvrdého piti. Dnes večer to byla výjimka. Kdybys mi dole v baru nenabídla koňak, asi by mě to samotného nenapadlo. Když je B. J.´s vinný sklep? Proč mi nenabídneš sklenku vína?“

Zdálo se, že ji to potěšilo. „Když o tom tak přemýšlím, jsem vlastně ráda, že nejsi zkušený pijan. Tvrdý alkohol dělá z mužů hlupáky - jako třeba z Velkého Jimmyho. Ano, dělá z mužů blázny a chvastouny.

A pokud jde o ten rozdíl- „ pokračovala B. J.

„Jaký?“ přerušil ji Harry.

„Mezí hospodou a vinným barem,“ řekla s úsměvem.

„Aha!“

„Rozdíl je v licenci,“ vysvětlila. „Otevírací doba hospod je omezená, kdežto můj bar je klubem, kde časy určuji já. A klienty si vybírám také sama.“

„Jako třeba Velkého Jimmyho?“

„Jimmy se dnes večer poprvé zachoval špatně. A vlastně i naposledy.“

„Víš o tom, že to byl první skoták , Jimmy´, se kterým jsem se tady na severu setkal? Já vím, že se tady každému říká Jimmy, ale opravdu tu žije tolik Jamesů?“

Zasmála se: „To je stejné jako John v Londýně nebo Bruce v Austrálii. Když nevíš, jak se tady někdo jmenuje, oslovíš ho ,Jimmy´. Ale Velký Jimmy se tak opravdu jmenuje.“ Sedla si naproti do křesla a dodala: „Raději ale to oslovení moc často nepoužívej. Zdejší chlapi nemají rádi, když jim Angličané říkají skotáci.“

„Zdá se, že toho o Skotech hodně víš,“ opáčil Harry. ,,I když nejsi jednou z nich, že…?“

B. J. se odvrátila, aby skryla chvilkové rozpaky. Začala rozlévat víno. Z baru donesla stříbrný podnos s křišťálovou karafou, láhví a sklenicemi. Z karafy nalila červené víno a z láhve ovocné bílé víno. Sama si vzala sklenici bílého a pozvedla jí v přípitku. „Tak na Harryho Keogha.“ Její přízvuk zmizel jako mávnutím kouzelného proutku.

Harry zvedl skleničku a prohlédl si ji. Byla broušená, takže rudé víno vypadalo jako zamlžené. „To červené je pro mě? Myslel jsem, že z červeného vína člověka bolí hlava. Je to snad specialita podniku?“

„Bolehlav je jen pověra,“ vysvětlila mu. „Vybrala jsem pro tebe červené, protože není tak silné. Bylo v něm příliš mnoho sedliny, proto jsem ho odlila do karafy. Ale jestli ti nechutná...“ pokrčila rameny. „Můžu ti udělat kávu, nebo cokoli budeš chtít.“

Harry si usrkl. Nechutnalo špatné. Byl v něm cítit jakýsi zadní buket, že by náznak pryskyřicové vůně? Něco mu to připomínalo. „Zdá se mi, že máš ráda Středomoří.“

„Aha!“ zvolala. „Nejdřív ze sebe dělá svatouška, a vzápětí je z něj odborník na vína! Máš pravdu. Kamarád mi z Řecka přivezl celou bednu. Nevím, jestli to není nějaká levná místní odrůda -“

„Je dobré,“ ujistil ji rychle Harry. „Chutná mi. A děkuji ti za pohostinnost. Rád bych si s tebou teď promluvil, B. J.“

„Já vím. O tamté noci?“

„Ano.“

„Dobrá. I já se o tom chci pobavit.“

„Nejspíš jsi mi zachránila život,“ pokračoval Harry, „a já dobře vím, že jsem tvým dlužníkem. Jenže to, co jsi udělala, bylo obyčejné zabití, pokud nemám rovnou říct vražda! Kromě toho jsi napomohla smrti toho vlkodlaka tím, žes ho šipkou přibila k sedačce. A zdála ses přitom naprosto klidná a nevzrušená, a to mi dělá starost. Není normální chodit si po světě, střílet lidi samostřílem a pak to přejít jako něco, co se stává každý den.“

Počkala, až skončí, a řekla: „Mohl ses mě na tohle všechno zeptat už té nocí, co jsi mě... co jsem se najednou ocitla v té postranní uličce. Když jsem byla vyvedená z rovnováhy. Na rovinu, Harry. Jestli ti mám odpovědět, také mě zajímá pár věcí. Řekl jsi, že nejsi policajt, takže... co jsi tam té noci dělal? A pak je tu ještě jedna důležitá otázka. Jak jsi nás odtamtud dostal? Rozumíš, pořád nemůžu uvěřit, že...“

„Zdrogoval jsem tě,“ zalhal nekroskop. Byl na tuto otázku připravený.

„Cože?“ B. J. zúžila oči do tenkých škvírek, takže vypadaly ještě šikmější a divočejší „Ty jsi... mě zdrogoval? Jak? A kdy?“ Z tváře jí jasně čišela nedůvěra.

„Když jsem tě chytil za ruku. Hodně jsem tě stiskl, ale ty ses i tak snažila vysmeknout. Soustředila ses na to, jak se vykroutit, a nevšimla sis, že jsem tě píchl do ruky miniaturním injektorem, který jsem schovával v rukávu. Měl jsem jej připravený na ty zloděje, ale nakonec jsem ho neměl příležitost použit.“

B. J. o tom chvíli přemýšlela. „To zní... dost divoce. Takže jsi mě odtamtud v bezvědomí vynesl, bez cizí pomoci?“ Jenže Harry viděl, že si není úplně jistá, čemu věřit a čemu ne.

„Nebyl jsem sám,“ pokračoval „Mí přátelé se schovávali na dvorku. A zhasl jsem světla, pamatuješ? To policií na chvíli zastavilo. Než vešli dovnitř, přehodili jsme tě přes zeď.“

„Vážně?“ Naklonila hlavu na stranu. „A pak jsi mě přenesl přes silnici, před zraky všech policistů. V uličce jsi pak v klidu počkal, až se proberu, ne?“ Její sarkasmus byl více než zřejmý.

„Ano,“ přikývl Harry. Ulevilo se mu, protože B. J. sama našla odpověď, kterou marně vymýšlel. „Přesně tak. Byl tam pořádný zmatek a většina policistů šla dovnitř nebo čekala u příjezdové rampy. Kolem garáže stála policejní auta a blokovala dopravu. Každý policista na ulici se samozřejmě díval na hořící dodávku, jak jinak. A i kdyby nás někdo zahlédl... lidé, pro které pracuji, mají velkou moc. Sama vidíš, že to nebylo tak těžké, jak se na první pohled mohlo zdát. Droga, kterou jsem použil, velmi rychle působí, ale stejně rychle její účinek vyprchá. Za pár minut ses probrala. Byla jsi trochu otřesená, ale nic vážného se ti nemohlo stát. Pamatuješ, jak ses posadila na mokrou dlažbu?“

B. J. vypadala nejistě. Rychle mrkala, jako by chtěla všechny informace vstřebat. „Byla jsem otřesená,“ řekla konečně. „Nevěděla jsem, jak si to celé vysvětlit. Připadalo mi to jako nějaké kouzlo. Šla jsem rovnou do hotelu a spát. A ráno... ráno se mi zdálo, že to celé byl pouhý sen! Neměla jsem možnost nějak tě zkontaktovat, ani zjistit, kdo jsi. A to nevím ani teď.“ Vyčítavě se na něho zadívala.

„Neměl jsem ti pomáhat,“ pokračoval nekroskop a znovu se napil vína. „Mí nadřízení, opravdu vlivní lidé, z toho nebyli nadšení. Měl jsem tě nechat v garáži, aby ses o sebe postarala sama. Policisté by tak alespoň měli podezřelého ze všech těch vražd. Jenže...“ Harry pokrčil rameny. „Zachránila jsi mi život a já se ti cítil zavázaný,“

„Takže... jsi nějaký agent?“

„Ano.“ Vlastně ani příliš nelhal Tehdy opravdu agentem byl.

„A pro koho pracuješ?“

„Pro své zaměstnavatele,“ pokrčil rameny Harry. „Občas policie potřebuje vyřídit nějaký zapeklitý případ, situaci, kdy se zákon postaví proti těm, kteří jsou morálně v právu. Pro tyto situace existují zvláštní agenti. Jenže už nejsem jedním z nich. Překročil jsem svou pravomoc... s tebou.“

B. J. otevřela úžasem ústa, „Takže tě vyhodili?“

„Ano,“ odpověděl. „A tohle je můj poslední úkol. Mám zjistit, co jsi tam pohledávala a proč jsi udělala to, co jsi udělala. Stačí, abys pravdivě odpověděla na pár otázek... a budeš z toho venku. A já si to vyřeším s nadřízenými.“

„Vezmou tě zpět?“

„Ne, ale to mi nevadí. Mám jiné starosti.“ Znovu upil trochu vína; bylo skutečně výborné. Chlácholilo jeho rozbolavělé hrdlo, kterého si všiml teprve před chvíli. Uvolňovalo nejen jazyk, ale také mysl, takže všechno, co právě řekl, se i jemu samému zdálo naprosto věrohodné.

„Takže...“ B. J. stale nebyla úplně přesvědčená. „Když jsi mě nechal stát v uličce, také jsi nějak příliš rychle zmizel. Kam jsi šel? A jak jsi mohl zmizet tak rychle?“

„Šel jsem za svými nadřízenými a podal jim hlášení o všem, co se stalo. Tomu gangu jsme byli na stopě už dlouho. A jak jsem mohl tak rychle zmizet? Prošel jsem vraty do jednoho ze skladů v uličce. Prostě jsem se tam schoval.“ Vlastně ani moc nelhal. Jistými dveřmi skutečně prošel.

Znovu se zamračila. „Mohla bych přisahat, že jsem se jen na chviličku otočila. Když jsem se po tobě znovu podívala, byl jsi pryč. Jako bys prostě, co já vím... zmizel!“

„Droga, kterou jsem na tebe použil, vyvolává všelijaké iluze. Rychle ale přejdou. Kromě toho byla v ulici hodně hustá mlha. Co mi to tu vlastně naznačuješ? Co je na tom záhadného? Platí mě... vlastně platili mě za to, že jsem někam nečekaně přišel a beze stopy zmizel.“ Harry si náhle všiml, že se mu špatně artikuluje. Nebylo to příliš zřetelné, ale zaregistroval to. „Takže když si uvědomíš tu hustou mlhu a svou dezorientaci...“

B. J. mu dolila skleničku. To ji vypil tak rychle? „Teď jsi na řadě ty,“ řekl a potlačil zívnutí.

„To je moje společnost tak nudná?“ usmála se užasle B. J.

„Jsem unavený,“ řekl ji nekroskop. Opravdu cítil, že má víčka jako z olova. Vlastně ho to ani nepřekvapovalo... ta dnešní honička... a pití... a velký otazník, který stále visí nad osudem Brendy a malého Harryho. Kde jsou, a jsou v bezpečí? Nekroskop si lehl na bok, hlavu si podepřel loktem a zeptal se: „Co jsi tam dělala? Proč používáš ten samostříl? Proč jsi zabila Skippyho a snažila se zabít jeho kámoše ve vlčí masce? Z pomsty? Jen proto, že tvé přátele přivedli do nebezpečí, jak jsi říkala?“ Slovo ,nebezpečí´ se mu příliš nepovedlo, ale i přesto pokračoval: „To stačilo k tomu, abys je našla a zabila? Vypadá to, že ti na přátelích skutečně záleží! Co kdybys mi o nich něco řekla?

„Jsi v pořádku?“ B. J. se tvářila opravdu starostlivě.

„Já? Je mi skvěle!“ Jenže naklonil skleničku, kterou měl v ruce, a málem ji vylil. Ještě že byla téměř prázdná.

„Udělej si pohodlí,“ řekla B. J. „Teprve teď jsem si všimla, jak unaveně vypadáš! Počkej, takhle se budeš cítit líp...“A ještě než stačil protestovat, vsunula mu pod hlavu pár polštářů. „Máš oči propadlé tak, že by ti v nich mohla spát kočka!“ Slovo ,spát´ pronesla jako nějaké zaklínadlo. Ucítil, jak se mu zavírají víčka. Pálily ho oči, ale byl příliš unavený na to, aby si je protřel.

„Ty... jsi... na řadě...“ zamumlal, ponořený do polštářů.

Sotva cítil, jak se B. J. dotýká jeho ramen, jak ho otáčí na záda a urovnává pod ním polštáře. Sakra! pomyslel si ve chvíli, kdy se propadal do spánku. A o chvíli později ho napadla absurdní myšlenka: Snad jsem neshodil skleničku! 

Bonnie Jean se přesvědčila, že nekroskop skutečně tvrdě spí. Opatrně, aby ho nerušila, rozpletla jeho prsty na stopce sklenice a odnesla tác s vínem do baru. Potom se vrátila k Harrymu a stáhla křišťálový lustr níž. Nakonec si ani moc nevymýšlel. Bonnie Jean Mirluová už za svůj dlouhý, předlouhý život slýchávala všelijaké povídačky! Ani ji nepřekvapilo, že ji zdrogoval. Dosud si totiž tu scénu nedokázala vysvětlit. Bylo jednodušší uvěřit, že ji skutečně omámil, než si vše vysvětlovat tak, že ji nějakým zvláštním trikem přenesl v prostoru a čase. Nebyl přece žádný džin z pohádek Tisíce a jedné noci.

Bonnie Jean na kouzla nevěřila, zato věřila schopnostem tajných agentur jako MI5 nebo MI6. Stejně tak věřila v účinek tlumicích drog. Však s nimi také měla nějaké zkušenosti!

Její bedna červeného vína byla jen jedním z příkladů. Recept na jeho výrobu byl prastarý už v dobách, kdy se teprve rodila chemie a kdy se kdejaký diletant nazýval alchymistou. B. J. nevěděla, z čeho se ingredience vyrábějí, zato dobře věděla, jak je získat a použít. Také měla dobré povědomí o jejich původu. Pocházely z ostrovů v Řeckém moři, ve Středomoří. Tehdy tam bývalo Bulharské království, později Rumunsko, jinak řečeno Eflak nebo také Valašsko. A mohla jít ještě dál, protože některé ingredience donesli z Dálného východu Siung-nu, neboli Hunové. Používali je jako vzácné balzámy a léky.

Víno určitě znali v Mandžusku a Sinkiangu a znal ho i esoterický Červí kouzelník z pouště Takla Makan. Mnohem později je používali arabští alchymisté ve Městě sloupů ve starém Iremu. Ve čtrnáctém století recept převzali Bulhaři, kteří bývali výbornými chemiky a výrobci vína, a také Srbové a otomanští Turci, kteří jím zaháněli Černou smrt. Ta se vlastně také rozšířila z východu. V dalších letech zmatků a zvratu lidstvo postup výroby zapomnělo. Lidé recept zapomněli, ano, ale nezapomněl ho pán Bonnie Jean. Její pán totiž věděl všechno. Když mu kdysi přišla sloužit, řekl ji ho. Byla jeho hlídač, strážce místa jeho odpočinku. Blížila se hodina, kdy si ji k sobě přivolává...

To vytí, které zaznívá její myslí, by vyslyšela, i kdyby byla třeba půl světa daleko! Je to volání Velkého vlka z jeho tajného doupěte. Pulzující vytí, které znávali ještě staří Karpaťané v dobách, kdy byl Dunaj hlavní obchodní tepnou, mnoho let před tím, než Alarich a jeho Vizigóti vydrancovali Řím...

B. J. se neochotně probrala ze svých duševních toulek prostorem a časem. Nebyly to koneckonců její vlastní vzpomínky. Patřily jejímu pánovi, který ji do nich občas nechal nahlédnout. Bonnie Jean nad ním držela stráž dvě stě let, jako před ní její matka, a ještě dříve babička. Byla oddanou, skoro žárlivou strážkyní. A teď se objevil někdo, kdo by ji mohl ohrozit, a tím ohrozit i jejího pána v jeho tajné skrýši.

Nebyla to první hrozba. Nebezpečí bylo staré jako Země, staré stejně jako její pán. Některá se zrodila spolu s ním. Jenže tahle hrozba byla jiná. Ano, není hrozba jako hrozba. Musí co nejdříve zjistit, jak vážné nebezpečí Harry představuje a jak se s ním co nejlépe vypořádat.

Zabít ho? Ale ne, to by bylo jednoduché, příliš jednoduché. Mohla ho zabít v té garáži a málem se jí to povedlo, ale nakonec to neudělala, protože ho pokládala za policistu. Věděla, že policie se obvykle nevzdá, dokud vraha jednoho ze svých lidí nevypátrá. Mohla by ho zabít teď, na místě… Co by z toho ale mohlo vzejít? Kdo jsou ti jeho vlivní přátelé, lidé, kteří jednají, když zákony nestačí? Proč se o ni zajímají? Bylo to tak, jak říkal, nebo v tom bylo něco víc? Ne, jeho vražda by byla hloupá, nebezpečná. Zvlášť jestli ho za ní skutečně poslali, jak tvrdil. Bezpečnější bude zjistit o něm co nejvíc, všechno, co se jí podaří zjistit. A potom bude na pánovi, aby rozhodl o jeho osudu.

V této chvíli už by měl mít víno úplně strávené. Byl čas začít. Bonnie Jean Harryho podepřela polštáři, takže napůl seděl. Zatáhla závěsy a ztlumila světlo lustru, takže vydával jen jemnou záři. Klepla do něj a všechny křišťálové přívěsky se pomalu roztočily. Ten pomalý, klouzavý pohyb pronikal skrz nekroskopova víčka jako stovky jemných paprsků.

„Jsem na řadě, přesně tak,“ řekla měkce. „Nebo tě to už nezajímá? Copak si mě už nechceš vyslechnout, Harry Keoghu?“

Zatřepal víčky a B. J. se usmála. Moc dobře věděla, že její hypnotický hlas slyší, jako by měl nějaký obzvlášť živý sen. „Nemusíš nic říkat,“ řekla mu. „Stačí, když na mé otázky přikývneš, nebo zavrtíš hlavou. Rozumíš?“ B. J. nemohla vědět, že s ním hraje hru, kterou už hráli před ní, a že je jeho obrana oslabená. Nebo by alespoň oslabená měla být.

Přikývl, ale víčka se mu stále mírně chvěla. „Chceš se dívat?“ divila se B. J. nahlas. „Jestli ano, otevři oči. Světlo není příliš silné. Díky zářícím krystalům budeš naopak vidět jasněji. Oba budeme vidět jasněji...“

Nekroskop otevřel oči. Bonnie Jean si oddechla, když viděla, že má zorničky jak dírky po špendlíku. Téměř se ztrácely ve vlhké, plovoucí duhovce. „Teď mě poslouchej,“ poručila mu a ujistila se, že odlesky z lustru krouží přes jeho oči a čelo. „Chci, abys mi pravdivě a úplně odpověděl. Chceš mi přece všechno říct, ne?“ Měla teď magnetický, naprosto neodolatelný hlas.

Harry jemně pohnul hlavou, zleva doprava, zleva doprava. Byl to jen třas? Nebo odmítnutí? Nejspíš je silnější, než předpokládala! Ale vlastně ne, vždyť se ho zeptala na otázku a on ji jen pravdivě zodpověděl!

Náhle pohnul ohryzkem a zamumlal; „Ty...ty jsi... na řadě...“

Co? Vždyť on pokračoval v rozhovoru, který vedli, než jej uspala! Takovou reakci ještě u nikoho neviděla! Opravdu byl zvláštní, jen co je pravda! „Ano, jsem na řadě,“ souhlasila. Proč ne? Proč také trochu neuspokojit jeho zvědavost? Alespoň ho přesvědčí, že její vraždění v garáží nemělo žádný hlubší motiv. Její vysvětlení, že jen bránila přátele, byl samozřejmě výmysl. Nic lepšího ji tehdy nenapadlo. Chtěla si tak získat jeho náklonnost. A také chtěla, aby si ji pamatoval jako někoho, kdo se těm pobudům pomstil za něj. Teď nastal pravý čas, aby svůj výmysl důvěryhodně zdůvodnila a posílila.

„Jsem na řadě,“ řekla znovu. „Chceš se mě na něco zeptat, Harry? Mám ti odpovědět na všechno, na co ses mě ptal, než jsi usnul?

Pomalu, roztřeseně přikývl. B. J. si překvapeně řekla: Co to má za duši, tenhle Harry? Pěkně zarytou, jen co je pravda! 

„Dobrá tedy,“ hrála dál svou hru. „Jen... chci, abys věřil všemu, co ti řeknu. A ať ti povím cokoli, budeš stále vědět, že jsem nikdy neudělala nic zlého. Budeš si pamatovat, že jsem nevinná. A také si zapamatuješ všechno ostatní, co ti poručím. Když budu chtít, budeš do detailu plnit mé příkazy, rozumíš? Budeš plnit všechny mé příkazy!“

Přikývl, ale velmi opatrně a roztřeseně.

„Jestli ti mám vše říci podle pravdy, pak mi musíš věřit,“ naléhala. „Copak to tak není správné?“

„A-ano,“ zamumlal.

„Dobře. Teď dávej pozor. Budeme se normálně bavit, jen musíš věřit všemu, co ti řeknu. A musíš mi říct, kdyby mé odpovědi nebyly logické nebo do sebe úplně nezapadaly. Takže... zkusíme si spolu promluvit?“

Harry si naslinil rty. Uvolnil svaly ve tváři a řekl: „Jistě, proč ne?“ Mluvil úplně normálním hlasem... jen špendlíkové hlavičky jeho očí zůstaly strnule fixované na pomalém pohybu paprsků.

B. J. byla upřímně udivená. Zdál se být nepřístupný a otevřený zároveň! Že by ho nadřízení trénovali proti hypnotickým příkazům? A proti post-hypnotickým také? Jestli je to tak, musí zemřít. Nesmí z tohoto pokoje odejít s jinými vědomostmi v hlavě než s těmi, které mu našeptá!

„Dobrá. Vezmeme to pěkně po pořádku, ano?“ navrhla. „Zajímá tě můj samostříl?“

„Připadá mi jako dost neobvyklá zbraň.“ Harry se pokusil pokrčit rameny.

,Ne, to není,“ zakroutila hlavou, ačkoli ji nemohl vidět. „Je to úplně normální zbraň, se kterou lovím králíky na Skotské vysočině. Je to můj koníček. Lezu po horách, lovím a žiju v souladu s přírodou. Vím, jakou má samostříl sílu. Můžu s ním zabít králíka nebo třeba člověka. Kromě toho to je velmi tichá zbraň. Tenkrát v garáži splnila svůj účel a zachránila ti život. Stačí ti taková odpověď.“

„Ano i ne.“

„Ano i ne? Nejdříve si promluvme o tom tvém ,ano´. Co jím chceš říct?“

„Chtěla jsi mi jen vysvětlit shodu okolností.“

„A to?“

„Že se muž, kterého jsi pomohla zabít, opravdu považoval za vlkodlaka.“

To B. J. zasáhlo jako rána pěstí. Na chvíli úplně zapomněla, kdo je pánem situace, a snažila se zakrýt svůj zmatek. Harry si toho však stejně nemohl všimnout. Chvíli trvalo, než se úplně ovládla. „Chceš tím říct, že ty a ti tví ,nadřízení´ věříte ve vlkodlaky?“

„Ne, ale muž, kterého jsi v té dodávce postřelila, na ně věřil. Myslel si, že je opravdovým vlkodlakem. Kdybys tomu také věřila, použila bys na něj stříbrnou kulku, nebo...“

„...postříbřenou šipku?“ Vytušila, co přijde.

„Ano. A to jsi také udělala.“

Zasmála se, i když trochu rozechvěle. „Byla to jen ozdobná šipka! Obě dvě! Vzala jsem je v loveckém salónu na starém sídle v Grampianách. Byly to ozdoby, které spolu s dalšími zbraněmi visely nad krbem. Zámeček patříval mému strýci. Když zemřel, zdědila jsem po něm pár věcí. Šipky byly postříbřené, aby se lépe čistily. Stříbro nerezaví.“ Byla to všechno lež, šikovně vymyšlená lež. Věděla, že to zní pravděpodobně a že tomu její ,host´ uvěří. Zvláště v tomhle omámeném stavu. Každopádně vedli ,normální´ rozhovor a Harry mohl odpovědět. Zdálo se, že podobnou odpověď čekal. Možná si ji dokonce přál. V každém případě vzdychl... vzdychl úlevou, myslela si B. J.

Přesto se zamračila a řekla: „Jestli ani ty, ani ti tví ,přátelé´ nevěříte na vlkodlaky, proč sis myslel, že bych na ně mohla věřit já?“

„Neřekl jsem, že jsme si to mysleli,“ odpověděl jí Harry. „Jen jsem se potřeboval ujistit.“

„A jsi si teď jistý?“

„Ano.“

„To je dobře. A teď se tě na něco zeptám já.“

„Ano?“

„Na čem ještě pracuješ? Řekl jsi, že ti nevadí, že tě nadřízení vyhodili, protože máš jiné starosti. O co jde?“

„Hledám svou ženu a dítě.“

Čím dál tím divnější! pomyslela si B. J. Určitě to nehrál. Ani jednou nemrkl. Oči měl stále upřené na pomalu rotující křišťálové závěsy lustru. „Tvá žena a dítě se tedy ztratili?“

„Odešli. Schovali se přede mnou, před mou prací. Syn... byl to moc těžký porod. Podlomilo ji to zdraví, psychické i fyzické. To psychické však víc.“

„Poporodní deprese?“

„Kromě jiného...ano.“

„Takže utekla i s tvým synem?“

„Ano.“

„Ale s tvou profesí a všemi zkušenostmi je rychle najdeš, ne? Stejně jako jsi našel mě. Nejsem v telefonním seznamu, Harry.“

„To není ani Brenda,“ odpověděl. „Jenže se k ní nemůžu nechat dovézt kdejakým taxikářem...“

„Tak jsi našel mě?“

„Ano.“

„Takže... kde je budeš hledat?“

„V cizině. V Kanadě. Možná v Americe. Na západním pobřeží. V Seattlu. Tam asi začnu.“

„A kdy odjedeš?“

„Co nejdřív. Možná už zítra. Ale kladeš mi příliš mnoho otázek, a přitom jsi na řadě.“

Přikývla, i když ji nemohl vidět. Ten rozhovor se opravdu zdál téměř ,normální´.

„Ptal ses mě, zda jsem zabila či pomohla zabít ty chlapy v garáži z pomsty,“ připomněla mu. „Ano, tak to bylo. Byla v tom touha po pomstě. Řekla jsem ti, že dostali mé kamarády do nebezpečí. Bylo v tom však ještě něco. Nerada o tom ale mluvím.“ Znovu lhala, ale snažila se, aby to znělo důvěryhodně. „Jeden z nich chodíval do mého baru. Ukecával jednu z holek, mou dobrou kamarádku. Za nějaký čas zavolal z Londýna a přemluvil ji, aby za ním jela. Odjela a už se nevrátila. Nechala mi jen papírek s adresou. Čekala jsem, až jsem si přečetla v novinách, že se našlo její tělo. Připadalo mi, že je to teď na mně. Starám se o své zaměstnankyně, Harry. Jejich osud mi není lhostejný...“

Alespoň to poslední tvrzení byla pravda, a vlastně celý příběh nebyl úplný výmysl. Asi před rokem přišla o jednu z dívek, která byla na dovolené v Londýně. Prostě se nevrátila a od té doby byla pohřešovaná. B. J. byla přesvědčená, že je mrtvá. Měli v tom prsty staří nepřátelé jejího pána? Doufala, že ne...

B. J. domluvila, přesto Harry mlčel. Proto ho pobídla: „Zní to přijatelně?“

„Ano,“ odpověděl váhavě. „Zatím celkem ano. Skippy byl z Newcastlu. Edinburgh je, co by kamenem dohodil. Skippy byl neustále na útěku. Mohl sem zavítat, když utíkal před nějakým svým zločinem v Newcastlu. Jenže…střílela jsi na dva muže.“

„Na toho prvního jsem vystřelila, protože tě chtěl zabít.“ odpověděla rychle. „V garáží byla tma a on na první pohled vypadal jako zabiják. A…“

„A ten druhý?“ pobídl ji Harry s očima strnulejšíma a skleněnějšíma než kdy předtím.

„Myslela jsem si, že mě chce přejet! Nestřílela jsem na nikoho konkrétního, mířila jsem na tu dodávku. Musela jsem se odtamtud co nejdříve dostat! Byla jsem vystrašená, Harry!“ To byla další obratná lež. Nekroskopova omámená mysl ji pomalu vstřebávala.

„Jsi na řadě, Harry. Pro jakou organizaci pracuješ?“

„Jmenuje se pobočka E,“ řekl věcně. „Je součásti Tajné výzvědné služby. Nejtajnější součást.“

„A co jsi pro tu pobočku E dělal?“

Mlčel a na obočí se mu zaperlily kapičky potu.

„Ano?“

„Byl jsem agentem v terénu.“

„A co jsi měl za úkol?“

„Viděla jsi to sama. Ti pobudové v garáži byli vrazi a zloději. Způsobili smrt mnoha nevinných lidí, včetně několika policistů, a tvé kamarádky. Já prosazuji právo tam, kde obvyklé zákony neplatí.“

„Cože?“ naklonila hlavu na stranu. „To ti dali povolení zabíjet?“

Nebylo to to, co chtěl říci, ale přesto odpověděl: „Smrt mi není tak úplně cizí,“ a než stačila reagovat, rychle začal mluvit: „Ale teď jsi na řadě ty. Jak to, že má taková ,nevinná´ dívka jako ty přístup k omamným drogám? Například k těm, které jsi mi přimíchala do vína? A proč se tak bojíš odpovídat, když jsi úplně nevinná? Proč ses honila za Skippym a tím jeho lykantropským kámošem, a nezašla jsi raději na policii a nepředala jim kamarádčinu londýnskou adresu? Říkala jsi, že ti ji dala. A v neposlední řadě by mě zajímalo, proč někdo hlídá tebe nebo tvůj dům - tenhle dům? Shrbený malý muž s tváří jako... co já vím? Jako nějaký chrt?“

Bonnie Jean měla té hry právě tak dost. Hrál až příliš dobře! Svou poslední otázkou jí pořádně otřásl!

Tak dost! řekla si. Nejvyšší čas opravdu na něj přitlačit. 

IV

Harry: podivná varování

Bonnie Jean: diví se a dělá si starosti

Arkýřovým oknem byl nad vzdálenými kopci vidět bledý měsíc, vykukující za okrajem mraků. Bylo pět dní po úplňku. Stejně jako měsíc, i B. J. ztrácela svou sílu a některé schopnosti, jako třeba schopnost metamorfózy. Jiné schopnosti jí však byly vlastní už od narození. Nejúžasnější umění jejího pána bylo telepatické nadání a kdysi samozřejmě i metamorfóza. A B. J. kolovala v žilách jeho krev. Časem zdědí vše, co je jí souzeno, i kdyby to mělo trvat další dvě století...

Zatím ovládala jenom umění hypnózy. Její oči a mysl měly s pomocí vína obrovskou moc. Dokázaly ovládnout i někoho, jako byl ten podivín Harry Keogh, stal se doslova hračkou v jejích rukou a mohla mu podle libosti poroučel. A protože B. J. nikdy neselhala, na porážku nemyslela ani tentokrát.

Měla štěstí, protože Harryho mysl nebyla zrovna v nejlepší formě. Nemohla si zvyknout v novém mozku, stále ji rušily zákmity věšteckého talentu Aleka Kylea, a navíc předchozí hypnóza narušila její obranyschopnost. To však Bonnie Jean nemohla vědět.

Odtáhla konferenční stolek stranou a sedla si k Harrymu tak, že lustr visel hned vedle ní. Křišťálové přívěsky se nepřestaly otáčet, tentokrát v úrovni jejích očí. Harry ležel necelý půlmetr od ní. „Harry, teď zkusíme něco jiného. Až ti řeknu, podíváš se mi do očí. Teď ještě ne. Rozumíš?“

„Jistě,“ odpověděl Harry. „Jenže jsi pořád na řadě.“

Jak silnou vůli ten muž má! Jenže i B. J. měla silnou vůli a kromě toho disponovala neobyčejnými hypnotickými schopnostmi a pracovalo pro ni i otrávené víno. Nikdy pro ni nebyl problém zlomit vůli ostatních. „Ale tuhle hru jsme už dohráli,“ řekla důrazně. „Poroučím ti, aby ses mi podíval do očí.“

A rychle dodala, než mohl stačit něco odpovědět: „Harry, tohle už není ,obyčejný´ rozhovor. Svou mysl už neovládáš. Cítíš, jak na tebe působí víno. Je ti špatně jako ještě nikdy v životě. Zdá se ti, že ti plave mozek. Celý pokoj se kolem tebe točí. Jen já to můžu zastavit. Svýma očima.“

Harry začal otáčet hlavou na polštářích. Na obočí se mu začaly perlit kapky potu a další stály ve vráskách na jeho čele. Špendlíkové hlavičky očí však ani na chvíli nespustil z lustru, i když je musel otáčet podle toho, kam zmítal hlavou.

„Věříš mi, nebo snad ne?“ pokračovala B. J. „Cítíš všechno tak, jak jsem ti popsala?“ Halucinogenní, sugesci podporující víno a její předoucí, vemlouvavý hlas měly na Harryho mysl předpokládaný vliv. Byl bledý jako smrt, prudce oddechoval a křečovitě se třásl, V několika vteřinách mu začalo být špatně, přesně jak B. J. popisovala. Dokonce se mu začalo chtít zvracet.

Teď! pomyslela si B. J. Natáhla raku, aby dosáhla na zip na zádech, a rozepnula své těsné šaty. Rychle je setřásla z ramen. Staniž se! Šaty se na chvíli zachytily na jejích prsou, nakonec sklouzly a od pasu nahoru ji obnažily. Vstala, přitom si nechala oblečení spadnout ke kotníkům a odhodila je stranou. Nakonec si stáhla kalhotky. Teď! Staniž se! 

Věděla, že jí to bude stát jisté úsilí. Nebyla zrovna nejpříhodnější doba. Nejvíc síly měla za úplňku. Jenže tento případ vyžaduje víc než její telepatické schopnosti, víc než moc jejich lidských očí. Harry Keogh jí zatím naslouchal jen jako ženě a do jisté míry také plnil její příkazy. Jenže po proměně nad ním získá ještě větší moc a bude ho moci téměř úplně ovládat.

Nahá se před ním posadila a upřela pohled na lustr, takže jí jeho světlo naplnilo mysl. Představovala si, že to je jemně zářící měsíc, nádherný měsíc v úplňku, který se jí vznáší po pokoji. Měsíc, který ji obdaří zvláštní silou a schopností proměny. A Bonnie Jean... se změnila!

Vypadalo to, jako by jí popraskala kůže. Jako by všechny barvy na jejím těle náhle zintenzívněly. Zvlášť barva jejich vlasů se jí náhle roztekla po celém těle. Šedivé odlesky její kůže už nebyly pouhými odlesky. Byla celá šedá, skoro bílá! Celé tělo jí najednou pokrývala hustá, bílá srst! Její oči nabyly hranatého, téměř trojúhelníkovitého tvaru, nebo tak jen v husté srsti působily. Byly obrovské a rudé jako krev!

A co teprve Bonnie Jeaniny rty... její ústa... zuby!

Byla to metaplazie, ale prakticky okamžitá. Byla to obludná a neuvěřitelně rychlá metamorfóza. Kdyby byl nekroskop vzhůru a nebyl omámený, hned by věděl, o co jde, a nejspíš by začal křičet. A to děsivé slovo, které by mu přitom vyšlo z úst, by znělo:

Vampýr!

Jenže nekroskop nic neviděl a o ničem nevěděl. Možná na tváři cítil její sladký dech, protože měla ústa jen několik centimetrů od jeho obličeje. Jenže ten dech nebyl sladký od parfému, bylo to silné, zvířecí pižmo. Slova, která mohl slyšet, už nezněla jako lidská řeč; byla spíše chraplavým vrčením. Přesto jim rozuměl a věděl, že musí poslouchat všechny příkazy.

„Mé oči, Harry. Jen mé oči. Jestli chceš skoncovat se svým trápením a nevolností, podívej se mi do očí. Nedívej se na mě... dívej se mi do očí.“

A Harry se tam podíval. Zadíval se do jejich žhavých očí, které kdysi fascinovaly i samotného Mesmera. Její pohled byl jako hypnotický vír, který se mohl klidně rovnat pohledu doktora Jamese Andersona. Jenže Anderson byl v Harryho hlavě první a jeho posthypnotické příkazy stále platily. Ač byly uložené někde hluboko, pořád je měl v mysli a byly i nadále aktivní.

„Vidíš,“ řeklo chraplavým hlasem stvoření, které bylo ještě před chvílí Bonnie Jean. Pevně zachytilo Harryho pohled. „Všechno tě přestává bolet, pomalu ti také přestává být špatně a hlava se ti už tak netočí. Řekni mi, Harry, je ti lépe?'

Nekroskop se pokusil odpovědět, ale nemohl. Měl nateklý jazyk a sucho v krku. B. J. však zaslechla, že úlevou vzdychl, a viděla, že se mu už hrudník nezvedá přerývaným dechem. Konečně byl úplně pod jejím vlivem. Přikývl.

A drobné zornice jeho očí byly jak šarlatová zrnka prachu, zářící odrazem jejího žhnoucího pohledu, nebo jako malé planety přitahované dvěma zářícími slunci…

Ráno se Harry probral z nějakého zlého snu, který okamžitě zapomněl. Hlava mu třeštila a cítil se, jako by byl hodiny po smrti. Uvědomil si, kde je, a pochopil, že tu strávil noc, aniž by si něco pamatoval, a hned se začal cítit ještě hůř. Rozhlédl se po Bonnie Jeanině obýváku a uviděl ji, jak přichází po schodech. Měla na sobě župan a podle mokrých vlasů bylo vidět, že se právě sprchovala. Přinášela podnos, ze kterého se linula vůně topinek a kávy.

„Dobrý Bože!“ Harry si sedl a odhodil deku, kterou přes něj v nocí přehodila. „Bože,“ zopakoval znovu. Takhle strašně se naposled cítil to ráno v Londýně, po tom, co si vzal Darcyho prášek na spaní...

B. J. se na něj usmála. Harry si protřel oči, prohrábl vlasy a zaskřípal zuby. Řekla mu: „Ty jsi ale odpadl rychle, to ti tedy povím. Nejspíš ani nevíš, co tě včera skolilo! Rozhodně jsi vypadal, že vůbec nechápeš, co se s tebou děje. Musím ale uznat, že na tom mám svůj díl viny. Varoval jsi mě, že nejsi žádný velký pijan.“

„Takže víno?“ zabručel Harry. „To je na vině? Jak může mít něco tak dobrého takové strašné následky?“

„To už tak v životě chodí,“ zasmála se jeho bolestiplnému výrazu. „Může za to buď to víno... nebo je práce tajného agenta opravdu, ale opravdu velice namáhavá.“

„Ale! Takže o tom jsem ti povídal?“ (Co všechno jí asi řekl? To byl tak moc opilý? Nebo byl opravdu nemocný?)

„Nezacházel jsi do podrobností... a stejně jsem se to dovtípila už dřív. Chápeš, tenkrát v Londýně, když jsme byli v té příšerné situaci, zdál ses mi až příliš klidný! Nemohl jsi být jen tak někdo, když jsi nás dokázal odtamtud dostat.“

Pří jejích slovech se nekroskop na všechno rozpomněl... nebo si to alespoň myslel. Spojení ,příšerná situace´ bylo mentálním spouštěčem, který měl vyvolat jeho skryté ,vzpomínky´. A v té chvíli se mu začaly vybavovat a hladce do sebe zapadat...

Jedinou její pohnutkou byla pomsta. Měla své dívky opravu ráda a cítila se jako jejich matka. Když je zaměstnala, většina z nich ještě potřebovalo někoho, kdo by se o ně postaral. Kromě toho B. J. věděla, že Skippy není dobrý člověk. Policie by mu nebyla schopná vraždu dokázat a on by si mohl dát dvě a dvě dohromady a došlo by mu, kdo ho udal. Nakonec by se ji ještě mohl pomstít! Nekroskopovi to znělo jako dokonale uvěřitelný motiv - protože mu B. J. přikázala, aby tomu uvěřil.

A postříbřené hroty ozdobných šipek do samostřílu? Na tom přece nebylo nic divného. Stejně tak nebylo nic divného na tom starém chlapíkovi, co sledoval bar. Nejspíš to byl otec jedné z hostesek. Jen se chtěl ujistit, že dcera pracuje na slušném místě. Nebo to mohl být soukromý detektiv, který sledoval některého z jejích pochybných zákazníků. Jestli měla více klientů, jako byl Velký Jimmy, nebylo na tom nic divného. 

Harryho vzpomínky byly najednou nezvykle úplné, skoro jako nějaký snadno zapamatovatelný nápěv. Ne jako ten lživý a falešný tón, který ve skutečnosti zněl jeho myslí. Vzpomínky na minulou noc byly prostě přepsány.

Jenom se zamračil a zmateně zamrkal, když si k němu B. J. přisedla a začala nalévat kávu, ale nic víc. Jeho hlavní starostí teď bylo, jestli svou hostitelku v noci neobtěžoval. Protože když vypil to červené víno... další noční události byly přinejmenším nejisté.

„Tak jak ses rozhodl?“ přerušila B. J. tok jeho myšlenek.

Harry sebou cukl. „Rozhodl?“

Přikývla, povzdechla si a řekla. „Ale, ale, vypadá to, že ti vážně není nejlíp. Už ses rozhodl, kdy začneš pátrat po své ženě a synovi? To byla poslední věc, kterou jsi mi řekl, než jsi, ehm, usnul. Ale ne, vidím, že si to nepamatuješ. Řekl jsi, že se na to musíš pořádně vyspat. A že možná začneš hledat už dnes. Ale jak se na tebe tak dívám, nemyslím, že bys dnes měl někam spěchat!“

,Spěchat´. To sloveso v nekroskopově mysli otevřelo další dveře. Brenda a jeho syn. Přišel sem, aby zjistil, jestli B. J. nemá s jejich zmizením něco společného. Marná naděje! Ne, B. J. byla jen silná mladá žena, která ráda brala spravedlnost do svých rukou. A Harry si musel připustit, že kdyby byl na jejím místě, asi by byl udělal totéž. Oko za oko, zub za zub. Jejich setkání bylo naprosto náhodné. 

Navzdory falešným vzpomínkám se tentokrát Harry nemýlil. Pokud šlo o Brendu, setkání s B. J. bylo skutečně náhodné.

Harry se v myšlenkách vrátil zpět k její otázce. „Ještě si to musím celé promyslet a potřebuju na to čas. Nejspíš pár týdnů.“ (Pár týdnů? Ano, už se tak rozhodl. Potřeboval nejméně tři týdny...aby si vše pořádně rozmyslel.) Poškrábal se na hlavě. „Až budu schopen uvažovat. I tak si myslím, že mi to nějaký ten týden zabere. Měl bych vymyslet nějaký plán. Co myslíš?“

Přikývla a pak pokrčila rameny. „Samozřejmě je mi jasné, že mi do toho nic není. Ale přála bych ti, abys měl štěstí. Ať budeš podnikat cokoli, zůstaneš v kontaktu, že? Abych věděla, jak se ti vede?“

Harry se na ni nedíval. Seděl a držel si hlavu oběma rukama. Mrkal pálícíma očima a snažil se zaostřit na levou ponožku, která mu skoro spadla z chodidla. Její slova se však v jeho myslí rozezněla jako zvon.

„Zůstaneš v kontaktu...“

Mimoděk sebou cukl, nedokázal se tomu ubránit. Myslí se mu přehnala řada živých vzpomínek:

Viděl zářivě žlutý měsíc v úplňku, který vypadal jako vyleštěný zlatý kotouč, jak pluje jasnou noční oblohou. To bylo všechno, co měl vidět, a on to věděl - něco věděl - něco mu uvízlo v hlavě, mihotavý záblesk paměti. Uvědomoval si však, že zahlédl ještě mnohem víc. Bylo to, jako by se marně snažil rozpomenout na něčí jméno, které má už už na jazyku... a které vzápětí nenávratně zmizí z paměti. „Zkontaktuj mě, vždycky když se měsíc přiblíží úplňku!“Ano, to bylo všechno, co si měl pamatovat Jenže ve skutečnosti viděl víc:

Zahlédl rozšklebenou tvář, ostré tesáky, hrubé rty, ze kterých kapaly sliny, špičaté uši a šedou srst. A viděl také pánovité oči, rudé jako hřích, které mu sdělovaly nějaký tajný vzkaz, který však nedokázal přečíst. A znovu uviděl měsíc a siluetu vlčí hlavy, která se zakláněla v tichém, pulzujícím vytí.

Kaleidoskopické obrazy se objevily a okamžitě zase zmizely. A krátce nato zaniklo také vědomí, že vůbec někdy podobné vzpomínky měl; v jeho mysli po nich zůstal jen blednoucí stín.

A Harry došel k chybnému závěru, že to musí být zbytky Alekových věšteckých schopností. Mělo to tedy být varování? Ale před čím? Nebo to nebyla ozvěna budoucnosti, ale vzpomínka na minulost, záblesk nedávného vražedného šílenství v Londýně. Ale proč? Ať tak či onak, už to bylo pryč.

B. J. si všimla, jak sebou škubl. Harry věděl, že ho pozoruje. Rychle zvedl hlavu a podíval se na ni, takže sebou pro změnu trhla zase ona. Na tváři měla stále úsměv, nebo spíš jeho náznak, který se jí nepodařilo tak rychle skrýt. Věděla, že ji nachytal. Rychle zatřásla hlavou a zvolala: „Nakonec jsi měl pravdu, Harry: opravdu z tebe už asi žádný velký pijan nebude! Ale včera ses držel docela dlouho, to ti musím nechat!“

Takže, jestli to dobře chápal, smála se mu, protože mu bylo tak špatně. Že to byl ale pěkně tajnůstkářský úsměv! Anebo vědoucí? Harry opět došel k chybnému závěru.

B. J. se musí ve svém baru setkávat s mnoha zkušenými pijany. A určitě také s alkoholiky. Vždyť snad v každém baru na světě by člověk nějakého toho alkoholika našel. Nebo snad ne? Jenže nekroskop toho o alkoholicích moc nevěděl. Jen to málo, co občas zaslechl. Slýchával například, že někomu stačí jedna sklenička, zatímco jiný může pít celou noc, aniž by to na něm bylo znát. Jak na tom asi byl Alec Kyle? Býval těžkým alkoholikem? Nebo svou závislost naopak tajil? Dokázal to zatajit i před pobočkou E? A Harry Keogh teď má na krku jeho tělo. A možná i jeho závislost.

Podíval se na tác, který B. J. postavila na borový stůl. Káva vypadala lákavě, zatímco na jídlo neměl ani pomyšlení. Krk měl jako přejetý smirkovým papírem, a měl pocit, že se mu mozek změnil v nacucanou houbu. A Bonnie Jean se ho před chvílí na něco ptala. Bože, jak trapně se cítil! Na co se to vlastně ptala?

„Uvidím tě ještě někdy?“ zeptala se B. J.

„Mám tvoje číslo,“ odpověděl. „A vím, kde tě zastihnout.“ (Proč by ji ale proboha měl chtít kontaktovat? Na čem se to v noci domluvili? Přesto si byl jistý, že k ničemu nedošlo.)

Takové myšlenky se mu honily hlavou, zatímco pomalu upíjel kávu.

Půl hodiny nato se s ní rozloučil a odcházel ulicí do pošmourného rána. Nedlouho potom se k B. J. dostavila jedna z jejich dívek: „Sledovala jsem ho, jak jsi mi uložila. Jenže... ztratil se mi.“

„Cože?“ B. J. to rozzlobilo. Harry jí řekl své telefonní číslo, nic víc. B. J. se dopustila opomenutí. Chtěla zjistit, kde bydlí, jak se tam dostat a jak jeho dům vypadá - a na to všechno se ho mohla zeptat už minulé noci. Vždyť musel bydlet někde blízko Edinburghu! Zdálo se jí to jako šťastná shoda náhod. Přesto si byla jistá, že s ní Harry ,zůstane v kontaktu´ a příliš se nebála, že by ho ztratila z dohledu. Dívku za ním poslala proto, že ji něco na poslední chvíli napadlo. Teď se nad tím vším ještě jednou zamyslela.

Harry je (či spíš byl) tajným agentem. Co když vůbec žádný dům neměl a bydlel jen v přechodném úkrytu? Možná bylo nakonec dobře, že ho její dívka ztratila. Třeba na něj čekali jeho lidé. A telefonní číslo, které jí dal, mohlo být kdekoli. Zavolala na operátora a zjistila, že číslo je chráněné a jeho adresu jí neřeknou. Mrzuté!

Dívka jí stále ještě neodpověděla. „Jak jsi ho mohla ztratit?“ vyštěkla na ni B. J.

„Šel do trafiky,“ vysvětlovala spěšně dívka. „Myslela jsem, že si chce koupit noviny, tak jsem čekala venku v autě. Jenže už odtamtud nevyšel.“

„Asi si tě všiml!“ obořila se na ni B. J. „Řekla jsem ti přece, abys byla opatrná! Ten chlap rozhodně není žádný pitomec.“

„Byla jsem si jistá, že o mně neví!“ Dívka vypadala zmateně.

B. J. se začala tvářit laskavěji a nakonec řekla: „Možná odtamtud vyšel zadním vchodem.“ Víc k tomu neřekla. Vždyť něco takového se na Harryho hodilo. Při jeho práci pro něho musí být druhou přirozeností setřásal případné špehy. Vždyť jí to sám řekl. Dělá jen svou práci.

Znovu si připomněla tu deštivou a nebezpečnou noc v Londýne. Vybavila si události v garáži a okamžik, kdy s ní cosi provedl a ona znovu nabyla smyslů až v postranní uličce. A jak se pak Harry vytratil do mlhy. Ano, ve své profesi byl dobrý, jen co je pravda! A stejně na tom nezáleží. B. J. si byla jistá, že se jí ozve. A věděla dokonce, kdy to bude. Přesně za tři týdny.

Hosteska byla ráda, že si může jít po svých, a rychle se vrátila k baru. Ani ona si však nedokázala vysvětlit, jak mohla tak hloupě, přímo směšně ztratit muže, kterého sledovala. Dobře věděla, že trafika žádný zadní vchod nemá - však se o tom také dvakrát přesvědčila!

Harry měl na sobě dlouhý těžký kabát, jaký by mohl nosit John Wayne v některém ze svých zimních westernů. Když ho ze sebe ve svém bonnyrigském domě sundával, uvědomil si, že pravá kapsa je o něco těžší a že se v ní rýsuje protáhlý předmět. Za normálních okolností by si to uvědomil už dříve, jenže dnešní ráno si zkrátka ničeho kolem sebe příliš nevšímal. Byla to malá, plochá láhev vína. Neměla etiketu, ale tekutina měla nezaměnitelnou červenou barvu a byla plná povědomého sedimentu.

Nejspíš to byl dárek. Od B. J.? Člověk by si myslel, že po té nocí jí něco takového ani nenapadne. Červené víno a Harry Keogh - to nešlo dohromady. Možná byl prvním člověkem, na kterém víno zkoušela, a také byl první, kdo trpěl jeho následky. No, na zdraví, B. J.! Víc o tom nepřemýšlel, protože tak zněl příkaz.

B. J. o svém ,řeckém´ víně neprozradila zdaleka všechno. Bylo těžce návykové, mnohem silněji než prvotřídní derivát kokainu. Jenže nekroskop se teď na víno nedokázal ani podívat. Zatím.

Půl dopoledne už bylo pryč a Harry byl stále ještě unavený. Měl ztuhlý krk z pohovky Bonnie Jean, nemluvě o jeho pekelné kocovině. Spolkl pár aspirinů a pokusil se trochu soustředit. Věděl, že dnes měl nějaké povinnosti. Kdyby si tak dokázal vzpomenout, o co šlo!

Zavolej svým nadřízeným. Lidem, pro které jsi pracoval. Zbav je jakéhokoli podezření, pokud jde o mou osobu. Nechceš přece, aby se pouštěli do nějakého vyšetřování úplně nevinné osoby, že ne?

Ne, samozřejmě že ne. Jenže... Bonnie Jean přece nikdo z ničeho nepodezíral! Vždyť o její existenci nikdo neměl ani tušení! Harryho hlavou se honily všelijaké myšlenky a pseudovzpomínky, přesto zvedl telefon a vytočil Darcyho číslo. Byla sobota, ale třeba zastihne Darcyho v prácí. A také že ano.

„Harry? Co pro tebe můžu udělat?“ A rychle dodal: „Jestli voláš kvůli Brendě, je mi líto, ale -“

„Ne, volám kvůli něčemu jinému,“ přerušil ho Harry. A v té chvíli si uvědomil, o co mu opravdu šlo. „Darcy, mohl bys mi prosím zjistit, jestli policie vyšetřuje jednu nevyřešenou vraždu? Mělo by jít o jednu edinburgskou dívku či mladou ženu, která byla zavražděná asi před rokem v Londýně. Jestli ano, řekni jim, že už to je vyřešené. Že to udělal Skippy nebo ten náš falešný vlkodlak.“

„Pořád se tím případem zabýváš?“

„Ne, jen jsem náhodou přišel na nějaké nové skutečnosti.“

„Hm. Tak díky.“

„Jo, a pamatuješ si na ty postříbřené konce šipek do samostřílů? Měly sloužit jen na ozdobu. Visely nad krbem v nějaké horské chatě nebo co. Postříbřili je, aby nerezavěly.“

„Tak ty ses tím opravdu ještě zabýval!“

„Ne,“ vzdychl Harry. „Jen se snažím prověřit všechno, k čemu v té době došlo, nic víc. V době, kdy Brenda a můj syn... však víš.“

„Ano,“ odpověděl Darcy. .Ještě jednou díky, Harry.“

„Ještě něco,“ vyhrkl Harry, než stačil Darcy zavěsit. „Možná bys mi mohl říct trochu víc o Aleku Kyleovi.“

„Pokud to budu vědět, rád ti to řeknu.“

„Ptal jsem se tě, jestli se rád napil. Říkal jsi mi, že nebyl žádný velký pijan, ale když jednou chytil slinu, nepřestal, dokud to nedotáhl do konce,“

„To ano.“

„Je možně, že měl problémy, o kterých jsi nevěděl? Je možné, že byl alkoholik, věděl o tom a dařilo se mu to skrývat? Až na chvíle, kdy to nad ním zvítězilo a on se tomu musel podřídit? Počkej! Neodpovídej mi hned, nejdřív se nad tím chvíli zamysli. Mohlo by to být velmi důležité, Darcy, a já vím, jak poctivý jsi...“

Uběhlo pár vteřin, když muž na druhém konci telefonu odpověděl: „Samozřejmě že by to mohlo být možné. Zjišťuju, že v naší profesi je možné skoro všechno. Ale rozhodně mě to nikdy nenapadlo. Nikdy jsem nepoznal vyrovnanějšího chlapa, Harry. Ale na druhou stranu... byl to jasnovidec, však víš. Všichni mají problém s budoucností, trochu se jí bojí... někdy hodně. Jestli měl opravdu Alec takové problémy, dařilo se mu je velice dobře skrývat. A můžeš se vsadit, že to bylo kvůli jeho daru. Daru! Skoro se mi chce smát! Někdy si říkám, jestli spíš nejsme všichni prokletí.“

Harry se na chvíli zamyslel. „Díky, Darcy,“ řekl po chvíli.

„Ne, to já a my všichni bychom ti měli děkovat,“ odpověděl mu Darcy.

„Nemáte zač,“ odpověděl automaticky Harry a chtěl zavěsit. Potom se zarazil a řekl: „Darcy, budu tady na severu ještě nějaké tři týdny a pak nejspíš odcestuju ze země. Myslím, že ti dva musí být někde v cizině. Až odjedu... možná budu pryč hodně dlouho. Těžko se sem budu každý večer vracet. A budu potřebovat nějaké peníze.“

„To nebude problém,“ odpověděl Darcy bez zaváháni.

„Ne,“ namítl rychle Harry. „Nechci ždímat tebe ani pobočku E. Jen potřebuju, abys pro mě něco udělal.“

„Stačí říct.“

„Zjisti mi, kde mají Rusové svoje zlato.“

„Cože?“ vykřikl Darcy udiveně. „Kde mají Rusové...?“

„Musí mít nějakou pokladnici, nějaký zdroj. Něco jako Fort Knox nebo tak.“

Při vyslovení posledních slov se Harry zapotácel. Cítil se, jako by na kratičký okamžik nestál ve svém pokoji. Bylo to podobné jako tenkrát v Darcyho kanceláři, když obdrželi varování proti útoku IRA. Jenže tentokrát nebylo nic, co by ten pocit vyvolalo. Nedalo se to ničím vysvětlit.

Harry stál na otevřeném prostranství. Na místě, které neznal. Byl jasný den a on natahoval krk, aby dohlédl na žluté a bílé skalní útesy nad sebou a na nízký, bílý zámek či dům, který stál na skále. Z Harryho pohledu dům vypadal jako pevnost, postavená na samém okraji skal, nějakých dvanáct set metrů nad průsmykem plným suti. Bylo to nejspíš někde ve Středomoří. Sluncem vybělené skály, křoví, pár zakrslých pinií a slaná vůně, přicházející od nedalekého moře.

„Pokladnici?“ zeptal se Darcy a donutil tak nekroskopa, aby se vrátil do reality. „Ano, určitě něco takového musí mít! A nejspíš o tom budu schopen zjistit něco víc. Ale…“

Harry se rychle vzpamatoval. Možná to byl jen střípek Alekova věšteckého talentu, Kdo ví, co to mělo znamenat? Pokusil se pokračovat v rozhovoru, jako by se nic nestalo. „Jestli ne Rusové, tak nějaká organizace na okraji společnosti, mafie nebo tak. Organizace, která má velký kapitál a nerada by o něj přišla. A my bychom mohli z jejich ztráty jen profitovat. Teroristi nebo obchodníci s drogami. Víš, co chci říct.“

Darcy se začal nahlas smát, nekroskop se však ani neusmál. Ještě se vzpamatovával z té nevysvětlitelné vize. Nakonec ředitel pobočky E řekl: „Ehm! To abych tě běžel udat pro plánování něčeho naprosto protiprávního, Harry!“

„Záleží, na čí straně jsi. Uděláš to pro mě?“

„Jestli chceš, tak ano,“ odpověděl Darcy.

Harry přikývl, i když ho nikdo nemohl vidět, a řekl: „Tak ať je to prosím rychle. A Darcy, ještě bys mohl najít někoho, kdo mi zaručí dobrý směnný kurz a nebude se na nic vyptávat.“

Když Harry pokládal telefon, musel se i navzdory migréně usmát. Dobře věděl, že Darcy Clarke se na druhém konci telefonu nesmál.

Položil sluchátko...

…a byl zpátky! Jenže tentokrát byl nahoře, na okraji útesu, a před ním se zvedaly stěny domu. Zaklonil hlavu, aby si prohlédl středověké věžičky, které vypadaly, jako by sledovaly okolí. Jako nějaké pozorné hlídky. Harry cítil, jak mu proud vzduchu čechrá vlasy. Možná to byl závan větru z rokle.

Vize zmizela a Harry opět seděl vedle telefonu. Vlasy však měl pořád ještě rozcuchané.

Bonnie Jean si dělala starosti. Hlavně kvůli pobočce E. Podařilo se jí přimět Harryho, aby je svedl z její stopy? Také měla obavy kvůli Harrymu Keoghovi samotnému. Zdálo se jí, že všechno kolem něj tak úplně nezapadá. Jakmile vysvětlila jednu záhadu, která se ho týkala, hned se vynořila nová.

Jak to, že se pohyboval tak rychle? Jak mohl tak neslyšně přicházet a odcházet? A jak se mu podařilo setřást dívku, která ho sledovala? Čím víc přemýšlela o možnosti, že ji v té londýnské garáži zdrogoval, tím nepravděpodobnější se jí to zdálo. Jenže cokoliv jiného bylo ještě absurdnější, ještě nereálnější! Nejspíš to tedy byla pravda. Kdyby tak byla jen trochu pečlivější, když ho měla ve své moci! Když nic jiného, měla toho mnohem víc zjistit o té tajemné pobočce E.

A jako by to nestačilo, je tu ještě otázka muže, který prý sledoval její bar. Mohlo jít o detektiva nebo otce některé z hostesek? To se jí nezdálo příliš pravděpodobné. Z Harryho popisu jí bylo jasné, že nejspíš ví, o koho může jít. Za ta desetiletí už něco podobného mnohokrát zažila. Mohlo to tu být zase. Vlastně by měla být Harrymu vděčná, že ji na toho muže upozornil. Jenže vděčnost nebyla její silnou stránkou.

Ten, kdo je předem varován, je také lépe připraven. Jestli se ukáže, že nastal ten nejhorší možný scénář, B. J. se o něj bude muset postarat a zamezit všem útokům na svého pána. Už s tím měla zkušenosti. Celých sto sedmdesát pět let se jí dařilo odvracet jejich pozornost. Zpočátku byla velmi nezkušená, ale i tak vždycky zvítězila. A tak tomu bylo od té doby pořád, jinak by tady teď ani nebyla! Vždyť obrana byla důvodem její existence. Měla za úkol střežit nekonečný spánek svého vlčího pána, zatímco trpělivě vyčkával příchod Předpovězeného, neboli Tajemného.

Jistě, toho pravého. A přesto B. J. zase musela myslet na Harryho Keogha, byť jen na kratičký okamžik...

A přitom se blíží čas, kdy si ji k sobě zavolá. Kdy bude muset předstoupit před svého pána.

A co ten neznámý špeh?

Je možné, aby byli tak blízko? Co když ji nepozorovaně sledovali, možná až k samotnému doupěti? Ne, to bylo nemyslitelné. Nemohla přece tak snadno vyzradit tajemství, které se dařilo skrývat dlouhých šest staletí! No, alespoň že do toho nebyl zapletený Harry Keogh. Kdyby k nim patřil, nikdy by jí nepomohl. A když byla v garáži pod vlivem jeho drogy, mohl si s ní dělat, co se mu zlíbilo. Mohl ji odstranit a pak se vypořádat s jejím pánem. Protože bez ní byl její pán jen ubohou bezbrannou mrtvolou ve skalním hrobě. A Harry jí nic neudělal, jen ji pomohl do bezpečí.

Co by teď dala za Harryho zvláštní schopnosti! Kdyby také mohla prostě a jednoduše zmizet. Kdyby byl s ní, nemusela by se na cestách za svým pánem vůbec ničeho bát! Harry by v mžiku zmizel všem slídičům, stejně jako zmizel její dívce.

S Harrym na své straně... nebo po svém boku?

Keogh... Keogh... Keogh!

Proč jí pořád tak ležel v hlavě? Bonnie Jean Mirluová byla hypnotizérkou a dokázala očarovat kohokoli. A zatím Harry fascinoval ji.

Co to má všechno znamenat?

Jeho oči, tak vřelé a nevinné. Nebyly ani zádumčivé, ani intrikánské, ani flirtující (nebo jenom malinko). Nebyly vlastně doopravdy krásné, ale byly neobyčejné svou neobvyklou hloubkou. Tím, jak odrážely duši, která se za nimi skrývala. Byly tak... tak oduševnělé! A B. J. se mimoděk zachvěla, protože pomyšlení na jeho duši bylo tak... lahodné! Jestli jí dá pán povolení, ochutná ji. Ukradne mu ji v jediném syrovém, rudém okamžiku! Ano. A to by byl konec všech těch jeho tajemství.

Jeho tajemství…?

Bonnie Jean se šokované probrala. Seděla v křesle ve svém obývacím pokojí, překvapená vlastními myšlenkami. Harry Keogh, záhadný muž, který se náhle objevil jakoby odnikud. Jakoby to ani nebyla náhoda, B. J. cítila, že ji něčím přitahuje. Cítila k němu podivnou náklonnost, kterou nedokázala pojmenovat. Jako by ho dobře znala. Bylo to tak silné, že místo aby ho zabila, vydala se mu do rukou! A on ji později vyhledal, aby ji varoval. Záhadný Harry Keogh...

O čem to tady vlastně přemýšlí? Opravdu si myslí, že by mohl být tím Záhadným mužem, na kterého její vlčí pán čeká? Co když jím skutečně byl a ona ho odsud nechala jen tak odejít?

Bonnie Jean žila příliš dlouho na to, aby začala panikařit. Přesto na chvíli pocítila opravdový strach. Potom zvítězil její zdravý rozum. Harry Keogh přišel a zase odešel... no a co? Věděla, že se vrátí, kdykoli ho zavolá. Moc dobře to věděla! Zhypnotizovala ho a očarovala, takže byl jejím otrokem. Stejně, jako ona byla otrokyní svého spícího pána. Jenže Harry o tom nevěděl a nejspíš se to ani nikdy nedozví. Může s ním být, může ho využít, může si s ním dělat, co se ji zlíbí, a on si nic z toho nebude pamatovat. Jen to, co mu přikáže.

Nejdříve mu chtěla okamžitě zatelefonovat, ale potom si to rozmyslela. On jí zavolá, až si to bude přát! Ne naopak! Beztak teď nikam nejméně tři týdny neodjede. A kdyby se někam vydal, pak půjde s ní za jejím pánem. A všechno se tím vyřeší. Jestli se nakonec ukáže, že Harry je tím, na koho čekají, pak B. J. sklidí zaslouženou odměnu. Neskonalý vděk svého pána! A jestli jím nebude, stejně bude odměněna, protože naplní jednu z jeho nejnaléhavějších potřeb. Protože brzy nastane čas sycení, čas krmení!

Čas krmení pro Bonnie Jean, stejně jako pro jejího pána a vládce, vlčího Vampýra Radua Lykana!

Zatím se pokusí přijít na kloub tomu, kdo je ten neznámý špeh. Ze svých dívek postaví na ulici před barem hlídky. Z malého okna v ložnici, která byla vysoko v podkroví, byly vidět vrcholky střech, ale stejně dobře z něj mohly přehlédnout všechny vchody do okolních domů. V jednom z nich Harry špeha viděl. Klidně zde jedna z dívek může celý den sedět a sledovat ulici, neviditelná za záclonou. A pokud si to B. J. bude přát, mohla by tam sedět i celou noc. Jestli bar někdo skutečně sleduje a jestli je to opravdu nepřítel, B. J. se to brzy dozví. A až příště poručí některé své dívce, aby někoho sledovala, už ji neuteče!

Nedovolí si ho ztratit!

Vsadí na to klidně vlastní život. A životy všech ostatních dívek také...

To odpoledne seděl Harry o několik kilometrů dál ve své pracovně v Bonnyrigu. Občas sám pro sebe pokýval hlavou. Byl pohlcený do seznamu vzdálených míst, který hodiny sestavoval v čítárně místní knihovny. Vybíral podle jednoduchého, i když chybného systému:

Půjčil si nejnovější atlas světa a sledoval zeměpisné délky, které běžely na západ od severovýchodní části Britských ostrovů. Chtěl tak najít oblasti s podobným klimatem a obyvatelstvem. Jako prvořadé označil všechny krajiny na pobřeží a samozřejmě nezapomněl ani na západní pobřeží Velké Británie.

Na celou tu myšlenku ho dovedla jeho matka. Vše si ještě několikrát promyslel a došel k závěru, že by se Brendě líbilo nejvíc nejspíš právě tady, v Bonnyrigu. Harry se snažil někam zařadit ten obraz dramatické krajiny, zamlžených noci, pomalu plynoucích slunečných dnů, dlouhé trávy, křivých stromů a divokých květin. Velká zahrada, která divoce rostla, skrytá před zraky lidí. A skrytá také před Harrym.

Kde by to místo mohl najít? A je opravdu podnebí stejné po celé zeměpisné délce? Scenérie, kterou ve své vizi zahlédl, byla velmi podobná severovýchodnímu pobřeží Anglie, kde Brenda vyrůstala. Alespoň co se počasí týkalo. A nekroskop tuto oblast rozšířil o nějakých dvě stě padesát kilometrů na sever, takže zahrnovala Edinburgh a Firth of Forth. A samozřejmě také Bonnyrig.

Utvořil kolem zeměkoule pomyslný pruh, který byl ohraničený 55. a 56. stupněm zeměpisné délky. Zahrnoval části Antrimu, Donegal a Londonderry v Severním Irsku. To Harryho ještě nikdy nenapadlo. Vždyť Brenda a jeho syn nemusí být dál než v sousedním Irsku! Vzápětí zjistil, že když sleduje vytipované zeměpisné délky směrem na východ, oblast zahrnuje Moskvu, pár tisíc kilometrů zamrzlé tundry, Beringovo moře a Aljašku.

Takže to byl konec jeho teorie.

Harry zavrtěl hlavou a musel se hořce usmát. Proč jen nedával ve škole větší pozor? Kéž by se vyznal v zeměpise stejné dobře, jako se vyzná v matematice! Znovu se ukázalo, jak málo mají nekroskopovy úžasné matematické schopnosti společného s formálním vzděláním. Navíc se nic z toho nenaučil od žijících lidí.

Odhodil svůj seznam a zvrátil hlavu na opěradlo křesla, když náhle zazvonil telefon.

Harry se narovnal a natáhl se po telefonu, který stál vedle něj na malém stolku. Pak se zarazil a zamračil. Vedle telefonu stála láhev červeného vína od B. J., přesně tam, kde ji postavil. A nekroskop dostal žízeň. On, nebo tělo Aleka Kylea, se potřeboval napít. Oči ho pálily, jako by mu do nich někdo nasypal písek. A v krku ho škrábalo, jako by si ho zevnitř rozedřel. Stejný pocit cítil také v hlavě. Jako by mu vysychala. A najednou věděl, že jediný doušek vína, jediný lok, obrátí všechno k lepšímu a on bude zase chopen čelit všem problémům. Jakým problémům však má čelit? Ještě před chvilkou byl v pořádku, a teď...?

Harry by za živého boha nedokázal říct, proč náhle tak strnul s rukou nataženou ve vzduchu. Pokoj potemněl, jako by se blížila bouřka. Možná za to mohla špinavá okna verandy. Ještě nenašel čas ani energii, aby je umyl. Ta trocha světla, které se prodralo přerostlou zahradou, byla většinou šedivá.

Telefon znovu, neodbytně zadrnčel. Harry natáhl ruku o pár centimetrů blíž, takže mu nerozhodně visela nad zaprášeným stolkem. Pořád se nedokázal odhodlat a zvednout sluchátko. Ucítil, jak mu po zádech přeběhl mráz, jako by mu kolem páteře zafoukat ledový vítr. Neovladatelně se roztřásl. Na okamžik se zdálo, že celý pokoj vystydl. Byla v něm zima jako v hrobě. Co to sakra...?

Zvedni to, ty idiote! zaslechl svůj vlastní hlas, jak se domáhá z hlubin mysli. Zvedni ten podělaný telefon! Co se to s tebou proboha děje? 

Vždyť ale žádný telefonát neceká, nebo ano? Čekal, že mu někdo zavolá? Věděl, že by si měl o telefonu cosi pamatovat, ale jakmile se nad tím zamyslel, vzpomínka okamžitě zmizela. Jako slovo, které má člověk na jazyku, ale nedokáže ho vyslovit. Asi má stále ještě unavený mozek od všeho toho plánování. Opravdu tedy očekává nějaký telefonát? Možná ano, ale rozhodně ne tak brzy. Kdo mu měl volat?

Telefon znovu zazvonil. I když to očekával, ten zvuk ho vylekal, až v křesle nadskočil.

Proč tu pitomou věc nezvedne, neohlásí se a nezjistí, o co jde? Copak se má dozvědět něco špatného? Možná. Jak ho však něco takového vůbec napadlo?

Otázky, samé otázky! A v hlavě jako by neměl nic, jen chuchvalec chlupů, nebo spíš klubko ostnatého drátu. A ty pálící očí... bolavý krk... a láhev vína od B. J., která tam tak vábivě stojí...

Crrrrrrr!... Cvrrrrr!

Zatracený telefon!

Harry k němu došel, sevřel prsty kolem sluchátka, zvedl ho... a pokoj potemněl, jako by byla noc. Věděl, že musela přijít silná bouřka. Teď zahřmí! pomyslel si. A teď se zablýskne! Ale nezahřmělo ani se nezablýsklo.

Stalo se něco jiného.

Harry nevědomky ještě silněji stiskl kůží potažené sluchátko. Zvedl ho z vidlice a přiblížil k obličeji... A telefon přestal být pouhým telefonem. Jako by ho začal přitahovat! Za ruku ho cosi silného tahalo, jako by na vodítku vedl neobvykle velkého psa. Podíval se na ruku a nemohl uvěřit vlastním očím.

Nebyl to pes, ale vlčí hlava s vyceněnými zuby a rudýma očima, které měly ve svých středech kruté žluté zornice! Hlava neměla tělo, protože vyrůstala z telefonního sluchátka. Kabel vedoucí k sluchátku byl jako vodítko, které sebou škublo při každém zběsilém pohybu vlčí hlavy. Náhle přízrak sluchátkem škubl, takže strhl Harryho ruku a ta se přiblížila k obrovské, rozšklebené tlamě. Hlava se k němu snažila dostat co nejblíže. Chtěla mu rozdrtit tvář stiskem usliněných, smrdutých čelistí!

„Dobrý Bože!“ vydechl Harry. Pevně stiskl hrubé chlupy na krku, aby od sebe odstrčil hlavu co nejdále, a druhou rukou si zakryl obličej. Viděl černý vlčí chřtán, potřísněný bílými zpěněnými slinami, a zahlédl nepředstavitelně velké zuby, které měly nažloutle slonovinovou barvu. Příšera měla uši přitisknuté k hlavě a nekroskopovi se zdálo, že to ještě podtrhuje její nebezpečný výraz. A potom... potom se řada špičatých tesáků zahryzla Harrymu do levé ruky. Slyšel, jak mu zapraskaly kosti v prstech, a ucítil šílenou bolest trhaného masa!

Ze sluchátka se prodraly tlapy větší než nekroskopovy ruce a za nimi se protáhlo dlouhé, šedé tělo, celé lesklé a pokryté slizem. Bylo to, jako by se příšera z telefonu rodila! Pouhý centimetr od Harryho tváře klaply obrovské čelisti, ze kterých stříkala krev a odpadávaly kusy rozhryzaných, zkroucených prstů! Šedý chlupatý krk, který nekroskop dosud svíral v pravé ruce, se mu začal vyškubávat, takže místností létaly chomáče prašivé.

Ne... už příšeru nedokázal udržet!

Nejhorší ze všeho byla zjevná inteligence těch vražedných, vědoucích, krutě žlutých očí. Příšera, pomalu otvírala rudou tlamu a chystala se pozřít Harryho obličej, celou jeho hlavu!

Harry tlumeně, beze studu zařval a jako v křeči odskočil dozadu, takže málem převrhl křeslo, na kterém seděl.

A náhle zaslechl pravidelný zvuk těžkých kapek deště, dopadajících na okenní tabulky. Jako by přicházel z ohromné dálky. Okolí ozářilo světlo blesku. Někde blízko zaburácel hrom a dveře na verandu rozrazil prudký poryv větru.

Dveřmi dovnitř vběhla Harryho matka a vykřikla: Harry! Dobrý Bože, synáčku...co to proboha bylo za sen!? 

Nebyla už nic jiného než kosti, bláto a vodní rostliny, ale to bylo v pořádku, tak vypadala už dlouho. Harry věděl, že by tu neměla být, že tu ve skutečnosti není, že existuje jen v jeho hlavě…?

Harry?

„Mami!“ vydechl, několikrát se nadechl a pak se rozkašlal. Ležel natažený na podlaze, do tváře mu padal zběsilý déšť a vítr vyjící ze zahrady honil po pokoji papíry s jeho poznámkami, jako by to byli tančící dervišové.

Sen? Samozřejmě že to byl sen, co jiného? Proč se tak ptala?

„N-noční můra, m-mami,“ odpověděl její utopené duši, která ležela hluboko v bahně a vodních rostlinách studeného říčního hrobu. „Prokletá, mizerná n-noční můra!“ Poprvé (a nejspíš také naposledy) v životě nekroskop Harry Keogh zaklel v přítomnosti své milované matky.

Nemusel se však stydět. Jeho máma sen viděla, takže to dobře chápala.

IV

Harry: předtuchy a preventivní opatření

Bonnie Jean: cesta do doupěte

„Mami,“ řekl Harry, když se přestal třást. „Myslíš, že je možné, že začínám tak trochu ztrácet rozum?“

Opravdu si myslíš, že začínáš bláznit? Harryho mrtvá matka se ptala velmi opatrně. Že šílíš? Jestli si to myslíš, pak je to podle mě vysoce nepravděpodobné. Kdyby ti bylo něco takového souzeno, už by k tomu nejspíš dávno došlo. Vždyť jsi toho v životě už tolik prožil…nemůžu ani snést pomyšlení na všechny ty hrůzy! Myslím, že spíš trpíš stresem a obavami z budoucnosti. A kdo ví, třeba jsi opravdu nemocný. Myslím fyzicky nemocný. Možná tě trápí nějaká obyčejná nemoc. 

„Myslíš, že proto mě tak pálí oči? A škrábe v krku? A cítím otupělost v hlavě?“ Zamrkal uslzenýma očima a těžce polkl, aby si na chvíli ulevil od bolestí.

Máš chřipku, co jiného! řekla jeho matka. To jsou typické příznaky. Asi na tebe teprve teď dolehly ty měsíce života v Londýně. Sama jsem tam byla jen jednou…už je to, hm, třicet let... byla jsem tehdy ještě malá holka. Žila jsem tam sice jen pár týdnů, ale projevilo se to úplně stejně! Může za to všechen ten smog, kouřící vlaky a špinavá nádraží. A to není všechno. Copak jsem tě nevarovala, abys za mnou nechodil až sem k řece? V tomhle strašném počasí? Vždyť jsi mohl zůstat pěkně v suchu a teple svého domu. 

Harry pokrčil rameny a řekl: „Přece víš, že to tak nemám rád, mami.“ Potom se hořce usmál a pokračoval: „Londýn, o kterém mluvíš, je už dávno pryč! Teď to tam není tak strašné. Vzpomínám si, že jsem kdesi četl, že když někdo spadl ve čtyřicátých letech do Temže, mohl být ještě rád, když se utopil. Protože jinak chytil některou z desítek smrtelných infekci, A to bylo v době, kdy jsi byla malá.“

Vycítil, že jeho matka pokývala netělesnou hlavou. Myslím, že máš nejspíš pravdu. Ale... 

„Ale dnes jsou v Temží ryby,“ oznámil ji. „Dokonce i lososi!“

No. já bych je určitě nejedla! odpověděla. Vím, že jsi změnil téma schválně. Protože je ti jasné, co ti teď řeknu. 

„Že mám jít k doktorovi?“ Nekroskop se zamyšlené skláněl nad šedou, větrem zčeřenou hladinou řeky. Přitáhl si kabát blíž k tělu. Matka v jeho hlase zaslechla něco, co ji rozhněvalo. Snad netrpělivost, neúctu nebo prostě jen tvrdohlavost.

Co? Takhle reaguješ na mé dobře míněné rady? Jak říkala tvoje babička: „Komu není rady -“

„- tomu není pomoci.“ dokončil za ni Harry. „Ano, mami, já vím. Také je mi jasné, že máš pravdu. Zítra si zajdu k doktorovi.“

A proč ne dnes?

„Protože už je odpoledne. I kdyby se mi podařilo najít ordinaci, která má ještě otevřeno, byla by tam určitě hrozná fronta. A v dnešní době není žádný doktor rád, když si ho zavolá pacient až domů kvůli něčemu tak banálnímu, jako je chřipka.“

Dobrá, odpověděla. Chceš počkat, dokud neumřeš, co? A rychle pokračovala, než jí mohl přerušit. Harry, žiješ sám a nemáš kolem sebe žádné přátele. Nikoho ve světě živých. Co kdyby šlo o nějaké vážnější onemocnění? 

Pokrčil rameny. „Vždyť mám tele -“ A zarazil se.

Telefon, ano. Telefon, kterého se bojíš. Neříkám, že se tomu divím. Harry. Byl to opravdu odporný sen!

„Nebo varování?“ uvažoval nahlas Harry. Potom zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, mami, nebojím se telefonu, jen z něj nemám úplné dobrý pocit… A tak to asi zůstane, dokud nepřijdu na kloub tomu, co to všechno má znamenat.“

Matka navázala na jeho první větu: Varování? Jak to myslíš? 

„Alec Kyle byl prorok. Měl schopnost zahlédnout záblesky budoucnosti. Většinou ve snu, těsně před probuzením. A myslím, že mu tyto schopnosti zůstaly. Přesněji řečeno -“

Tobě? Mary občas chápala velmi rychle.

„Možná. Tento sen nebyl prvním takovým varováním.“

Copak to není důvod k radosti? opáčila. Myslím, že je lepší alespoň v náznacích tušit, co člověka čeká, než nevědět vůbec nic. 

„Snad,“ odpověděl Harry, „Vím, že se mi něco nepříjemného přihodí. Jenže tomu vůbec nerozumím. Někdy sen pochopím, jindy vůbec ne. Přesně tak to bylo s Kylem. Kromě toho byl...“ Harry se znovu zarazil.

„Myslím, že Alec Kyle byl nejspíš alkoholik,“ vyrazil ze sebe Harry. „Snažil se to potlačovat, ale i tak s pitím míval problémy.“

Ale, ale, řekla jeho matka pomalu a smutně. A ty...? 

„Já to budu muset také potlačit.“

Copak jsi už někdy cítil nutkání napít se tvrdého alkoholu?

„Víc než jen nutkání,“ přikývl Harry kajícně a věděl, že to matka vycítí. „Ta migréna,“ vzdychl, „není způsobena chřipkou, víš?“ A rychle dodal. „Ale slibuju ti, že i tak půjdu k doktorovi.“

Mary se zamyslela. Takže ten sen nemusel mít s věšteckými schopnostmi chudáka pana Kylea vůbec nic společného? 

„Cože?“ Jenže rozhovory s mrtvými často přenášejí víc než jen slova a nekroskop smysl toho, co řekla, rychle pochopil. „Myslíš, že to byla nějaká halucinace?“

Delirium tremens, pokývala netělesnou hlavou. Možné to je. Tak se mi zdá, Harry, že bys neměl návštěvu doktora odkládat! 

Přitáhl si kabát ještě blíž k tělu a na znamení souhlasu si povzdechl. „Ano, mami. Myslím, že máš pravdu.“

Blížila se další bouřka a Harry se vydal na cestu domů. Domů, tedy do domu, kde kdysi žila jeho matka s nevlastním otcem Viktorem Šukšinem, než ji ten maniak zavraždil, utopil ji pod ledem zamrzlé řeky. Harry byl tehdy ještě malý chlapec, ale ten den si ,pamatoval´ velice dobře. Znal jej z matčina vyprávění. Současné události tedy možná nebyly ničím novým. Třeba byl Harry jen takovým ,pozorovatelem plynoucího času´, jako nějaký čaroděj ze Starého zákona. Jestliže byl schopen vidět tak živě minulost, ačkoli ji sám neprožil, proč by stejně tak nemohl zahlédnout budoucnost? Možná k němu její záblesky přicházely Möbiovým kontinuem a neměly s Alekem Kylem nic společného.

Možná Harryho metafyzická mysl létala ve stále se zvětšujících kruzích, zatímco on sám se ztrácel v jednotlivých událostech.

Jeho domov... Musel si povzdechnout. Bylo to velmi neudržované, nehostinné místo. Jednoho dne si musí najít čas a udělat tam pořádek. Bude muset začít zahradou, která se táhla skoro až k řece. Ačkoli není jisté, jestli si to houští vůbec zasloužilo, aby o něm Harry uvažoval jako o ,zahradě´ - byla to jen změť přerostlého plevele.

Znovu začalo pršet. Nekroskop se rozběhl po rozbitém dláždění k proskleným dveřím na terasu, které byly tečkované od much. Přes kotník ho škrábly trny ostružiníku a Harry si přísahal, že tento keř zlikviduje jako první.

Když vcházel do domu, všiml si, jak se nebe zatáhlo. Začal foukat silný vítr, který ohýbal stromy dole u řeky. Ideální počasí pro další děsivou noční můru, o tom nebylo pochyb. Jenže Harry nevěřil, že to bylo tak jednoduché a že skutečně šlo o obyčejný sen. Vize sice působila surrealistickým dojmem, přesto se celou dobu zdála až překvapivě opravdová.

V té chvíli si vzpomněl na jinou vizi, která mu nedávno tak pomohla. Co by se bylo stalo, kdyby tehdy v Londýně ignoroval první podobné varování? Kdyby ho nenapadlo použít Möbiových dveří, které zahlédl v záblesku budoucnosti? Ani o tom nechtěl přemýšlet. Jenže tomuto varování rozuměl. Proto nevěděl, co si má o své druhé vizi, v níž viděl zámek na skále, vlastně myslet. Nechápal, co to mohlo znamenat. Když o tom začal přemýšlet, znovu ucítil, jak mu vítr čechrá vlasy.

A co to poslední varování, ta hrůza v telefonu? Tu rozhodně nemůže jen tak ignorovat, to bylo Harrymu víc než jasné.

Tentokrát za sebou zamkl hlavní vchod a rozsvítil světlo na stropě. Vešel do zaprášeného nepořádku, který nazýval svou pracovnou. V rohu stála otevřená dřevěná bedna, ze které na všechny strany trčela sláma. Kolem ní bylo rozházeno těch pár věcí, které byly Harryho veškerými pozemskými statky. Křeslo stále leželo na podlaze, protože místnost ve spěchu opustil a nezvedl ho, vedle byl převrácený konferenční stolek a telefon, který si sám pro sebe předl. Mohlo se zdát, že na nich není nic divného, že jsou tyto předměty prostě jen součástí okolního nepořádku. Jenže Harry věděl, že tak to není. Byly to ve skutečností svědkové jeho noční můry. Zvláště telefon...

Zvedl telefon i sluchátko a chtěl dát obojí do pořádku. Jenže v té chvíli se zarazil. Co když zazvoní?

Jak by mohl telefon zvonit? Vždyť jeho číslo nikdo nezná. Tedy skoro nikdo. Žil tu teprve krátce a jeho jméno ještě ani nebylo v telefonním seznamu. Beztak požádal telefonní společnost, aby ho tam vůbec neuváděla. Číslo znala B. J., i když si za živého boha nedokázal vzpomenout, proč jí ho dával. Ale to mu může být jedno. Vždyť to je jen nevinná, i když tvrdohlavá mladá žena. A je svým zvláštním způsobem také velmi okouzlující.

Dále jeho číslo znali v pobočce E.

Že by tohle bylo ono? Bál se, že mu zavolají z pobočky a řeknou mu něco, co nechce vědět? Třeba to, že jeho žena nebo syn zemřeli? Nebo se bál, že ho požádají o pomoc s něčím, co nebude moci odřeknout? Pobočka E byla součástí státní bezpečností služby. Kdyby ho opravdu potřebovali, věděl, že by se nerozmýšleli a zavolali.

Byl tedy ten sen pouze symbolický, podbarvený nedávnými zážitky v Londýně? To by vysvětlovalo, proč se mu zjevil zrovna vlk. Je tedy možné, že se opravdu jedná o zbytky Alekových schopnosti. Viděl vlastně kousek budoucnosti. Bylo to varování před nějakým telefonátem. Nejspíš mu zavolají z pobočky a celé by to mohlo mít nebezpečné následky. Musí se mít na pozoru a chránit se.

Nebylo nic jednoduššího. Rozhodným gestem postavil telefon na stůl a vytočil číslo operátora. Zatímco čekal, až se mu někdo ozve, rozhlížel se po pokoji a na čele se mu perlil pot. Konečně někdo zvedl telefon.

„Dobrý den, tady je operátorka. Co pro vás můžu udělat?“

„Chtěl bych změnit číslo. A nechci, aby bylo uvedeno v seznamu,“ řekl Harry.

Operátorka chvíli číslo hledala. „Ale ani vaše stávající číslo v seznamu není, pane.“

„I tak ho chci změnit.

„Jak si přejete. Přepojím vás na operátora, který to zařídí.“

A bylo to. A Bonnie Jean...když bude potřeba, může jí své nové číslo dát později.

Hned se cítil mnohem lépe. Oholil se, uklidil si v pracovně a dokončil vybalovaní, se kterým začal už před měsícem. Potom si uvařil večeři a začal přemýšlet o Brendě a svém malém synovi.

Bál se o ně tak, že by nejradši po hlavě skočil do Möbiova kontinua a začal po nich zběsile, slepě pátrat. A to by mohl dělat až do konce života. Bezvýsledné pátrání... Proč ho proboha něco takového vůbec napadlo? Po chvíli přemýšlení mu to bylo jasné. Jeho syn měl schopnosti, které se klidně mohly měřit s těmi jeho. A pokud syn nechtěl, aby ho našel, neměl Harry šanci. Jediným jeho trumfem bylo, že znal mnohem lépe svět a věděl, jak to na něm chodí. Měl zkušenosti, které mohl mít jen dospělý (jenž navíc přežil svou vlastní smrt). Malý Harry byl stále jen dítě.

Beztak nejméně tři týdny nikam nepojede... Tak dlouho mu přece bude trvat, než vymyslí nějaký plán, že? A zatím bude žít tady, v bezpečí svého starého domu. Bude v teple a pohodlí, i když je venku tak nevlídné počasí.

Harry potřásl hlavou a zamračil se. Dobrý Bože, vždyť začíná uvažovat jako jeho matka! Začíná se o sebe bát, slibuje si, že půjde k doktorovi a podobně. Proč by měl tři týdny plánovat nějakou pátrací akci? Pokrčil rameny, zamrkal slzejícíma očima a rukou si přejel po bolavém krku. A ta psychická únava byla zpět, jako chumáč chlupů v místech, kde kdysi míval mozek. Tak, a měl po radosti z rychlého uzdravení!

A co plán pátrání? Jestli na něm má opravdu pracovat tři týdny, tak to prostě potrvá tři týdny! Teď musí jen vymyslet, co bude celou tu dobu dělat.

Že ho v tom krku ale škrábe! A ty oči... zatraceně ho pálily... asi za to může nevyspání. Minulou noc strávil převalováním se na gauči u Bonnie Jean. A vtom si vzpomněl na její víno. Původně stálo na stolku -

- a teď leželo na zemi, pod knihovnou, kam se zakutálelo, když všechno kolem poshazoval. Sehnul se pro ně a ani si neuvědomil, jak zoufale ho potřebuje. Snažil se sám sebe přesvědčit, že mu prospěje. Jak zvláštní teple rubínovou a zamlženou barvu mělo, když se tak líně přelévalo v láhvi! Zalesklo se a Harry se hned cítil nějaký ospalý. Byl si však jistý, že ta sladká, smolná chuť uleví jeho bolavému krku.

Dá si jen jeden doušek, ne víc. Jen malou skleničku. Koneckonců to není jeho závislost, ale závislost Aleka Kylea. Ještě, že tentokrát pije z léčebných důvodů!

Najednou se cítil tak unavený! Beztak se dnes v noci chtěl zas jednou pořádně vyspat!

O dva týdny později už B. J. nedokázala dále odolávat. Rozhodla se, že už si nemůže dovolit dále čekat a zavolala Harrymu. A zjistila, že jí dal nesprávné číslo! Věděla, že to nejspíš neudělal záměrně. Zavolala operátorovi a zjistila, že změnil číslo. Proč ne, vždyť mu k tomu nic neřekla. Nenapadlo ji, že by mohl něco takového udělat.

Nic však nebylo ztraceno. Poručila mu, aby zůstal v kontaktu, a nepochybovala, že se jí ozve. Dokonce věděla, kdy to bude. Ozve se jí několik dní před úplňkem. Běda, jestli ne! Mezitím se B. J. rozhodla trochu víc si o něm zjistit. Při představě, že Harry Keogh není jen tak obyčejný muž, ale že je to sám Záhadný -

- pro ni byl rázem velmi důležitý. Tak důležitý, že si B. J. vzala krátkou ,dovolenou´. Zavřela bar a rozdělila svých pět dívek do dvou týmů. První pár se měl poohlédnout v nejbližším okolí po Harrym. Druhý pár měl sledovat bar a snažit se najít muže, před kterým ji Harry varoval, a pokusit se zjistit, co tu chce. Takže zbývala sama B. J. a poslední z dívek. A ona moc dobře věděla, jak ji zaměstnat.

Jedné deštivé, větrné neděle vyrazila B. J. brzy ráno k severu. Bylo to čtyři dny před tím, než si ji měl zavolat její pán. Byla si však jistá, že mu bez problémů vysvětlí, proč přišla tak brzy. A Radu její horlivost jistě pochválí.

Půjčila si staré, levné a spolehlivé, i když nepříliš vzhledné auto, aby na sebe nepoutala nežádoucí pozornost. I tak nevyjela přímo z baru. Jela taxíkem do domu jedné ze svých dívek, která pro ni auto půjčila. Dívka žíla v severní části města.

Byla to pečlivě načasovaná operace. Bonnie Jean vystoupila z taxíku a zaplatila řidiči, nastoupila do vypůjčeného auta a vyjela. Ve zpětném zrcátku viděla dívku - jednu ze svých ,pobočnic´ - jak jede těsně za ní. Neměla sloužit jen k odvedení pozornosti. Kdyby B. J. někdo sledoval, měla se mu postavit. Byly dvě hodiny ráno a počasí bylo velmi špatné. A B. J. podnikla tolik bezpečnostních opatření, že si byla téměř jistá, že ji nikdo sledovat nebude.

Její jistotu posiloval fakt, že ani přes veškerou snahu už žádného špeha u baru nezahlédli. Takže to možná opravdu byla jen náhoda, která s ní neměla nic společného. Snad. Jenže B. J. byla poslední dobou čím dál míň ochotná věřit náhodám a rozhodně nechtěla nic riskovat.

Takže jí zbývalo už jen jediné nebezpečí, jediná skulinka v jinak dokonalém plánu. Byl jí most přes Firth of Forth, po němž vedla jediná severní cesta z města. Jestli ji někdo viděl, jak odjíždí z domu, a věděl, že pojede na sever, most je ideálním místem, kde by ji mohl dostihnout.

Ale B. J. přejela most bez jakéhokoliv vyrušení, stejně jako její společnice. Cestou na Perth, nějakých pět kilometrů za Firth of Forth, zahlédla ve zpětném zrcátku, že auto za ní třikrát zablikalo. Věděla, co ten signál znamená. Nikdo je nesleduje a nikdo se tedy za ní nevydá na cestu k doupěti uprostřed hor. Ale i tak její pobočnice zaparkuje u kraje silnice a nějakou hodinku tam počká. Bude sledovat projíždějící auta a bude se snažit zapamatovat si, kdo v nich seděl.

Zbytek už měla v rukách sama Bonnie Jean Mirluová...

Úsvit zastihl B. J. v domě ,kamaráda´ v malé vesničce Inverdruie. Spávala tam vždycky, když ji sem povinnost zavedla, což bylo pravidelně jednou za čtvrt roku. Starý John tu byl vždycky, stejně jako před ním jeho otec. John ,patřil´ jejímu pánu stejně jako Bonnie Jean, ale v žilách mu nekolovala jeho krev, takže byl obyčejným otrokem. Měl za úkol sledovat a střežit cestu, vedoucí k jeho horskému doupěti. I tak byl svému pánovi oddaný naprosto stejně jako Bonnie Jean; vždyť mu přísahal věrnost za svitu úplňku.

B. J. projela přes Perth, Pitlochry, Kingussie a Kincraig, přejela řeku Spey a ocitla se v Inverdruie. Úsvit ozářil zamlžené vrcholky Grampian a Starý John vyšel ven, aby pozdravil svou ,malou paní´, jak B. J. vždycky říkal. Její auto právě vjíždělo na dvůr.

„Dej auto do garáže, Johne,“ řekla mu poté, co se s ním krátce objala. „Měla jsem u domu v Edinburghu nějakého špicla a něco takového si tady nemůžeme dovolit!“ Vešla do malého domku, který nebyl ze silnice téměř vidět. Zakrývala ho hustá změť bříz, jeřabin a jalovce. Uvnitř počkala, až John přeparkuje auto.

„Když jsi tu byla naposledy, Bonnie Jean, byla ještě zima,“ řekl John, když za sebou zavřel dveře. „Ba ba, už bych s tebou nemohl šplhat až tam nahoru. Ani teď zjara. Mám už staré kosti... a vidíš, v prstech už nemám žádnou sílu.“

„Jsi tu, abys dával pozor, Johne,“ připomněla mu. „Ne abys se mnou šplhal.“

„Já vím, ale tak rád bych ho ještě jednou viděl! Naposledy!“ odpověděl toužebně John. „Snad příště, až přijde léto. Ale... není ještě brzy, děvče?“

„Špicl, jak už jsem řekla,“ pokývala hlavou. „A možná to je ještě vážnější. Měl by o tom vědět. A neznámý muž, Johne. Velmi tajemný. Ale jestli se nemýlím, brzy ho sám uvidíš.“

Starý muž naklonil hlavu. „Neznámý muž? A přijde sem? Tajemný, říkáš?“ Oči mu náhle zasvítily jako dravému ptákovi.

B. J. znovu přikývla. „Kdo ví, kdo ví?“ Cukla sebou, otočila se ke krbu a začala si zahřívat ruce. „Ať tak či tak, mám dost pádných důvodů, proč přijít o pár dní dřív.“

Starému Johnovi mohlo být tak pětašedesát a navzdory svým stížnostem byl stále ještě čiperný. Byl vysoký; kdysi to musel být pořádný čahoun. Vykračoval si jako nějaký dřevorubec, což bylo jen přirozené, protože oficiálně pracoval jako stopař. Dlouhé, prořídlé šedé vlasy nosil sepnuté sponou, aby mu nepadaly do větrem ošlehané tváře.

Několikrát Bonnie Jean provázel až nahoru do Cairngorms, kde bylo doupě. Byl to ale velice obtížný výstup a teď už na něj John opravdu neměl síly.

A jejich vztah byl podivný, jen co je pravda! Před šedesáti lety ho Bonnie Jean houpala na kolenou, a teď před ním stála jako mladá dívka, zatímco on byl starým mužem...

Ano, krev znamená život!

Starý John si sedl naproti své malé paní, natáhl ruku, aby přiložil do velkého krbu, a řekl: „Stárnu. Opravdu stárnu.“

„Ale jen pomalu, Johne,“ odpověděla. „Velmi pomalu. Přežiješ většinu svých známých. A měl bys být vděčný za život, jaký jsi prožil. Vždyť ti bylo dopřáno poznat našeho pána!“

„Ano, viděl jsem, jak spí. To je pravda. Ale ty ho vídáváš, když je vzhůru! Myslíš -“ ztišil hlas a ve světle ohně bylo vidět, jak přimhouřil oči. Byly úzké a krutě zářily nad dlouhým, plochým nosem.

„U něj je možné všechno, Johne,“ řekla mu. „Hvězdy i náš vládce měsíc pomalu putují po svých drahách a čas našeho pána se blíží! Nemůže spát věčně. Jeho kosti stárnou a křehnou zrovna tak jako ty tvoje. A to žije už celá staletí! Už tisíckrát jsem počítala, kdy přijde jeho čas. A vychází mi to vždycky stejně.“

„Za čtyři roky, že?“ Starý muž měl hluboký hlas, který zněl takřka jako vrčení. Přesto v něm zazněla dychtivá naděje. „Už zbývají jen čtyři roky!“

Bonnie Jean přikývla a odpověděla mu: „Tři, nejdéle čtyři, po dlouhých šesti staletích! To je jako kapka v moři, Johne!“

„A pak, a pak...?“ Byl to stokrát omílaný příběh, ale on ho chtěl znovu slyšet.

„Potom legenda znovu ožije,“ odpověděla B. J. „Ve výšinách se zrodí nová stvoření, mezi lesními kunami, skalními orly a divokými kočkami. Jen si pomysli, Johne: kdysi znával opravdové kočky, poslední šavlozubé tygry!“

,,Nová stvoření ve vysokých skalách,“ opakoval po ní mečivým hlasem, žluté oči mu mrkaly vzrušením.

„A ve městech také!“ dodala Bonnie Jean. „Nezapomeň na města. Ó ano, náš pán už to kdysi zkoušel jinak, tajně. To bylo před všemi těmi staletími. Jenže to tenkrát nevyšlo a nevyšlo by to ani dnes. Tentokrát to udělá jinak.“

Stařec ustaraně namítl: „Jenže lidé vždycky zabijí vše, co se od nich nějak liší! Většinou sotva to uvidí. Když se jim nějaký tvor neumí přizpůsobit, je s ním konec. Co když budou vypadat jako on?“ A John pohodil hlavou směrem ke Cairngorms. „Co když budou vypadat jako náš pán? To bude znamenat válku, Bonnie Jean, válku!“

„Přesně tak,“ přisvědčila. „Bude to stejné, jako když před mnoha staletími přišel mezi lidi. Jenže ti už na všechno zapomněli, nepamatuji si staré legendy, nevěří jim! Nakonec uvěří, jenže to už bude pozdě! A tentokrát nepřijde žádná černá smrt a stvoření našeho pána už nebudou umírat na mor. Náš pán byl kdysi vyhnán až sem, na severozápad. Až povstane, začne svůj plamen šířit zpátky na východ. A nic už ho nezastaví, takže svou slávu bude šířit i na jih. A na západ! Když uléhal, byl svět ještě malý. Zato dnes lidé obývají všechny kontinenty na Zemi. Vždyť on o některých ani neví! Ale brzy je uvidí, brzy...“

„Zastavila ho černá smrt, ta ho uvrhla do věčné temnoty...“ Starý John se zachvěl.

„Není to věčná temnota, Johne,“ vysvětlila mu. „A až povstane, přijde Rudá smrt, která mu bude svítit na cestu! A nebude to jako z povídek pana Poea, i když by se to mohlo zdát. Až příště sestoupí z hor, Johne, už se nebude skrývat! A jméno živočicha, kterého začne vybíjet -“

„- je člověk!“ skočil jí do řeči John.

„Bude velet celým legiím,“ pohodila hlavou a prohrábla si vlasy, které byly ve světle ohně stejně šedé jako ty Johnovy. „A všichni jeho nepřátelé, ať už je to kdokoliv a kdekoliv...“

„…zajdou opravdovou smrti,“ přikývl. „Nebudou nemrtví ani nebudou spát, jako spí dnes on. Budou mrtví, navěky mrtví!“

„Staniž se,“ řekla a usmála se.

„Kdy za ním půjdeš?“

„Připrav mi na cestu polévku, ten tvůj výborný vývar, pytlíky čaje a kus divočiny, Inverdruie ještě spí. Až se začne probouzet, budu už několik hodin na cestě. Půjdeš se mnou k prvním kopcům, jako vždycky. Odtamtud se vrátíš a počkáš tu na mě. Budu pryč nejspíš dost dlouho, tak se o mě neboj.“

„Dobrá, nebudu si dělat žádné starosti,“ ujistil ji.

„A má výstroj?“

„V naprostém pořádku. Jsi si jistá, že ji vůbec potřebuješ?“ zeptal se John s uchechtnutím.

I ona se zasmála a odpověděla: „Mohla bych šplhat i poslepu, však víš!“ Náhle její smích umlkl a Bonnie Jean zvážněla. „Jenže nesmím spadnout. Můj život nemá žádnou cenu, ale ten jeho...“

„Ano, děvče, ano,“ natáhl se k ní John a chytil ji za ruku. „Žil příliš dlouho na to, aby teď zemřel, opuštěný ve svém studeném doupěti.“

Bonne Jean neodpověděla, jen zírala do plamenů. John se zvedl, aby jí nachystal jídlo a připravil se na cestu.

* * *

B. J. uměla lézt takřka zázračně. Pohybovala se s neuvěřitelnou úsporností a velice rychle a dokázala dokonale využít svého vrozeného smyslu pro rovnováhu, síly dlouhých prstů a chodidel. Dokázala překonávat gravitaci, jako by byla přilepená ke skále. Skutečně všechna ta Johnova lana, skoby, karabiny a další vybavení profesionálních horolezců vůbec nepotřebovala. Přesto s sebou všechno brala.

Bylo to přesně tak, jak řekla Johnovi. Byla pánovou strážkyní a opatrovnicí a prostě si nemohla dovolit spadnout. Pro ni samotnou bylo lezení jen mírným vzrušením. O svých schopnostech byla skálopevně přesvědčená. I přesto se však mohla zřítit. A pro jejího staletí spícího pána by to znamenalo přechod mezi nesmrtí a opravdovou smrti. Její život neměl zdaleka takovou hodnotu jako pánova existence.

Starý John to moc dobře věděl. Cestou lesem byl potichu, ale stejně všechny své myšlenky věnoval Bonnie Jean a jejich společnému pánovi. „Budeš tam nahoře opatrná, holčičko?“

„Však víš, že budu, Johne.“

„Nedávno tam spadlo pár lavin.“

„Díky za upozornění. Když tak si najdu novou cestu.“

Stezka byla lemovaná břízami a skotskými borovicemi a osvětlovalo ji ostré a jasné jarní slunce. B. J. sluneční světlo neměla příliš v lásce. Snažila se obcházet osvětlená místa na cestě a byla ráda, že při výstupu nahoru bude stíněna horskými vrcholky.

V Inverdruie ještě většina lidí spala nebo se zrovna probouzela a převracela se v postelích. Odvraceli ospalé tváře od oken, jimiž proudilo nepříjemně jasné světlo. Venku bylo krásné, i když chladné nedělní ráno. Půjdou do kostela, jak jinak, a potom musí nakrmit zvířata a jít pracoval do nedaleké přírodní rezervace. Tam žila spousta hnědých medvědů, zubrů, antilop a sobů. A možná se v obchůdcích se suvenýry ukáže i pár turistů. Ale už tu určitě nebude takový nával jako před několika měsíci, kdy v nedalekém Aviemore napadla spousta sněhu a všechny sjezdovky byly poseté lyžaři, kteří na oslnivě bílých svazích hor vypadali jako hejna barevného hmyzu.

„Jo, a také se tu ukázali nějací horolezci,“ vybavil si Starý John. „Ale tímto směrem nešli.“ Ne, protože tady byla Cairngormská přírodní rezervace, skoro dvě stě čtverečních kilometrů velké území hor a divočiny. Snadno tam narazíte na stádo jelenů, na divoké kočky, lišky a vydry, avšak člověka tu potkáte jen zřídka. Tady bylo Johnovo království. Měl za úkol starat se o stezky, a při této práci snadno zajistil, aby ty nejtajnější zůstaly skryté. Ó ano, stávalo se, že skupinka přihlouplých horolezců ignorovala všechny varovné cedule a sešla z cesty, dokonce i v zimě…a mnozí se už nevrátili. Záleželo na tom, jakým směrem se vydali, kde přesně lezli...a kdo se vydal za nimi.

Terén se začínal zvedat. Bonnie Jean a John se zastavili na mýtině a zadívali se zpět do údolí, odkud přišli. Dívali se na Loch an Eilein a na rozpadající se hrad na jeho břehu. Bonnie Jean dobře znala místní pověsti. Říkalo se, že na hradě žil vypovězený syn Roberta II., přezdívaný Vlk z Badenochu. Badenoch byla oblast na východ od řeky Spey, podél úpatí Cairngorms. Jenže stejně dobře věděla, že tento princ byl v době stavby hradu už sto let mrtvý. Takže o jakém vlkovi ta lidmi překroucená povídačka mluvila?

Mezi stromy se začínaly objevovat žulové výchozy, porostlé mechem. Starý John jim říkal ,slzy horských titánů´. Konečně prošli předhůřím a stanuli na úpatí holých skal. „Žula,“ řekl celkem zbytečně John. „Dvanáct set metrů hladké svislé skály.“

Až sem jí nesl všechny věci. Teď jí pomohl do výstroje, sepnul jí vlasy svou vlastní sponkou a do malé kapsičky v opasku jí nasypal křídu, aby se jí při lezení nepotily prsty. Konečně řekl:,.Kdyby to začalo být nebezpečné, použij lano.“ Mohl jen radit, poroučet by si jí nikdy nedovolil.

A Bonnie Jean se vydala na cestu.

Dvanáct set metrů žulové stěny. Ale rozhodně nebyla svislá, nebo alespoň ne pořád. Některá místa byla téměř vodorovná. Byly to úžlabiny plné suti, vypouklé plošiny a borovicemi porostlá sedla. Na několika úsecích byla stěna opravdu srázná a na nejobtížnějším místě musela Bonnie Jean překonat skalní převis, kterého by se zalekli i ti nejzkušenější horolezci. Bonnie Jean však brala lezení jako jednu velkou životní výzvu.

Tyto hory však pro ni už takovou výzvu nepředstavovaly. Vždyť bylo její povinností na ně každé tři měsíce vylézt, za jakéhokoli počasí a ročního období, a to po celých posledních sto sedmdesát let! Už tudy lezla nejméně šestsetosmdesátkrát, i když už to poslední dobou přestávala počítat. Po cestě znala každou skulinu, každou trhlinu, jeskyni, skalní římsu i komín.

Věděla, kde najít žíly růženínu, které purpurově a růžově zářily na šedivé žulové skále. Znala skalní komín, ve kterém rostly zvláštní kouřové krystaly, ,gormsy´. Některé zvětraly a odpadaly, takže ležely na dně v úhledné hromádce, jako by to byla nějaká mohyla. Věděla, kterým místům se vyhnout, protože tam hnízdí skalní orli. Zrovna dnes si na ně musí dát pozor, protože bylo období páření a někteří už začínali sedět na vajíčkách. Při lezení se řídila starými, zrezivělými skobami, které zde většinou zanechala ona sama. Bylo to ještě v letech, kdy nebyla tak zkušená.

Po každých třech stovkách metrů, které vylezla, přelezla další kilometr v příčném směru, stále blíž spletitému jádru horského systému. Sem už se odvážilo jen několik málo horolezců. Přesto se za těch sto sedmdesát let našlo pár lidí, kteří vylezli až nahoru. Někteří z nich se ocitli nebezpečně blízko doupěte. Zvláště za posledních třicet let.

Každý ví, že pohoří Cairngorms je nemilosrdné a má místa, kam nikoho nepustí. Těla některých horolezců už nikdy nikdo nenajde. Jen Bonnie Jean věděla, kde leží jejích kosti. A věděla také, co se stalo s jejich masem...

Dvě hodiny po poledni si odpočinula na římse, ze které byl výhled na temnou strž s vodopádem. Bílá zpěněná voda se řítila dolů, do nedaleké řeky Spey. Téměř všechen sníh už roztál a vsákl se do země a skal, odkud si najde cestu do podobných vodopádů a bystřin. Kromě toho poslední měsíce hodně pršelo, takže všechny potoky přetékaly ze svých koryt. Vodopád, který hučel asi sto padesát metrů pod římsou, prudce stříkal, takže okolní skály byly úplné mokré. Kousek výš bylo vidět ústí několika chodeb otvírajících se do celého jeskynního systému. Tam leželo doupě.

B. J. mohla - a nejspíš i měla - použít méně obtížnou cestu. Měla vylézt až na planinu, která tvořila jakousi rozbitou střechu hor, a odtamtud by se některou ze šachet spustila do prašného, suti posetého srdce hory. Jenže obtížnější cesta pro ni představovala přece jen jakousi výzvu, i když nepříliš velkou. Musela při tom totiž překonat zvětralou, drolící se skálu. To jí dávalo příležitost otestovat své schopnosti, tentokrát za použití tak nenáviděné výstroje profesionálních horolezců.

Trochu pojedla a napila se vody. A potom poprvé za svůj dnešní výlet uplatnila skoby, kladivo, karabiny a jemné nylonové lano. Pomocí nich se vytáhla na poslední římsu. Z ní dosáhla na nepravidelné ,okno´, kterým bylo vidět do temného doupěte. B. J., stále visíc na laně, se zapřela nohama o výstupek a naklonila se, aby se podívala pod sebe. Pozorovala vysoké skály, které z té výšky vypadaly jako ostré tesáky, kameny začernalé vodou z bystřiny á strž, která se pod ní otvírala jako tlama obrovského netvora.

Potom se začala spouštět do doupěte, ve kterém to bylo přinejmenším stejně nebezpečné jako celý předešlý výstup.

Uvnitř se Bonnie Jean musela nejdříve prodrat hustými pavučinami, nánosy prachu a hromadami ostrých úlomků. Od této chvíle nemohla ztrácet čas. Její oči rychle přivykly šeru, protože to byly oči divokého zvířete. Viděla by, i kdyby tu byla úplná tma. Shodila ze sebe výstroj a hned se zorientovala, ve kterém místě skalního systému se nachází. Už doupě mnohokrát procházela. Okamžitě věděla, kterým směrem leží její pán.

Dělilo je od sebe nějakých šedesát metrů děr a splétajících se stezek, změť popadaných šestihranných sloupů a nebezpečné trhliny, přes které jen na několika místech ležely úzké kusy skal. Bonnie Jean věděla, že se mohou kdykoli zřítit a ona by s nimi spadla až někam k úpatí hory. Neměla tušení, co se tam v hlubinách ukrývá. Znala jen jeskyni, ve které bylo doupě.

Kromě přírodních překážek tu byla ještě jedna věc, která se nacházela mezi ní a jejím pánem. To strašné stvoření... ano, Bonnie Jean se zachvěla, když na to pomyslela. Dokonce i ona, ,malá paní´.

Bylo to něco, co k jejímu pánovi patřilo, ale ona si to nedokázala vysvětlit. Bylo to nad její chápání. Věděla, že to stvoření cítí, že dokáže spoustu věcí pochopit. Už určitě ví, že přišla, a až ho bude míjet, nejspíš se pohne. A také moc dobře ví, proč tu je. Ví, že jeden z důvodů jejího příchodu je jeho potrava. Bývalo velmi hladové - stejně jako její pán.

Byla to povinnost, kterou neměla ráda. Ráda svému pánovi splnila každé přání, ale jeho stvůra, to bylo něco jiného. Nerada ji krmila, i když jedla jen krev zvířat. Nikdy nepřestala žasnout nad tím, že tak velikému stvoření stačilo k nasycení tak málo. Bylo by to stejné, kdyby bylo vzhůru? Pán ho určitě jednou vzbudí. K čemu by ho jinak měl? Bonnie Jean se na to nikdy nezeptala. Jejím úkolem bylo hlídat a informovat, ne se vyptávat. A její povinností bylo poslouchat.

Místo dnes bylo velmi neklidné. Bonnie Jean se odlepila od zaprášeného ,okna´, kterým dovnitř padal proud světla. Udělala krok do tmy a rozhostilo se ticho, jako by někdo otočil vypínačem. Bylo slyšet jen přirozené zvuky doupěte. Na několika místech kapala neviditelná voda. Každý Bonnie Jeanin kradmý krok byl slyšet, stejné jako její dech. Zvenčí sem nedoléhaly žádné zvuky, ani hukot vodopádu ze strže. Bylo tam ticho, ale rozhodně ne klid.

V jeskyni nebyla úplná tma. Z několika prasklin ve stropě sem padaly paprsky i celé prahy denního světla. Kdyby si vybrala snazší cestu, spustila by se do doupěte odtamtud. V těchto místech světlo ještě bylo, avšak v místech, kde pán ležel, panovala naprostá tma. Její pán už totiž nesnesl přímé sluneční paprsky. Jeho světlem bylo světlo měsíce a z úplňku čerpal svou sílu. Stejné to bylo s B. J.; i ona byla dítě měsíce. Když měla lidskou podobu, slunce ji nemohlo zabít, ale i tak se mu vyhýbala.

Často se ptala sama sebe, proč její pán spí zrovna tady. Proč si Radu vybudoval doupě v těchhle výšinách? Vždyť si mohl najit místo, které leží v naprosté temnotě. Dobře věděla, že za to nejspíš mohla náhoda, ne Raduovo svobodné rozhodnutí. Kdysi, v úplně jiné době a na jiném světě, obýval její pán skutečně honosné sídlo. Tenkrát bylo vůbec všechno jiné...

Bonnie Jean si přehodila batoh přes rameno a vydala se stezkou z plochých kamenů, které kdysi dávno popadaly ze stropu. Opatrně kráčela kamenným bludištěm. Na několika místech byla pěšina téměř úplně zatarasená nedávno spadlými balvany. Některé z nich byly tak těžké, že odtlačily kameny ze stezky a utvořily jednu velkou změť ostrého křemene. ,Nedávno´ však pro B. J. znamenalo něco jiného než pro normálního smrtelníka. Pro ni tento pojem představoval poslední stovku let. Přesto byla ráda, že už brzy nadejde čas jejího pána. Že už brzy povstane. Ani skalní doupě totiž nevydrží věčně a v současném světě nějaké ,opravy´ nepřicházely v úvahu. Pár otroků ještě samozřejmě žilo, a kromě toho měla k dispozici své dívky, nikdy by je sem však nedokázala všechny bezpečně a nepozorovaně dopravit. A takový úkol by byl nad jejich síly. Otroci doupě vybudovali ještě dřív, než přišla Bonnie Jean na svět. A většina z nich při práci zemřela. V té době se však kolem rozprostírala divočina a nebylo nebezpečí, že by se sem zatoulal nějaký zvědavec.

Takové myšlenky se B. J. honily hlavou, zatímco se blížila k místu, kde dlela pánova stvůra. Byl to tmavý výklenek ve stěně hlavní jeskyně, kam nikdy nedopadl ani paprsek světla a kde vládlo téměř absolutní ticho. Avšak atmosféra toho místa, jeho éter jakoby tu přímo kypěl. Bonnie Jean připadalo, že na ramenou cítí jeho stísňující tíhu.

B. J. neovládala telepatii. Komunikaci s pánem jí umožňovala jen úžasná moc jeho mentálních pokynů. Ani jeho stvoření telepatií nedisponovalo. Ale jako vždycky, když se ocitla v těsné blízkosti toho podivného tvora, cítila Bonnie Jean zvláštní emanace. Byly to zárodečné pohyby něčeho, co čekalo na své zrození. A i když se jí to příčilo, musela splnit svou povinnost. Proto odbočila z hlavní cesty a vešla do jeskyně, kde přebývala stvůra. A ta okamžitě vycítila její přítomnost.

Její oči si pomalu přivykly naprosté temnotě. Cítila zhuštěnou auru čehosi děsivě vnímavého, co bylo stvůřiným prázdným, krutým vědomím. Věděla, že její přítomnost okamžitě zaregistrovala.

V temnotě se rýsovala jakási silueta, která vydávala téměř nepostřehnutelnou rudou záři, jako popel skoro vyhaslého krbu v tmavém pokoji. Měla válcovitý tvar a tvořily jí šestistranné žulové bloky, které se opíraly o sebe jako dužiny sudu. Byly zapuštěné v suti a podepřené balvany, takže se nemohly sesunout. Tvořily stěny obrovské kádě. Některé však v sobě měly praskliny, jiné stály poněkud šikmo. Geologický tlak hor některé rozklížil od sebe, takže z kádě pomalu odtékala smolná tekutina a tvořila na zemi kaluže, které časem tvrdly do kusů jantaru.

B. J. přistoupila ke kádi a nejprve zkusmo vztáhla ruku. Potom se přinutila ke klidu a položila ruce na dva sloupy. Kámen byl na dotek studený, nic nepřenášel a nedával tušit, co v sobě ukrývá. A B. J. si pomyslela: Je to, jako když dá člověk ucho k mušli a poslouchá šumění moře. Jenže moře vydává naprosto přirozený zvuk, ve kterém není znát žádná vnímavost. Vůbec se nestará o svět kolem sebe. Nedokáže nijak reagovat, prostě celé své okolí ignoruje. 

Jenže výtvor jejího pána vnímavý byl. Věděla, že zatímco mu naslouchá, i on poslouchá ji.

Buch! (ucítila v konečcích prstů tupé, vzdálené vibrace).

Už několikrát to slyšela a cítila, takže se nelekla. Kdyby tu vydržela tak dlouho čekat, za dalších pět, patnáct, nebo možná dvacet minut by to ucítila zase. Bylo to zpomalené, téměř zastavené, bušení hibernovaného srdce. Ne, nebylo hibernované (opravila se B. J.), je potlačené; vyčkává... a žije!

Naživu, a v budoucnu z něj bude...strážce jejího pána? Má ji nahradit, až pán povstane? Mnohokrát už ji to napadlo, a dokonce si o tom dovolila několikrát přemýšlet. Kruté stvoření, který ho má střežit...

Buch!

Bonnie Jean stála ponořená do svých myšlenek, takže se tentokrát lekla a ucukla. Možná její myšlenky nebyly tak úplně v pořádku, proto se tak vylekala. Její pán ji přece mnohokrát ujišťoval, že pro ni bude po jeho boku místo vždycky!

Je ta stvůra stejné inteligentní jako on? Je možné, že na ni ta nenarozená věc žárlí?

Rychle přešla ke kamenné kádi a vystoupala několik křivých schodů. Zadívala se dolů, na rosolovitou, pohyblivou, kalnou a napůl průhlednou hladinu smolné tekutiny. V té tmě se zdály její oči ještě žlutější a krutější. Klekla si na okraj a přes ztuhlou krustu smůly se zadívala hlouběji, na stočený zárodek.

Viděla profil jeho masivní hlavy, dlouhé, zvířecí čelisti a temný oční důlek, velký jako mísa.

Když tu byla naposledy, jeho srdce tlouklo pomaleji a veliké oční víčko měl pevně zavřené. Tehdy tvrdě spal. Ale dnes...

Buch!

Bylo jí jasné, že stvůra ožívá. Dokonce se jí zdálo, že v jejím víčku vidí úzkou skulinu, kterou ven proudí žluté světlo. Bylo jasnější než jemná záře ochranného smolného povlaku.

Bonnie Jean se napřímila, slezla po schodišti a opustila jeskyni. Vydala se mnohem méně hrozivým labyrintem skalního komplexu. Za chvíli už bez dechu doběhla ke svému pánovi...

K Raduovi Lykanovi.

Část třetí

Geneze upírů

I

Šejtán: jeho vzestup a pád

Canis sapiens: vlkodlak

Šejtan Nenarozený vyšel z upířích močálů před velmi dlouhou dobou. Byl prvním a nejhorším z Vampýrů, prvním z Velkých upírů, zdroj nesmrti.

Přišel od západu a shledal, že mu temnota na Hvězdné straně vyhovuje. Přes řídnoucí mlhu však cítil sžíravé sluneční paprsky, které sem za chvíli dopadnou skrz vysoké průsmyky Bariérového pohoří. Kůže mu hned zhrubla a zčervenala. Proto se vydal stezkou, která vedla vlevo. Obešel hory a došel na kamenitou planinu šedivé a chmurné Hvězdné strany, kde nebylo nic, čeho by se musel obávat. Na jihu pálilo slunce, které ho zraňovalo a možná by ho mohlo i zabít - jeho i ty, které přivede na svět. Od této chvíle si v životě vždycky vybere stinnou cestu zločinu.

Pak pocítil podivnou, temnou žízeň. Napil se vody, která padala z hor. Žízeň ho na chvíli přešla, ale voda doopravdy Šejtána neuspokojila. Když pocítil zvláštní, temný hlad, jedl trávu, byliny a trpké ovoce. Ty mu sice zaplnily břicho, ale hlad přetrvával. Byl to hlad zlověstného výtrusu, pijavice, která v Šejtánovi a jeho těle, mysli a duši zapustila své kořeny.

Šejtán neměl žádné oblečení, přesto neznal stud. Věděl, že je krásný, a chtěl svou krásu všem ukázat. Porovnával se s divokými zvířaty v bažinách, kopcích a horách a zjistil, že jejich krása spočívá v jejich nevinnosti. Pochopil, že se před nimi vystavuje zbytečně a že jen ztrácí čas, když se je snaží ovládnout. Zvířata byla hloupá a nevinná a nemohla zapřít to, co už dávno věděl. Poddala by se mu až příliš snadno. On toužil ovládnout někoho, kdo k tomu účelu bude vyhovovat lépe. Jenže kde taková stvoření najít? Šel k východu a snažil se je hledat, ale dlouho se mu to nedařilo. Připadal si tak opuštěný, že začal žít s netopýry, kterým záviděl jejich umění létat.

Nakonec narazil na trogy, jeskynní tvory, kteří nebyli opravdovými lidmi. Rozhodně se nedalo říct, že by byli krásní a podobni Šejtánovi. Přesto je začal kazit, přenášel na ně své zlo, až začali být nemocní a umírali, aby se stali nemrtvými. Spával s trogskými ženami, jenže z toho vyvstaly problémy. ,Děti´, které se potom narodily, byly ohyzdné, pomatené a věčně hladové. Sály krev místo mléka a příliš rychle rostly. Jejich matkám nezbývalo než je zadusit. Šejtán si jedno vzal, aby ochutnal jeho maso. Na krátkou chvíli tak ukojil hlad své pijavice.

Šejtán tedy kolem sebe seskupil nohsledy z řad netopýrů a trogů. To mělo být všechno? Copak tu nikdo jiný nežil? Parazit v jeho těle dospěl a chtěl stále víc a víc. Živil se Šejtánovou krví, stejně jako se Šejtán živil krví ostatních stvoření, jenže nebyl s dietou svého hostitele spokojený. Proto byl Šejtán nucen jít a hledat tvory, které by mohl ovládnout svou vůlí. Šejtána občas napadalo: Čí vůle to vlastní je? Jeho, nebo pijavice? Od té chvíle pro něho byly otázky svobodné vůle a nedotknutelnosti duše velmi důležité. Chvílemi se z nich dokonce stávala posedlost. Stejně jako pro všechny další upíry.

Trogové přirovnávali Šejtána k jakýmsi ,lidem´, kteří žili na druhé straně hor, na Sluneční straně. Rozhodl se, že si Sluneční stranu podrobí. Myslel si, že to bude stejně snadné jako všechno, co dělal doposud. Nejdříve se k tamním obyvatelům vetře jako jejich přítel a později se stane jejích pánem.

Za večerního šera se tedy Šejtán vydal na Sluneční stranu a za soumraku jej k sobe v podhůří přivábily ohně lovců. Na východě i na západě, kam až jeho oko dohlédlo, osvětlovaly noc. Byly jako majáky! Na Sluneční straně muselo žít tolik kmenů. Hluboko ve svém temném srdci pocítil Šejtán radost. Věřil, že konečně našel pravé lidi, které by mohl podrobit své vůli.

Jeho sny o podrobení Sluneční strany vzaly rychle za své. S trogy na Hvězdné straně to bylo snadné, ale tihle lidé, ,Szganyové´, jak si říkali, byli úplně jiní. A jejich ženy se od trogských také diametrálně lišily. Narozdíl od žen trogů byly velmi půvabné. Šejtán se stal Velkým svůdcem. Jednu svedl - a zavraždil! Jenže se na jeho zločin přišlo a ostatní ho ze szganského tábora vyhnali.

Pronásledovatelé pustili po jeho stopě vlka a Šejtán poprvé využil své schopnosti metamorfózy. Byl tak rozzuřený, že neroztrhal jen vlka, ale také mnohé z pronásledovatelů. Z ostatních udělal své sluhy. Když ještě žil v jeskyních trogů na Hvězdné straně, zjistil, jakou moc má nad lidskými bytostmi. Jediným kousnutím jim do krve zasel nevyléčitelnou horečku a oni se navždy stávali jeho otroky.

Zahalil se do upíři mlhy, kterou vyloučil ze svých pórů a vyvolal ze země, a spolu s jedním ze svých otroků uprchl do temných kopců, kde se schovali v jeskyni. Purpurový úsvit pomalu světlal a za lesem na jižním obzoru začínal stoupat jedovatý, zlatý puchýř slunce. Šejchánův symbiont se stal dvousečnou zbraní. Nebylo možné přijmout jeho výhody bez všech nevýhod.

Sluneční světlo ho nepředstavitelně pálilo v očích a zraňovalo mu kůži, Škvařilo mu ji tak, že z něj stoupala pára. Doslova mu vysávalo maso a připravovalo ho o jeho sílu. Z jeskyně mohl vyjít nanejvýš na několik málo vteřin. Minuty na slunci by ho už zle poranily a hodina by znamenala jeho smrt. Zemřel by, a s ním i jeho pijavice. Už dávno to tušil, a proto se na Sluneční stranu vydal až k večera. Ted' se o tom definitivně přesvědčil. Slunce bylo jeho smrtelným nepřítelem.

Dlouhý den plynul jen velmi pomalu. Za Šejtánem postupně přišlo několik vampyrizovaných Szganyů. Když konečně padla noc, shromáždil ta politováníhodná stvoření a vydal se s nimi přes hory na Hvězdnou stranu. Tam už na svého pána čekali trogští otroci. Jeho tlupa nyní čítala třináct hlav a Šejtán všechny nazval svými učedníky, ačkoli to v podstatě byli obyčejní otroci. Třináctka se od té doby stane nešťastným číslem, a to nejen v Šejtánově světě...

Když dorazili na Hvězdnou stranu, Šejtán si všiml světla, které nedaleko zářilo do noci. Jeden z jeho učedníků prohlásil, že to musí být bílé slunce, které kdysi spadlo na zem a které mnozí nazývají bránou do pekla. Šejtána se zmocnila zvědavost a řekl, že si chce pekelnou bránu prohlédnout. Vyšplhali na nízký hřeben stěny kráteru a zůstali stát na jeho okraji. Chvíli zírali na kopuli chladného ohně. Světlem oslepení trogové začali vrávorat. Jeden z nich klopýtl a zřítil se na výstupek, který byl blízko bílé záře. Měl z podivného světla strach, a proto napřáhl ruku, aby se před ním ochránil. Ruka se dotkla oslepující koule a ponořila se do ní. Trog chraptivě zakřičel a vzápětí ho pekelná brána vtáhla do sebe a pohltila ho.

A Šejtán řekl: „Toto bude trest pro každého, kdo se proti mně třikrát proviní. Třikrát. Jak vidíte, jsem k vám milostivý. A brzy pro vás vymyslím i další tresty. Jsem vládce Šejtán, který dokáže měnit lidi na nemrtvé! Kdokoli by mi chtěl ublížit, ať nejprve pomysli na to, co vám teď řeknu. Jestli mě někdo zradí, vysají mu veškerou krev a potom ho zakopu hluboko do země. A tam bude ležet a řvát navěky nebo do té doby, než zkamení. Vidíte tu krajinu tamhle na severu? Řekl bych, že tam panuje věčný mráz. Nedá se tam žít. Vy všichni, kdo byste mě chtěli zradit, dejte si pozor! V mém domě pak už nenajdete teplou postel a hebkou ženskou náruč. Ztratíte laskavého pána, který by vás vedl a radil vám. Už neuvidíte žádné zázraky a neobjasním vám žádná tajemství přírody. Protože vás vyženu na sever a tam v osamění zmrznete na kus ledu. Avšak na ty, kteří mě budou ve všem poslouchat a věrně mi sloužit, čeká život plný hojnosti... dokonce i po smrtí. Staniž se...“

Vládce Šejtán a jeho učedníci přišli na pláň, na které se tyčily obrovské kamenné věže. Byly to zvětralé špičaté hory. Na úpatích je zpevňovaly napadané kameny a suť. Po celé jejich výšce se nacházely pukliny, římsy a jeskyně, některé velké jako rozlehlé sály. Šejtánovi se tyto skalní sloupy okamžitě zalíbily. Obdivoval jejich velikost i ponurost. „Jeden z nich bude mým domovem,“ rozhodl.

Jeden z otroků mu řekl: „Vypadají jako hnízda horských orlů!“

„Ano. Hnízda Vampýrů!“

Šejtán tedy začal budovat svůj hrad. Čekal ho velmi obtížný úkol. Jen Vampýr a jeho přeměnění otroci mohli něco takového dokázat. A Šejtán  nepostavil jen hrad. Vybudoval celé upírské impérium! Na stavbu nahnal jeskynní trogy a své pobočníky vyslal na Sluneční stranu, aby chytali Szganye. A v útrobách svého domu experimentoval se svým metamorfním masem, aby vyhovovalo všem jeho potřebám.

Vypěstoval trogy, kteří připomínali housenky. Měli velmi malý mozek ohebná těla. Z jejich kůží vyrobil krytí venkovních schodišť a nábytek do pokojů. Všechny materiály svým způsobem stále žily. Jen velmi pomalu kameněly a stávaly se trvalou součástí stavby. Křížil muže s trogskými samicemi a jejich potomstvem byla velice nevzhledná stvoření. Některá přeměnil na zapáchající, nafouklé, obrovské a nemyslící plynovce, kteří sloužili k ohřívání hradu, jiná změnil na všežravé stvůry a umístil je do odpadních jam.

Předě1ával bezduché upíří maso a stavěl z něj létající tvory, na jejichž zádech vylétával z hnízda a hnal se s větrem o závod, stejné jako jeho příbuzní netopýři. Zpočátku se mu výroba létavců nedařila, později do nich voperoval pozměněné lidské mozky. Proto měli malý zbytek vůle. A všechna tato stvoření byla jeho otroky.

Pověstí o jeho díle se začaly šířit i na Sluneční stranu. Lidé brzy Hvězdnou stranu prokleli a vyhýbali se jí. Zatím však řešili Szganyové jiné problémy, než byl Šejtán a jeho útoky. Bažiny daleko na západě se proměnily v jakousi líheň stvůr. Hlupáci a všelijaká zvířata scházeli k vodě, aby se napili, a vrátili se úplně změnění.

V prvních letech Šejtánovy nadvlády přišlo na Hvězdnou stranu mnoho takových stvoření. Svým způsobem mu byla podobná. Vystavěla si svá sídla ve velkých vampýrských hnízdech a protože byla stejně silná jako Šejtán, nechával je být. Kamenných hradů bylo dost a ani Šejtán je nemohl všechny ovládnout. Za Bariérovým pohořím je dost potravy a zábavy pro všechny. Přesto si Šejtán pro jistotu stvořil bojovníky, kteří měli v jeho potenciálních nepřátelích vzbudit hrůzu a děs.

Během dalších dvou set let se Vampýři značně rozmnožili. Příliš rychle se rozmnožili…

Szganyové na Sluneční straně utvořili klany ,kočovníků´. Přes den se jako nomádi přesouvali z místa na místo a v noci přespávali v hlubokých lesích nebo v jeskyních. Přesto jim vládci z Hvězdné strany nedopřáli chvíli klidu a počty jejich obětí byly závratné.

Šejtán brzy zpozoroval, že udělal zásadní chybu, když dovolil, aby se ostatní vládci tak rozmnožili a nabyli takové moci. Rozhodl se, že zplodí s pohlednými ženami pokrevní syny a s jejich pomocí zkrotí ostatní vládce. Brzy měl mnoho dětí, synů i dcer. S dcerami rád spával, protože vlastní maso bylo nejsladší. A v této tradici budou Vampýři pokračovat navždy.

Stejně rychle, jako se vládci a vládkyně množili, také degenerovali. Vampýrské zlo se generace za generaci šířilo a nabývalo nepředstavitelné hloubky.

Nakonec všechny větší hrady patřily nějakému vládci nebo vládkyni. I ty menší byly brzy obsazené. Ve výšinách už nebylo pro další Vampýry, jejich syny, dcery, otroky a všelijaká stvoření místo. Nutně musela nastat doba, kdy spolu začali o hrady bojovat. Obloha nad Hvězdnou stranou byla najednou plná létavců a na pláni spolu pod chladnými hvězdami soupeřili nestvůrní bojovníci. Rozezvučely se gongy a válečné bubny a zavlály prapory s odpornými symboly jednotlivých vládců. Upíři se vraždili navzájem - zabíjeli své otce, syny a bratry. Kamenitá pláň a široké okolí bylo nasáklé krví a poseté rozbitými, zmasakrovanými těly jejich stvůr.

Zaútočili dokonce i na Šejtána, jenže ten byl příliš chytrý a nikdy se do bojů přímo nezapojil. Pouze když se blízko jeho hnízda zabydlel vládce, který už byl válčením oslabený, Šejtán na něj zaútočil a skolil ho. Tak získal několik hradů.

Když ostatní prohlédli jeho taktiku, uzavřeli příměří a zaútočili na něho společně; oblehli jeho hrad. Zachránilo ho jeho umění metamorfózy. Přeměnil se ve velkého netopýra a jako padlý anděl slétl z nejvyšší věže svého hradu do bezpečného úkrytu. Mezitím jeho pobočníci soustředili veškerou sílu a hrad nakonec nebyl dobyt.

Krvavé války trvaly sto let. Výroba létavců a bojovníků se postupně stala opravdovým uměním. Počty Vampýrů však při tom bezhlavém zabíjení rapidně poklesly. V těch dobách si Szganyové na Sluneční straně znovu vydechli a vrátili se ke starým způsobům života. Bohužel to tak nemělo zůstat navždy.

Šejtán se stal neotřesitelným vládcem všech upírů a nejvyšším soudcem, který soudil rozepře ostatních vládců. Hluk bojů pomalu utichl a s nimi skončilo i období omezených nájezdů na Sluneční stranu. Noční můry Szganyů se vrátily. Vampýři museli obnovit svá vyprázdněná a vyhladovělá hnízda.

Tak tomu bylo po celých dalších šedesát let. Šejtán rozdával lovecká povolení a z každé skupinky třesoucích se zajatců, které si vládci přivedli ze Sluneční strany, si vybíral daň. Ostatní vládci ho proto nenáviděli a rádi by jej svrhli, jen kdyby k tomu měli sílu. Šejtán to věděl, a proto ho nepřekvapilo, když se několik z nich pokusilo o převrat. Všechny, kteří se proti němu postavili, podrobil soudu - dokonce i svého syna, kterého vyhnal do Ledových pustin. To byl ten nejnižší možný trest v jeho právním, systému.

Ostatní Vampýry, kteří se proti němu spolčili, potrestal různými způsoby. Některé pohřbil zaživa (přesněji řečeno za nemrtva) pod kamenitou plání, jiné nechal zkamenět. Nonari Drsňák byl s celou svou rodinou, otroky a szganskými vůdci, kteří k němu přišli orodovat za svůj lid, vržen do Pekelné brány. Nonariho rodové jméno - Ferenczy - bylo pro Szganye na tomto světě prokletím, a prokletím se stane i pro lidi v našem světě.

Do Brány byli vyhnáni i oba bratři Drákulové, Karl a Egon. A také Vampýr, který svou zradou vrazil Šejtánovi trn do boku. Vždycky se snažil Radua Lykana podrobit, ale nikdy se mu to nepodařilo. Šedí bratři z Bariérového pohoří neznali jiného pána než vůdce smečky a neuznávali jinou paní než stříbrnou lunu v úplňku. K tomu poddruhu Vampýrů patřil i Radu Lykan: byl to vlk, přesněji řečeno vlkodlak. A Šejtán podobné vlčí vládce nesnášel. I v dobách před začátkem bojů se je vždycky snažil odstranit.

Několik let panoval na Hvězdné straně mír, vampýrští vládci i vládkyně mezi sebou uzavřeli příměří. Jenže byli stále Vampýři, takže mír nemohl vydržet dlouho. Na to byli příliš chamtiví, soupeřiví a měli silné vyvinuté teritoriální cítění. Jeden pro druhého představovali smrtelnou hrozbu. Nakonec byl i sám Šejtán poražen a svržen, vyhnán z Hvězdné strany do mrazivých a nehostinných Ledových pustin.

Ze všech těchto událostí se brzy staly legendy. Zbytek příběhu však ještě nikdy nikdo neslyšel...

Vlci byli zvířaty, která žila na obou světech - na Sluneční a Hvězdné straně, stejně jako v takzvaných Pekelných zemích na druhé straně Brány - podobně jako lidé, medvědi, lišky, netopýři a jiné živočišné druhy. Možná bylo předurčeno, aby na všech světech vznikly podobné formy života, třeba se zrodily už v zárodcích vesmíru z prvotní univerzální směsice geneze.

Zkameněliny na Zemi tuto teorii potvrzují. Ale i kdyby měl nějaký paleontolog to štěstí (či snad smůlu?) a věděl, kde přesně kopat, stejné by zde nikdy nenašel něco, co by se alespoň vzdáleně podobalo Vampýrům z Hvězdné a Sluneční strany. Ve vrstvách zemské prehistorie je nemohl najít, protože zpočátku Vampýři Zemi neobývali. Vampýři by se sem nikdy nedostali, nebýt omylu přírody - Brány na Hvězdné straně. Později vznikla díky chybám a nevědomosti lidí i druhá Brána. Nebýt těchto Bran, po lesích našeho světa by sice běhali vlci, ale ne vlkodlaci.

Jak už bylo řečeno, k upířím bažinám se občas zatoulalo nějaké zvíře nebo člověk, aby uhasili žízeň. Zpátky se však vrátilo něco docela jiného. Než se šedí bratři z hor poučili, byli prvními oběťmi těch příšerných tvorů. Ke smečce se občas vrátil nemocný vlk, nakažený upířími výtrusy. Byl jiný než ostatní a takový už zůstal. Stejně jako nakaženého člověka, i takového víka čekal smutný osud. Stal se vyvržencem.

Lidé, které takové zvíře zabilo, zemřeli, a potom znovu povstali jako upírští otroci - otroci bez pána! Museli utéct od své rodiny a příbuzných a putovat krajinou jako vyvrženci, dokud je nezabili jejich bývalí přátelé nebo je nedostihly rozpálené sluneční paprsky. Nebo mohli překročit hory a pokusit se najít pochybné bezpečí na Hvězdné straně.

Jenže byli jiní než oběti lidských upírů. Nejenže se báli slunce, oni milovali měsíc! Měli v sobě něco ze šedých bratří, kteří vždy vzhlížejí k stříbrnému kotouči úplňku. Většinou také nebyli zcela normální. Eufemisticky řečeno, nedokázali se úplně ovládat. Proto se často stávali oběťmi lidí, slunce i humanoidních upírů na Hvězdné straně, přestože byli sami velmi nebezpeční. Ve světě za Bránou neexistovala politováníhodnější stvoření než lykantropové, blázni, kteří si mysleli, že jsou vlky.

Jenže to nebyli skuteční vlkodlaci.

Vampyrismus je sice v podstatě nemoc, která postihuje různé formy života jako nějaká infekce, ale paradoxně propůjčuje svým obětem neuvěřitelnou dlouhověkost. Nemoc totiž zachvátila duši, kdežto život závisí na krvi. Vlk, nakažený upírským výtrusem, naštěstí příliš často nepřežil obyčejné vlky, takže jeho pijavice nestačila plně vyspět. Co se však stalo, když takový vlk rozsápal člověka?

Upíři jsou velice houževnatí tvorové. Pokousané oběti se do ran často dostalo i něco jiného než jen sliny. Do těla se přeneslo vejce pijavice. Tak si parazit zajišťoval nesmrtelnost. Nezáleželo na tom, jestli pokousaný člověk zemřel, nebo ne. Po čase vstane z mrtvých, bude nemrtvý a stane se z něj Vampýr! Vypadal jako člověk, ale měl v těle upírské vejce vlka. A s nim zdědil i něco z jeho původního šedého hostitele.

A na rozdíl od ubohých lykantropů z jiné civilizace a světa (i když jejich krev mohla být v sotva patrné míře poznamenána nějakým předkem z Hvězdné strany) vlkodlaci paralelního světa měli skutečnou schopnost transformace: mohli se změnit do své prastaré formy. Stačilo jen, aby měsíc v úplňku vyšel nad kamenitou pláň a člověk se změnil v bestii, jistí vampýří vládci v tvory s tvářemi, podobou a neukojitelným hladem divokých psů!

Homo sapiens, Canis sapiens... vlkodlak!

Radu Lykan, kterého vládce Šejtán vyhnal do Pekelných zemi za Bránou, byl jedním z nich. Než se však stal vlčím vládcem, Radu býval člověkem. A toto je jeho příběh.

Radu býval samotář a horal, dokud se svým ochočeným vlkem nedošel do neznámé bažinaté krajiny na východě, Byl to muž, který jen zřídka vyhledával společnost jiných lidí. Radši byl se svým divokým společníkem, kterého kdysi našel zavaleného v lavině kamenů. Vyléčil mu zlomenou nohu a od té doby byli ti dva nerozluční.

Ostatní szganští samotáři bývali většinou tupí lidé s omezeným rozumem. Neměli rádi společnost v táboře nebo se jim nechtělo pracovat bok po boku se svými bratry. Jiní měli chorou mysl a duši, takže bývali zlí a krutí a často končili jako zloději a psanci, které společnost vyhnala. Radu však byl úplně jiný.

Narodil se v kmeni Giorgy Zireska, despotického náčelníka, který měl dva syny, dvojčata. Chlapci nebyli o nic lepší než jejich otec, spíš naopak. Jeho vliv a ochrana jim propůjčovaly velkou moc. Ion a Lexandru Zireskové byli téměř stejně staří jako Radu, a ten musel celé dětství a mládí snášet jejich krutosti. Stejně jako celý zbytek kmene. Zireskovi Szganyové byli sice početní, ale také byli velmi nerozhodní a vždy se nechali snadno zastrašit svým náčelníkem. Giorgu všichni nenáviděli, ale nic proti němu nepodnikli. On i jeho synové byli pořádní chlapi, s tvrdými lebkami i pěstmi.

Raduova matka zemřela při porodu jeho mladší sestry, Magdy. Tehdy mu bylo sedm let a v tom okamžiku jeho dětství skončilo, protože od té doby se staral o malou sestřičku. Jeho otec Freji celé dny lovil, sbíral plodiny nebo bránil hranice Giorgova území. To leželo ve stínu Bariérového pohoří, tam, kde podhůří klesalo k bažinám a neúrodným krajům na západě. Freji byl často pryč z domu a Radu brzy přilákal pozornost dvojčat Zireskových.

Chlapci byli o dva roky starší než Radu. Jejich šikanování nekončilo nadávkami a posměšky, ale často ho i bili. Klidně by ublížili i malé Magdě, kdyby nebyl vždy nablízku, aby na sebe strhl jejich pozornost a schytal bití za ni. Radu ji byl vždycky ochoten bránit, což Iona a Lexandra ještě více popuzovalo. Pokřikovali na něho všelijaké nadávky jako ,chůva Radu´ a tak podobně.

Radu byl neobyčejně vysoký chlapec. Jeho otec byl spíš menšího vzrůstu, zato synova výška byla až nenormální. Když mu bylo devět, byl velký jako jeho patnáctiletí kamarádi a byl štíhlý a pružný jako proutek - nebo jako holka, jak s oblibou říkali Ion s Lexandrem. Možná byl hubený od přírody, ale spíše za to mohl nedostatek výživného jídla a příliš těžká práce. Přesto byl silný a stejně silná byla i jeho povaha, i když ji zatím potlačoval.

Měl obličej, který většinou postrádal jakýkoli výraz, s temnýma, hluboko posazenýma a neveselýma očima, vysokými lícními kostmi a silnými, rovnými zuby za pevně sevřenými úzkými rty. Už jako malé dítě zjistil, že nejlepší je mluvit co nejméně, hlavně když byli nablízku bratři Zireskové.

Jako dítě měl Radu černé vlasy, černější než noc. Ale už jako mladému mu začaly šedivět a šedivé prameny mu brzy prokvetly spánky. Měl dlouhý nos, který však nevypadal nijak krutě, dokud mu jej Ion Zirescu při jedné rvačce nezlomil. Nos špatně srostl, od té doby byl plochý u kořene a měl uprostřed hrbol. Raduovi propůjčoval dravčí vzezření. Tento dojem ještě podtrhovala železná vůle, s jakou držel své city na uzdě. Musel k sobě být tvrdý, aby vyhověl svému utrápenému otci. Ten byl zapřísáhlým pacifistou nebo spíše zbabělcem, a Zireskům by se nikdy nepostavil. Radu většinu potyček prohrál, protože to tak bylo rozumnější. Dvojčata byla velmi krutá a totéž se dalo říct o jejich početných kamarádech. Mnohokrát se stalo, že ostatní chlapci Radua podrželi, aby ho mohli bratři zkopat. Mladý Radu se tedy naučil dokonale ovládat. V té době se začalo schylovat k událostem, kterým se zřejmě nedalo nijak zabránit.

Až do Raduových patnácti let se bratři Zireskové nijak nekrotili. Mladík mnohokrát krvácel, měl nalomenou kost nebo rozbitý obličej, ale nikdy si svému otci nepostěžoval. Ten chřadl víc a víc. Freji Lykan začínal pociťovat tíhu let a nesnadného života pod vedením krutého náčelníka. Také Giorga začal stárnout, jenže v jeho případě za to mohla záliba v dobré slivovici a přemíře masa. Jeho synové ho sledovali jako dva supi a přemýšleli, kdy a jak naposledy vydechne a kdo pak bude místo něj šikanovat kmen. Možná oba dva, když už pro nic jiného, tak kvůli jejich sdílené nedůvěře a obavám z toho druhého. Moc dobře také věděli, jak je většina lidí nenávidí.

To všechno se stalo zhruba v době, kdy Šejtán přišel od západu na Hvězdnou stranu a vystavil si na kamenité pláni hrad, a kdy se z bažin začaly do okolí šířit upíří spory. Zatím však útoky upírů na Sluneční stranu nebyly nijak časté. Avšak jako u každého lidského společenství, i tady bylo zlo vždycky přítomné. A u Zireskových Szganyů neslo zlo jméno nejvlivnější rodiny kmene.

Jednoho rána už Freji nemohl dál pracovat. Oči mu už nesloužily a beztak nikdy nebyl příliš úspěšným lovcem. Záda ho bolela tak, že mohl sotva chodit, a dnes na něj přišla řada, aby šel do lesa sbírat ořechy a ovoce. V rodě Zireskových Szganyů muži pracovali, dokud nepadli, a ostatní je pak nechali ležet a nevšímali si jich, dokud sami nenašli sílu znovu vstát. Kmen samozřejmě měl i pár příživníků, několik stařešinů, Giorga, jeho syny a důvěrníky. Freji byl napůl chromý, ale náčelník ho přesto poslal s košíkem do lesa. Už se nevrátil. Jeden den na Sluneční straně trvá stejně dlouho jako čtyři dny ve světě za Bránou. Padla noc a Freji se stále nevracel.

Radu měl přes den mnoho práce, stejně jako jeho sestra Magda, ze které mezitím vyrostla krásná dívka, stejně půvabná, jako kdysi bývala její matka. Radu vyšel z tábora a vydal se do lesů hledat otce. Netužil, že to bude právě Magda a její krása, která promění železo v jeho krvi na chladnou, tvrdou ocel.

Magda a bratři Zireskové, jak jinak...

Našel otcovo tělo a ihned mu bylo jasné, že je mrtev. Jenže nezemřel stářím, ani to nebyla žádná nehoda. A v té chvíli Radu všechno pochopil. Bylo to, jako by mu myslí prolétl zářivý meteorit.

Byl to víc než rok, co se bratři Zireskové začali Magdě svým hrubým způsobem dvořit. Přitom ji ještě nebylo ani patnáct.

Giorga prohlásil, že si jednou bude muset jednoho z nich vybrat, jenže Magdě se ani jeden nelíbil. Věděla, že už dostali několik mladých neprovdaných dívek a žen do problémů. A pár vdaných ostatně také.

Freji měl jako její otec v celé záležitosti poslední slovo a už dlouho se snažil bratry a jejich otce odradit tvrzením, že je Magda ještě příliš mladá. U Szganyů však bylo běžné, že se dívky vdávaly už ve třinácti, a Frejimu bylo jasné, že nedokáže záležitost oddalovat donekonečna. Giorga mu vyhrožoval a nadával mu. Chtěl, aby mu synové dali vnuky, kteří by jednou nesli jeho jméno. Opravdové vnuky, žádné levobočky. Freji Lykan se vymlouval, jak mohl, a zatím si stál pevně za svým.

Dvojčata si začala vybíjet vztek na Magdě. Vyhrožovala ji, že zůstane starou pannou, nebo se naopak stane děvkou pro každého. A Radu zatím někde uvnitř kypěl a vřel...

A teď byl Freji studený a mrtvý. Někdo ho zavraždil a ponechal v málo navštěvované části lesa napospas mouchám. Jeho tělo jen odvalil do hustého křoví. Radua na mrtvého otce upozornila liška, kterou vyplašil. Rozdělal malý oheň, aby se podíval, co bylo příčinou otcovy smrti. Frejimu z hubených zad trčela zalomená čepel nože, vyrobeného z tvrdého habru. Někdo na něho zaútočil zezadu. Jak typické pro zbabělé bratry Zireskovy! Radu však nikde nemohl najít Frejiho proutěný košík a nikde nebylo ani stopy po ovoci a ořeších, které musel od rána nasbírat.

Zpátky v táboře šel Radu rovnou za správcem zásob, který se jmenoval Borisciu, a zeptal se ho, jestli dnes někdo přinesl z lesa jídlo. I když se Radu snažil dokonale ovládat, Borisciu možná zahlédl něco ve tváři, co ho varovalo, a proto vyhýbavě odpověděl, že to byl nezvykle úspěšný den. To však musí sám dobře vědět, vždyť byl mezi lovci, ne?

„Z lesa,“ opakoval Radu a sevřel mužovu paži. „Mluvím o ovoci, ne o mase.“ Tentokrát si byl Borisciu jistý, že v jeho očích zahlédl něco tvrdého, chladného a divokého.

„Ovoce, aha,“ odpověděl. „Les je k nám štědrý... „A rychle pokračoval, jako by chtěl změnit téma. „Ale dnešní úlovek ryb byl opravdu mimořádný. U řeky se nám dařilo, Radu! Nech si to pro sebe, ale zkusím najít nějakého pěkného pstruha, aby vám ho tvá sestra uvařila k večeři...“ Vtom se zarazil. Vzpomněl si, že mu kdosi řekl, že Freji Lykan se dnes vrátí později.

„Ovoce,“ Radu ho stiskl ještě pevněji a jeho hlas zhrubl, takže zněl téměř jako vrčení. „Jak je to s ovocem, s ořechy. Přinesl někdo švestky, jablka a mandle? Donesl někdo z lesa proutěný košík? Okamžitě mi odpověz!“

„Radu, já -“

„Kdo byl dnes v lese sbírat? Rozumíš, co ti říkám? Nebo jsi do toho také zapletený, Borisciu?“

„Cože?“ vytřeštil Borisciu údivem oči. „Já a do něčeho zapletený? Dnes sbírala rodina Govasciových, také Andreas Tuvi a - „ Znovu se zarazil.

„A?“

„A tvůj otec, teď si vzpomínám.“ Borisciovy oči se náhle rozšířily. Dostal strach. Vzpomněl si na něco, co ho zarazilo už během dne. Bratři Zireskové totiž dorazili z lesa nezvykle tiše. Chovali se co nejméně nápadně. A měli velký koš, plný ovoce. „Co se děje, Radu?“ Chvěl se v jeho sevření. „Co je s tvým otcem?“

„Je mrtvý!“ zasyčel mu do ucha Radu a prudce ho od sebe odstrčil, takže Borisciu klopýtl a udeřil se o stěnu vozu. Je mrtvý. Někdo ho v lese zavraždil a vzal si jeho košík.“

„To museli udělat nějací nepřátelé kmene, kdo jiný?“ vydechl Borisciu. „Někdo, kdo by se rád usadil na Giorgově teritoriu, nebo nějací zloději...“

Jenže Radu naklonil hlavu na stranu a řekl: „Nepřátelé kmene? No, to máš pravdu! Byli to náčelníkovi synové!“ Borisciu věděl, že má Radu pravdu, ale nechtěl si něco takového vůbec připustit. A Radu mu to viděl v očích.

Pomalu, pochmurně pokýval hlavou. „Řekni mi, to oni sem donesli ten koš ovoce?“ Hlas měl chladný jako vítr, který vane horskými průsmyky. Jeho oči neprozrazovaly žádné emoce, ale rty měl bledé a pevně semknuté. Hrudník se mu prudce zvedal, jako by předtím běžel. A náhle Borisem všechno pochopil. Došlo mu, že byla spáchána chladnokrevná vražda, a už se nedokázal udržet.

„Ano, přinesli,“ vydechl konečně. „Donesli košík plný ovoce a ořechů. Vzpomínám si, že se mi to zdálo divné. Poprvé, co si pamatuji, udělali bratři Zireskové kus pořádné práce.“

„Kus špinavé práce, měl bys říct,“ zamumlal Radu a odvrátil se. „Musí být buď blázni, nebo úplní hlupáci. Proč sem ten košík donesli?“

„A nebo jim je to jedno,“ zavolal za ním potichu Borisciu. „Protože si tu se svým otcem mohli odjakživa dělat, co se jim zlíbilo. Ale z tebe vyrostl pořádný kus chlapa! Buď opatrný, chlapče, a podívej se po nich v Hzakově putyce. Když jsem šel před půldruhou hodinou kolem, byli už napůl opilí. Touhle dobou budou zpití pod obraz, takže bys s nimi neměl mít příliš potíží. Co však chceš dělat? Chceš mezi ně takhle rozzuřený vběhnout? Beze zbraně? Mám tě rád, Radu, stejně jako jsem míval rád tvého otce. Nerad bych tě viděl mrtvého.“

To byla dobrá rada. Radu šel do Frejiho vozu, který mu nyní patřil. A zjistil, že je v něm tma a ticho. Dveře se pomalu otevíraly v závanech nočního vánku. Na trávě přede dveřmi ležel prázdný džbánek a ve vzduchu stále visel zápach slivovice. Byl to dech těch prasat, která odešla teprve před chvílí.

Magdu našel v nedalekých keřích. Zatáhli ji tam, znásilnili a nechali celou od krve a nahou ležet. Byla mrtvá. Radu tomu chvíli nemohl ani uvěřit. Dokázal jen sedět, kolébat ji v náruči a kroutit hlavou. Po chvíli pocítil někde uvnitř podivný chlad, pak horko a nakonec zase ledový chlad. Začal se třást, jako by měl horečku. Představy, které se mu honily hlavou, v jeho nitru zažehly zběsilou zlobu.

Všiml si krve, kterou měla sestra za nehty. Některé byly zlámané. Bylo vidět, že se vší silou bránila. Kolem krku měla omotaný šátek, kterým chtěli zadusit její křik a kterým ji nakonec uškrtili. Na snědém těle měla modříny a jiné ohavné stopy znásilnění. Bylo vidět, že Magdu, drželo mnoho rukou, stejně jako kdysi přidržovaly při rvačkách jeho. Chlípné prsty se jí bořily do masa a pošpinily to, co kdysi bývalo tak nevinné. A všichni se na ní pak vystřídali! Nebyli to jen bratři Zireskové.

Radu se vrátil do vozu. Nohy ho samy nesly, jeho mysl byla někde jinde. Vytáhl zpod postele krabici, do které odpoledne uložil vyčištěný samostříl. Obalil ho naolejovaným papírem a připravil na příští lov. A lov právě nastal, i když tentokrát nebude střílet na kozy a divočáky.

Potom se vydal k ohni, odkud zazníval hrubý, hrdelní smích opilých mužů. V rudé záři jich sedělo půl tuctu. Bylo to místo uprostřed tábora, kde už člověk na poctivého muže nenarazil. Většina slušných Szganyů se ohništi vyhýbala. Muži, kteří zde seděli, se zřejmě vůbec nestyděli. Radu slyšel tlumený hovor, občasné veselé výkřiky a... a jedno jméno! Magda! Sestřino jméno v ústech slivovicí omámených vrahů a násilníků! A ještě horší byl způsob, jak o ní mluvili:

„Tak na tuhle mrdačku jen tak nezapomenu! A jakou ji měla pěkně pevnou, jako kůži na tamburíně. Teda než jsme se na ní vystřídali!“ To řekl Arlek Bargosi a vzápětí vybuchl smíchem nad tím, jak je vtipný. Náhle zachichtal, začal se dusit a padl na kolena. Ostatní se po něm otočili, aby zjistili, co mu je.

Uviděli, že mu z krku trčí opeřený konec šipky ze samostřílu. Zezadu byl vidět hrot, ze kterého crčela krev. Arlek bezmocně sevřel silnou habrovou šipku a zachroptěl. Potom vyplivl krev a spadl obličejem do ohně. Horké uhlíky se rozlétly kolem. Do světla ohně vstoupil Radu Lykan a vložil do zbraně další šipku.

Radu se změnil. Jeho tvář už nebyla bez výrazu. Zkřivila se v hrůznou masku a v očích se mu odrážela rudá záře plamenů. Zašklebil se a odhalil silné zuby, které vypadaly jako tesáky z bílého světla. Z koutku úst mu ukápla zpěněná slina. Vypadal ještě vyšší a temnější než obvykle, jako jestřáb, který se řití ke své druhé oběti.

Bratři Zireskové vyskočili na nohy. Oba bylí poměrně zavalití, nedávno si nechali narůst vousy a tváře teď měli zrudlé alkoholem. Při pohledu na Radua však okamžitě vystřízlivěli. Kolem ohně se rozhostilo překvapené ticho. A tichem jako by projelo hvízdnutí další šipky, která byla určena Ionovu srdci. Jenže v té chvílí se vrávoravě zvedl další z mužů a zastoupil Ionovi cestu.

Jmenoval se Cherl Fumari a šipka mu projela páteří a roztrhla mu koženou vestu, když vyletěla na druhé straně. Cherl se dávivě rozkašlal a padl na kolena. Ion Zirescu pochopil, jak blízko smrtí byl. Cherl se ho křečovitě chytil, sesul se k zemi a vzhlédl k němu. Jenže na Iona už se dívaly jen skelné, nevidomé, mrtvé oči.

A nad mrtvolou stál Radu. Na tváři měl stále ten divoký, šílený výraz. Vypadal chladný jako noc, pružný a rychlý jako proud řeky. Rychle pozvedl samostříl a vkládal do něj třetí šipku. Nebylo mu však už souzeno vystřelit. Z temnoty za ním se vynořila mohutná postava. Byl to sám Giorga Zirescu. V ruce držel těžký obušek; rozmáchl se a vší silou udeřil Radua do hlavy.

Giorga odhodil obušek stranou a zamračil se na oba oněmělé syny. Potom přejel pohledem ostatní zkoprnělé muže. „Pche! Ještě že za mnou pořád stojí pár pořádných chlapů, když už jsem zplodil tyhle dva sráče!“

„Otče, my -“ zaťal vysvětlovat Lexandru.

„Drž hubu!“ zařval na něj otec. „Myslíš, že nevím, kvůli čemu to celé vzniklo? Samozřejmě že vím! Vzbudil mě totiž jeden z těch mála opravdových přátel! Zaslechl, o čem tady u ohně mluvíte. Zabili jste mu sestra, Magdu! Vlastníma rukama! Šest chlapů na jednu holku! Tyhle dvě mrtvoly, Cherl Fumari a Arlek Bargosi, bratři Ferenczyové Rachi a Laguna.“ Giorga se zadíval na oba muže, kteří uhnuli pohledem a začali přešlapovat z nohy na nohu. „A vy dva, kdo jiný!“ dokončil vůdce a podíval se na své syny.

„Není to celé jen naše vina,“ zavrtěl Ion rozcuchanou hlavou. „To ty jsi nám přikázal najít Frejiho a zabít ho! Radu to věděl, bylo mu to vidět v očích! Určitě v lese našel otcovu mrtvolu. A ta holka... to byla nehoda! Nechtěla podržet.“

Starý vůdce přistoupil blíž k ohni a odkopl stranou mrtvolu Arleka Bargosiho, aby neležela ve žhavých uhlících. Tělo se otočilo na záda a okolím se začal šířit puch spáleného masa. Černá tvář mrtvého prskala a praskala. Giorga tělo překročil a zastavil se nad roztaženým Cherlem Fumarim.

„Pche,“ řekl znovu. „Zatracená práce!“ Potom se otočil k Ionovi: „Pomoz mi s ním.“

Ion mu vyšel vstříc -

- a v ústrety mu vylétla otcova železná pěst. „Už nikdy se mě neopovažuj z něčeho obviňovat!“ Giorga se vztyčil nad zhrouceným synem. „Nikdy mi neodmlouvej! Rozumíš?“

Ion se omámeně podíval na otce, chytil se za krvavá ústa a přikývl.

Giorga také přikývl, podíval se postupně všem mužům do tváře, přimhouřil oči a zamručel: „Teď mě dobře poslouchejte. Řeknu vám, co je třeba udělat.“

Všichni čtyři se kolem něj seskupili a čekali, až se rozmyslí. „Nejdřív vyřešíme tu holku. Kde je?“

Lexandru mu chtěl odpovědět, ale otec ho přerušil. „Ne, nezdržuj mě vysvětlováním. Nechci to vědět. Běžte pro ni, zaneste ji do lesa a tam ji zakopejte. A ať je to pořádně hluboko!“ Přísně se zadíval na oba syny, „Později, až všichni usnou, byste měli udělat totéž s Frejim Lykanem. Najděte ho a postarejte se, ať už ho znovu nikdo nenajde! A Radu? Jestli rána obuškem nestačila, řeka si s ním poradí. Dotáhněte ho k řece, tam, kde je hluboká. Uvažte mu kolem krku provaz, zatížený kamenem, a hoďte ho do vody. Zítra ráno balíme tábor a stěhujeme se zase o kus dál. Až se do těchto končin příště dostaneme, nebudeme si muset lámat hlavy s důkazy. Tak se s celou tou jejich rodinou vypořádáme jednou provždy. A naše ruce zůstanou čisté...“

Ion se zeptal: „Copak nikomu nebude divné, co se s nimi stalo?“

Giorga přikývl. „Asi ano. Takže se to stalo takhle: Radu se zkrátka zbláznil. Každý ví, že byl vždycky divný, tichý a zamračený. Pár lidí zaslechlo, jak se hádal s otcem. Nejspíš se pak za ním vydal do lesa a tam ho zabil. Jeho sestra všechno odhalila a nařkla ho z vraždy. Začal na ni řvát a Magda radši utekla. Radu si uvědomil, že se může vrátit a říct, co ví. Proto se rozběhl za ní. Než však vyběhl z tábora, postavili se mu do cesty Cherl Fumari a Arlek Bargosi. Těm se vyděšená Magda chvíli před tím se vším svěřila. Radu se rozběsnil a zabil je. Na Arleka dokonce vystřelil jako zbabělec zezadu. Potom utekl. Určitě tomu všichni uvěří, vždyť tu leží chudák Arlek se šipkou v krku! A vedle leží Cherl s šipkou v zádech, a hned u jeho mrtvoly ještě leží Raduův samostříl. Přesně tam, kam ho odhodil, než utekl. Bylo u toho hodně svědků: vy čtyři!

A všechno se to seběhlo dnes večer. Detaily už si promyslete sami, já s tím nechci mít nic společného! Žádného z Lykanů však už nikdy nikdo neuvidí, takže vás nemá kdo obvinit ze lži.“

Když Giorga domluvil, Ion a Lexandru se na sebe podívali. Vyměnili si tichý vzkaz. Pro jistotu si promluví také s přidělovačem zásob Borisciem. Nejlepší bude také mu zavřít ústa navždy.

„Na co čekáte?“ rozkřikl se na ně Giorga. „Čím dřív to celé vyřešíte, tím lépe. Než se to dozví ještě víc lidí.“

Všichni čtyři se jako na povel rozešli.

Radu byl po celou tu dobu v bezvědomí. Neměl tušení, že ho hodili do řeky a kámen na krku ho stáhl do bahna a vodních rostlin na dně. Jenže bratři Zireskové už stačili dokonale vystřízlivět a začali být nervózní. Provaz kolem krku mu zavazovali třesoucíma se rukama, a ještě než Radu spadl na dno, rozvázal se. Potom jeho tělo zachytila řeka, vynesla ho k hladině a odnesla po proudu.

Kolem půlnoci ho zanechala na mělčině v jedné zátočině, kde zůstal na zádech a s roztaženýma rukama ležet na bílých oblázcích. Nohama se zachytil o naplavené rostliny a větve, takže ho už řeka nemohla strhnout. Na hlavě si nahmatal bouli, velkou jako slepičí vejce. Ale kromě několika škrábanců a modřin byl vcelku v pořádku. Když o chvíli později vyzvracel všechnu říční vodu, cítil se podstatně lépe. Včerejší večer si pamatoval jen útržkovitě. Vzpomínal si, jak plný touhy po pomstě vraždil muže u ohně, jak ho někdo praštil do hlavy a potom táhl lesním podrostem. Vybavovaly se mu také fragmenty šeptaného rozhovoru. I to však prozatím stačilo. Beztak se teď potřeboval hlavně pořádně vyspat v teple. Jedině tak se mu hlava rychle zahojí.

Podařilo se mu rozdělat oheň a usušit si oblečení. Když se znovu oblékl, udělal si improvizované lůžko z kapradí a trávy. Rychle usnul a prospal i většinu dalšího dne. Celou dobu se snažil zapomenout na svého otce a sestru. Bylo to těžké, přesto se o to pokusil. Rozhodl se, že už nechce mít s lidmi nic společného. Stane se jedním z těch podivínů a samotářů, kteří tu a tam sejdou z kopců do nějaké osady a chvíli posedí u ohně. Jenže ani to Radu nebude nikdy dělat. Bude sedět jen u svého vlastního ohně a už nikdy nechce vidět lidskou tvář.

Život ho naučil, jak ostatní lidé dokážou ublížit, a nepochyboval o tom, že to je u všech kmenů stejné. S tím Radu Lykan odešel od Szganyů na Sluneční straně a vydal se do hor a lesů. Na světě neměl nikoho, jen sám sebe; nemusel se starat o nic jiného než o své vlastní potřeby. A jedinou útěchou mu bylo slunce, měsíc a hvězdy. Poprvé v životě byl svobodný.

Putoval z místa na místo a z území jednoho kmene na území dalšího, jako by pro něho neexistovaly žádné hranice. Rychle si osvojil způsob života v divočině, jako by mu byl předurčený. Postupně se stal divokým stvořením, které si chodilo, kam je vítr zavál. Záměrně po sobě nezanechával žádné stopy a vyhýbal se lidským tábořištím. Zvláště si přísahal, že nikdy nesmí zabloudit do tábora Zireskových Szganyů. Věděl, že pokud se tam objeví, poteče hodně krve. Jejich nebo jeho, rozhodně jí však bude hodně.

Dobře si uvědomoval, jak ho pohled na krev jeho nepřátel těšil a obával se, že by mohl zabíjení snadno propadnout. Zavraždili mu dva milované a dva z nich to odnesli. To by mělo stačit. Ať se Giorga, Lexandru a Ion Zireskové a bratři Ferenczyové dusí ve vlastní šťávě své viny. Když si myslí, že je Radu mrtvý, ať u toho zůstane. Pro ně neexistuje.

Na východě ležela území Hagiho, Tireniho, Mirluových a Lidesciho Szganyů a mnoha dalších kmenů a skupin. Radu často slýchával jejich rozhovory, viděl odraz ohňů na spodní straně nízko letících mraků. Chodil jejich stezkami a všímal si rodových symbolů na hraničních kamenech. Žádný jiný kontakt s nimi neměl. A oni ani neměli tušení, že se plíží kolem jejich tábořišť.

A tak se toulal hvozdy Sluneční strany. Občas se vydal do hor a dostal se až na hranici lesa. Tam se obrátil k západu a prozkoumal některé vrcholky a průsmyky. Už rok, dva a nakonec tři byl úplně sám. Až jednoho dne našel velkou bílou vlčici, která byla uvězněná v suti. A tehdy se stalo něco velmi zvláštního.

Radu měl hlad a nebylo nic jednoduššího než vlka zabít a sníst. Měl dobrý samostříl, který ukradl v jednom táboře, takže ji mohl prostě zastřelit, vytáhnout tělo ze suti a opéct si ho nad ohněm. Sice to byl jenom pes, ale maso je maso a Radu měl hlad.

Jenže pak se podíval do jejich velkých, divokých žlutých očí a rozhodl se, že ji nezabije. Kdysi byl také tak ochromený, spoutaný apatií a zbabělostí Zireskových Szganyů, kteří nenašli odvahu utéci z područí krutého vůdce. Povedlo se mu uprchnout, osvobodit se a přežít. Vlčice byla ochromená jen fyzicky. Z kamení trčela její zlomená tlapa. Bylo jasné, že by se sama neosvobodila. A Raduovi připadalo, že mají hodně společného. Nedokázal jí proto zabít. Byl to vlastně zvláštní paradox. Kdyby ji Radu viděl, jak běží se smečkou, neváhal by a zastřelil ji.

Probojoval se nebezpečnou pohyblivou sutí až k ní a trpělivě ji vykopal. Každým okamžikem se mohl sesunout zbytek skály, který nad nimi trčel, a oba je zasypat. Vlčice se kromě toho mohla kdykoliv rozhodnout obrátit se proti němu a prokousnout mu hrdlo. Avšak hory zatajily dech a nečinily je na pokoji, a stejně tak vlčice zůstala v klidu. Nakonec ji Radu uvázal kolem hrudníku provaz a vytáhl ji ke straně.

V té chvíli se kamenná lavina zachvěla a sesula se dolů ke Sluneční straně.

Možná že vlčice věděla, že jí Radu zachránil život. Tak či tak, nechala si dát zlomenou tlapku do dlahy. Potom Radu ulovil a opekl králíka a fena z jeho ruky přijala pečené maso. Druhý den si Radu říkal, že už nejspíš bude moci chodit a najit svou smečku. Jenže vlčice se belhala za ním.

Proto už ho nikdy neopustí.

Vlčice pomalu sílila, až se nakonec úplně uzdravila.

A od té doby Radu nebyl sám.

V celém Raduově životě byla tato událost jednou z mála hezkých věcí. které se mu přihodily. Kdo mohl tenkrát tušit, že vyústí v to nejhorší, co ho mohlo potkat?

II

Proměněnec

Když Radu spal, zdávalo se mu o otci a sestře. Ve snech dál žili, chodili a mluvili s ním, připomínali mu všechno, co ztratil. Ranní probouzení proto bylo pro Radua vždycky velmi těžké. Vždy si krutě uvědomil, že jsou mrtví a že je sám. Připadalo mu, že kdyby nebylo Zpěvačky (tak vlčici pojmenoval, protože když si večer u ohne pobrukoval, vlčice se k němu přidávala a vyla na měsíc), nejspíš by přišel o rozum. Nebyl by prvním samotářem, který zešílel.

Zpěvačka mu byla neustále po boku, lovila s ním i pro něj. Byla mu kamarádem i rodinou a měl k ní blíž než ke kterémukoli člověku na světě. Kdysi miloval svou matku, která však velmi brzy zemřela, a miloval také svou sestru a otce, jenže ti teď byli také mrtví. I přes přítomnost bílé vlčice stále častěji přemítal nad otcovým a sestřiným osudem a mrzelo ho, že se mu nepodařilo pomstu dokončit. Tehdy se mu zdálo, že dva mrtví za dva mrtvé stačí. Čím dál víc si uvědomoval, že spravedlnosti nebylo učiněno za dost a že by se měl cítit poškozený. Když sedával v kopcích na západě, kde pomalu přecházely v bažiny, a díval se do údolí, zdálo se mu, že vidí ohně Zireskových Szganyů. Přísahal si, že už na západní Sluneční stranu nikdy nevkročí, přesto toužil alespoň jednou se mezi ně vrátit a završit svou mstu.

Vyrostl a stal se dospělým mužem. Měl pevné svaly a stále byl štíhlý a pružný jako mladý strom. Kromě toho byl rychlý jako šipka ze samostřílu a lovil stejně dobře jako jeho vlčice. Často uvažoval, jak vykrmení a líní teď Ion a Lexandru Zireskové musejí být, stejní jako jejich odporný otec Giorga. A jak na tom asi jsou vysocí, hubení uhrovití bratři Ferenczyové, Rachi a Lagula? Radu doufal, že Giorga už je po smrti. Paradoxně však věřil, že dvojčata i Ferenczyové ještě žijí. Vždycky když mu hlavou začaly vířit podobné úvahy, rozeběhl se se Zpěvačkou a několik hodin lovil, aby přišel na jiné myšlenky.

Nakonec už měl horských výšin dost. Jejich majestátnost ho uchvacovala, ale bál se příliš pohlížet k západu. Proto se rozhodl vydat se objevovat nové kraje; nížiny daleko na západě ještě nebyly lidmi příliš probádané. Radu si říkal, že tam musí být ráj na zemi. Z dálky krajina vypadala zelená a úrodná, se spoustou ptactva a zvěře, která nikým nerušena běhá po lesích a křišťálové vody jsou určitě plné velkých ryb.

Radu snil o hustých, mlžných lesích, ve kterých žil jako chlapec. Ve vzpomínkách se znovu procházel mezi stromy spolu se sestrou, otcem a matkou - navzdory faktu, že jeho matka, zemřela, když se Magda narodila. Proto se vydal zapomenutými szganskými stezkami do neznámých krajů. Jistě, raději by šel do krajiny svého dětství a mládí, i když bylo tak nešťastné, ale ze zřejmých důvodů to nebylo možné. Byl vyděděncem, ale alespoň si byl jistý, že ho nikdo nehledá a neusiluje mu o život. To by se změnilo, kdyby se objevil na Zireskově území. Proto se vydal do neznámých, neúrodných nížin, i když nevěděl, co ho tam čeká.

Zpočátku se vše zdálo v pořádku. Radu našel několik říčních kaskád a vodopádů. Prudká voda po staletí vymílala skalní podloží a dala tak vzniknout hlubokým jezírkům, ve kterých se s vlčicí koupali. Ve vlhké půdě kolem vodopádů bujně vzkvétaly popínavé rostliny a všelijaké neznámé, křížené květy. Lesy mezi černými, zvětralými vrcholky měly dostatek tepla ze Sluneční strany, proto byly husté, šťavnaté a plné života. Jakmile se však Radu se Zpěvačkou vzdálili od Sluneční strany, vše se náhle změnilo.

Slunce jim nepřestávalo svítit nad hlavou, ale mlha, vypařující se ze země, už nebyla průhledná a stříbrná. Byla temná a zatuchle páchla. Keře rostly stále stejně bujně, ale nic tu nekvetlo. Noci byly chladné a Zpěvačka začala být podivně neklidná. Radu si myslel, že to je proto, že se vzdalují od Sluneční strany, a proto se při nejbližší příležitosti zase stočil k jihu. Na úrodné lesy už ale nenarazil; místo nich začaly skály přecházet v rozlehlé bažiny. Nebyl tam žádný zelený ráj, ve který Radu doufal.

Kam až oko dohlédlo, rozkládalo se bažinaté území, plné popadaných, hnijících kmenů stromů a houževnatých, našedlých keřů. Pára stoupající z bahna nevěštila nic dobrého. Pod nohama jim skákaly kvákající žáby a běhaly rychlé ještěrky, ale nikde nezahlédli žádného savce, na které byli zvyklí ze Sluneční strany. Jen občas narazili na černou mršinu, která se rychle rozkládala a splývala s okolním bahnem. Vypadalo to tam jako na úplně jiné planetě nebo jako někde v záhrobí.

Na kraji bažiny rostly velké houby, černé jako tér, které jim praskaly pod nohama a prášily kolem sebe oblaka rudých spor a odpudivého zápachu. Zdálo se, že otravují okolní vzduch, a Radu si instinktivně ovázal nos a ústa kusem látky, jenže Zpěvačka chodila po čtyřech, vdechovala vzduch plný výtrusů a občas se napila kalné vody. Když se začal terén mírně zvedat, narazili na zablácenou, poraněnou lišku s kalným pohledem. Bylo jasné, že umírá.

Radu nechtěl plýtvat šipkami, přesto mu bylo toho ubohého vyčerpaného zvířete líto a toužil ho ušetřit trápení. Za ty dva roky se mu podařilo Zpěvačku do jisté míry vycvičit, takže pro něj často lovila. Proto jí řekl jen: „Jdi!“ To byl rozkaz k zabití.

Vlčice skočila do bahna a vrhla se na lišku, aby ji jediným stiskem čelistí zardousila. Chytila ji do zubů, zatřásla s ní a odhodila mršinu stranou. To by mělo stačit. Jenže v té chvíli došlo k něčemu naprosto nečekanému. Liška rozevřela doširoka čelisti a ohnala se po Zpěvaččině čenichu. Chvíli bylo vidět jen stříkající bahno a čenichy s vyceněnými zuby, které se do sebe zaklesly. Radu stál na kraji bažiny a díval se. Zdálo se mu, jako by něco z liščí tlamy vniklo do mordy vlčice. Nebo snad Zpěvačka vytrhla lišce jazyk a spolkla ho? Ať to bylo cokoliv, znamenalo to konec zuboženého zvířete. Z tlamy se mu vyřinula rudá sprška, padlo do bahna a vypustilo duši.

Pro Zpěvačku to však ještě neskončilo. Vyskočila na pevnou zem, začala se otřepávat, kašlat a dusit se a vyskakovala do vzduchu. Nakonec padla k zemi. V bezvědomí ležela na boku a těžce oddychovala. Po chvíli se její dech utišil a jen slabé bušení srdce Raduovi prozrazovalo, že ještě žije.

Nešťastný muž seděl na kraji bažiny s hlavou vlčice na klíně. Zpěvačka nic nevnímala a z tlamy jí padal jazyk. Byla jen malá naděje, že nezemře. Radu si ji přehodil přes ramena a odnášel ji pryč z toho strašného místa. Asi po hodině se vlčice osvobodila a brzy se zdála být úplně v pořádku. Bohužel to bylo jen zdání...

Celé odpoledne a večer procházeli podivnou krajinou, ale nakonec toho měli dost. Radu zamířil na jih a mírně k východu, aby obešel Bariérové pohoří na Sluneční stranu. Tímto směrem by dříve či později došel na území Zireskových Szganyů, ale rozhodl se, že radši ještě před tím vyjde zpátky do hor, aby unikl pokušení.

Přízračný soumrak konečně přešel v temnou, dlouhou noc. Kolem se rozkládala neznámá krajina plná netušených nebezpečí a bažiny, nad kterými se vznášela mračna komárů a jiných podivných okřídlených stvoření. Radu si radši našel jeskyni na úpatí hor a rozdělal před ní oheň. Snad tím odežene kousající hmyz a noční dravce. Když se připravoval ke spánku, všiml si, že je vlčice podivně odtažitá.

Na zamlženou oblohu se vyhoupl žlutý kotouč měsíce a z horských výšin se až sem neslo vzdálené oslavné vytí. Zpěvačka zvedla čenich a v očích se jí zableskla vzpomínka, přesto na zpěv svých šedých bratrů neodpověděla. Radu si pro sebe zamumlal pár tichých tónů, jak byl zvyklý na neznámých místech. Zpěvačka se však nepřidala ani k němu; z dlouhé měkké tlamy ji neuniklo jediné zavytí nebo zakňučení. Raduovi se to zdálo divné, ale pomyslel si, že vlčice má nejspíš jen špatnou náladu. Což bylo na tomto místě jen pochopitelné.

V noci se Radu několikrát probudil, aby přiložil na oheň pár větví a protáhl si nohy. Přitom zjistil, že je Zpěvačka vzhůru a mlčky zírá do tmy za tančícími plameny. Občas přitom hluboce, takřka neslyšně zakňučela, podrážděně pohodila hlavou a zahrabala přední packou do země.

Ještě podivnější bylo, když ji Radu našel ležet těsně u sebe. Ležela na břiše, tlapy natažené směrem k němu a zírala na něho svýma horečnatýma žlutýma očima. Radu se rozhodl, že pro všechny případy raději zůstane vzhůru. Seděl u ohně až do úsvitu a pak se v šeru pomalu vycházejícího slunce rychle vydal k vrcholkům hor. Byl upřímně rád, že má noc za sebou.

Noci na Hvězdné a Sluneční straně jsou velmi dlouhé, dny jsou však ještě delší. Radu procházel naprosto neznámou krajinou. Zvětralý skalnatý terén byl značně nejistý a on musel našlapovat velmi obezřetně. Za každou planinou, kterou přešel, se zdála být ještě vyšší hora než ta, kterou před chvílí zdolal.

Rozhodl se, že hory nebude obcházet, ale přejde nižší vrcholky při okraji pohoří, takže na Sluneční stranu se dostane mezi známými kopci. Cesta však byla velmi nebezpečná a zrádná, mnohem obtížnější než ta, kterou před nedávnem scházel k bažinám. Na Sluneční stranu dorazil až navečer, po několika odpočincích. Tehdy zjistil, že se nenachází tak vysoko v horách, jak původně zamýšlel.

Kraj postupně halil soumrak. Matná oranžová záře právě zapadlého slunce pomalu bledla nad rozpálenou pouští, jen nad jižním obzorem byl ještě vidět pruh ametystové oblohy, která výš přecházela do temné indigové, na níž se postupně rozsvěcely první hvězdy. Nad Hvězdnou stranou už byla obloha černá jako smůla a hvězdy na ní jiskřily jako krystalky ledu. Pláně Hvězdné strany však Radu neviděl, protože mu ve výhledu bránilo Bariérové pohoří. Vzduchem začali létat první malí netopýři ze Sluneční strany, třepetali se soumrakem a lovili. Občas jim cestu zkřížil některý netopýr většího druhu. Noční oblohu prosvětlily první ohně v roztroušených tábořištích Szganyů a až k Raduovi donesl teplý vítr náznak vůně pečícího se masa.

Raduovu duši zaplavil těžko popsatelný stesk a pocit osamění. Cítil, jak moc by zase chtěl být mezi lidmi - ale mezi dobrými lidmi, opravdovými bratry, kterým by mohl věřit. Zároveň však věděl, že se jim musí za každou cenu vyhnout, protože území, které se pod nim nejspíš rozkládá, patří Zireskovi. Přesto však toužil zase někdy posedět v záři a teple táborového ohně, zakousnout se do šťavnaté pečínky, ze které by mu kapal na bradu tuk, a pak maso spláchnout džbánkem dobrého szganského vína. V srdci také cítil temnou touhu spatřit ve světle hvězd vyděšenou tvář některého ze svých nepřátel. Iona nebo Lexandra, nebo třeba Rachiho a Lagulu? Jak rád by zaslechl zasvištění šipky ze samostřílu jejich směrem... Mysl měl plnou směsice stesku, marných přání a zloby. Věděl však, že jestli se jim poddá, bude to pro něj mít strašné následky. Už by nebyl jenom samotářem, stal by se doživotním psancem.

Nebylo by to nakonec lepší? Ne, protože by se v očích lidí stal pronásledovaným vrahem, ne spravedlivým mstitelem nešťastných mrtvých. Když Radu vzpomínal na svého otce a sestra, vždycky v jeho představách plakali a jemu se chtělo plakat také.

Proto nakonec pustil myšlenky na pomstu z hlavy a vydal se nahoru do hor, dokud ještě bylo trochu světlo. Zpěvačka šla jako vždycky s ním, ale Radu ji téměř nepoznával. Když něco ulovila, nechávala si kořist pro sebe a také se už od něj nenechala obejmout nebo pohladit. Pokaždé, když se o to pokusil, začala couvat a cenit zuby. Ať už se mezi nimi stalo cokoliv. Radu věděl, že to nebyla jeho vina.

Stalo se to velmi rychle. Radu se utábořil v hluboké proláklině. Byla to vlastně jáma po velkém balvanu, který se uvolnil z podloží na vysokém útesu zvedajícím se nad kopci podhůří. Prohlubeň nebyla skutečnou jeskyní, ale bylo v ní sucho a kdyby začalo pršet, Radu se v ní mohl ukrýt. Uložil se na suchý vřes a jako pokrývka mu sloužila vyčiněná kůže. Normálně by si k němu lehla Zpěvačka a zahřívala by ho, ale vlčice už to delší čas nedělala a popravdě řečeno, ani Radu už u ní nechtěl ležet příliš blízko. Změnila se, v očích se jí zvláštním způsobem lesklo a uši měla často přitisknuté k hlavě.

Došlo k tomu, když spal.

Probudil ho jakýsi zvuk; zakňučení, zavrčení nebo zakašlání - ať to bylo cokoliv, dělala to Zpěvačka. Radu se posadil na lůžku a polekaně se od vlčice odtáhl... Zděšeně zíral, jak jí zmítá boj mezi oddaností svému lidskému příteli a neznámými city. Připlížila se k němu, potom zase couvla a zakňučela, jako by ji něco bolelo. Vzápětí ji k němu zas něco přitáhlo, přikrčila se a vycenila zuby, z tlamy jí tekly sliny. Radu pochopil, že v něm nejspíš vidí kořist, a přitom si ho stále pamatuje jako pána a kamaráda. Zdálo se, že ji něco nutí k agresivitě a ona proti tomu bojuje vší loajalitou, která v ní ještě zbyla. Napadlo ho, že její muka nejsou nepodobná těm jeho: I on toužil po krvi lidí, a přitom si pamatoval okamžiky, kdy k němu bylí lidé dobří. Zpěvačka ho chtěla zabít, ale zbytky dřívější lásky, kterou k němu cítila, jí v tom bránily.

Radu Lykan vložil šipku do samostřílu a srdce se mu sevřelo žalem nad tím, co musí udělat. Litoval svou starou kamarádku, ale bylo mu jasné, že Zpěvačka zešílela a jejich přátelství je konec. Bude lepší, když ji zabije a ušetří ji tak trápení... stejně jako ji kdysi nechal zabít lišku v bažinách.

Namířil jí doprostřed čela - chtěl se jí trefit přímo do mozku a skoncovat to co nejrychleji. Věděl, že nesmí minout Zpěvačka už byla mnohokrát svědkem toho, jak je jeho zbraň smrtící, přesto se plížila blíž a blíž. Skoro jako by ho prosila, aby ji zabil. Po celou dobu na něho upírala oči, oči, které tak dobře znal, a přesto byly jiné. Už byla téměř u něj, oči jí svítily jako žluté lampy. Pak otevřela mohutné čelisti...

„Sbohem kamarádko,“ řekl jí Radu a stiskl spoušť.

V té chvíli Zpěvačka zaútočila. Šíp ji zasáhl ve skoku a zavrtal se jí do mozku. Vlčice se zkroutila a spadla Raduovi na prsa. Tlamu přitom měla doširoka otevřenou a Radu s údivem zahlédl, že se jí v ní cosi pohnulo! Příliš pozdě si vzpomněl na zraněnou lišku v bažině: Tenkrát z její tlamy přešlo něco do tlamy vlčice, něco, co pokládal za ukousnutý jazyk.

Teď to bylo stejné. Ve vlčí tlamě se mrskalo lesklé, černé, zvlněné tělo pijavice. Vzepjalo se a skočilo mu do obličeje. Radu pochopil, že to není žádný jazyk! Bylo to živé a zjevně to cítilo a myslelo. A pohybovalo se to rychlostí blesku!

Pijavice totiž vycítila nového, lepšího, silnějšího a inteligentnějšího hostitele!

Radu nedokázal zavřít ústa. Ztuhl, naprosto ochromený hrůzou. Bylo to, jako by si ukousl příliš velký kus jablka a začal se dusit. Jenže ta odporná věc nebylo žádné jablko. Vlezlo to do něj hlavou napřed, háčky se to zachytilo jazyka a krku a centimetr po centimetru se to soukalo hlouběji. Raduovi se zvedal žaludek a začal se dávit, ale ta věc po chvíli zmizela někde v něm a on se mohl znovu nadechnout. Rozkašlal se, pak horečně lapal po dechu a třel si krk. Po chvíli se trochu vzpamatoval, vyskočil na nohy a šílený hrůzou se snažil vyvolat zvracení. Musel se parazita zbavit za každou cenu! Ten to však dobře věděl.

Radu se nikdy nedozvěděl, co vlastně parazit s jeho tělem udělal, ale než omdlel, uvědomil si, že přesně to se stalo Zpěvačce. Nesnesitelná bolest ho nakonec milosrdně připravila o vědomí a on zažil totéž, co kdysi jeho vlčice na kraji bažiny.

A když se probudil, cítil se stejně jako Zpěvačka po probuzení. V hrdle jej pálilo, jako by ho měl rozdrásané a plné modřin a škrábanců: ty mu způsobila pijavice, když se mu soukala do těla. Radu si uvědomil, že nešlo o žádnou noční můru, kterou mu navodila vzpomínka na bažiny. Bylo to skutečné! Nějaký děsivý živočich opustil Zpěvaččino tělo a vlezl do něj! A on ho měl stále v sobě, skrýval se mu někde v útrobách! Přesto ho necítil a nemohl mu ani nic udělat a zbavit se ho. Stejně jako liška a po ní Zpěvačka, Radu se stal hostitelem parazita.

Přirozeně ho napadlo, že se jedná o nějaký velký druh tasemnice, které občas mívali Szganyové v jeho rodném táboře. Radu dobře věděl, jak se tasemnice zbavit. Mnohokrát vídal, jak nakažení přestali jíst, postili se až skoro na hranici smrti hlady. Když byli jen kost a kůže, nechali se s otevřenými ústy svázat a ostatní pak tasemnici z jejich těla vylákali na zapáchající shnilé maso nebo rybu. Jenže něco takového člověk nedokázal sám. Radu si uvědomoval, jak strašný pocit to musí být, když ten odporný živočich vylézá z krku, a jak silné nutkání musí člověk mít, aby se do něj hrůzou zakousl. Jenže to by znamenalo zmaření veškeré dosavadní snahy. Stačilo, aby člověku v těle zůstal jen jediný článek tasemnice, a po čase z něj vyroste nový červ. Tasemnice, které Radu viděl, byly poměrně tenké a článkované - určitě by nebyl problém je překousnout.

Jeho parazit však byl jiný, to mu bylo jasné, i když nevěděl jak. Prostě to cítil. Cítil v sobě zlovolnou inteligenci a věděl, že parazit myslí. Bylo to jiné myšlení než divoké instinkty zvířat, které znají jen lovecké a sexuální pudy, a také to bylo jiné než vyšší lidská inteligence, vedená snahou o přežití a uvědoměním si vlastní smrtelnosti. Parazit dokázal využít ve svůj prospěch jak liščí vychytralost, tak lovecké instinkty vlka. Stejně jako lidskou inteligenci! Přesto v sobě neměl nic lidského nebo inteligentního.

Tyto myšlenky se přehnaly Raduovi hlavou těsně po probuzení. Jen stěží mohl tušit, že mu plně nepatří a že nevycházejí jen z jeho mozku. V jeho tele totiž začínalo docházet k dramatickým metamorfním změnám. Zmutovaná DNA pijavice se začínala spojovat s jeho myslí, krví, kostmi, s celým jeho tělem. Parazit s ním brzy úplně splyne, a přestože si Radu bude stále připadat svým vlastním pánem, skutečnost bude naprosto jiná.

Pijavice byla naprosto chladná a bezcitná, proto v něm potlačovala všechno lidské a dobré; naopak zdůrazňovala vše chladné a kruté. Byla zrádná, a proto mu postupně z duše vyrve všechno, co připomíná lásku nebo soucit, naopak posílí primitivní emoce, jako je chtíč, chamtivost a nenávist. Parazit lpí na životě, proto i Radu bude vždy lpět na tom svém. Pijavice mu proroste pateří a všemi orgány těla a postará se o dokonalou proměnu. Neexistuje způsob, jak se ji zbavit. Není na ní žádný lék, žádný lidský prostředek. Radu představoval nejvyšší životní formu, se kterou se kdy pijavice setkala a po které pátrala od doby, kdy se vyvinula v těle lišky z jedovaté spory. Radu se jí nezbaví do konce života.

Pijavice byla věčně hladová a dokázal ji nasytit jen samotný zdroj života, rudá pulzující krev, která kolovala živočichům v žilách. Jenže lidé mají krve omezené množství. Když jí ztratí příliš mnoho, zemřou. Proto se Radu musí živit cizí krví; jeho vlastní pijavice by jej jinak vysála zevnitř.

To je věčné prokletí upírů, kteří teprve přicházeli na Hvězdnou a Sluneční stranu v čele se Šejtánem Nenarozeným. Radu o nich však ještě nic nevěděl.

Ale brzy je pozná...

Konečně se rozbřesklo. Radu se cítil velmi špatně. Vynesl Zpěvačku z jeskyně, hodil ji do pukliny ve skále a naházel na ni kameny. Obvykle by pro něj tato práce neznamenala větší námahu. Dnes mu to však připadalo, jako by celý den těžce pracoval. Věděl, že by měl vyrazit na lov, aby se mohl najíst výživného masa, a připravil se na boj s nemocí. Jenže slunce ho pálilo jako nikdy předtím. Na kůži mu vyskákala rudá vyrážka a chlupy na pažích mu začaly křehnout, jako by je žár spálil na popel. Snažil se jít se sluncem v zádech, ale ani tak nebyl schopen lovu. Bylo mu jasně, že je nemocný. Věděl, že v sobě má parazita a tohle jsou zřejmě následky. Kdykoliv na ten hnus pomyslel, ještě se mu přitížilo.

Vyhledal malé jezírko s vodopádem a chladil si v něm drsnou, spálenou kůži. Potom si nabral vodu do láhve a posbíral oblečení. Na zpáteční cestě zahlédl králíka, který ve stínu stromu okusoval trávu. Byl to tak snadný cíl, že ho i v tomto stavu trefil. V jeskyni se na něj vrhl a lačně trhal syrové maso.

Nebylo to poprvé, co Radu jedl syrově maso, většinou když dlouho pršelo, tráva byla mokrá a jemu se nepodařilo rozdělat oheň, nad kterým by si kořist opekl. Při takových příležitostech úlovek jen stáhl z kůže a pustil se do něj bez úpravy. Po boku měl Zpěvačku, která se postarala o zbytek kořisti. Jenže tentokrát pro to neměl žádnou omluvu. Den byl horký a suchý, Radu měl dost křemenů a mohl si tedy králíka bez větší námahy opéct. Přesto měl chuť na krvavé maso. Snad za to mohl jen spěch a hlad.

Nebo něco jiného...

Radu usnul a velice dlouho spal. Ještě nikdy v životě nenaspal tolik hodin - nikdy předtím a nikdy potom. Byl to spánek proměny. Během něj se v něm pijavice mohla lépe uhnízdit a splynout s ním. Přešlo do něho i něco z liščí vychytralosti, ne však mnoho, protože pijavice neměla příliš času s liškou splynout. Mnohem více se toho přeneslo z bílé vlčice. Pijavici se totiž zalíbila její síla a krutost, její divoké smysly, silné tělo, rychlost a hbitost. Zpěvačka byla nočním živočichem, který lovil menší zvířata, jedl syrové maso a pil teplou krev.

A tento muž znal mnoho dalších věcí! Má v sobě něco, co neměla ani liška, ani vlčice. Byla to lidská mysl, která dokáže krotit pudy, může si říct: ,Teď ne!´ a ,Později!´. Dokáže krotit touhy a potřeby těla, kterým se obvykle nižší živočichové bez uvažování poddávají. Člověk se ovládá a promýšlí své činy. Proto bude pijavice schopná ovládat a kontrolovat jeho.

Stejně jako Radu vycvičil Zpěvačku, pijavice si vycvičí jeho. Spal a ve spánku sebou divoce zmítal celý den, zatímco se mu parazit zavrtával do mozku. Zdály se mu živé sny a Radu z nich čerpal poučení.

Rozhodl se, co udělá.

Radu se probudil za večerního šera a byl zase ve své kůži. Alespoň si to myslel. Protáhl se na posteli z vřesu a cítil, jak pružné má náhle klouby. V krku už ho nebolelo a necítil ani loupání v kostech. Zmizelo všechno, co mu vždy po ránu připomínalo strasti jeho nepohodlného osamělého života. Cítil se zdravě a vyrovnaně, tak dobře jako nikdy předtím. Byl jako vyměněný. Jako by měl nové tělo. Bylo to proto, že se stal více než člověkem. Nebo méně?

Než usnul. Radu se vyprázdnil v sousední jeskyni; podvědomě cítil, že zápach odežene veškerá zvířata. Nic takového ještě nikdy neudělal Zpěvačka to občas dělávala, jenže byla přece zvíře! Radu si uvědomil, že jeho vlčice už nežije, a zatímco se oblékal, vzpomínal na ni a bylo mu smutno.

Natáhl na sebe krátké kalhoty sešité z kusů kůží. Byly mu velké, zřejmě během nemoci zhubl. Přesto neměl hlad. Pásky sandálů ho tlačily do pat a vesta mu byla příliš krátká a malá přes prsa. Všiml si, že mu na rukou vyrašily dlouhé černé chlupy. A k jeho údivu mu rostly i na dlaních! Kromě toho měl delší, pevnější a tmavší nehty, které se na koncích kroutily jako drápy šelmy.

Jak dlouho proboha spal? Musel být v bezvědomí. Vždyť se nemohl takhle změnit za jedinou noc! Zřejmě to byly přirozené následky nemoci. Zhubl a nehty mu narostly, protože je dlouho nepoužíval. Chlupy se mu zřejmé běžným nošením obrušovaly, a proto je měl teď tak dlouhé. Spánek mu však přišel k duhu, to bylo jasné. Cítil v sobě takovou energií, takovou radost ze života!

V té chvíli Raduovy myšlenky zmrazilo slabé, vzdálené vytí - vytí z náhorních plošin a průsmyků, jak jeho šedí bratři tam nahoře spustili svoje serenády na oslavu nádherného úplňku plujícího ztemnělou oblohou. Ale...

Jeho šedí bratři? Proč o vlcích přemýšlel jako o svých bratřích?!

Radu se tím však dlouho netrápil. Znovu se poddal radosti ze života a nové energii, a zároveň pocítil touhu, která neměla s lidskými instinkty nic společného. Měl chuť zažít vzrušení, jaké cítí divoká zvířata při lovu, při pronásledování kořisti a při zabíjení. Jenže netoužil po krvi zvířat. Cítil, jakou má chuť na krev stvoření stejných jako on. Měl chuť na lidskou krev! Na krev lidí, kteří kdysi bývali jeho druhy. A tam na západě, pod horami, se rozkládá území Zireskových Szganyů.

Zastavil se v ústí jeskyně a zavětřil. Cítil své vlastní exkrementy. Byly černé. Černé od krve snědeného králíka. A také od něčeho jiného? Je možné, že dokázal pijavicí strávit? Že se jí dokázal zbavit? To nejspíš ne. Jenže jak to, že tak velkou věc v sobě necítí? Zamračil se a pak pokrčil rameny. Co se stalo, stalo se. A co se má stát, to se stane.

Jenže vysoko v horách zase zavyli jeho šedí bratři a Radu náhle zvrátil hlavu a začal výt s nimi. Byl to skvělý pocit, stejně skvělý jako noční vánek, který cítil po těle. Zastavil se u jezírka, aby se napil; poklesl na všechny čtyři a chlemtal vodu. V měsíčním světle zahlédl svůj odraz na hladině a ani ho nepřekvapilo, že má trojúhelníkové oči, které žhnou žlutým, divokým svitem a že se na sebe šklebí krutým, vlčím úsměvem. Cítil nad sebou měsíční paprsky a náhle mu bylo vše jasné, všechny otázky byly vyřešeny. Vzpomněl si na své nedávné sny plné pomsty a věděl, že přišel jeho čas. Přijde mezi ně jako člověk, aby ho poznali a pochopili, proč se vrátil.

Radu sestoupil z hor. Počínal si stejně jistě a svižně jako vlk, a zároveň mu zůstaly schopnosti člověka. Lezl hlavou napřed, s břichem těsně u země, a když se ocitl na nebezpečné suti, zaryl ruce a nohy do země, aby po ní nesjel ze svahu. Na rovném terénu se zase napřímil a běžel rychle se schýlenou hlavou. Když se mu do cesty postavila skaliska, využíval lidské schopnosti šplhat. Po celou dobu se držel pokud možno ve stínech. Jeho oči se tmě dokonale přizpůsobily; viděl stejně dobře, jako za dne. Nebo ještě lépe, protože byl Vampýrem! Jenže to slovo on ještě neznal a neměl ani tušení, co znamená.

Minula první čtvrtina noci a Radu už byl v podhůří. Noc byla temná, prozářená pouze světlem hvězd. Měsíc před chvílí zapadl za obzor a to bylo dobře. Už k sobě Radua nepřitahoval a on se mohl lépe soustředit. Byl by zase sám sebou, nebýt svého symbionta. A pijavice s ním skutečnu žila v symbióze, protože si od něj nejen brala, ale také mu něco dávala. Kdyby se Radu zranil, upír by ho vyléčil. Pijavice mu propůjčovala sílu osmi nebo devíti mužů, v případě nutnosti i deseti. Skoro se nemohl unavit a dá se říct, že byl nesmrtelný! Kromě nečekaného, skutečně vážného zranění a nebo nákazy, jako je například lepra, jej jeho parazit dokázal ze všeho vyléčit.

Radu ale zatím nic z toho nevěděl, všechna tato tajemství teprve bude muset odhalit. Všechno, co si uvědomoval, byly fyzické pocity. Cítil se lépe, byl rychlejší a krutější než kdy dřív, v těle mu plál vnitřní oheň. Věděl, že je mocnější než dosud a že má sílu napravit všechny křivdy.

Musel se pomstít Zireskům a Ferenczyům!

A tyto myšlenky předal pijavici. Byla to součást jejich nevyslovené, nikdy neuzavřené dohody. To, co dělal pro sebe, dělal zároveň i pro ni. Radu uměl zabít a teď se musí naučit, jak si vraždění vychutnat Jeho život až dosud ovládal strach a nenávist. Ode dneška to bude právě ta nenávist, kterou pijavice zdesetinásobí a s jejíž pomocí bude rozsévat strach. Jeho lidské city byly potlačené a místo nich ho ovládaly násilnické choutky, které jsou běžnému člověku naprosto neznámé. Cítil to v krvi. Byl Vampýr!

Nejpozoruhodnější však bylo to, že ani jeho pijavice nic z toho netušila. Všechno, co instinktivně ,věděla´ bylo to, že její hostitel je silný a že díky němu žije. Jediné, co pijavice měla, byla schopnost metamorfózy, zběsilá touha po životě a neuvěřitelný hlad. Živila se jedině krví, a proto Radu cítil nutkavou touhu zabíjet. I kdyby měl v budoucnu zabít vše živé, co se mu postaví do cesty, musel tu touhu vyslyšet.

Radu se opatrně blížil k tábořišti Ziresků. Věděl, že v lese hlídají ochočení vlci, které lidé vychovávali a cvičili od útlého věku. Byli tiší, ale určitě ve střehu. Věděli, že nesmí štěkat, aby vetřelce nevyplašili. Obklíčili ho a potom vytím či kňučením přivolali pány. Kdyby se vetřelec rozhodl bojovat, prokousli by mu šlachy v kolenou a rozštěkali by se, aby přiběhli lidé.

Jenže Radu se jich nebál. Cítil, že vlkům rozumí. Věděl, že si s nimi poradí, stejně jako si poradil se svou velkou bílou divokou vlčicí. A možná že teď se s nimi domluví ještě lépe než kdysi se Zpěvačkou.

Když ho přišli očichat, Radu zůstal stát ve stínu stromů a vztáhl k nim ruce - a oni mu je přišli olízat! Jeden začal kňučet, ale Radu ho jemně umlčel. Postupně se všichni vlci uklidnili. Radu cítil, že se ho bojí, a přesto ani nehlesnou. Bylo to totiž v době, kdy v lesích západní Sluneční strany ještě Vampýry neznali. Občas sice přišel nějaký tulák k Zireskové ohni a vyprávěl strašidelné povídačky, ale lidé jím příliš nevěřili. Neměli ani tušení, jaké stvůry se množí ve vysokých hradech na Hvězdné straně, a nevěděli, že už začínají lovit ve východních lesích, Proto Zireskovi Szganyové své vlky ještě necvičili na stvoření, jako byl Radu. Začnou s tím teprve po dnešní noci.

Vlci se částečně ujistili, že Radu není nebezpečný. Nechal je rozutéct po lese a vykročil k táboru. Nebylo pozdě a u hlavního ohně ještě bylo několik mužů. Radu moc dobře znal jejich zvyky a věděl, kde najít maringotku starého Giorgy. Vždy ji stavěl na kraj ležení. Jestli ještě vůbec ten starý tlustý zmetek žije! Nejspíš to nebylo příliš pravděpodobné, když se vezme v potaz jeho obžerství, záliba v pití a prchlivá povaha. Jestli ještě nezdechl, Radu věděl, že jeho dny - či spíše hodiny - jsou sečteny. Zemře ještě tuto noc! A Raduův otec ho přivítá v pekle!

Radu se zastavil mezi stíny a zamyslel se. Připadalo mu příliš troufalé prostě přijít, zabušit na Giorgovy dveře a vyčkat, až vyjde ven. Co když se dědek podívá škvírou ve dveřích, něco vytuší a začne řvát? Noc byla velmi jasná, hvězdy dnes nezvykle silně svítily. Mnohem lepší by bylo, kdyby na zem padla jemná mlha. Utlumila by Raduovy kroky i všechny podezřelé zvuky. Kdyby se ze země a listí začala vypařovat vláha, kterou nasály během dne, zahalila by mlha celý tábor. Jenže nic takového stromy ani země nemohly na povel udělat. Nebo snad ano?

Na jiné planetě by bylo něco takového pokládáno za důkaz čarodějnictví. Za něco nadpřirozeného. A v Raduově světě možná také. Přesto i na Zemi docházelo k podobným podivným úkazům. V Tibetu žijí mniši, kteří dokážou usnout ve studené vodě, která zmrzne na kus ledu, a vzápětí jsou schopni vyvinout tolik tělesného tepla, že sníh rázem roztaje. Světlušky si dokážou rozsvítit v těle miniaturní lampičku, o kterou se nespálí a která přiláká partnera. Někteří živočichové dokážou spát dlouhé měsíce zimním pánkem zatímco jiní by zcela jistě zmrzli. Radu o ničem takovém neměl ani tušení jen cítil,jak obrovská síla se v něm zrodila.

Radu se mohl snadno stát jakýmsi katalyzátorem. Byl v lese cizorodým prvkem, jeho tělo už nebylo lidské, a proto dokázal změnit přirozený chod věcí. Cítil, jak v něm kypí moc. Věděl, že to, co si přeje, dokáže silou vůle i navodit! Začal vydechovat mlhu a přinutil les, aby vypařoval vodu.

Metamorfní schopnosti pijavice mu pomohly otevřít póry, ze kterých začala vytékat mlha, jako by to byl suchý led. Začal zhluboka dýchat a z úst mu proudila zlovolná vlhká pára, která padala na okolní stromy a na zem a nutila je, aby začaly vypouštět vláhu! Radu se zahalil mlhou, natáhl ruku a zabušil na proutěné dveře Giorgovy maringotky,

„Hm? Kdo to je?“ Radu okamžitě poznal ten nabručený, zvučný bas. Starý Zirescu tedy ještě žije. „Co se sakra děje? Copak mě nenecháte ani vyspat?“ Radu uslyšel šramot. Otevřelo se malé zamřížované okénko a v něm se objevila opuchlá vousatá tvář, která mžourala ven zarudlýma očima. Radu stál na spodním schůdku maringotky a díval se jinam. Obtáčela ho jemná mlha, takže ho Giorga nemohl poznat. Přesto zahlédl jeho kožené, obnošené oblečení a bylo mu jasné, že to je nějaký tulák.

„No?“ vyštěkl nasupeně Giorga. „Chceš mě požádat o pohostinství? Proč s tím otravuješ mě? U ohně jsou určitě nějací chlapi. Tak běž žebrat tam.“ Giorga byl nejspíš opilý. Radu zřetelně cítil jeho dech, páchnoucí po slivovici. Musel jednat rychle, než starý vůdce stihne zabouchnout okenici.

„Nepřišel jsem se o nic prosit,“ řekl. „Naopak vám chci pomoct.“ Radu se snažil, aby ho nebylo poznat po hlase. Což nebylo ani tak obtížné, protože jeho hlas zněl jako vrčení. „Giorgo Ziresku, přišel jsem tě varovat. Jenže o tom nechci mluvit zrovna tady...“ Radu se rychle rozhlédl, jako by se bál, že ho může někdo zaslechnout. „Pusť mě dovnitř a já ti řeknu, co strašného se na váš kmen chystá.“

„Jaké varování?“ vydechl starý muž. „O co jde?“ A ostře poručil: „Tak mluv, chlape, a možná tě pak vyslechnu uvnitř!“

Radu se narovnal, stále však odvracel tvář. „Nejsem z tvého kmene, Giorgo, takže se mnou nemluv jako s nějakým poskokem. Jsem samotář a tulák, to ano, však jsem také viděl věci a slyšel řeči, o kterých nemáš ani ponětí. Říká se, že Giorga Zirescu tloustne a stárne a jeho synové jsou jako dva pářící se králíci. A ženy ze Zireskova kmene jsou coury, které by radši roztáhly nohy před toulavým psem, než aby si k tělu pustily své muže, vyžrané jako prasata.“

„Cože?!“ Giorga vytřeštil oči. „Kdo ti to řekl? Kdo si dovoluje takhle lhát? Nestýkáme se s jinými kmeny, kdo by tedy mohl vědět... že...?“

Radu se na něho úkosem podíval, jen krátce, ale ten pohled řekl všechno. „Jen pokračuj! Kdo by mohl vědět, že...?“

Stařec se poněkud uklidnil a vyštěkl: „Nemám čas na hloupé pomluvy. Pěsti a kamení muži ublíží, ale nadávky ne.“

„Pěsti a kamení?“ opáčil Radu. „A co šipky ze samostřílů? A horda mužů, kteří chtějí získat tvou půdu, protože si myslí, že ji už nedokážeš ubránit?“

Giorgovi ta slova jen pomalu docházela. „Cože?“ vydechl znovu. „Tak o to tu jde? Chtějí mě připravit o mou půdu? Ale tohle je moje území, patří mi, stejně jako kdysi patřilo mému otci! Chtějí mi je ukrást? Na to nemá nikdo právo! Řekni mi všechno, co o tom víš.“

„Rád bych,“ odpověděl Radu s pokrčením ramen a otočil se k odchodu. „Jenže se mi zdá, ze vůdce Zirescu je příliš pyšný na to, aby si promluvil tváří v tvář s tulákem. Asi má dojem, že je příliš mocný a vznešený. Proč bych tu měl stát v té vlhké lezavé mlze? Ty mě nepozveš dál a nedáš mi na zahřátí trochu slivovice? Asi ne. Dobrá, tak teď můžeš jen hádat, odkud udeří... kolik jich je... a na kdy přepadení plánují. Každopádně ti přeju hodně štěstí...“

Radu se otočil zády k maringotce, jako by chtěl odejít.

„Poutníku, stůj!“ zakřičel Giorga poplašeně. Všechen vztek z něho už dávno vyprchal. „Asi  máš pravdu, občas se chovám jako starý netýkavka. Pojď dál, jen pojď a zahřej se. Slyšel jsem dobře, že by sis dal slivovičku? Však i mně by přišel nějaký ten panák k duhu. A ta letošní se opravdu vyvedla. Zrovna jsem načal demižon.“ Radu uslyšel, jak klapla západka, a dveře maringotky zavrzaly.

Radu se neslyšně otočil a skočil na dřevěné schody. Spolu s ním do vozu vlétl závan mlhy. A Giorga Zirescu ho pozval dál sám od sebe, o své svobodné vůli.

Stačilo mu jen trochu pomoct a zalhat, na což byla pijavice odborník...

III

Krevní msta

„Takže jim jde o území?“ zeptal se znovu Giorga, když Raduovi podal kožený pohárek. „To je vše?“

Radu si ostré slivovice jen usrkl a postavil pití na zem. Už dlouho neměl alkohol v ústech a potřeboval si zachovat čistou hlavu. „Jde jim o území. A o život a o smrt,“ řekl velmi temným, vrčivým hlasem a poprvé otočil ke starému vůdci tvář. Podíval se na Giorgu, kterého osvětlovala lampa, a hledal v jeho tváři nějakou známku poznání a pochopení. Jenže nic takového se mu rudýma, vystouplýma a vodnatýma očima nemihlo. Kdyby dal jen náznakem najevo, že Radua poznal, jeho hodiny by byly sečteny. Noční návštěvník už byl rozhodnut, že ho zabije. Ale všechno má svůj čas. Chtěl, aby Giorga před smrtí pochopil, proč umírá.

„Sedíme si tváří v tvář, jak jsi chtěl,“ řekl Raduovi starý muž. Měl pravdu. V maringotce bylo málo místa, takže seděli velmi blízko. „Takže mi to konečně vysvětli. Jde o území, život a smrt? To je jedno a totéž. Každý muž musí bránit své území a půda je náš život. A na domovské půdě také bude pohřben.“

„A až bude muset bránit své území, půjdou s ním jeho lidé do boje, nebo utečou, protože ho nenávidí?“ Raduův hlas byl ještě hlubší, podobný vlčímu vrčení. Hlavou se mu začaly míhat zmatené emoce

„Ne!“ Starý Zirescu se k němu naklonil. „Budou s ním bojovat, protože se ho bojí! Tady v západních lesích jsou Zireskové odnepaměti mocní!

„Kdysi, to ano,“ přikývl Radu. „Byl jsi skutečně ten nejsilnější, nebo jen nejkrutější? Vládl jsi svým lidem silou, nebo krutostí?“

Starý muž trochu vystřízlivěl. Seděl na dřevěném okraji postele a zvědavě si Radua změřil od hlavy k patě. Byl si jistý, že kdyby toho muže už někdy viděl, určitě by si na něj pamatoval Byl nezvykle vysoký; musel mít dobrý metr devadesát. Měl v sobě něco zvláštního, hlavně ten pohled, ve kterém se odráželo žluté světlo lampy. A ty šedé, husté vlasy, které měl sčesané dozadu, takže mu padaly na límec jako nějaká hříva! Špičaté uši a dlouhé, chlupaté ruce... Všichni samotáři byli divní, a tenhle zvlášť. A jakým tónem to s ním mluvil? Jako by ho z něčeho obviňoval.

V té chvíli Giorga začal tušit, že tady vůbec nejde o žádné území a že to je to to poslední, co cizince zajímá. A také mu došlo, že udělal jednu zásadní chybu. Nikdy toho podivína neměl zvát dovnitř svého vozu!

„Ať jsem jednal jakkoli a udělal cokoli, dělal jsem to se svým nejlepším vědomím a svědomím!“ odpověděl konečně a urovnal si za zády polštář. Pod ním ukrýval pořádný habrový nůž s kostěnou rukojetí. Ostří sice nebylo příliš nabroušené, ale špička byla ostrá jako střep!

„Ano, se svým nejlepším vědomím,“ zavrčel Radu. „Pro své vlastní dobro. A pro dobro svých synů. Nikdy ne pro dobro svých lidí. Nenávidí tě, Giorgo. Stejně jako jsem tě kdysi nenáviděl já sám...“

„Cože?“ Giorga se narovnal, položil si polštář na klín a sevřel rukojeť nože. Nad hlavou mu visel dobrý samostříl, ale nebyl nabitý. I kdyby byl, nebylo by mu to nic platné. Cizinec vypadal mrštný a rychlý, a také vysoce nebezpečný. „Takže... takže nejde o půdu?“

„Ale ano, jde!“ odpověděl Radu a pomalu si centimetr po centimetru poposedával blíž. Jeho hlas zněl jako hrubé vrčení... a nebylo v něm i očekávání? „Jde o muže, který dlouhá léta pracoval na tvé půdě. Lovil pro tebe, chránil tvé hranice, rok po roce se dřel a odměnou mu byly jen urážky a ústrky jednoho vypaseného, chamtivého muže a jeho odporných synů! A nakonec ho zabili, protože se postavil proti sňatku své dcery s jedním z těch parchantů! A jde také o tu dívku, která byla hodná a dobrá, stejně dobrá, jako jsi ty a ti tví poskokové zkažení! Chytili ji a už nepustili, Giorgo, několikrát ji znásilnili a nakonec zabili. A to všechno jen proto, že ji její otec, určitě statečný muž, nechtěl vydat těm prasatům Ionovi a Lexandrovi dobrovolně!“

„Už... už tě poznávám!“ vztáhl k němu Giorga levou paži. Radu dobře věděl, co má dědek v pravé ruce. Viděl, jak se mu pod polštářem ruka klepe. Vlastně on celý se třásl, jeho tučné břicho, rozteklá brada i mastný obličej. „Jsi Radu, syn Frejiho L-L-Lykana!“ vykoktal.

„Přesně tak, jsem Frejiho syn a Magdin bratr. Bratr, který se stal vyhnancem. Proto, že chtěl pomstít její znásilnění a smrt, stejně jako smrt svého otce. Jenže někdo mu jeho pomstu překazil - a myslím, že jsi to byl ty, Giorgo! A nebyli to Ion s Lexandrem, kdo se mě snažil na tvůj příkaz utopit? Stejně jako bratři Ferenczyové? Dobře vím, že mám pravdu. Jak vidíš, neutopil jsem se. Ani nejsem mrtvý! A opravdu tu jde o půdu, lépe řečeno o hlínu. O hlínu Ziresků, ve které ses léta rochnil jako prase v žitě a na které teď zajdeš hůř než to prase při porážce! Do té hlíny brzy hodí tvé hnijící tělo! A nikdo pro tebe nebude truchlit, Giorgo, nikdo! Protože tvé syny pošlu za tebou!“

Giorga se vymrštil, v napřažené ruce svíral nůž. Radu se zasmál a svou dravčí rukou chytil starcovo zápěstí. Bez námahy ho držel. A ještě jednou se zasmál, jenže to byl spíš vlčí škleb, protože v té chvíli mu do těla vypustila své šťávy pijavice. Radu cítil, jak mu rostou zuby, a doširoka otevřel ústa.

Během pěti úderů srdce se Radu Lykan úplně změnil - změnil se před Giorgou, kterému údivem lezly oči z důlků. Nic takového v životě neviděl. Jako by už Radu nebyl mužem, na jeho místě se hrbila stvůra. A co teprve jeho tvář. Z očí mu šlehaly blesky, z rozšklebené tlamy kapaly sliny. A ta tlama vypadala jako dveře samotného pekla!

Giorga s hrůzou vydechl a také otevřel ústa. Chtěl vykřiknout, přivolat si pomoc, jenže bylo příliš pozdě. Výkřik mu mezi rty zmrazila ostrá bolest a vydal ze sebe jen zajíkavé škytnutí. Radu mu zkroutil ruku a zlomil mu ji v lokti. Dlaní zatlačil na jeho dlaň, která svírala nůž. Ten projel měkkým tukem a zařízl se mu do žeber. Bolest byla strašná! Nůž starému muži způsobil těžká, i když ne smrtelná zranění. Ještě ne. Chránila ho vrstva tuku a z tohoto úhlu nemohlo ostří proniknout do srdce. Nůž mu trčel z břicha pod žebry. Přestal třepat levou rukou a křečovitě sevřel rukojeť, jako by si ji chtěl vytáhnout. Zalapal po dechu a snažil se pohnout nožem, jenže nemohl, protože ho to příliš bolelo.

Radu měl na rtech stále stejný rozšklebený úsměv. Vztyčil se nad Giorgou a s hlavou nakloněnou na stranu se na něj zadíval, jako by byl velký zvědavý pes. Podíval se mu přímo do bolestí přimhouřených očí, jako by mu chtěl nahlédnout až někam na dno duše. Pak pomalu řekl: „Sbohem, Giorgo,“ chytil ho za bradku a zvrátil mu hlavu. Potom mu bez dalšího zaváhání vrazil tesáky přímo do hrdla.

Giorga sebou zmítal a škubal se mu v rukou, dokud ho vlkodlak nepustil, takže se svalil z postele na dřevěnou podlahu. Bylo po všem, alespoň pro Radua. Starý Zirescu ronil krev a pokoušel se křičet, jenže na to neměl dost sily ani vzduchu v plicích. Svíjel se v kaluži vlastní krve, která mu přerušovaně stříkala z proděravělého krku a rozpáraného břicha. Proraženou dýchací trubici hvízdal vzduch a okolo otvoru se tvořily krvavé bubliny, ty ale rychle praskaly, jak z něj vyprchával život. A nakonec bylo opravdu po všem.

Radu vyšel z maringotky, vytvořil kolem sebe mlhu a na chvílí se zastavil, aby vyplivl sliny s Giorgovou pachutí. Sliny, smíchané s jeho krví. Radu měl hlad a jeho pijavice ještě víc, jenže Zireskova krev mu připadala odpudivá. Jen vzpomínky na pomstu se mu budou vždy zdát sladké, a budou ještě sladší, až dokoná celé dílo.

Radu si vzal Giorgův samostříl. Nabil jej, stejně jako svou zbraň. Jeden samostříl si pověsil k pasu, druhý pevně sevřel ve svém dravčím pařátu. Lesy a země nepřestávaly vydechovat svíjející se chomáče mlhy a Radu zamířil k oranžové záři ohně uprostřed tábora. Uvědomil si svou úžasnou sílu. Došlo mu, že se nemusí žádného člověka bát.

Běžel mlhou a jeho smysly zaplavovaly nejrůznější zvuky, pachy a ostatní vjemy noci. Opravdu byl dítětem noci! Zaslechl, jak se něco pohnulo v trávě, a věděl, že tam běží rejsek. Uvědomil si, že na něj z větve zírá sova. K uším mu dolehlo téměř neslyšné pískání drobných netopýrů. Ještě nikdy tak jasně neslyšel. A ucítil krev, krev Ziresků a Ferenczyů! Jedna vražda mu nestačila. Doufal, že smrt vůdcových synů a přátel konečně uhasí ten oheň, který mu žhne v žilách.

Znovu vyšel měsíc. Zářil jako veliký jasný kotouč vysoko na obloze. Na zem dopadlo jeho světlo, ozářilo Raduovu mlhu a ukázalo mu cestu k ohni. Jako duch se plížil mezi maringotkami a vozy přímo do středu ležení. Zahlédl ruměné tváře mužů, kteří se krčili u ohně. Něčemu se chechtali. A Radu zaslechl, o čem mluví. O svých psech, o hlídacích vlcích!

Psi totiž byli s nimi. S ocasy mezi nohama a ušima přitisknutýma k hlavám kňučeli a choulili se kolem ohně. Kdyby uměli mluvit, určitě by teď vykládali o Raduovi! Nejspíš to také dělali, jenže lidé byli příliš hloupí, než aby to pochopili.

Stejně jako má lidská krev typický pach, i krev Vampýrů páchne. A Radu byl Vampýr. Psi u ohně ho brzy ucítili. A ucítili také, že z něj čiší nedávná vražda. Byli tři. Okamžitě nechali lísání a jako jeden se otočili Raduovým směrem. Věděli, že se ukrývá ve stínu maringotky. V přítomnosti svých pánů si připadali v bezpečí, proto začali štěkat a vrčet.

„Co se děje?“ zeptal se kdosi. „Je tam někdo?“ A opravdu tam někdo stál: Radu vyběhl do záře ohně, zastavil se a napřímil. Prohlédl si tváře sedících mužů - a uviděl Iona i Lexandra! Také Ferenczyové tam byli a ještě nějací tři muži. Určitě byli stejně proradní jako ti čtyři.

Všem mužům poklesla čelist. Zírali na Radua, který se zachechtal svým vlčím smíchem a zavrčel: „Přišel jsem si to s vámi vyřídit, Zireskové. Jste vrazi a násilníci!“ Ukázal na ně svým samostřílem. „A s vámi také, Ferenczyové,“ pozvedl znovu zbraň. „Právě jsem zabil Giorgu a teď zabiju jeho syny a přátele! Vy ostatní nezemřete, pokud ovšem nechcete. Ale dost řečí!“ A Radu už svou zbraní jen neukazoval, teď s ní mířil. Přímo na Lexandra. Stiskl spoušť.

Přišlo to tak náhle! A nic je nevarovalo, snad jen neklid psů. Lexandru vyskočil, a když Radu vypustil šipku, vztáhl ruce, jako by chtěl protestovat. Šipka mu proletěla mezi dlaněmi a zaryla se mu hluboko do levé strany hrudi. „Cože?“ vykřikl Lexandru, jako by se s ním chtěl hádat. „Cože? Radu? Ty nejsi mrtvý? To je -“ Potom mu z úst vystříkla krev, padl na kolena a spadl obličejem na zem.

Jednomu z mužů u ohně však zůstala ještě nějaká duchapřítomnost a zakřičel na psy: „Trhej!“ Radu pověsil nenabitý samostříl k pasu a zvedl druhou zbraň. V té chvíli se k němu vlci rozběhli. Jejich vůdce se zakousl hluboko do Raduovy ruky, ve které držel kuši. Radu ho chytil volnou rukou za kůži na krku, roztočil ho ve vzduchu a pak mrštil dezorientovaným zvířetem přímo do ohně. Vlk mu vytrhl dva pruhy masa a kůže, ale Radu to stěží cítil. Byl ve svém živlu a konečně si užíval to, o čem tak dlouho jen snil! Jenže teď ho obklíčila smečka vlků, takže Ion s bratry Ferenczyovými budou muset počkat.

Jeden z vlků na něho útočil, s hlavou u země a s vyceněnými zuby. Vyskočil a Radu věděl, že ho nemůže minout. Vystřelil a ustoupil stranou. Vlk dopadl na zem, chvíli se snažil vstát, ale nakonec padl k zemi a znehybněl. Třetí zvíře se prudce zastavilo, když do něj Radu zabodl svůj planoucí zrak a zavrčel: „Co? Chceš také chcípnout? Tak pojď, ať to máš za sebou! V ohni je ještě místo!“ Vlk však viděl dost a začal s kňučením couvat.

Radu vycítil nebezpečí. Uvědomil si, že se vlky zabýval příliš dlouho. Zahlédl blížící se šipku, padl na všechny čtyři a ucítil, jak mu zasvištěla nad hlavou. Podíval se na skupinku mužů, která se krčila za ohništěm. Ferenczyové už byli pryč. Ion Zirescu prchal mezi maringotkami k lesu. Muž, který právě vystřelil, znovu nabíjel zbraň. Ostatní se zmateně rozhlíželi a nejspíš vůbec nepochopili, co se děje.

Radu skočil k ohni a sehnul se, aby z něj vytáhl hořící dřevo. Když ozbrojený muž namířil samostříl, Radu mu hodil větev do tváře. Okamžité mu chytily vousy a v další vteřině měl místo hlavy ohnivou, čadící kouli! Pustil samostříl, začal tancovat a mlátit se do hlavy a nakonec se po hlavě vrhl do trávy. V té chvíli se ostatní dali na útěk. Radu věděl, kterým směrem Ion utíkal, a pustil se za ním.

Nad korunami stromů vyšel měsíc a osvětlil mýtinu. Radu jej spatřil, padl na všechny čtyři, zaklonil hlavu a začal výt. Zdálo se mu to naprosto přirozené, jenže zvuk, který vydával, musel ostatním lidem znít příšerně. Byl to řev divokého zvířete, který vydávaly lidské hlasivky a lidský krk! Radu v tom zavytí vyjádřil všechny své dosud potlačované emoce. Vykřičel v něm všechnu tu bolest a ilustraci, jež musel snášet celé mládí, a zároveň v něm byla slyšet ďábelská radost z chystané vraždy těch, kteří jeho utrpení způsobili. Vytí ulevilo jeho dlouhá léta hromaděné bolesti a on se konečně cítil svobodný.

Jenže Ion Zirescu a oba Ferenczyové ještě žijí a samotná ta myšlenka způsobila Raduovi další muka. Jak nádherný bude mít pocit, až je zabije! Z hloubi duše si vydechne úlevou. Měl však Radu Lykan ještě nějakou duši?

Věděl, co Ionovi udělá. Často se mu o něm zdával sen a teď měl dojem, že to ani sen nebyl, že to byly vzpomínky.

Ležel na zemi, obličejem dolů. Byl na nějaké pasece a uvědomoval si světlo. Slyšel nějaké hlasy, jako by k němu přicházely z ohromné dálky. Nic necítil, jen strašlivou bolest na temeni hlavy a někde hluboko v nitru jím cloumal bezmocný vztek. Ještě silnější, než cítil teď. Těm, co právě mluvili, by nejradši vytrhl srdce zaživa!

„Zabili jste mu sestru, Magdu! Vlastníma rukama! Šest chlapů na jednu holku! Tyhle dvě mrtvoly, Cheil Fumari a Arlek Bargosi, bratři Ferenczyové Rachi a Lagula... A vy dva, kdo jiný!“ Hlas bezesporu patřil Giorgovi Zireskovi.

Někdo mu odpověděl: „Není to celé jen naše vina. To ty jsi nám nakázal najít Frejiho a zabít ho! Radu to viděl, bylo mu to vidět v očích! Určitě v lese našel otcovu mrtvolu. A ta holka... to byla nehoda! Nechtěla podržet.“

Řekl to Ion. Podle něj byla Magdina smrt  jen ,nehoda´! Protože se bránila, když na ní rajtovali jako zvířata!

Ionova smrt rozhodně žádnou nehodou nebude, o to se Radu postará. Giorga už byl mrtvý, Lexandru také, jen Ion a bratři Ferenczyové stále žili. Zatím. Radu znovu zavyl - zavyl touhou po krvi a také svým vytím přísahal své měsíční bohyni, že Magdu pomstí. A jejímu vrahovi připraví stejná muka, jaká zažívala před smrtí ona! Raduovi se zdálo, že mu měsíc zasvítil v odpověď a ozářil stezku, vedoucí do lesa. Tam se skrýval poslední Zirescu.

Radu si později ani nedokázal vybavit, jak se za ním pustil, jak běžel temným lesem a s nosem u země nasával jeho stopu a cítil čerstvě pošlapanou trávu a ulomené větve. Kupředu ho neomylně vedl odpudivý zápach potu a smrtelného strachu. Po chvíli se Radu vřítil na paseku. Obklopoval ji hustý les. A on ucítil... strnulost! Všechno ztichlo a nic se nepohnulo. Nezahoukala jediná sova, ani v trávě nebylo slyšet rychlé pohyby malých živočichů. Proč? Něco je vylekalo.

Radu už dávno nevypouštěl mlhu, ale měsíc byl v úplňku a on byl na vrcholu sil. Jenže pro něj byly jeho schopnosti úplně nové a on je ještě nedokázal používat. Sám také naprosto znehybněl a naslouchal tichu. Snažil se zachytit i ten nejslabší zvuk. A konečně něco zaslechl! Jenže to nebyl zvuk. Byly to myšlenky! Vyděšené myšlenky Iona Zireska!

Radu zakroutil hlavou. Věděl, že to není možné, že se mu to jen zdá. Nemůže přece slyšet cizí myšlenky! Soustředil se a myšlenky k němu přicházely mnohem jasněji:

...pronásleduje mě? Ale jak? Copak je to nějaký pes, že mě tak rychle našel? Radu Lykan! A naživu! Není to spíš jeho duch, který se chce pomstit? Jenže duch přece nemůže zabíjet. A jak je rychlý! Ne, to není duch, je to skutečné Radu. Mysleli jsme si, že je stejně zbabělý jako jeho otec. Jenže tehdy, když zabil Cherla a Arleka, bylo jasné, že to žádný zbabělec není. A dnes se vrátil. Opravdu je otec mrtvý? No a co, beztak bychom se o něj s Lexandrem brzy postarali sami. Achchch...! Ion vydechl hrůzou a Raduovi bylo jasné, že ho právě spatřil.

Zavřel oči a co nejvíce se soustředil. A v té chvíli... začal vidět cizíma očima! Ionovýma očima! Uviděl sám sebe nebo spíše temný stín na okraji paseky. Hlavu měl ostražitě předkloněnou, ušima otáčel na všechny strany. Potom viděl a cítil, jak padl na všechny čtyři. Podle úhlu pohledu odhadl, kde Ion stojí. A ten mu to okamžitě svými myšlenkami potvrdil:

...blíží se přímo ke mně! Ještě že mám mačetu...!

Ó ano, Radu šel k němu. Nahrbil se a skočil ke skupince stromů na okraji paseky. Opravdu má Ion mačetu? Radu se na chvíli zastavil a odepjal od pasu samostříl. Potom se rozběhl trochu jiným směrem. Uslyšel, jak si Ion pomyslel: Projde těsně kolem mě! Neviděl mě! Ion si povzdechl úlevou. Byl to žalostný zvuk, jenže Radu už nevěděl, co je to lítost.

Koutkem oka Iona zahledl. Krčil se pod stromem za hustým ostružiním. Jenže keř nebyl hustý dost. Radu se bleskurychle otočil, namířil a vystřelil. Ion vykřikl bolestí a úlekem. Šipka prolétla křovím a projela mu pravým předloktím. Muž se zapotácel a spadl na zem. Mačeta mu vypadla ze ztuhlých prstů. Uvědomil si, že je sám a beze zbraně a proti němu stojí netvor.

Ze stínů se vynořila temná postava. Měsíc osvítil mýtinu a před ním stál Radu Lykan. Oči mu v temnotě zářily jako dvě žluté lampy „Zvedej se!“ Jeho hlas zazněl jako zakašlání, jako štěkot, jako ta nejděsivější hrozba! „Vstávej, Ione, nebo na místě chcípneš.“ Do samostřílu vložil jednu ze svých posledních šipek.

Vzlykající Ion se vyškrábal na nohy a couval před ním, dokud zády neudeřil do kmene stromu.

„Skvělé!“ zavyl vlkodlak Radu, namířil zblízka zbraň a vystřelil. Šipka Ionovi roztříštila levou klíční kost a přibila ho ke stromu. Jeho řev proťal noc jako nůž. Omdlel by bolestí, jenže byl příliš vyděšený. Věděl, že by si vahou svého těla roztrhl svaly na rameni nebo by si natáhl a potrhal šlachy, takže by byl do konce života mrzák. Radu zaslechl jeho myšlenky a zeptal se: „Do konce života? Copak tobě ještě nějaký zbývá?“

„Tak mě zabij!“ vzlykl Ion. „Skoncuj to se mnou, jestli to je to, co chceš!“ Třásl se a tiskl se ke stromu. Z ramene a pravé ruky mu trčela šipka.

Radu mu hlubokým, hrozivým hlasem odpověděl: „Tvá smrt není všechno, co si přeju!“

„C-cože?“

„Zabili jste mi otce a znásilnili a pak zavraždili sestru. Frejiho jsem už pomstil, Giorga splatil svůj dluh. Jenže Magdinu smrt nikdy nemůžu pomstít. Všichni jste se na ni vrhli, ty a tvůj bratr, Ferenczyové a tamta další dvě prasata! Znehybnili jste ji a znovu a znovu jí znásilňovali. Možná dokonce dva najednou... nebo tři? Viděl jsem její tělo i všechen hnus, kterým jste ho pošpinili! Snad je i dobře, že zemřela. Myslím, že by s tou vzpomínkou nedokázala žít. Stejně jako já. A jako ty.“

Rukou s dlouhými drápy sekl po Ionových kalhotách a jedním pohybem je rozerval. Ten sebou škubl, takže ho šipka zatahala za odhalené nervy v rameni. Málem ztratil vědomí, ale to se Raduovi nehodilo. Přiblížil svou vlčí tlamu k jeho rozkroku, začenichal a zavrčel: „Tak tímhle jsi ji mučil... a tímhle jsi ukájel svůj chtíč?“ A pařátem mu sevřel přirození. Ion nemohl dělat nic jiného než se třást a tisknout ke stromu. „Vy všichni, šest mužů, jste se střídali, abyste ji připravili o nevinnost. A teď jsem na řadě já. Jenže ty už dávno nejsi nevinný!“

Přitlačil Iona ke kmeni, sevřel ho v drápech a vší svou vampýrskou silou ho vykastroval. A nejen to. V jediné vteřině přišel Ion o podbřišek a z těla mu visely vnitřností. Okamžitě ztratil vědomí a bylo jasné, že brzy vykrvácí. A Radu jeho krev nenechá jen tak vytéct. Nahmatal na Ionově krku skomírající tep. Rychle zaryl tesáky do tepny a vysál z něj poslední zbytky života. A dlouho, zhluboka pil, aniž by své oběti něco předal. Vysál ji do poslední kapky.

Krev... to bylo přesně to, co potřeboval. To, co potřebovala jeho upírská pijavice. Byl to nektar plný života. A Radu si uvědomil, že krev znamená život! Bylo to jako droga, která ho málem zabila. Radu se totiž divže nezalkl. Cítil takovou slast, že málem zapomněl na všechno ostatní. Jenže potom zaslechl, jak někdo zděšeně zalapal po dechu, a to ho vrátilo zpátky na zem.

Někdo vykřikl: „Tamhle! Podívej se, proboha, podívej!“

Radu ho okamžitě poznal. Byl to Rachi Ferenczy, mladší ze zvrhlých bratrů. Poznal i další hlas, který patřil Lagulovi: „Vidím ho - a dostanu ho, zmetka!“

Radu se okamžitě probral ze svého krvežíznivého omámení, narovnal se a zatřásl hlavou, aby z ní vyhnal poslední zbytky zběsilé žízně. Potřeboval soustředit všechny smysly a zaostřit krví podlité oči.

Potom uskočil, jenže ne dost rychle!

Lagulova šipka ho zaštípala na krku. Udělala mu v něm hluboký šrám a zabodla se do stromu. Radu se zasmál, ale znělo to jako štěkání. Jenže vzápětí se smát přestal. Rachiho šipka mu projela hluboko do levého stehna, odštípla mu kus kosti a zůstala tam trčet.

Radu už neměl střely. Neměl žádnou zbraň, kromě své vampýrské zběsilé síly. Bojoval by, kdyby ho ovšem pijavice nechala. Jenže přežití bylo pro pijavici to nejdůležitější. Potřebovala, aby její hostitel žil, a tak přežila i ona sama.

Vlkodlak se přikrčil v podrostu a kulhal rychle pryč, stále tím kradmým, plavným vampýrským pohybem. A tentokrát zcela záměrně vypustil mlhu. Věděl, že ho ochrání. Kousek od Ionova zmrzačeného těla našel jeho mačetu a na vteřinu zvažoval, že by ji sebral a pustil se do boje. Jenže něco ho proti tomu varovalo. Nějaká vyšší inteligence, nebo snad pud? Nejdůležitější teď bylo, aby vše ve zdraví přežil.

Když byl Radu na kraji mýtiny, na chvíli se otočil a podíval se zpět. Uviděl Ferenczye, jak stále opatrně pátrají v okolních zamlžených keřích. Takoví blázni, že si ho nechali utéct přímo mezi prsty! Copak jim nebylo jasné, že se pro ně vrátí? Radu jim chtěl pohrozit, jenže v té chvíli se nad mýtinu vyhoupl měsíc. A on pohodil hlavou a táhle zavyl.

Kdykoliv od této chvíle zaslechli bratři Ferenczyové vlčí hlas, otřásli se a sáhli po nejbližší zbrani.

Radu došel do západního podhůří a v dostatečné vzdálenosti od Zireskova tábora si vytáhl šipku ze stehna. Nejdříve ho zachvátila silná bolest, jenže pak stiskl zuby a bolest se rázem utlumila. Po chvíli mu zranění připomínala jen strnulost a necitelnost stehna.

Radu znal léčivé rostliny, které by napomohly hojení, ale ani se s nimi nezdržoval. Něco mu říkalo, že je nepotřebuje. Pijavice už začala pracovat na hojícím metamorfním procesu.

Radu byl proměněnec, ale jeho mysl stále zůstávala z větší části lidská. Ve spánku ho trápily noční můry. Ve snech vídal monstrum, kterým se stal, a probouzel se celý roztřesený, neschopný přijmout fakt, že už není pouhým člověkem. Jeho upírský parazit se samozřejmě snažil všechny podobné myšlenky a obavy co nejdříve potlačit. Radu si občas jeho vliv matně uvědomoval. Slýchával vtíravý hlas, který mu šeptal někde hluboko v podvědomí. Nebyl to ovšem skutečný hlas, šlo o chemikálie a katalyzátory, které mu pijavice vypouštěla do krve a mozku. Těmi měnila jeho způsob myšlení. Nakonec se poddal, přestal se obávat svého nového já a o svůj dosavadní život ztratil zájem. Stal se tím, čím ho pijavice chtěla mít.

Než večer vyšel měsíc nebo když zrovna ubýval, Radu byl člověkem. Podobal se vlku, ale pořád to byl člověk. Jenže když na nebi zářil úplněk, bylo pro něj těžké zůstat mužem. A po celou dobu byl Vampýrem, ačkoliv to nevěděl a neměl tušení, co se s ním vlastně stalo.

Několik let žil mezi podhůřím a Bariérovým pohořím. Dny přečkával v jeskyních a hlubokých puklinách, za nocí pomalu putoval k východu. Věděl, že se se Zireskovými, vlastně teď už Ferenczyho Szganyi ještě nevyrovnal, ale přesto putoval dál a dát. Dokud budou Rachi a Lagula žít, nebude mít klid. Zároveň mu bylo jasné, že svým návratem by si podepsal ortel smrti. Celý kmen se před ním má na pozoru a určitě dostali rozkaz okamžitě ho zastřelit. Stejně potřeboval čas, aby prozkoumal a rozvinul všechny ty nové, úžasné schopnosti. Ovládal telepatii, mohl si navodit rozličné metamorfní změny a disponoval téměř nevyčerpatelnou energií. Zranění na stehně se mu vyléčilo během jediného dne a následné noci. Nezůstala po něm takřka žádná jizva.

Radu se ze zvyku vyhýbal lidským tábořištím. Čím dál na východ putoval, tím víc si uvědomoval jisté změny. Nebyly to však změny jeho těla, ale změna, kterou viděl na zdejších lidech.

Držel se od lidí co nejdál a snažil se potlačit svou krvežíznivost; hasil ji krví a syrovým masem divokých zvířat. Aniž by si to uvědomoval, vzdoroval také své pijavici. Jenomže parazit v sobě ukrývá nekonečnou trpělivost staletého života. Ví, že bude žít tak dlouho, že může bez obav nějakou dobu vyčkávat.

Když se Radu zamýšlel nad vraždou Iona Zireska, věřil, že mu tu obrovskou rozkoš způsobila vykonaná pomsta. Nevěděl, že si ve skutečnosti užíval pití krve. Časem však pochopí, jak to doopravdy je. Zatím se pijavice musí spokojit s krví zvířat. Ale není zvíře jako zvíře.

Mezi Szganyi se objevila podivná stvoření a ta byla příčinou těch změn, kterých si Radu na lidech všiml. Za dlouhých dní občas zahlédl zamračené, odhodlané muže, kteří masakrovali své druhy. Ano, nedalo se to nazvat jinak než masakrování. A Radu se jednou stal svědkem takové vraždy.

Stalo se to asi dva roky a devět měsíců poté, co se pomstil Zireskům. Na Hvězdné a Sluneční straně to dělalo sto třicet pět nebo šest dní.

* * *

Začínal rozbřesk. Z měsíce zbývala na ametystové obloze nad Sluneční stranou jen bledá skvrna. Brzy vyjde žhnoucí slunce, ale Raduovi neublíží. Jeho fotofobie se už plně rozvinula a on dobře věděl, že přímé sluneční světlo by ho zabilo, aniž tušil, proč tomu tak je.

Uložil se do mělké jeskyně, která vznikla zvětráním skály. V té chvíli zvenku zaslechl, jak někdo prudce oddechuje a škrábe se po skalách. Byl to dospělý muž, vyčerpaný úprkem a vyděšený pronásledováním. Když doklopýtal až do Raduovy jeskyně, bylo vidět, jak vysušenou má kůži. Na zem dopadaly teprve první ranní paprsky, ale i ty už mu nadělaly bolestivé puchýře. Jakmile ucítil stín, vydechl úlevou.

Radu se skrýval v temném koutu jeskyně. Přivřel oči, aby muž nezahlédl jejich žlutý odraz, a počkal, až se trochu uklidní. Měl na sobě otrhané hadry a vypadal jako tulák. Když přestal naříkavě oddechovat, Radu se laskavým tónem zeptal: „Kdo tě pronásleduje? A proč?“

Tulák při jeho prvním slově nadskočil, zvedl se z prašné země a hlasitě vydechl. „Cože? Kdo...?“ Potom uviděl Raduovy oči a jeho temnou siluetu, nataženou na lůžku z vřesu u zadní stěny jeskyně. Radu se postavil a se schýlenou hlavou k němu šel, protože strop byl pro něj příliš nízký. v ruce držel nabity samostříl a mířil přímo na tuláka. Ten úplně ztratil řeč, jen nasucho polykal a cosi blekotal. Nakonec roztřeseně ukázal na Raduovu tvář a oči,

„Tak co?“ zavrčel Radu. Rychle mu docházela trpělivost. Chtěl se co nejdříve dozvědět, o co jde. Jestli muž před někým utíkal, musel se dozvědět, kdo ho pronásleduje a jaký k tomu má důvod. „Jsi hluchý, nebo pitomý, nebo obojí? Ptal jsem se, proč utíkáš.“

„Ty - ty se ptáš, proč utíkám?“ vykoktal konečně tulák.

Radu si myslel, že to konečně pochopil. Přimhouřil své kruté oči a podezíravě začenichal. „Takže jsi z tábora Ferenczyů, že? Slyšel jsi, co jsem udělal i k čemu se chystám!“ Namířil samostříl na mužovo hrdlo. Jenže v té chvílí si uvědomil, že se nejspíš mýlí. Ferenczyové se zkrátka stali jeho posedlostí.

„Ferenczyové?“ zamračil se uprchlík. „Ne, jmenuji se Romani, Bela Romani, Jsem z tábora Mirluů. Vlastně byl jsem...“ V jeho hlase opět zazněl potlačovaný vzlyk.

„Vyhnali tě? Jsi malomocný?“ Zireskové vyháněli všechny, na které padlo sebemenší podezření, že se nakazili leprou. Když se někdo takový pokusil vrátit ke kmeni, bez okolků ho zastřelili a spálili.

„Lepra?“ zadíval se muž na Radua vyčerpanýma, krví podlitýma očima. „Ne, to ne. Něco horšího...“

Radu couvl. Cože? Copak může být něco horšího než lepra? „Vysvětli mi to!“ vyštěkl na muže.

„Kdo... co jsi?“ zeptal se překvapeně Bela Romani. „Samotář? Horal? Kde jsi to žil, že vůbec nic nevíš?“

„Co bych měl vědět?“ Radu už byl rozčilený. „Tak dost hádanek! Vysvětli mi to.“

Muž se před ním vyděšené skrčil. „Mluvím o... o Vampýrech!“  Jakým způsobem to slovo vyslovil!

„Vampýři?“ zopakoval po něm Radu a zamračil se. „Kdo to je?“

Muž si olízl rty a zakroutil hlavou. „Ale ty... ty tvoje oči! Copak nejsi... nejsi jedním z nich?“

Radu se zamyslel. Nebyl obyčejným člověkem, to mu bylo jasné. Jenže kdo jsou to Vampýři? „Pověz mi o nich,“ vyzval ho a pokýval svou velkou, šedou vlčí hlavou.

A Bela Romani se dal do vyprávění.

Začalo to na východě, za velkými horskými průsmyky a kamenitou plání. Stojí tam vysoké, přízračné skalní sloupy. Některé jsou i kilometr vysoké. Zřejmě to kdysi byl jednolitý horský hřbet, který po tisíciletí zvětrával a zbyly z něj jen tyto věže, nebo je naopak vyvrhla ze zemských hlubin nějaká dávná erupce. Planina je pustá, studená a bez života, proto tam lidé nechodili.

Alespoň donedávna. Nežil tam ani jediný Szgany, jen v jeskyních na úpatí Bariérového pohoří živořili primitivní trogové. Jenže během posledních několika let se začínaly šířit zvěsti, že lidé zahlédli ve věžích světla a že nad nimi stoupá šedý dým. Dokonce prý z nich vylétávají podivná velká stvoření, plachtí ve větru a zalétávají až nad Ledové pustiny a poletují mezi nejvyššími patry těch obrovských hradů. Na hřbetech jím sedávají vampýrští vládci.

Před sto dny první z nich přiletěl na Sluneční stranu a zaútočil na tábor Szganyů. Potřebují maso pro své bojovníky a otroky, kteří jim slouží na hradech. A sami Vampýři jsou ta nejstrašnější stvoření, jaká na Hvězdné straně žijí a jaká si vůbec lze představit!

Jsou všichni velmi vysocí a urostlí a vypadají jako lidi, jenže to lidi nejsou! Maji neuvěřitelnou sílu! Unášejí mladé a schopné Szganye a dělají z nich své otroky a pobočníky, a hezké dívky jim zase slouží za milenky. Jejich velitelem je Šejtán Nenarozený, který je odedávna synonymem pro vše zlovolné a kruté. Kdysi to byl krásný mladý muž se zlatými vlasy, ale nitro měl stejně černé, jako jsou bažiny, ve kterých se zrodil.

Šejtán nejprve plenil jen východní oblastí Sluneční strany, které se nacházejí za velkým průsmykem. Několik táborů si podmanil a Szganyové mu začali dodávat zásoby. Jenže brzy se na Hvězdné straně objevilo mnoho dalších vládců a potřeby hradů se zdvojnásobily. Od té doby neustále rostou. Útočí na celý východ Sluneční strany a také na tábory Zestosů, Lidesciů, Tireniů a Mirluů, které leží západně od velkého průsmyku. Někdy zalétají ještě dál. Jenže kmeny na západě proti nim začaly bojovat. Odmítly se stát dobrovolnými zásobovači. Staly se kočovníky, kteří se za denního světla stěhují z místa na místo. A nedělají to proto, aby chránily hranice před jinými kmeny!

„Za nocí jsme se ukrývali v jeskyních nebo v hlubokých lesích a nikdy jsme si nedovolili rozdělat oheň na zahřátí nebo si rozsvítit lampu,“ pokračoval Bela. „Jenže i tak nás Vampýři snadno našli. Stejně jako včera v noci. Objevili nás hned po západu slunce. Mirluové se rozutekli... I já jsem prchnul do lesa. Jenže mě chytili.

Dostihl mě Hengor ,Pruďas´ Hagi, obrovský, krvelační Vampýr. Praštil mě po hlavě kyjem, takže jsem ztratil vědomí. Vysál mi spoustu krve a nakazil mě tím strašlivým jedem. Když jsem se za úsvitu probral, vzpomněl jsem si na jeho rozkazy. Jako by mi je říkal ve snu. Poručil mi, abych se vydal na Hvězdnou stranu do jeho hradu a stal se jeho otrokem. Nikdy! Nic takového! Chtěl jsem se vrátit ke své ženě a dětem a dál žít v kmeni Mirluů!

Jenže jsem upír, otrok Hengora Pruďase! Slunce se stalo mým smrtelným nepřítelem, jediným přítelem mi je noc. Žilami se mi šíří jed a já se budu čím dál víc měnit. Chtěl jsem se vrátit mezi Mirluy, jenže někdo si všiml otisku Hengorových zubů na mém krku. Jestli mě najdou, zabiji mě! Ale ty...“ Bela se významně zadíval na Radua „Jsme přece stejní! Jsem si tím jistý. Jen se mi zdá, že ses s tím už naučil žít.“

Radu zavrtěl hlavou. „To nevím. Ale jedno je jisté - nemíním zemřít. Zatímco jsi mluvil, pozorně jsem naslouchal. Mám lepší sluch než ty. A měl jsi pravdu. Blíží se sem Mirluové. A tato jeskyně je moje. Byl jsem tu první!“

Belovy oči vzplály vztekem. Vycenil ostré zuby a vrhl se na Radua. Ten ho bez námahy chytil, zatáhl k ústí jeskyně a vyhodil ven. Jeskyně byla stíněna několika stromy a křovím, takže na Belu sluneční paprsky hned nedopadly. Snažil se držet ve stínu a hledal cestu, kterou by se dostal výš na skálu. Našel stezku, vyšlapanou horskými kozami, a málem se mu podařilo zachránit se. Jenže vyběhl ze skrytu stromu a v té chvíli ho spatřili muži, kteří se prodírali sutí na úpatí hory.

Vzduchem zadrnčely tětivy a zahvízdaly šipky, jako by se na uprchlíka slétl roj zuřivých vos. Radu sledoval, jak se upír rozplácl jako moucha na skále, pomalu sjížděl sutí a do těla se mu zapichovaly další a další šipky. Tělo pomalu padalo ze skalního útesu, až nakonec žuchlo do ostré suti pod skalami.

Každý by si řekl, že to stačilo a Belovi pronásledovatelé budou mít dost. Jenže jim to nestačilo. Seběhli se kolem jeho těla, do srdce mu zabodli ostrý kůl a uřízli mu hlavu. Potom rozdělali oheň, ve kterém mrtvolu spálili na uhel. Až potom byli spokojeni. Z upíra nic nezbylo. Když bylo konečně po všem a muži odešli, Radu se odplížil k zadní stěně jeskyně a tam se v bezpečí před slunečními paprsky uložil ke spánku.

Dlouhou dobu se mu nedařilo usnout, protože mu hlavou vířily vtíravé myšlenky. Když konečně usnul, mnoho otázek a problémů se jako zázrakem vyřešilo. Snad některé vyřešil i on sám...

Radu se probudil za soumraku, ještě než padla noc. Ucítil vábení ubývajícího měsíce a vylezl z jeskyně, aby ho chvíli uctíval. Z horských výšin se až na Sluneční stranu neslo jeho kvílivé vytí a Radu v té chvíli všechno pochopil. Věděl, že je Vampýrem. Velkým Vampýrem, požíračem lidí. Ba co víc, zároveň byl vlkodlakem! Byl napůl člověkem, napůl vlkem. Zůstal mu lidský mozek, a zároveň byl rychlý a prohnaný jako vlk. A zdědil také zvířecí divoké pudy a nemilosrdnou schopnost zabíjet. Když mohou na Hvězdnou stranu dojít upírští proměněnci, obyčejní lidé, proč by tam nedošel také? Na Hvězdné straně nikdy nesvítí slunce a ve vysokých hradech žijí mocní Vampýři. Stejní jako on. Obrátil se tedy ke Sluneční straně zády a vyrazil na Hvězdnou stranu, vstříc svému osudu.

A v té chvíli pocítil zběsilou radost. Radost z nového života, který ho čeká, radost z krve, kterou začne popíjet. Nedokázal své nadšení potlačit. A Bela Romani se mýlil. Radu totiž nebyl stejný jako on. V žilách sice cítili stejnou zběsilost, jenže zatímco Bela byl pouhým otrokem, nakaženým vampyrismem, Radu byl samotným přenašečem! Měl v sobě parazita, takže se stal vládcem Raduem Lykanem! A moc dobře to věděl.

Zaslechl první tóny divoké, úžasné písničky, která mu zněla jeho vlkodlačím tělem a rozvibrovala vampýrské srdce. Byla to neslyšná píseň krve a nesmrtelnosti a naplňovala ho nádherným uspokojením a vzrušením. Celý udýchaný vyběhl k vysokému horskému průsmyku a poprvé pohlédl na Hvězdnou stranu.

Ano, konečně ji spatřil. A na pozadí kroutící se polární záře na něj modrým, chladným světlem zablikala severka. V dálce uviděl zamlžené, obrovské hrady vampýrských vládců. Hvězdná strana na lidi působila chladným a ponurým dojmem, a přesto se Raduovi zdála povědomá. A chladná nebo ponurá mu vůbec nepřipadala. Měl dojem, jako by se vracel domů!

Zvedl tvář k obloze a k letícímu měsíci a z chvějícího se hrdla vyrazil hlasitý pokřik. Jenže už to nebylo jen vytí, byla to píseň. Strašná a úžasná píseň.

Je Vampýr! Vampýýýýr...!

IV

Vyhoštění na Zemi

Radu sešel z Bariérového pohoří a na jeho úpatí narazil na hrstku ubožáků, kteří přežili nedávný vampýrský nálet. Byli to lidé z kmene Mirluů, ke kterému patřil mrtvý Bela Romani, a z táborů Tireniů a Zestosů. Radu jim řekl, kdo je a jaké má plány. Hodlal si nárokovat jeden z obrovských prázdných hradů, nastěhovat se do něj a zaplnit ho vlastními otroky. Szganyové s ním však nechtěli jít, protože patřili Hengorovi ,Pruďasovi´ Hagimu, vládci Lankarimu, bratrům Drákulům nebo - vládci Lagulovi Ferenczymu!

Cože?! Lagula je vampýrským vládcem? Je to určitě Lagula Ferenczy? Radu se o tom musí sám přesvědčit! Zatím dal upírům na vybranou. Vezme je pod svou ochranu a společně přejdou planinu. Oni mu budou na oplátku přísahat poslušnost. Nebo mohou zajít opravdovou smrtí, přímo tady na úpatí hor. Za neposlušnost jim totiž prožene masem pár ostrých šipek. Otroci se tedy bez dalšího váhání přidali k němu.

Přítomnost otroků nezůstala dlouho utajena. Nad hlavami se jim třepotali velcí netopýři rodu desmodus a odlétali za svými pány do velkých hradů, aby je spravili o jejich postupu plání. V každém případě šlo o druhořadé otroky, kteří nestáli za ochranu nebo vypravení létavců. Na jejich hřbetech nebo v břišních vacích byl totiž do hradů dopravován jen ten nejkvalitnější materiál. Jenže pak se skupinka vydala k opuštěnému hradu, který stál trochu stranou ostatních sídel, a to už pozornost vzbudilo. Jenže bylo příliš pozdě, už se nedalo nic dělat. Raduově skupině trvalo celý den, než přešli přes pláň. Na nejvyšší cimbuří hradů začínaly právě dopadat první sžíravé paprsky.

Touto dobou už většinou všichni vládci spali. Ložnice měli zásadně na severní straně hradů, protože tam panoval věčný stín. V tuto dobu nebyl nikdo z nich ochoten osedlat létavce a vyletět kvůli skupince ,označkovaných´ otroků. Možná se Szganyové jen báli a schovali se do stínu neobydleného hradu. To by bylo v pořádku, alespoň je vidět, že nejsou úplně hloupí! Se západem slunce bezesporu vyrazí k hradům svých právoplatných majitelů, kteří si je zotročili na Sluneční straně.

Jenže se tak nestalo. Radu se bál slunce méně než ostatní vládci a okamžitě zapřáhl své muže do práce. Vybral jeskyni v jednom z nejnižších pater hradu a nechal ji opevnit. Z jeskyně do vyšších pater i na pláň pod hradem brzy vedly četné střílny. Než uběhl první den, Radu i otroci se v jeskyni zabydleli. Sice to nebylo příliš pohodlné a teplé bydlení, ale Radu věděl, že si brzy zvykne.

A mnohem se naučí.

* * *

Jakmile začalo zapadat slunce, vládce Egon Drakul vyslal otroka s létavcem. Měl se zaletět podívat, co to má všechno znamenat. Vampýr musel nakrmit a napojit své příšery a věděl, že dva ze zběhlých otroků jsou jeho. Když je na Sluneční straně chytil, rozhodl se, že je hned po příchodu rozdělí na zásobování. Otrok přistál před podezřelým hradem, pustil se sutí přímo ke vchodu a zmizel v něm. Po chvíli se objevila podivná osoba s hustou, rozevlátou hřívou a neobratně se vyhoupla na létavce. A o několik minut později už na něm plachtila kolem hradu! Co to má znamenat? Že by to byl nějaký troufalý otrok, který si myslí, že je skutečným vládcem?

Klaus Lankari vyslal dva otroky, aby tomu přišli na kloub. Byli to odvážní, silní chlapi, kteří měli pobočnické ambice. Jenže to s nimi dopadlo stejně jako s Egonovým otrokem. Dokonce i sám Šejtán Nenarozený začal být zvědavý. Sledoval dění před hradem a pozorně ,naslouchal´. Z nedalekého sídla vyletěl Hengor Hagi se svým vrchním pobočníkem. Pruďas byl opatrný a zůstával v sedle. Pobočník Emil přistál a vydal se k hradu, aby uvedl věci na pravou míru.

Brzy se ozval: Pane? Pruďas ucítil, jak se pobočníkova mentální sonda zachvěla.

Hm? Vampýr popohnal své svalnaté, okřídlené zvíře, které bylo i na létavce velmi silné, protože muselo unést pánovo mohutné tělo. Ve velkých kruzích kroužilo nad hradem. Co se tam děje? 

Pane, je tu nějaký muž a tvrdí, že je Vampýr. Má několik tvých otroků. Opravdu vypadá jako Vampýr, dokonce tak je i cítit. Má v sobě dospělou pijavici!

Ale, vskutku? Přišel sem z bažin, že? Určitě nezískal ničí vejce. Možná je skutečně Vampýr, no a co? Nepovýšil mezi nás, nikdo z nás ho nepřijal! A ani to neuděláme, protože to je sprostý zloděj! Otroci patří mně, Ferenczyům, Klausovi Lankarimu a Drákulům. Jestli nám je chtěl přivést, tak to je opravdu hodný. Jestli si je však chce nechat, se zlou se potáže!

Náhle se do rozhovoru vložil další telepatický hlas. Patřil Raduovi. Hengore, nepotřebuji, aby někdo mluvil za mě! Zvládnu to sám. Neprosím se tě o tlumočníka. Skutečně vlastním pijavici. A ano, zrodil jsem se v bažinách, když to chceš vědět. Ale to už je dávno. Vím, že můj hrad je v porovnání s těmi vašimi velmi skromný, ale nějak začít musím. Brzy povýším! Jestli mě mezi sebe přijmete, budu rád. A jestli ne... i tak tu zůstanu! A nechám si všechno co jsem si vzal. Nejsem žádný zloděj a tihle otroci beztak za moc nestojí. Jenže já je teď na nějaký čas potřebuji. Ber to jako půjčku. Rád ji jednoho dne splatím i s úroky! 

Ale ale! vyslal k němu v odpověď Pruďas. Tak ty takhle! Nejdřív nás okradeš a pak prohlásíš, že sis lup jen půjčil! Předpokládám, že i ty létavce sis jen tak půjčil! 

Prozatím ano. Než se je naučím vyrábět sám. Nechám si i toho tvého. Ale toho chlapa Emila si odveď. Je ti věrný až za hrob a jako takový je mi k ničemu.

Opravdu? Hengor nevěděl, jestli má vybuchnout vztekem nebo smíchy. Uvědomil si, že se mu nově příchozí zamlouvá. Líbila se mu jeho odvaha, i když se s ním ještě nesetkal tváří v tvář. Když pro Emila pošlu dalšího létavce, také mi ho zkonfiskuješ? 

Radu v duchu pokrčil rameny. Může si letět nebo jít po svých, to je tvoje věc. 

Abys věděl, prohlásil Hengor, který se začal typicky vampýrským, perverzním způsobem bavit, sice jsme se ještě neviděli, ale líbíš se mi. A budeš se mi líbit ještě víc, až si tvou kůži pověsím, místo tapisérii na stěnu své jídelny! 

Urazil jsem tě? Radu předstíral překvapení. Tak pojď sem a vyřídíme si to. 

Kašlu na tebe! vybuchl Vampýr. Už se nebavil. Pokoušíš mě? Tak mě dobře poslouchej! Spolu s Ferenczyi, Drákuly a s Klausem Lankarim máme čtyři sta mužů, třicet dva létavců a sedm bojovníků! Jak se nám chceš s tou tvou hrstkou chudáků postavit? 

Nechci. Proto jsem se rozhodl vyjednávat.

V té chvíli se mentálním éterem Hvězdné strany rozlehl další telepatický hlas. Byl velmi silný a autoritativní, stejně jako zlověstný. Byl to hlas samotného ďábelského Šejtána Nenarozeného!

Proč se s tím vládcem hádáš, Hengore? Copak jim pohrdáš jen proto, že se zrodil v bažinách? Podle tebe je spora méně než vejce či pijavice? Přiznej si pravdu! Ať už Vampýra porodí žena, přemění ho výtrus či pijavice, nebo se nakazí kousnutím, nákaza má vždycky stejný původ. Bažiny! Nezáleží, jak jsme se stali Vampýry. Hlavní  je, čím jsme a čeho jsme dosáhli! A nově příchozí vládce dokázal, že mezi nás patří.

Hengor byl velmi překvapený. Cože? Copak ty ho hodláš přijmout, Šejtáne? Jenom tak, za jeho dobré slovo? Vždyť ani nevíme, co je zač! Zatím si můžeme být jen jisti, že to je drzý zloděj! 

Ale! ušklíbl se telepaticky Šejtán. Copak nejsme všichni zloději? Neloupíme na Sluneční straně? Kromě toho, nově příchozí není o nic drzejší než ty. Nebo já. Je jako kdokoli z nás. O jeho postavení bych také nepochyboval. Dobře víme, co je zač. Je to vampýrský vládce. A musíme se před ním mít na pozoru, to je jasné. Jestli tomu stále ještě nevěříš, mám pro tebe pár důkazů. Je celkem dobrý na slovní hry - rozhodně lepší než ty, Hengore. Protože ty první ses přestal ovládat. Kromě toho tvůj vlastní pobočník tvrdí, že nosí dospělou pijavici. Není to výtrus, vejce nebo pouhé kousnutí na krku. Má vyvinutého parazita! Podařilo se mu dojít až sem a vznesl nárok na vlastní hrad, i když to je zatím jen ubohá barabizna. Jak vidíš, určitě to je vládce! A ovládá telepatii, což neumí ani mnohý z ostatních vznešených vládců, nebo ji mají jen velmi slabou. A tenhle muž je silný, cítím to! 

Šejtán zmlkl, jako by očekával odezvu. Telepaticky éter okamžitě znovu ožil.

Jsem vládce Klaus Lankari, promluvil jakoby dřevěný, mechanický, hrozivý hlas. Co navrhujete? Nemůžeme to přece nechat jen tak! Ten nováček mi ukradl otroky, které jsem získal při včerejším náletu! Klaus byl někdejší tulák, který neproslul zrovna bystrým rozumem. Mnohem více mu šlo vraždění a chlemtání krve.

Nám také sebral pár mužů, ozvali se naráz oba Drákulové. Z jejich telepatických hlasů kapal jed a čišela nenávist. To si je hodlá jen tak přivlastnit a my se s tím máme smířit? Navrhujeme okamžitě si dojít pro to, co nám po právu patří! A přitom si to s ním vyřídíme. Co na tom, že má pijavici? 

To je jen dobře! prohlásil Pruďas. Nic přece nechutná tak skvěle jako krev a maso jiného upíra - zvláště jeho pijavice! A protože jsem mu nejblíž, nárokuji si ho pro sebe! 

Konečně opět promluvil Radu: Co? Zajímalo by mě, co k tomu řeknou Ferenczyové! Copak by si nechtěli také kousnout? To by bylo jedině dobře, protože se s nimi moc rád setkám! Konečně naplno vyjádřil svou nenávist k Ferenczyům a touhu po krevní mstě. Záměrně se vyjádřil troufale, aby udělal na Vampýry dojem. Něco v jejich hlasech a také v jeho vlastním temném srdci mu říkalo, že takhle vládci jednají. Připadalo mu, že si rádi hrají se slovíčky, polemizují a vyměňují si perverzní, pokroucené argumenty a protimluvy. A možná na tom ani nebylo nic divného. Vždyť byli sami takovou perverzitou, která se vymykala zákonům přírody!

A Radu byl stejný jako oni. Snad byl dokonce prohnanější než většina z nich. Ukradl pár létavců a už je dokázal docela slušně ovládat. Kdyby ho napadli, uletěl by do Bariérového pohoří, ukryl se v nějaké jeskyni a rozmyslel si, co dál. Vzal by s sebou pár otroků. Jeho chvástání tedy bylo jen takovou hrou. Nehodlal se postavit hordě vládců a jejich otroků, zato byl připraven vzít okamžitě nohy na ramena.

Jeho jednání a rétorika byly takřka bezchybné. Šejtána začal vážně zajímat. A v hlavě se mu začaly rodit nápady. Opravdu je mezi ním a Ferenczyi nějaká zlá krev? Bratři na Hvězdnou stranu dorazili teprve nedávno, ale už začínali příliš zvedat hlavy. Šejtánovi dělali starosti. Byli jako temný bouřkový mrak na obzoru jeho budoucnosti, který se rychle blíží.

Bratři byli dva a byli si mnohem bližší než Drákulové. Šejtán si dobře pamatoval, jak povýšili.

Přede dvěma lety vyrazil vládce Petre Stakis s malou skupinou pobočníků, otroků a s jedním bojovníkem podél Bariérového pohoří. Chtěl prozkoumat neprobádané části Sluneční strany. Neprobádané a nenavštěvované, a přesto se dočkal skutečně vřelého přijetí. Zdálo se, že tamní Szganyové o Vampýrech dobře vědí a jsou na podobnou invazí dobře připraveni. Bratři Ferenczyové byli vůdci kmene, který se ještě nedávno jmenoval Zirescu. A té noci měl vládce Stakis velkou smůlu.

Jeho bojovník se při letu zranil, takže musel nouzově přistát na horském vrcholku. Stakis u něho nechal dva pobočníky, aby se o něj postarali, a sám se se zbytkem svých mužů vydal za vůní szganských ohňů. Přistáli mezi nízkými kopci na úpatí hor. Okamžitě se na ně sesypali obránci nedalekého tábora pod vedením Rachiho a Laguly. Stakis byl zasažen šipkou přímo do oka a dvěma dalšími do srdce. Jeho pijavice došla k závěru, že je s ním konec, a rozhodla se ho opustit. Bratři Ferenczyové byli nejblíže a zdáli se jako více než vhodní hostitelé.

Stakis sice umíral, ale stále mu zbývala nějaká síla. Rachi přišel až k němu, aby zjistil, jestli už je mrtvý. V té chvíli ho Stakis popadl, přisál se mu ke krku a vzápětí ho také nakazil vampyrismem. Lagula chtěl bratrovi pomoct, proto napřáhl mačetu a jednou ranou usedl Stakisovi hlavu. Zároveň přesekl pijavici, která se soukala umírajícímu vládci krkem ven. Parazit na poslední chvílí vypustil vejce a to přeskočilo na Lagulu. Tak se stal Vampýrem a jeho bratr zase upírem. Pijavice dostala dvě mouchy jednou ranou!

Tolik se Šejtán dozvěděl od otroka, který mu dělal v Stakisově hradě špeha. Zbytek příběhu už nebyl podstatný. Ferenczyové se nejspíš ukryli někde v lese, přečkali tam den a usnuli spánkem proměny. Když se probudili, začali zotročovat co nejvíce mužů ze svého kmene a v čele své malé armády se vydali na Hvězdnou stranu. A tam platila jednoduchá Šejtánova pravidla. Nebylo důležité, jak vládce svého postavení dosáhl. Podstatné bylo pouze to, že byl mezi nimi, že byl Vampýrem!

Ferenczyové tedy dorazili na planinu a brzy o sobě začali dávat věděl. Šejtánovi byli trnem v oku. Byl si jistý, že se proti němu postaví, jakmile k tomu budou mít první příležitost. Šejtán byl jedině rád, že bratři nedisponují téměř žádnou telepatii. Proto se také nezúčastnili právě probíhající debaty. A zdálo se, že mezi nimi a nové příchozím vládcem zuří krevní msta. Šejtánovi to připadalo nadmíru zajímavé a hodlal toho jaksepatří využít. Pokud si půjdou po krku, nebudou mít čas intrikovat proti němu. Proto se teď rozhodl zakročit.

Slyšte! zvolal. Dejme mu šanci. Tvrdí, že nám jednou všechny ztráty splatí. Dobrá. Pokud na svůj slib zapomene, vyřídíme si to s nim později a vezmeme mu všechno, co si přivlastnil. Už se o něm však nemůžeme bavit jako o ,tom novém vládci´. Jediný opravdový vládce, vládce všech vládců, jsem tu já! Musíme zjistit, jak se jmenuje. Hej ty, cizinče, co tomu říkáš? Líbí se ti má nabídka? Jestli ano, představ se a pověz nám, jak ses sem dostal. 

Radu odpověděl: Chtěl bych, abyste mě mezi sebe přijali. Nic jiného si nepřeji. Vidím, že jsi tu nejmocnější. Proto tě ujišťuji, že souhlasím se vším, co navrhneš. Samozřejmě za předpokladu, že mi zaručíš podmínky vhodné k přežití a úspěšnému startu. Jsem vládce Radu Lykan a přijal jsem pijavici v bažinách daleko na západě. 

Dobrá, zdá se, že mluvíš pravdu a máš na své požadavky právo, řekl neviditelný Šejtán, který už chtěl mít všechny ty formality za sebou. Prozatím ti budeme věřit. A na oplátku musíš věřit nám. Přišel bys, kdybych tě pozval na audienci do svého hradu? Vešel bys do mého domu o své svobodné vůli?

Po celou dobu rozhovoru znělo někde na pozadí mentálního éteru tlumené, ale přesto zřetelné mumlání. Když Šejtán vyslovil své pozvání, mumlání rázem ztichlo a vzduch ztěžkl očekáváním. Jako by všichni Vampýři zatajili dech. Radu pochopil, že otázka svobodné vůle je pro ně z nějakého důvodu důležitá. I jemu přišla podstatná, i když netušil proč. Vládce Šejtán ho podrobil poslední zkoušce. Radu věděl, že je velmi důležité, jak odpoví. Rozhodne to, jestli mezi ně patří, nebo ne. Proto řekl:

Můj vládce, stačí, když určíš hodinu našeho setkání, když mi zaručíš bezpečný příchod i odchod a když mi řekneš, jak se k tobě dostanu...?

Nejsi trochu moc náročný? odpověděl Šejtán. Ale dobrá, staniž se. 

Čas audience byl určen na tři hodiny před úsvitem. Rozhodl o tom samozřejmě Šejtán a to tak, aby se mu to co nejvíce hodilo. Záměrně vybral hodinu před východem slunce, aby na jednaní nebylo příliš mnoho času a nestačily vzplanout emoce. Neměla to totiž být pouhá audience. Půjde také o přijetí čerstvě povýšeného vládce Lykana. Šejtán opomenul Raduovi sdělit, že setkání budou přítomní nejspíš všichni nejurozenější vládci a přinejmenším dvě vládkyně. I kdyby je nepozval, pozvání by si vynutili. Naoko lpěli na zavedeném protokolu, ale ve skutečnosti se chtěli přesvědčit, že během setkání nedojde k nějaké tajné dohodě mezi tím nově povýšeným vládcem a Šejtánem. Podezíravost je totiž jednou z hlavních vlastností všech Vampýrů.

Radu toho o Vampýrech ještě příliš mnoho nevěděl. Hengor se neměl k tomu, aby pro svého pobočníka vyslal létavce, a proto Radu strávil notnou část noci vyslýcháním Emila. Snažil se od něj dozvědět co nejvíce o upírských zvycích a o zdejších pravidlech chování. Kupodivu se mu líbilo vše, co se od něho dozvěděl. Koneckonců, také byl Vampýr! Kromě toho byli Vampýři přesně takoví, jak si je dopředu představoval. Doufal, že brzy bude jako oni.

Vampýři jsou pyšní, ješitní, chlípní, chamtiví a zrádní. Jsou krutější než divá zvěř, brutálnější než jakýkoliv člověk a krvavější a morbidnější než ta nejděsivější márnice. Nejpodivnější na nich je nejspíš jejich domýšlivost a marnivost. Všichni vládci i vládkyně se pokládají za výjimečně krásná stvoření. Myslí si o sobě, že jsou bez jediné chybičky. Jakýkoliv nedostatek svádí na své pijavice či vejce, zatímco i ty nejnicotnější úspěchy jsou důsledkem jejich vlastní geniality a úžasných schopností. To stojí v ostrém kontrastu se ,zákonem svobodné vůle´, který uplatňují při veškerých jednáních se svými kolegy, otroky, zvířaty i lidskými oběťmi. Vampýři totiž žádnou svobodnou vůli neznají, proto je koncept svobodného rozhodování a práva na sebeurčení naprosto fascinoval. Říkali si, že když mohou tak nízká stvoření jako lidé určovat své osudy, oni, mocní vládci, o sobě mohou rozhodovat také. Skutečně?

Vampýři byli krvežízniví. Krev je život a jejich život je nekonečný. Krev a mládí jsou jedno a totéž. Každý vládce si mohl záměrně navodit mladší vzezření a navždy si zachovat sexuální potenci. Když Vampýr vysaje krev nějakému člověku, ubožák zemře opravdovou smrtí. Když mu při tom vládce předá něco ze sebe, muž se promění v upíra a navždy zůstane otrokem toho, kdo ho kousl a jehož podstatu nosí od té doby v těle. Jenže Vampýra to nezmění. Naopak sílí a je mocnější a mocnější s každou vysátou obětí, kterou po sobě zanechá.

Lidé, Szganyové, na Sluneční Straně žili podle Vampýrů proto, aby bylo kde čerpat krev. Nebyli pro ně ničím jiným než nevolníky a současně ,nádobami´, ve kterých se skladovala potrava. Vampýři je mohli kdykoli obrat o veškerý majetek a stejně nakládali i s jejich životy. A jejich krev mohli pomalu upíjet, nebo naráz všechnu vysát. Záleželo jen na vládcové rozmaru a chuti. Vampýři si přesto vůbec neuvědomovali, že páchají zlo. Neměli totiž svědomí. S výjimkou Šejtána se snad někteří z prvních vládců občas zamysleli nad svými životy. Kdysi bývali lidmi, a dnes na svých někdejších přátelích a rodinách parazitovali. Jak k tomu ti lidé přišli, že je vystavují takové hrůze a tak jim znepříjemňují život?

Ano, snad se nad tím občas některý z vládců zamyslel. Nebylo to však často. Jejich pijavice podobné úvahy rychle potlačily a Vampýři se jako vždy přizpůsobili parazitově vůli.

Radu se seznámil s dalšími vládci a vládkyněmi.

První z nich byl sám Šejtán Nenarozený, který se tak jmenoval proto, že neměl žádnou matku ani otce – nebo si na ně nepamatoval. Zdálo se, že neměl žádnou matku ani otce - nebo si na ně nepamatoval. Zdálo se, že se zrodil přímo z vampýrských močálů. Proč ne? Vždyť to byl úplně první Vampýr! Před Šejtánem žádné podobné stvořeni neexistovalo. A ti, kteří přišli po něm, byli jeho výtvory nebo potomky. Tvrdil, že byl odkudsi vyhnán, jenže si nepamatoval nic bližšího. Pronásledovatelé ho prý obrali o veškeré vzpomínky. A Šejtán věřil, že se provinil jen svou pýchou a neobyčejnou krásou. Dovolil si být nádhernější než vládci toho zapomenutého světa, a oni mu to neodpustili.

Šejtán byl opravdu krásný. Tak krásný, jak jen může vládce z Vampýrů být. „Však uvidíš sám,“ řekl Raduovi Emil. „Šejtán je krásný, nejkrásnější ze všech. Proto je na první pohled jasné, že musí být i nejkrutější. Vůbec své založení neskrývá. Tvrdí, že v sobě skrývá ,zlo vytříbené až k dokonalosti´. Myslím, že když je někdo navenek tak dokonalý, nedokonalost a zkaženost v něm musí hnít zevnitř. A vládce Šejtán začal hnít už v okamžiku svého zrození.“

Šejtán byl vládcem všech zdejších vládců, nekorunovaný král Vampýrů. Ostatní měli podezření, že právě po koruně a trůnu tajně prahne. Byl velmi mocný, a proto neměl příliš mnoho spojenců. Možná proto se tak hrnul do přijetí Radua. Chtěl si z něj udělat budoucího spojence. I tak by se měl mít vládce Radu Lykan v Šejtánově sídle na pozoru.

Emil Raduovi popisoval i ostatní vládce. Ten ho sice poslouchal, zvláště když se zmínil o Ferenczyech, ale už na něj nikdo neudělal takový dojem jako Šejtán.

Na planině žil Hengor, kterému přezdívali Pruďas pro jeho hřmotnou postavu, neočekávané výbuchy vzteku a hlučný smích. Jeho řehot byl však zřídka skutečně veselý, mnohem častěji propadal záchvatům zlosti. A Hengorovo panděro odpovídalo jeho nenažranosti. Ve skutečnosti se nejmenoval Hagi. Pojmenoval se tak podle prvního szganského kmene, který Šejtán navštívil během svého putování Sluneční stranou. Lidé z kmene Hagi byli důvěřiví, protože ještě neměli s Vampýry žádné zkušeností. Šejtán svedl a nakazil místní dívku, která později nakazila Hengora. Teprve potom ji kmenový vůdce, Heinar Hagi, zabil. Hengor se nastěhoval na Hvězdnou stranu jen rok po Šejtánovi. Měl obrovský, ponuře grandiózní hrad, který konkuroval i tomu Šejtánovu. A Hagiho Szganyové? Z těch už nejspíš nic nezbylo.

Klaus Lankari byl horal a samotář, který neoplýval příliš bystrým rozumem. Kdysi se rozhodl prozkoumat bažiny... a vrátil se odtamtud jako někdo úplně jiný. Neměl tolik skrupulí jako Šejtán a ostatní vládci, takže většinu jeho otroků tvořili trogové, které si přivedl z jeskyní pod Bariérovým pohořím. Mezi trogy si vybíral také své milenky a rád se chlubil tím, že jako horal kdysi v divočině bral zavděk mnohem horšími stvořeními.

Tereza ,Tříočka´ Lugosiová by byla pokládána za zrůdnou hříčku přírody snad na každé planetě. Narodila se szganským rodičům a bylo s podivem, že tak znetvořené novorozeně vůbec nechali přežít. Szganyové měli dost starostí se svou vlastní existencí a neměli ve zvyku piplat se s postiženými dětmi. Její rodiče za ni tak dlouho prosili, až jim vůdce neochotně daroval její život. I tak se o ni báli, takže odešli do podhůří a do horských údolí a začali žít jako samotáři. Jak se nakazila vampyrismem, to ví jen Tereza sama. Její rodiče však v každém případě na svou dobrosrdečnost doplatili. Tereza si nechala zavěsit jejich zuby a prstní kůstky na zlatý řetěz, který se stal její oblíbenou ozdobou.

Vampýrka měla hned několik postižení. Jedno rameno ji úplně chybělo, zatímco to druhé držela pěkně zpříma. Proto vypadala jako hrbáč. Její levá ruka měla obvyklou délku, zato ta pravá ji visela až někam ke koleni. Místo prsů měla nestejné, visící cecky a kůži na celém jejím tele pokrývaly pigmentové skvrny a velké pihy.

Nejzrůdnější z jejích postižení však bylo bezesporu třetí oko. Od narození měla na temeni důlek a v něm nevyvinuté kožovité bělmo. Když se stala Vampýrkou, Tereza na oku metamorficky zapracovala a začala skrz ně opravdu vidět. Nepřítomné a věčně otevřené, protože nemělo víčko, zíralo z temene její hlavy. Tereza si v tom místě pečlivě vyholovala vlasy. Vzhled, který Vampýrka zvolila, byl tím nejděsivějším důkazem skutečné zrůdnosti. Ovládala umění metamorfózy, takže se mohla snadno předělal, jenže ona záměrně dál žila jako obluda. Zvlášť na své třetí oko byla opravdu pyšná. Tvrdila, že je jako jediná z Vampýrů neustále ve střehu a ví, co se jí děje za zády.

Další vládkyně se jmenovala Ruša Bastiová. Na první pohled byla krásná a šťavnatá jako jablíčko... jenže o tom neexistovaly žádné důkazy. Co Emil věděl, ještě nikdo ji nikdy neviděl úplně celou. Dokonce ani její náhodní milenci. Rusa měla neuvěřitelně husté vlasy, rudé jako plamen a delší než celé její nádherné tělo. Upravovala si je několika složitými způsoby, někde je nakadeřila, jinde zase sepnula sponkami, takže podle nálady odkrývala určité části těla. Občas předvedla ňadro, jindy záda a hýždě nebo své dlouhé a svůdné nohy. Nikdy však neodkryla tvář! Možná byla nakonec opravdu šeredná. Šuškalo se, že nenávidí své oči, stejně rudé jako vlasy, a že má zploštělé chřípí ještě víc, než je u Vampýrů běžné, a nedá se to skrýt ani mistrným metamorfizmem. Ruša byla mezi Vampýry opravdovou výjimkou, protože si své drobné vady na kráse uvědomovala. Nechtěla je přiznat před ostatními, takže je skrývala. Jestli bude mít Radu štěstí, třeba vládkyni Rušu jednou pozná trochu blíže. Vládkyně se totiž vyspala se všemi vládci, kteří za to jen trochu stáli. Jedinou výjimkou byl Šejtán, který své milenky naprosto ovládal, a Hengor Hagi, který prý měl nástroj jak vzrostlý býk a Ruša si nechtěla nadělat modřiny. Střídala zkrátka milence jako ponožky.

Na druhou stranu Ruša nejspíš nebyla tak přístupná, jak se mohlo zdát. Před čtyřmi či pěti lety ji na Sluneční straně unesl mladý vládce. Velmi rychle povýšila. A kde je teď jejímu únosci konec? Ruša měla jeho vejce. Nevzala si od něj však ještě něco? Ostatním tvrdila, že zemřel na nějakou zlou nemoc v jejím milujícím objetí. Nejspíš umíral šťastný. Jenže jak? Emil slyšel, že existují jisté druhy pavouků, jejichž samičky... Radu dobře věděl, na co naráží, a ujistil ho, že záležitost nemusí detailněji rozebírat.

Dalšími vládci byli bratři Drákulové, Karl a Egon. Na Hvězdnou stranu dorazili jako jedni z prvních. Narodili se v rodině samotářů, kteří se nakazili v bažinách. Bratři se o sebe museli sami postarat od velmi útlého věku. Rodina žila v horách nad Hvězdnou stranou. Bylo jim jasné, že jen daleko od lidí budou schopni nějak přežívat.

Tehdy se prý v kopcích potloukali vlčí vládci, podobní Raduovi, jenže v sobě měli mnohem víc z vlka než z člověka. A rodina Drákulů se s nimi dostala do sporu. Jedné noci těsně před úsvitem přišli vlkodlaci k jejich chatrči a zahnali otce, matku a nejstaršího syna na Sluneční stranu. Ani jednomu z nich se nepodařilo včas najít úkryt, takže je spálilo vycházející slunce. Z celé rodiny přežili jen bratři Karl a Egon, dvojčata, což není u Szganyů nic neobvyklého. Několik let je vychovávali divocí vlkodlaci spolu s obyčejnými horskými vlky.

Když trochu povyrostli, vydali se na Hvězdnou stranu. Museli být opravdu hodně mladí, protože ani teď jim nebylo víc než sedmnáct nebo osmnáct let. Zkušeností však měli víc než leckterý dospělý muž. Na Hvězdné straně se zabydleli v jednom z velkých hradů. Oba byli neskutečné bojovní a neobyčejně zákeřně bránili své teritorium. Vynikali v tom dokonce i nad ostatními Vampýry. Nejspíš takoví byli proto, že jejich rodiče neměli vůbec nic. Bydleli spolu, jenže Egon nedávno prohlásil hrad za svůj majetek, takže se pustili do přestavby druhého sídla pro Karla. Oba hrady budou obrovské a mocné a vešly by se do nich celé armády. Bratři by tedy brzy mohli velet více mužům, než má samotný Šejtán. Vládce všech vládců si také dobře uvědomoval, jak chtiví oba bratři jsou. Netřeba dodávat, že je neměl příliš v lásce. Vlastně se dá říct, že je žádný z obyvatel Hvězdné strany neměl rád. I na zdejší poměry totiž byli příliš krutí.

Nakonec Pruďasův pobočník pověděl Raduovi o Turgovi Zoltem, kterého Šejtán přijal za ,syna´. Pak jej ale přistihl, jak proti němu kuje zradu, a proto jej vyhnal ze svého hradu. Turgo měl až do smrti živořit mezi sutí, kamením a prachem na planině, jenže odešel a říká se, že žije někde na Sluneční straně. Dny přečkává v jeskyních a skrývá se před Szganyi. Jestli je to pravda, pak měl vlastně štěstí - na rozdíl od ostatních spiklenců. Jednoho z nich nechal Šejtán hodit do Brány na Hvězdné straně, která vede přímo do pekla. Druhý zrádce leží v hlubokém hrobě pod planinou, a protože je nemrtvý, tělo mu pomalu tvrdne a mění se v kámen.

Méně vznešení vládci a vládkyně byli přinejmenším stejně zajímaví jako ti, které už Emil popsal. Ochotně by pokračoval ve vyprávění, ale Radu ho zarazil. Spolu se všemi těmi novými, úžasnými schopnostmi mu narostlo také neobyčejné sebevědomí, a proto ho nějací neurození Vampýři vůbec nezajímali. Stále ho však mátlo několik nezodpovězených otázek. Jak je například možné, že o existenci Vampýrů neměl tak dlouho ani ponětí?

„Vládci se dlouhá léta živili jen trogy,“ informoval ho pobočník. „Nějakou dobu také trvalo, než si zabydleli hnízda a zotročili dost lidí. Kromě toho tomu není tak dávno, co vládce Šejtán sestrojil své první létavce a bojovníky. Ostatní ho hned napodobili. Teprve potom se začali Vampýři skutečně roztahovat. Brzy si podrobili několik vesnic východně od velkého průsmyku. Tamní lidé je musí zásobovat potravinami a vyrábět pro ně bojové rukavice. Ostatní szganské kmeny slouží také na zásobování... Vampýři totiž v lidech vidí jen maso. Od podrobených kmenů vybírají pravidelné desátky a tak jsem se dostal na Hvězdnou stranu i já. Západně od velkého průsmyku Vampýři i útočí jen zřídka. Tamní kmeny jsou totiž velmi bojovné. Nejurputněji se bráni Lidesciové. A ty říkáš, že jsi žil dlouhá léta jako samotář a vyhýbal se lidem? Nejspíš jsi musel, protože v sobě máš něco z vlka. Bariérové pohoří je velmi rozlehlé, proto mě ani nepřekvapuje, že jsi Vampýry nezahlédl. Když se jím nabízí snadná kořist na východě, proč by útočili na západě? A proč by o sobě dávali zbytečně vědět? Čas pro ně nic neznamená. Věci se však mění a Sluneční strana si bude muset zvykat na čím dál častější nálety.“

To nebyla jediná otázka, na kterou se chtěl Radu zeptat.

„A to všichni Vampýři ovládají telepatii? Řekni mi, kdo z nich je nejnadanějším zlodějem myšlenek? Před kým se mám mít nejvíc na pozoru? A který je naopak nejméně talentovaný, takže mu můžu občas slídit v hlavě?“

„Ale vždyť mě kvůli tobě mohou zabít!“ zhrozil se Emil. „Beztak jsem ti toho už napovídal až moc.“

„Tak proč mi to říkáš?“

„Já nevím, je to něčím v tvých očích, když se na mě tak upřeně díváš. Nebo za to může tvá otevřenost, skoro bych řekl nezkaženost? Jednáš se mnou jako s člověkem, ne jako s otrokem. Nejspíš proto, že jsi tu nováčkem. Brzy se však staneš velmi mocným vládcem, tím jsem si jist! Zdá se mi totiž, že neovládáš jen telepatii. Říká se, že i Ruša Bastiová umí ostatní zhypnotizovat.“

„Zhypnotizovat? Očarovat?“ Radu si zatím nevšiml, že by něco takového uměl.

„Máš něco v hlase, co mě uspává a tahá ze mě myšlenky.“

Radu si muže přitáhl blíž a zadíval se mu do očí, které byly stejně kruté jako ty jeho, jen neměly tak rudé zornice. „Tak povídej, řekni mi všechno, co bych měl o zdejších vládcích vědět.“

Emil by mu byl vskutku všechno řekl, jenže v té chvíli se přiřítil jeden z Raduových otroků. Měl za úkol pozorovat z nejvyššího patra hradu severovýchod, kde stála sídla ostatních vládců. Divoce gestikuloval a vzrušeně sděloval: „Vládce Lykane! Na obloze kolem největšího hradu je spousta vzdušných bojovníků a létavců nesoucích ozbrojence! A přilétají stále noví a noví! Možná na nás chtějí zaútočit!“

Raduovi a pobočníkovi trvalo jen několik málo vteřin, než vyběhli k pozorovatelně. Chvíli zírali puklinou, která se táhla po celé délce hradu. Raduův otrok měl částečně pravdu. Kolem jednoho z největších hnízd se rojili bojovníci a létavci. Na první pohled však bylo zřejmé, že se u hradu jen nesrocují. Oni na něj útočili!

„To je Šejtánovo sídlo!“ vydechl Emil. „Vždyť oni útočí na samotného vládce všech vládců!“

Radu se na něj podíval. „Za pouhé dvě hodiny jsem se s ním měl setkat. Takže z toho nejspíš sejde...“

„Nejspíš ostatní vládce rozzuřilo, že tě pozval,“ přemítal pobočník a zaclonil si rukou oči proti jasnému světlu polární záře. Mhouřil víčka a pokoušel se rozeznat jednotlivé ozbrojence.

„Co? Proč?“

„Tvá audience jim poskytla vítané rozptýlení. Nejlepší čas vyrazit do útoku. Vzbouřenci dobře vědí, co recepce v Šejtánově hradě znamená. Vládce teď nezajímá nic jiného než šlechtění a vybírání garderoby. A to už vůbec nemluvím o vládkyních! Ješitnost je jedna z nejvýraznějších vampýrských vlastností. A Šejtán je ten nejješitnější! Určitě se snaží, aby jeho hrad vypadal co nejlépe. Vládci se nescházejí příliš často, ale když se tak stane... je to přehlídka slov a gest, póz a vychloubání.“

„A to všechno kvůli mně?“

„Ne, dělají to kvůli sobě! Vyměňují si skryté narážky, výhrůžky a urážky! Úplně se v tom vyžívají! Jenže na takové recepci u sebe nesmí mít žádné zbraně. Můžou se vytahovat a vyhrožovat si, ale doopravdy si neublíží. To přichází později.“

„Říkáš to, jako by to byli nějací blázni. Šašci.“

„Když jsou spolu, často to tak může vypadat. Jsou totiž přibližně stejně silní. Zkus je však porovnat s lidmi! Jsou jako medvědi, kteří se kočkují v kopcích Sluneční strany a navzájem si neublíží. Kdyby si takhle pohráli s člověkem, přelámali by mu všechny kosti v těle!“ V té chvíli Emil něco zahlédl a vzrušeně ukázal prstem. „Podívej!“

Radu se zadíval naznačeným směrem. „Co bych měl vidět?“

„Od Kirkscragu, Antonovy věže a Bolákové tvrze přilétají další létavci, nejspíš to jsou posily. A podívej se tamhle! Letí k nám zraněný létavec! Myslím, že patří vládci Ehrigovi. Ano, určitě se nemýlím, má na boku jeho erb! Proti Šejtánovi se tedy vzbouřili vládci Kirk Nunosti, Anton Zappos a Ehrig Bolák!“

„To jsou všechno níže postavení vládci, co?“

„Ano,“ přikývl rozrušeně Emil. „Níže postavení vládci, dohodli se proti Šejtánovi - a všichni budou poraženi!“

„Jsi si jistý?“

„Převálcuje je jako nic!“ odpověděl Emil bez zaváhání.

Radu s údivem sledoval, jaká přízračná stvoření se objevila na přistávacích plošinách Šejtánova hradu. V hnacích průduších jim zapraskal plyn, vyvalil se z nich kouř a obrovské příšery vzlétly. I na tu dálku Radu viděl, že Šejtánovy výtvory jsou mnohem větší než bojovníci útočníků. Na dalších Šejtánových přistávacích plošinách se objevili létavci s pobočníky a otroky na hřbetech. Ve světle hvězd modře blýskali zbraněmi a naleštěnými pancíři.

Šejtánova armáda se vrhla na nepřátele a brzy je rozprášila, jako když prudký závan větru rozežene suché listí. Během několika minut se zbytky Nunostiových, Zapposových a Ehrigových vzdušných sil rozletěly po okolí. Zranění bojovníci a létavci bezmocně padali na planinu, vstříc jisté smrti.

Hrstka přeživších otroků a bojovníků se dala na zbrklý ústup ke svým domovským hradům. Šejtánovi obránci se pustili za nimi a kosili je na útěku. „Jestli některý ze vzbouřených vládců přežil,“ řekl chraplavě Emil, „Šejtán ho spoutá stříbrnými řetězy a pověsí na nejvyšší věž svého hradu. A pak se bude dívat, jak se smaží na zlatém ohni vycházejícího slunce!“

Přistávací plošiny ostatních hradů a hnízd náhle ožily pohybem. Všichni vládci až do této chvíle sledovali boj a čekali, jak dopadne. Teď se jen hrnuli, aby dokázali Šejtánovi svou loajálnost. K nebi vylétli létavci a na hřbetech nesli Vampýry a Vampýrky, kteří s hraným znepokojením spěchali za vládcem všech vládců. Jenže na něco takového nebyl Šejtán zvědavý.

Radu odskočil od okna. Myslí mu zazněl telepatický hlas, silný jako gong. Bylo to poselství všem upírům: Zpátky! Kdo se sem teď odváží, činí tak na své vlastní riziko! Několik vládců mě zradilo a já jsem nepříčetný vzteky! Jak můžu vědět, že sami nebyli podvedeni a někdo je nevyslat jako předvoj, aby tak odvedl mou pozornost? Copak už Vampýři nemají žádnou čest? 

Jistěže ne, a Šejtán to věděl nejlépe ze všech. Také věděl, že se všichni ohradí proti jeho nařčení. Proto se rozkřikl, dříve než stačili začít protestovat: Do mého hradu teď nikdo z vás nesmí. Neopovažujte se sem ani přiblížit! Ruším všechna pozvání a ujednání. Jdu si prohlédnout své ztráty - stejně jako kořist! Zároveň si promyslím, co podniknu a proti komu! Nejprve však od vás chci slyšet slib věrnosti. Ať se přihlásí ten, kdo stojí při vládci Šejtánovi a pokládá ho za svého jediného pána?

Radu okamžitě odpověděl: Já, Radu Lykan, prohlašuji svou věrnost vládci Šejtánovi. Ve skutečnosti mu bylo v podstatě jedno, s kým se dá dohromady. Chtěl jen, aby byl mezi vládce přijat s co nejmenšími obtížemi.

Chvíli bylo ticho. Konečně nejvyšší vládce Šejtán promluvil: Kdo není se mnou, je samozřejmě proti mně... 

V té chvíli se rozlehl hlahol několika desítek příšerných hlasů. Všichni Vampýři se překřikovali, aby vyjádřili Šejtánovi svou podporu. Kdyby to neudělali, Šejtán by je jednoho po druhém zlikvidoval. Už se přesvědčili, co jim spojenectví s méně významnými vládci přinese.

Změť telepatických hlasů nabývala na síle, když znovu zahřměl Šejtán: Radu Lykane - vládce Radu Lykane, byl jsi první, kdo se za mě postavil. Jako nejvyšší ze všech vládců posvěcuji tvé povýšení. Stáváš se vládcem Raduem Lykanem! Kdo by se proti tobě chtěl postavit, staví se zároveň i proti mně! Na chvíli se odmlčel. Myslíš, že ti mám věřit, i když jsi vlkodlak? Mám věřit, že na svou důvěru nedoplatím? Po další odmlce pokrčil rameny. Dobrá. Ochočení vlci bývají svým pánům věrní, proto očekávám věrnost i od tebe. Staniž se! 

V té chvíli se ozvali ostatní Vampýři:

Cože? To mezi nás tak lehce povýšil? Vždyť je to jen obyčejný zloděj! Vlk, který se sem doplazil ze Sluneční strany!

Šejtán se zasmál a odpověděl: Přesně tak. A smí si nechat všechno, co si přivlastnil. Nic vám nedluží. Nelíbí se vám to? Ale vždyť jde jen o pár ubohých otroků! Jen si představte, co by bylo v sázce, kdybych začal... vyšetřovat jisté podezřelé souvislosti? Zatím se má situace tak, že jsem potlačil vzpouru méně urozených vládců. Ty, které jsem nachytal při činu, nechám samozřejmě popravit. Tím považuji záležitost za vyřízenou. Ano, Šejtán dokáže být milosrdný... 

V psychickém éteru se rozhostilo ticho a Radu řekl Emilovi: „Můžeš si vzít svého létavce a vrátit se k Pruďasovi. Jestli se bude vyptávat, o čem jsme mluvili, řekni mu, že jsi mi nic neprozradil. Můžeš mi věřit, nikomu nic neřeknu. A kdyby se v budoucnu přihodilo Hengorovi Hagimu něco zlého, u mě vždycky najdeš místo. Ale ještě než tě propustím, odpovíš mi na poslední otázku.“

„Co chceš vědět?“ Na pobočníkovi bylo vidět, jak si oddechl.

„Zatím jsem neslyšel, že by některý z Ferenczyů promluvil. Copak neovládají telepatií?“

„Myslím, že ne,“ řekl Emil. „nejspíš ji i oni časem získají, stejně jako získali ostatní schopnosti Vampýrů. Telepatie se u nich zkrátka vyvíjí pomaleji. Zatím jsou k ní oba bratři němí a hluší.“

„Takže ještě neví, že jsem přišel?“

„Ale ano, můžeš si být jistý, že už o tobě vědí. Ostatní jim to určitě rychle řekli. Kromě toho tu je ta záležitost Lagulových otroků. Ale jsi pod Šejtánovou ochranou - alespoň prozatím.“

„Je vrtkavý?“

„Ano, jako vítr, který vane z Ledových pustin.“

„Vítr z Ledových pustin -“ zopakovat Radu zamyšleně a uhlazoval si vlasy. Vzápětí se zasmál svým vlčím smíchem, plácl Emila po rameni a vyštěkl: „A ten vítr je pro tebe zrovna příznivý! Proto spěchej zpátky ke svému pánovi a vyřiď mu mé srdečné pozdravy! Řekni mu, že obdivuji jeho slovní hry a těším se, až spolu zas někdy zkřížíme argumenty...“

A tak Radu Lykan povýšil mezi vládce a získal Vlčí hrad. Bylo to v prvních letech vampýrské nadvlády nad Sluneční a Hvězdnou stranou.

Zbytek Raduova příběhu je všeobecně známý.

Pomalu získával na Hvězdné straně postavení a brzy také nabyl všech zrůdných vampýrských. schopností. Jako by se Vampýrem už narodil! Vlčí hrad byl pro jeho rozrůstající se armádu brzy příliš těsný a Radu už byl mocnější než mnozí z níže postavených vládců. Začal se rozhlížet po okolních hradech, jenže všechny byly v té době už obsazené. Zvlášť ho zajímalo nedaleké sídlo bratrů Ferenczyů. A tím vším si proti sobě popudil Šejtána.

Začalo období krvavých bojů. Radu se spolčil s Hengorem Hagim, Klausem Lankarim a Terezou Lugosiovou. Spolu chtěli zaútočit na Ferenczye, kteří disponovali ohromnou armádou. Lagula zplodil syna Nonariho Drsňáka a dcera Freydu Ferencovou. Oba brzy povýšili a nastěhovali se do vlastních hradů. Rachi Ferenczy se také stal Vampýrem. Umírající Petre Stakis se do něj totiž zakousl vší silou a předal mu tak svou vampýrskou podstatu. V Rachim tedy vyrostla další pijavice.

Rachi však padl jako první. Radu mu usekl hlavu, vyrval mu z těla parazita a pochutnal si na něm. Vítězové si mezi sebou rozdělili Rachiho muže a zvířata a losovali o jeho hrad. Vyhrál Pruďas, který jej okamžitě srovnal se zemí. Radu a jeho spojenci začali kout další pikle proti zbývajícím Ferenczyům. Freyda mezitím podlehla těžké nemoci. Před smrtí vypustila záplavu vajíček, ale všechna kromě jediného byla také nakažená a zemřela brzy po ní.

Konečně Radu dobyl Lagulův hrad. Byl to poslední člen bandy, která znásilnila a zabila jeho nevinnou sestru. Teď za to konečně zaplatí. Bylo tomu už sto sedmdesát let, ale Radu nezapomněl a nic mu neodpustil! Vampýři neodpouštějí. Přesekal mu šlachy v kolenou a loktech, nohy, ruce a krk obtočil stříbrnými řetězy, které přivázal k pěti létavcům. Ti se rozletěli každý jiným směrem a na planinu začala padat Lagulova krev a kusy masa, jako by to byl rudý déšť.

Krevní msta byla vykonána, jenže v tom okamžiku Lagulův syn, Nonari Drsňák, přísahal Raduovi pomstu. Zabije ho a vyvraždí celou jeho rodinu! Byla to vampýrská přísaha, která platí až do skonání světa. Pustili by se hned do boje, jenže v té chvíli se na ně snesla mnohem děsivější hrozba, Všichni vládci se museli dohodnout a na čas sjednotit, dokonce i Radu s Nonarim. Vystoupil proti nim totiž samotný Šejtán!

Vládce všech vládců zatím do krvavých bojů nezasahoval; až do dneška. Vampýři byli vyčerpaní a všichni ve válce utrpěli velké ztráty. A v té chvílí Šejtán neočekávaně vyrazil do útoku. Rychle se zmocnil několika menších hradů a porážel jednoho vládce za druhým. Nakonec zůstal jen on sám a proti němu stála poslední koalice jeho nepřátel.

Do zabraných hradů Šejtán nasadil pokrevní syny a dcery. Jedním z nich byl i jeho ,nejlegitimnější´ vaječný syn Turgo Zolte, který se už dávno vrátil z vyhnanství na Sluneční straně a získal zpátky svou moc. A ten se znovu postavil otci a spojil se s jeho nepřáteli. Rozhořela se nejkrvavější a nejzuřivější válka v celé vampýrské historii... kterou vyhrál Šejtán.

Se všemi zrádci po zásluze zúčtoval. Hengora Hagiho, Klause Lankariho a Terezu Lugosiovou nechal zaživa pohřbít hluboko pod planinu, aby tam navždy úpěli a pomalu kameněli. Turga Zolteho vyhnal do Ledových pustin, jenže vzpurný vládce prchl přes Velkou rudou poušť, kde končil otcův vliv. Obecně se má za to, že Turgo přelet žhavé pouště nepřežil. Bratry Drákulovy, Nonariho Drsňáka a Radua Šejtán zahnal k úpatí hor a spolu s několika otroky a Szganyi je svrhl do pekelné Brány. Mnozí z nich se potom objevili na jiné planetě, na území, které římští správci nazývali Dácie a kterým protékala veliká řeka Danuvius. Psal se rok 371 po Kristu.

Skupinka vyšla z Brány nedaleko přístavu, kam se sjížděli římští obchodníci, jejich ozbrojené eskorty a místní Dákové. Obchodovali spolu, smlouvali a vyměňovali si otroky. Byla noc a na nebi zářil úplněk, což byl Raduův čas. Rozběhl se do kraje a šířil mezi místními děs a hrůzu.

Drákulové se svými lidmi odešli do hor, aby si tam vystavěli hrad. Pohoří později zeměpisci pojmenují Karpaty. Nonari Drsňák Ferenczy prchl před Raduovou nenávistí na východ a změnil si jméno. Radu přebrodil velkou řeku a jeho lidé osídlili okolní nížiny. A to bylo zdrojem mnoha pozdějších legend a pověsti. Pověstí o vlkodlacích, upírech a jiných stvořeních noci.

Městečko, ve kterém se konal trh a kde Radu zmasakroval Římany a Dáky, během staletí několikrát změnilo název. Jen místní pověrčiví lidé, kteří si pamatují staré pověsti, městu neřeknou jinak než Radujevac.

Radujevac, kde Radu přišel na tento svět.

IV

Sny v pryskyřičné rakvi

Radu spal a probíral se vzpomínkami. Už nebyly tak živé, jako když je prožíval, a proto se je snažil obnovit a znovu zapsat do paměti. Snil o dávných časech a o životě, jenž kdysi vedl, stejně jako o životech lidí, které zabil. Vzpomínal, jaký život vedl, když byl ještě člověkem, na vyhnanství i na svou proměnu. Stále cítil nenávist k nepřátelům, kteří zničili to málo, co v životě miloval. Přemýšlel, jak se jim jednou pomstí.

Sny však pomalu bledly a ztrácely se z paměti, dokud je znovu ve vzpomínkách neprožil a neobnovil. Nechával si je proto znovu a znovu zdát, aby je neohlodal zub času a on na ně nikdy nezapomněl. Některé věci si chtěl pamatovat až do smrti. Během staletého spánku se mu sny staly jediným pojítkem se skutečností a také jediným prostředkem, jak ve svém nitru udržet plamen nenávisti.

Často si opakoval jména dávných nepřátel. Byli to všichni Zireskové, Giorga, Ion a Lexandru, a také Ferenczyové, Lagula a Rachi. Ti se stali mocnými Vampýry. A všechny je vlastnoručně povraždil! Radu v paměti hýčkal vzpomínky na každičký detail jejich skonu a často snil také o tom, jak zavraždí všechny jejich potomky. Až se vzbudí, všechny si je najde!

Vražedné záměry byly sice jen střípky v porovnání s dalekosáhlými plány, které během ,staletého´ spánku snil, ale přesto si je obzvláště vychutnával. Všem přeživším nepřátelům chystal stejný osud, jaký uchystal jejich předkům, ne-li horší!

Radu po sobě zanechal Szganye a otroky, kteří se o něj měli starat a jednou být u jeho probuzení. To jim se zdál jeho spánek ,staletý´ a předlouhý, jemu ne. Vampýři žijí věčné. Radu snil své krvavé sny a probíral se vzpomínkami, které zůstaly jediným pojítkem s jeho temnou minulostí i zářivou budoucností. Před spícíma očima viděl dávný svět, na němž žil, a viděl také svět, do jakého se probudí a který přetvoří.

Často vzpomínal na Giorgu, toho starého krutého zmetka. Jeho smrt byla příliš lehká! Pche! Radu ho viděl, jak se plácá v kaluži své vlastní krve, jak ho skrápí rudá záplava, která rytmicky stříká z jeho proděravělého hrdla a rozpáraného břicha. Proříznutou dýchací trubicí hvízdá vzduch a v rozšklebené ráně se tvoří pěna, která s každým zoufalým nádechem praská a cáká mu na vousy a dusící se tvář. Radu přihlíží, jak se starcovo tělo třese a kroutí, jak z něj stříká další a další krev. S ní však rychle odchází i Giorgův život. Rychle, příliš rychle!

Potom se Radu rozpomněl na Giorgova syna Lexandra. Kdysi mu znásilnil sestru, a i když už byla po smrti, střídal se na ní s Ionem a Ferenczyovými.

I on zemřel příliš rychle. Padl k zemi s Raduovou šipkou zapíchnutou hluboko v temném srdci a s jeho jménem na rtech.

Ion byl z celé rodiny nejkrutější.

Radu ho měl stále před očima, jak stojí u stromu, z pravé ruky a ramene mu trčí šipka, která ho přibíjí ke kmeni a on nemůže utéct. Radu si tehdy přísahal, že Ion za svůj zločin skutečně zaplatí. Chystal mu utrpení stejně kruté, jako byla muka, která prožívala Magda. Připravili ji o nevinnost a znásilnili tak, že při tom zemřela. A tak měl zemřít i Ion.

Radu znovu a znovu viděl, jak vyděšený Ion stoji přibitý ke stromu a on ho svým obrovským pařátem kastruje. V té chvíli totiž Radu pocítil nepříčetnou zlobu, která spolu s vampýrskou zuřivostí propůjčila jeho rukám neobyčejnou sílu.

Během vteřiny přišel Ion o všechno. Radu mu utrhl podbřišek a z těla mu zůstaly viset jen potrhané trubice, které vypadaly jako rudé cáry hadru! Ion v té chvíli omdlel a brzy by úplně vykrvácel. A to Radu nechtěl připustit. Nechtěl, aby nepřítelova krev přišla nazmar. Rychle se svými ostrými vlčími zuby zakousl do Ionova krku, dokud mu v něm ještě pulzoval život. A ten z něj vzápětí vysál...

Polom se Rodu poddal své žízni a chlemtal a chlemtal, až Iona vysál do poslední kapky. Nic v něm nenechal, a proto mu ani nemohl nic předat.

Krev! To je přesně to, co Radu potřeboval a co potřebovala jeho pijavice. Krev je lahodný životodárný nektar!

Krev byla jeho život a Radu znovu ožije, ale teprve až vstane ze svého lepkavého hrobu. Vlastně to není hrob, je to jeho útočiště, tajná skrýš! Ukrývá se v něm před lidmi, před svými dávnými nepřáteli i před nemilosrdným časem. A hlavně se skrývá před tím nejhorším ničitelem, který mu tak osudově zasáhl do života. Před černým ničitelem, stejně černým jako hejna krys, která ho dovlekla z východu. Ukrývá se před černou smrtí, před děsivou epidemií moru.

Když Radu vyšel z Brány na tento svět, lidé se mu zdáli naivní jako malé děti. Věda na Zemi byla ještě v plenkách, lidé byli neuvěřitelně pověrčiví a jejich krev byla stejně sladká jako krev Szganyů na Sluneční straně. Přesto znali smrtící zbraně a byli velmi odvážní.

První dvě stovky let se vlkodlakům i upírům na Zemi dařilo. Vystavili si horské hrady a doupata a lidé se brzy začali zalesněným kopcům horského hřebene Carpatii Meridionali vyhýbat.

Radu se usadil severně od Dunaje a se svou hordou útočil na místní obyvatele. Začal dokonce ohrožovat i římskou pevnost, ve které trvale pobývaly tři kohorty. Vojáci měli za úkol střežit obchodní a zásobovací stezky mezi Dunajem a horami. Pevnost kdysi postavila XIII. legie, ale většina vojáků se po skončení služby usadila v okolí.

Z původní legie v pevnosti zbyly jen tři kohorty, ale stále jí v názvu zůstalo číslo ,třináct´. Raduovo řádění se místním brzy spojilo s číslem legie, a tak vznikla pověra, že třináctka nosí smůlu. Pověra se ujala mezi římským obyvatelstvem a brzy se rozšířila do celého světa. Lidé povídačce začali věřit, stejně jako jí kdysi věřili Szganyové na Sluneční straně.

Raduovou nejoblíbenější zábavou se staly noční potyčky s vojáky. Jak nebezpečná a vzrušující hra to byla! Stejně rád Radu napadal dácké samoty a vesničky. A jednoho dne dokonce sám padl do pasti. Praštili ho do hlavy, že mu málem vyrazili mozek z lebky, a on se probral až na nějaké lodi. Uvědomil si, že nejspíš plují po Dunaji do Černého moře. A odtud samozřejmě do Říma, rovnou na gladiátorské hry. Radu věděl, že spolu s ním chytili do sítí a pastí i několik členů jeho smečky a ty teď vezli společně s obyčejnými vlky. Vojáci si nejspíš mysleli, že jde o nový druh zvířete! A vlastně měli svým způsobem pravdu. Na lodi se v klecích vezli hnědí medvědi a divočáci z lesů ve východní Panonii, v truhlách byly naskládané zlaté ingoty, nádoby plné koření a amfory s vínem.

Vlk je velmi lstivé stvoření, vlkodlak však je ještě stokrát úskočnější! A vampýrský vládce navíc disponuje neskutečnou silou. Dřevěné klece pro Radua nebyly žádnou překážkou. Rozlomil mříže, jako by to byly třísky. Vysoko po dácké obloze plul veliký měsíc v úplňku a noc ještě zdaleka nekončila...

Loď uvízla na mělčině nedaleko Zimnice. Celá posádka a několik vojáků, kteří se na lodi plavili domů, viseli ze stěžňů. Těla byla pověšená hlavou dolů, byla nahá, bledá a bez jediné kapky krve v žilách! Podivné bylo, že ačkoliv byli všichni mrtví zle potrhaní a pokousaní na krku, nikde na palubě se nenašla téměř žádná krev. Za brutální vraždy zaplatili místní Dákové. Vojáci si vyhlédli samotu v horách, o které se vědělo, že v ní žijí vzpurní obyvatelé. Všechny povraždili a stavení srovnali se zemí.

Radu na celé dobrodružství moc rád vzpomínal. Osvobodil všechnu zvěř, která byla na palubě, a nechal ji doplavat ke břehu. Ukradl většinu vína a zničil všechno, co nepobral. V jednom však byl i on velmi naivní. Neuvědomoval si hodnotu zlata. Na Sluneční straně bylo pokládáno za obyčejný kov a on neviděl důvod, proč se s takovou tíhou vláčet. Jeho otroci tak do vody naházeli skutečné bohatství! Zlato zapadlo do naplaveného bahna v mělkém zákrutu řeky a tam také už patnáct století leželo. Jestli Radu do těch končin ještě někdy zavítá, bude vědět, kde poklad hledat.

Mezi nákladem Radu našel několik zajímavých věcí, na které si po letech vzpomněl a využil je. Byly to amfory naplněné klihovitou zlatavou tekutinou, která na první pohled vypadala jako med, a truhla plná podivných žlutých kamenů. Tekutina byla ve skutečnosti pryskyřice, která se ve Středomoří používala na konzervování vína. A kameny byly jantar, který lidé sbírali na pobřeží Baltu. Byl tvrdý jako kámen a moře jej omlelo na hladké oblázky. Radu se narodil jako nevzdělaný kočovník, který žil primitivním způsobem života v lesích Sluneční strany. Později zmutoval v krvelačného vampýrského vládce a nakonec přišel jako vlkodlak na Zem. Přesto pochopil, že tekutá a zkamenělá pryskyřice jsou ve skutečnosti totožné. Možná byl dokonce prvním z lidí, kteří si toho všimli.

Na Hvězdné straně totiž panoval zvyk pohřbívat poražené nemrtvé nepřátele pod kamennou pláň a nechat je tam zkamenět. Z takových hrobů nebylo úniku a oni pomalu splynuli s kamenným podložím. S pryskyřicí to bylo obráceně. To ona zkameněla a uchovala v sobě neporušené všechno, co do ní spadlo. Radu v průhledných, jemně světélkujících oblázcích objevil všelijaké mouchy a brouky. Před mnoha a mnoha tisíci lety se přilepili na pryskyřici, která vytékala z kůry prehistorických jehličnatých stromů, a ztuhlí v ní.

Radu netušil, kolik tisíciletí trvalo, než pryskyřice ztuhnula na jantar, ale celá ta záležitost ho fascinovala. Ještě víc se podivil, když si pozorně prohlédl živočichy zkamenělé v lesklých oblázcích. Viděl dokonale zachovalou vážku a mravence, který v kusadlech nesl kousek listu. Hmyz byl samozřejmě dávno mrtvý a na lidská měřítka se možná dalo říct, že byl mrtvý ,navěky´. Co by se asi stalo, kdyby se vampýrský vládce rozhodl uložit do pryskyřice? Vždyť všichni upíři mají metamorfní maso, které má úžasné regenerační schopnosti. Od té doby na krku nosil tenký zlatý řetízek s jantarovými přívěsky, ve kterých byl uvězněn zkamenělý hmyz.

Jantar je konečná forma pryskyřice.

A pryskyřice je krví vznosných borovic, které před patnácti sty lety pokrývaly zemský povrch, jako divoké zvíře pokrývá srst. V těch dobách bylo borových lesů víc než dnes a Radu se s nimi nesetkal jen v nehostinných žulových horách Skotska. Borovice byly hojné i v těch dalekých krajích na východě a Radu neměl o pryskyřici nouzi. Dvě stě let po Raduově příchodu na Zem ji už používali všichni řečtí pěstitelé vína, protože s její příměsí déle vydrželo. Raduovi ,současníci´ si z Hvězdné strany odnesli hrst půdy a každý den na ní spali. Tak proč by si jednou Radu neudělal lože z pryskyřice? Mohl by v ní přečkat staletí!

Ten nápad pak ležel Raduovi nesčetné roky v hlavě a on si na něj vůbec nepamatoval. Vzpomene si na něj, až to bude nejvíc potřebovat

Pryskyřice je konzervační prostředek, který má navíc léčivé účinky. Mohla by být takovým štítem proti zubu času! A snad by dokázala i vyléčit strašnou chorobu, která kosila zdejší lidi stejně nemilosrdně, jako kdysi lepra zabíjela Szganye na Sluneční straně. Tato domněnka sice ještě nebyla prokázaná –

Co to je?

Radu spal, ale jeho vzpomínky se začínaly podobat vědomým myšlenkám. Cítil každý záchvěv svého kamenného sarkofágu i ztuhlého příkrovu smůly, ve kterém ležel. Bylo to, jako když právě se probouzející úlovek ucítí v místnosti něčí přítomnost. Radu něco nebo možná někoho cítil. Nebo to bylo jen zachvění hor, které pomalinku klesaly. Radu to cítil celých těch šest set let, co tam ležel.

Ještě ji přece nevolal, nebo ano? Ne, brzy zavolá, ale teď ještě ne. Také to mohl být jeho bojovník, který se zachvěl během dlouhého vývoje v kádi. Ano, to bylo možné. Radu věděl, že ,cítí´ každý jeho nepatrný pohyb, šlo přece o jeho vlastní maso! A vlastnoručně stvořil i bojovníkovu duši!

Tiše, maličký, tiše, vyslal k němu Radu ospalý, konejšivý hlas. Tvůj čas brzy přijde, věř mi... nejdřív však vstanu já sám. Ničeho se nemusíš bát. Až se narodíš, bude na tebe čekat tvůj pán, aby tě přivítal na světě... 

Nikdo neodpověděl a Radu ani žádnou odezvu nečekal. Zřejmě tedy skutečné cítil jen zachvění prastarých, pukajících skal. Může se vrátit ke svému snění a vzpomínkám na lidi a stvůry, na dlouhé dny jeho života, na smrtelnou morovou nákazu i úprk do těchto hor.

Lidé...

Římané. V době, kdy Radu vyšel s ostatními z Brány, se právě rozpadala Římská říše. Zvláště v Dácii byla její nadvláda jen velmi slabá. Řítili se na ni Gótové, a to byl jen předvoj toho, co mělo přijít po nich. Blížilo se období plné bitev, válek a krve. A krev znamená život! A jaké různé chutě lidská krev na Zemi měla! Není divu, že takzvané pekelné kraje za Bránou připadaly prvním Vampýrům spíš jako ráj. To však nemělo trvat dlouho...

Lidé a jejich podivné zvyky... Radu pomalu usínal a hlavou mu vířily vzpomínky.

Během prvních let se Vampýrům dařilo a osídlili horské výšiny. Někteří sešli i do krajů pod horami a přeplavili se přes moře. Dostali se na pobřeží i ostrovy Středozemního moře. Uvědomili si totiž, jak hloupí byli, když na tento svět přišli. Chovali se příliš troufale a rychle vstoupili do lidových pověstí. A ty z lidské paměti jen tak nezmizí. Pochopili, že jestli se chtějí dožít vysokého věku, musí být jako ostatní lidé. Musí působit jako jedni z nich. Svět se zmítal ve válkách a oni se toho rozhodli využít pro svůj převlek.

Už delší dobu pozorovali, jak nelibě se k nim lidé začínají chovat. Nejprve se jich báli, protože snadno podléhali pověrčivosti. A pak se začali bránit, zrovna jako kdysi Szganyové na Sluneční straně. Když totiž muže okradli o jejich půdu, sežrali jim děti a unesli ženy, nic jim už nezbylo. A neměli ani co ztratit. V takové situaci začne každý chlap bojovat.

A tak tomu skutečně bylo. Zlovolní vetřelci si mysleli, že Zemí ovládnou pomoci hrůzovlády, stejně jako kdysi ovládli Sluneční a Hvězdnou stranu. Ale ani tam nebylo všechno tak, jak by si představovali. Za nekonečných, sluncem prozářených dnů si totiž mohli o Sluneční straně nechat jen zdát, a když padla temná, mlhavá noc, Szganyové prchli do úkrytů. A když se neměli kam schovat, pozvedli zbraně. Podobně tomu bylo i na tomto světě, jenže tady se Vampýři dočkali ještě horšího pořízení. Noci zde plynuly rychlostí blesku a vládcům tak nezbývalo dost času, aby se zařídili. A dny bývaly nadmíru kruté! Úmorné slunce svítilo upírům přímo nad hlavou a nikde nebylo žádné Bariérové pohoří, které by zastínilo žhavé paprsky a postavilo se do cesty pomstychtivým, rozběsněným mužům.

Ano, i na tomto světě byly hory, a jaké! Na východě se jako obrovská podkova roztahovaly Karpaty, na západě stály mohutné Alpy. Jenže na rozdíl od Bariérového pohoří na Hvězdné straně tyto hory nezasahovaly do sluneční dráhy. Když bylo slunce v nadhlavníku, pálilo přímo na zem a nedalo se mu uniknout. A zdejší hory se také nechávaly často porazit lidmi. Kočovné hordy, které v té době táhly světem, si s nimi dokázaly poradit. Pokud je nemohly přelézt, prostě je zpustošily.

Byli to bojovníci, kteří uměli rozdrtit každého nepřítele. Poradili si dokonce i s Vampýry. Prokláli jim srdce šípem nebo kopím a dobře věděli, že skutečně mrtvý je jen ten nepřítel, jehož uřezaná hlava zdobila jejích vztyčená kopí. A potom se vrhli na jeho hrad a spálili ho na popel, takže po něm vůbec nic nezbylo. Kočovníci takto bojovali se všemi nepřáteli, v žádném případě tak nejednali jen s Vampýry a jejich otroky. Nájezdníci, Gótové, Vizigótové a Avaři, neměli až na výjimky ani tušení, že se utkali s Vampýry. Mysleli si, že to jsou bohatí dáčtí statkáři, žijící v ponurých velkých hradech, či nestvůrní divocí potomci lidí a vlků, kteří přežívají na horských samotách a ve vysoko položených jeskyních.

Antické impérium bylo v troskách a celý tehdejší svět procházel divokým obdobím plným změn a nepokojů. Proto lidé málem zapomněli teprve nedávno vzniklé pověsti o prvních Vampýrech - o krvežíznivých upírech a nenasytných vlkodlacích. Proč by si také vyprávěli hrůzostrašné povídačky, když se celý svět koupal v krvi? Čtyřicet let po Raduově příchodu dobyli Vizigóti samotný Řím a o dalších čtyřicet pět let později padlo věčné město znovu, tentokrát do rukou Vandalů. A Radu byl u toho. Jako ostatní vládci, které Šejtán vyhnal z Hvězdné strany, ani on nedokázal odolat vší té prolité krvi.

Válka ho neodolatelně vábila, jako střelku kompasu přitahuje sever. A na Zemi zuřily boje, s jakými se ty na Hvězdné straně vůbec nemohly měřit. Radu se na dlouhá desetiletí stal námezdním žoldákem, který putuje tam, kam ho válečná vřava zanese. Stejně jako mnoho jiných vlčích vládců, i Radu vídával ve snech budoucnost. Tato schopnost se mu teď velmi hodila, protože dokázal dopředu určit vítěze bitvy a včas se mohl přidat na jeho stranu. Stejně tak zůstával ve střehu při jakémkoliv snu o svých prastarých nepřátelích, kteří s ním prošli Branou. Znovu a znovu si spílal za to, že je nerozdrtil už tehdy, na samém prahu tohoto světa, kdy byli nejslabší. Bohužel, tenkrát byl slabý i on.

K Raduovi začaly přicházet všelijaké zprávy. V té době sloužil ve vojsku vandalského krále Gaeserika, který mu dal přezdívku ,Půlnoční ohař´, protože měl nejradši záškodnické vojenské akce za svitu měsíce. Dozvěděl se o smrti jistého Onaria Ferenguse, který býval senátorem v římské provincii u Černého moře. Ale, Ferenczy a Říman? Před deseti lety ho prý v jeho oděské vile zavraždili loupeživí piráti. Raduovi o tom vypravila berberská otrokyně Ulutu, kterou osvobodil, když s Gaeserikovou armádou vyplenil Řím. Kdysi patřila Onariovi a utekla od něj té noci, kdy byl zabit. Využila tehdy všeho toho zmatku a také požáru, který piráti založili.

A z jejího popisu bývalého pána bylo Raduovi jasné, že to nemohl být nikdo jiný než Nonari Drsňák Ferenczy!

Radu a jeho smečka tehdy tábořili pod pohořím Colli Albani, dvacet kilometrů od Říma, Tam Ulutu podlehla kouzlu svého nového pána, a zrovna tak Radu podlehl jejím půvabům, takže se z nich stali milenci. Radu si řekl, že už má dost ,štěňat´ v dáckých, vlastně teď už gótských horách, a také si dobře uvědomoval, že anonymita je jedinou možností, jak Vampýr mezi lidmi přežije. Proto si dával dobrý pozor, aby Ulutu zůstala obyčejnou ženou. Byl do ní blázen, ale nic z něj se jí nesmělo dostat do těla. Občas, když lehávali zpocení a unavení na lůžku z kožešin, Radu Ulutu vyzval, aby mu vyprávěla o svém bývalém pánovi.

Nonari Drsňák během těch osmdesáti let od příchodu na Zem získal titul římského senátora v nepřítomnosti. Radu se mohl jen dohadovat, jak se mu to podařilo. Když mu však otrokyně popisovala jeho hrad, bylo více než jasné, že jde skutečné o Ferenczyho. Zámek stál na vysoké skále a pánovy soukromé pokoje byly vždycky potemnělé, poněvadž se nacházely na severní stěně. Jeho sluhové byli podivní, bledí a ponuří. Neslyšně pluli po domě, jako když nad bublající bažinou zavíří mlha. Když se zasmáli, ztemnělými pokojí blýskly nezvykle silné bílé zuby. Poslouchali na každé Onariovo zavolání, přesto se třásli před jeho chladnými dotyky. Pán měl navíc znetvořenou pravou ruku. Narodil se se všemi prsty srostlými a jeho ruka připomínala kyj,

Ulutě říkal ,můj malý trogu´, protože prý kdysi znával stvoření, která jí byla trochu podobná a žila v jeskyních v jakési daleké zemi. Jenže to byli křivonozí vrasčití primitivové, zatímco Ulutu byla půvabná a měla jemnou pleť. Pána její pokožka nikdy nepřestala uchvacovat. Divil se, že je tak hnědá od sluníčka, a přece se ,nespálí na troud´. Onarius už však měl dost svých bílých milenek, Arabek, Britek a Syřanek, a neměl čas na laškování s trogskou ženou, i když byla tak hezká jako Ulutu. Proto nosila vodu a uklízela pánovy pokoje a byla tomu ráda. Tušila, jak takové jeho ,laškování´ vypadalo, i když se o tom mohla jen domýšlet, protože pán se měl před zvědavýma očima velmi na pozoru.

Viděla následky pánových vášní v krutých žlutých očích jeho otrokyň i otroků. Všimla si, jak rychle začali v jeho službách chřadnout a jak mátožně se ploužili po hradě. Totéž potkalo i některé z jeho dětí, které byly jinak neobvykle kruté. Všimla si, že Onariovy milenky stárly prakticky před očima a také jeho otroci rychle ztratili všechnu životní silu. Jako by z nich někdo vysával veškerou energii! Když zemřeli, pán je nechal v rychlosti uložit do hlubokých hrobů v kamenitém svahu, který se svažoval k moři, jako by chtěl, aby hukot příboje přehlušil podivné kvílení...

Onarius měl syna, který žil daleko na severu v kraji zvaném Chorvatsko. Bylo to někde v horách Moldávie. Když o něm Ulutu začala mluvit. Radu vždy zbystřil. Cože, tak on po světě chodí další živý Ferenczy? Jmenoval se Belos Feropzis. Pročpak ne Ferengus? Bezesporu proto, aby skryl svůj původ! Bydlel ve velkém, vysoko položeném zámku na samé hranici římského území. Jeho državy stály stranou zájmu Římanů a také mimo útoky kočovných nájezdníků. V případě potřeby se měl zámek stát Onariovou skrýší.

A jak tohle všechno Ulutu věděla? Všimla si, jak se na ni Belos dívá, a začala se ho bát. Když byl u otce na návštěvě, díval se tak na všechny otrokyně, dokonce i na jeho milenky! Přesto ji zároveň přitahoval. Byl celý černý a zvláštním způsobem hezký. Měl neobvykle urostlou postavu a v obličeji dravčí rysy. Tajně naslouchávala jejich rozhovorům, hlavně proto, aby se ujistila, že ji Belos nechce. Kdyby si o ni řekl, okamžitě by prchla.

Radu chtěl vědět, proč by utekla, když ji Belos tak přitahoval.

„Ne, můj pane,“ odpověděla Ulutu, která ležela natažená mezi jeho stehny a laskala jeho ochablý penis. Sevřela mu žalud mezi svými tmavými prsy a začala ho na samé špičce olizovat. „Asi jsem se špatně vyjádřila. Ve skutečnosti mě ani nepřitahoval, spíš mě děsil. Belos mi připomínal ty obrovské koně, kteří tahají římské válečné vozy. A já jsem jen malá černá holka! Kdyby mě Belos chtěl... pochybuju, že by se mi tam vešel!“ Ulutu si okamžitě uvědomila, jakou hloupost plácla. Radu byl totiž na sebe a na své tělo neobyčejně pyšný. „Když však vidím, jak skvělé to je s takovým chlapem, jako jsi ty, můj pane... nejspíš jsem se mýlila. V každém případě mě Belos děsil. Připadal mi takový divoký, jako by ani nebyl člověkem. Spíš nějakým zvířetem.“

„Opravdu? A to se ti zdám také takový divoký? Víc zvíře než člověk?“ Radu polaskal její měkká prsa a potom si ji bez námahy přitáhl na břicho, aby lépe dosáhl na její tmavý kulatý zadek

„Ty v sobě máš něco z vlka,“ odpověděla otrokyně. „Belos byl... jiný!“ A Radu ucítil, jak se zachvěla.

Ulutu měla pravdu. Belos byl skutečné ,jiný´. Raduovi bylo nad slunce jasnější, že to je Nonariho (tedy Onariův) vaječný syn. Další Vampýr! To by vysvětlovalo jeho podivný vzhled i věčný chtíč. A také to, proč si byli s tím jeho prokletým otcem tak blízcí. Ale možná je semkla všechna ta nebezpečí válkami zmítaného světa a hrozba rozpadu Římské říše. Za normálních okolností se totiž nikdy nedá o dvou Vampýrech říct, že jsou si ,blízcí´, byť by mezi nimi panoval sebelepší vztah. Zdá se tedy, že ten zmetek Nonari zplodil vaječného syna. Dalšího Ferenczyho!

Ale budiž. Neznamená to nic jiného, než že po světě chodí o jednoho nepřítele víc. Až všechny války skončí a časy se uklidní, Radu si ho najde a zabije. A co ten takzvaný Onarius Ferengus? Je skutečně mrtvý? Radu o tom pochyboval. Nejspíš šlo o chytře zinscenovaný podvod. Nonari potřeboval na nějaký čas zmizet, aby se později zase objevil s jiným jménem a v jiném přestrojení. To nebyl vůbec spatný nápad. Kdyby se někomu v budoucnu začalo zdát, že žije příliš dlouho. Radu by mohl něco podobného také provést.

Radu dál snil ve smolné rakvi, ale při těchto vzpomínkách se mu zrychlil tep. Mohly za to sny o nenáviděných Ferenczyech, o ponuré nádheře bitevních polí a zvláště vzpomínky na Ulutino smyslné tělo.

Ach Ulutu, Ulutu! Milovala sex a pro něj bylo velmi těžké zabít všechny spermie, když do ní stříkal. Těhotenstvím by si však podepsala rozsudek smrti! Radu nebyl jako Nonari, který si po světě nadělal spoustu potomků. Bál se, že by ho na stáří mohli začít ohrožovat. Stačila mu jeho vlčata. Byli to lidé, které kousl a předal jim něco ze své podstaty, takže se stali měsíčními dětmi, proměněnci a vlkodlaky. Nebyli to však jeho skuteční potomci. Až přijde pravý čas, i Radu si pořídí pokrevního syna, a nakonec snad i vaječného. Jenže takový syn se musí dobře vychovat, aby za každých okolností plnil otcovu vůli! Barbarský svět před patnácti sty lety rozhodně nebylo vhodné místo pro výchovu mladého Vampýra. Radu neměl téměř žádnou moc. Zemi ovládal chaos a mocné síly přírody. Vždyť i králové a císaři o svou moc přišli!

Ulutu... Jednou ji během soulože kousl. Bylo to laškovné kousnutí z lásky, ale šrám byl příliš hluboký. Po takovém kousnutí se nemohla stát Vampýrkou, leda za dlouhá, předlouhá léta, stala se však vlčím proměněncem a jeho oddanou otrokyní. Dobrá tedy, řekl si Radu, ať si běhá se smečkou a dál zůstává jeho milenkou. Jenže Ulutu už neměla moc času,

Gaeserikovi poradci se rozhodli Radua zbavit. Kdysi svému králi poradili, aby ho přijal do svých služeb i s celou vlkodlačí smečkou. Gaeserik tehdy vyrážel na vojenské tažení a ,námezdní žoldáci, kteří se rvou jak divocí psi´, se mu hodili. Zpočátku se jim to celé zdálo jako dobrý vtip. Pyšné hlavní město jim pomůže dobýt muž, kterého nazývají Půlnoční ohař a který velí smečce štěkajících šílenců. Řím totiž podle pověsti založili dva bratři, vychovaní vlčicí. Jenže časy se změnily a rádci se rozhodli, že už Radua nepotřebují. Město bylo dobyto a Radu dostal za svou službu dobře zaplaceno. A kdo ví, nezaplatil mu Gaeserik příliš mnoho?

Vždyť to byl jen obyčejný voják! A v porovnání s armádou Vandalů velel jen hrstce mužů. Pro Gaeserika rozhodně nepředstavoval příliš vhodného spojence. A navíc ten pes při rabování Říma unesl spoustu krásných žen! Držel si je v jeskyni nedaleko města. A v ležení měl také spoustu prvotřídního červeného vína.

Jednou zvečera se v Raduově ležení objevil Gaeserikův posel. Přinášel zvěsti o nepřátelské legií, která se blížila od severu, a o několika východořímských galérách, které přistály jižně od ústí Tibery. Gaeserik mu proto posílá následující rozkazy:

Má vyslat třetinu svých mužů k severu, aby sledovali nepřátelský postup. Sám Radu má se zbytkem své tlupy vyrazit na pobřeží a zaútočit na byzantské vojáky. Radu se tam pustil ještě téže noci. Jenže na pobřeží zjistil, že se žádné nepřátelské posily k Římu neblíží. Příliš pozdě si vzpomněl na nedávné sny, ve kterých se mu zdálo o zradě. A sny nelhaly. Radu se tryskem rozjel do svého doupěte, ale nalezl ho v plamenech. A na zemi před ústím jeskyně ležela zkrvavená těla jeho otrokyní. Ležela tam i Ulutu. Bylo vidět, jak zoufale se bránila, protože měla ještě pod nehty krev násilníků.

Radu se musel silou vůle držet, aby nezačal vztekem řvát. Nelitoval ani tak toho, že byla otrokyně mrtvá. Sám se ji chystal jednou zabit. Hnusil se mu však způsob, jakým Ulutu zemřela. Pohled na její mrtvé tělo mu totiž připomněl vzpomínky na jeho sestru. Tu také znásilnili a zabili jeho nepřátelé.

Radu se nakonec neudržel a začal řvát. Nebyl to však lidský řev, bylo to děsivé vytí, které se neslo až vysoko k měsíci. K měsíci v úplňku...

V nedaleké soutěsce se skrývali Vandalové. Mysleli si, že se Radu do úsvitu nestihne vrátit. To by se jim hodilo, protože věděli, že nejraději bojuje v noci. Přijel dřív, ale nepřátelé věděli, že musí být unavený po zběsilé jízdě na pobřeží a zpátky. Kromě toho měl s sebou jen sto vojáků. Gaeserikových mužů bylo čtyřikrát víc. Navíc zaujímali výhodnější postavení na vyvýšeném bodě.

I pres zjevně nevyrovnané sily nezvítězili Vandalové nijak lehce. Stáli proti rozběsněným, po pomstě bažícím mužům. A netušili, že to vlastně ani žádní muži nejsou. Byli to vlkodlaci. V horách se tedy rozhořela neobyčejné krvavá bitva.

Zrovna svítalo a v tomto ponurém světle lidé velmi špatně vidí. Ne tak vlci. Jejich kruté, žluté oči vidi v šeru stejně dobře, jako v noci! Pak se začala zvedat mlha: vampýří mlha, kterou vypouštěl Radu, a která navíc stoupala ze suché skalnaté půdy. Ani to však nebylo k ničemu. Téměř od začátku bitvy bylo jasné, že smečka bude poražena. Vlkodlaci útočili na nepřítele, který zaujal výhodné postavení na kopci. Vandalové se jen bránili. Navíc Raduovi vojáci byli oblečení v hadrech a bojovali obyčejnými holemi, noži, sekerami, a někdy dokonce holýma rukama a ostrými zuby. Vandalští vojáci měli skutečnou výzbroj, kožená brnění, oštěpy, šípy a primitivní samostříly. Jaká ironie! Vždyť to byli Vampýři, kdo na Zem přinesl první samostříly z Hvězdné a Sluneční strany! Byla to tradiční zbraň szganských kočovníků. Vampýři je neuměli vyrábět, a proto je na tomto světě už nepoužívali. Jenže Szganyové, kteří s nimi prošli Bránou, se smísili s místní populací a lidé se od nich mnohému přiučili. Tak se naučili vyrábět samostříly Vandalové.

Přesto se každé Raduovo štěně dokázalo postavit třem ozbrojencům. Bohužel, Vandalů bylo čtyřikrát víc. Jedno po druhém tedy padalo k zemi. Z hrudníků jim trčely oštěpy, zdobené rudými péry. Zrádní Vandalové jim ukradli žold, znásilnili a zmasakrovali jejich ženy…a nakonec je jednoho po druhém pobili.

Nad kopcem vyšlo slunce. Zdálo se, že k nebi stoupá kouř z vypařující se krve a moči, ze všeho toho potu a vyhřezlých vnitřnosti. Na žhavém slunci páchlo čtyři sta deset mrtvých těl. Avšak Radu přežil a spolu s ním dva pobočníci. Pochopili, že je vše ztraceno, a pod ochranou vampýří mlhy se odplížili z bitevního pole. Schovali se v hluboké skalní puklině, kde přečkali až do soumraku.

Radu se stočil jako had v tajné skrýši a poručil své pijavici, aby mu začala léčit všechna zranění. A potom vyřkl vampýrskou přísahu. Nepomstí se jen Gaeserikovi a Vandalům. Pomstí se celému lidstvu! Až dosud totiž byl tím nejmilosrdnějším a ,nejlidštějším´ ze všech Vampýrů na Zemi. Tomu je však konec. A to si kdysi myslel, že vampýrští vládci jsou ta nejzrádnější stvoření, která kdy příroda stvořila! Pche! Radu měl pocit, že velcí vládci na Hvězdné straně byli v porovnání s lidmi úplní začátečníci!

A lidská krutost? Radu věděl, že Vampýři jsou chlípní stejně jako muži, jenže parazit jejich vášně zdesetinásobuje. Když vládce znásilnil nějakou ženu, udělal to, protože zkrátka musel. Ovládaly ho zběsilé vášně, bezmezný vztek a nezvladatelné emoce. Hezké ženě nedokázal žádný z nich odolat, stejně jako alkoholik neodmítne džbán vína. Jejich chtíč byl vrozený a nezvratný, jako sluneční dráha na obloze. Další věcí, které Vampýři nedokázali odolat, byla krev. Přitahovala je tak, jako svit měsíce ovládá mořský příboj. Krev přece znamená život! Jenže lidé na Zemi, barbaři stejně jako Římani, souložili jen tak, nejspíš z nudy, ne proto, že by museli. Znásilňovali ženy nepřátel a odůvodňovali své chování právem dobyvatelů - ženy pokládali za válečnou kořist.

Vampýři také zabíjeli, ale zároveň vytvářeli nemrtvé. Kdežto lidé jen vraždili. Radu byl u toho, když Gaeserik a jeho Vandalové vyplenili Řím. Viděl, jak nelidští dokážou lidé být. A ,civilizovaní´ Římané? Ve Východořímské říši bylo obvyklé ukřižovat muže jen proto, že ukradl bochník chleba!

Radu se pokládal za jakýsi mezistupeň mezi člověkem a Vampýrem. Byl mužem, a zároveň vlkem a Vampýrem. Ale převládala v něm vlčí podstata. Pokládal se za něco víc než pouhého člověka, protože měl ohromnou vampýří sílu a neobyčejné schopnosti, a zároveň si myslel, že stojí nad samotnými Vampýry, protože v něm pořád přetrvávaly jisté lidské rysy. Byl to paradox, ale Radu se skutečně nemýlil. Lidé ho však zradili a on měl všeho lidského dost. Byla to poslední kapka, poslední změna, která z něj udělala opravdové bezcitné monstrum.

Uvědomil si, jak naivní kdysi býval. Na Sluneční straně pokládal za to nejhorší zlo své nepřátele, Ziresky a Ferenczye. Jak byl mladý a nezkušený! I později na Hvězdné straně nebyl o moc rozumnější. Jak si jen mohl myslet, že dokáže porazit Šejtána Nenarozeného? Vždyť proti němu neměl šanci! A na tomto světě se choval také velmi naivně. Vzpomněl si na zlaté ingoty, které naházel do řeky. Myslel si, že nemají žádnou cenu. Teprve později pochopil, že kvůli zlatu jsou lidé ochotni zabíjet! Kromě toho se neměl obklopovat tak velkou smečkou vlkodlaků. Měl raději zůstat samotářem. A už vůbec se neměl zaprodat do služeb dobyvačného krále a ještě si naivně myslet, že od něj dostane po právu zaplaceno. A že s ním bude jednat jako se sobě rovným.

On a rovnocenný partner Gaeserika? Radu Lykan? Však on dobře věděl, jak pyšní tihle válečníci jsou. Měl jediné štěstí, že ho král Vandalů pokládal za obyčejného muže. Radu však věděl, že čas je na jeho straně. Jednou se pomstí a všechny je přežije!

Tak tedy Radu ztratil poslední zbytky cti a víry v druhé. Od té chvíle nebude uznávat nikoho a nic jiného, jen svou vlastní vůli. Nikomu už nikdy nebude věřit, ani svým vlastním štěňatům. Naopak se postará o to, aby jeho slovo bylo pro ostatní zákonem. Od tohoto dne bude věřit jen sám sobě a své žízni po životodárné krvi. Stane se nedůvěřivým a podezíravým a lidi ve svém okolí nikdy nespustí z dohledu. Tak ho nikdo nepřekvapí nepřipraveného.

Možná měl jeho starý známý ,Onarius Ferengus´ nakonec pravdu. Asi by se měl také vypracovat na nějakou vysokou pozici a připravit si skrýše a doupata, o která by se mu starali důvěryhodní správci. V případě potřeby se bude mít kam ukrýt. Bude moci vyrazit do světa, užívat si slávy jako Nonari Drsňák, a přitom bude vědět, že se může vždycky uchýlit do ústraní. Zmizí dřív, než začne být lidem divné, jak dlouho žije.

Potom Radua napadlo ještě něco jiného. Možná Nonariho podcenil a ten se nikde neskrývá, naopak využívá všech dějinných zvratů a posiluje svou moc. V tom případě na něho Radu brzy někde narazí. A kdo ví, třeba tentokrát ,Onaria´ konečně zabije! Stejný osud čeká jeho vaječného syna Belose Feropzise.

Takovéto temné plány tedy Radu spřádal, když se po prohrané bitvě ukrýval ve skalní puklině.

Konečně přišla noc. Jedno z Raduových štěňat nepřežilo. Jeho zranění na boku bylo příliš hluboké a vlkodlak vykrvácel. Zemřel a ani nehlesl, jen tiše znehybněl. Skalní puklina se mu tedy stala hrobem. Radu a jeho poslední přeživší pobočník na mrtvé tělo naházeli kameny, aby se k němu nedostali obyčejní vlci a zdivočelí psi.

Teprve potom vyrazili do noci. Měsíc byl stále ještě v úplňku a oni putovali k severu, mezi vrcholky italských Apenin. Celou zemi ovládali Vandalové a Radu věděl, že z Itálie uniknou jedině horami.

Vlkodlaci dokážou neobyčejně rychle běhat. Během následující noci dorazili do hor a tam se potkali s dalšími členy smečky, které Gaeserik vyslal špehovat neexistující legii. I oni měli o čem vyprávět. Putovali podél Tiberu k severu a necelých třicet kilometrů od Říma padli do léčky. Čtyřicet dva vlčat bylo pobito, jen osmi z nich se podařilo uprchnout a přeplavat na druhý břeh řeky. Gaeserikovi muži se za nimi pustili, ale zapadli i s celou svou výstrojí do bahna a utopili se. Stejně jako Radu pak zamířili do hor. Bylo jim jasné, že byli zrazeni.

Ze smečky čítající sto padesát mužů jich tedy zbylo deset. A to bude muset stačit. Radu se totiž rozhodl, že na nějakou dobu přestane vytvářet další vlkodlaky.

Radu sebou cukl. Byl to jen nervový záchvěv končetin, které příliš dlouho nečinně ležely pod smolným příkrovem. Neprobudil se úplně, ale přesto začal ospale uvažovat:

Co?

Je tu někdo? Přichází ke mně snad někdo? Zdálo se mu, že slyší kroky. Kroky? V této opuštěné jeskyni, kde je slyšet jen kradmý pohyb pavouků a třepetání netopýřích křídel? Možná se ze zvětralého stropu uvolnil kámen a spadl do doupěte. Proto si před chvíli Radu vybavil scénu, kdy pod kameny pohřbíval svého mrtvého pobočníka. Potom mu zacukaly nervy v nohách a on se málem probral. Ano, tak to nejspíš bylo.

Anóóó.Tak...to...bylo...

Radu se svou nepočetnou smečkou opustil území Říma a cestoval na sever, k Dunaji. Potom se stočil na východ a hornatým a lesnatým územím doputoval až do Dácie, kterou dobře znal. Kraj v té době ovládaly kmeny Langobardů, Ostrogótů a Hunů, jen jižně od Dunaje stále sídlilo křesťanské obyvatelstvo. Sám Radu žádnou víru neuznával a neznal žádného boha kromě krve. Víra i pověrčivost místních Dáků jej ani v nejmenším nezajímaly, jen věděl, že křesťanským územím se cestuje mnohem bezpečněji než zeměmi v područí barbarů.

Radu však neplánoval zůstat na jihu od Dunaje. Po několika dnech putování zamířil opět k severu, k horské oblasti, kterou lidé o mnoho let později pojmenují Valašsko. Věřil, že jedině v horách bude v bezpečí před krvavými boji, které se opět rozzuřily v nížinách.

V tom se Radu nemýlil. Hory byly pusté a nehostinné a neskrývaly nic, co by nájezdníci mohli uloupit. Vlčí vládce se rozhodl, že si najme par drsných místních mužů a s jejich pomocí si vystaví hrad, opravdové hnízdo. Vybere pro něj nějaké vysoko položené a co nejméně přístupné místo.

K tomu bude potřebovat peníze. A Radu se už poučil, že zatímco víno a ženy mužům dodávají zdání moci, peníze přinášejí moc opravdovou. Při putování z Itálie do Dácie tedy Radu nevynechal jedinou příležitost, jak se obohatit. Na cestě se setkal s mnoha bohatými Římany, kteří prchali před kočovnými dobyvateli. Radu je povraždil a oloupil. Potkal také skupinky loupeživých Vandalů, kteří vykrádali bohaté domy. Radu je přepadl a přivlastnil si jejich lup. U Dunaje pak narazil na hrstku kupců. Povraždil je, obral o zlato a vysál do poslední rudé kapky.

Skupinka cestovala za noční temnoty. Přes den zůstávali ve vesnických krčmách a bedlivě naslouchali, o čem si místní vykládají. Často slýchali jméno, které si vesničané asociovali se vším zlovolným a ďábelským. To jméno si lidé předávali od úst k ústům, a tak se dostalo až sem, na druhou stranu hor. Bylo to jméno prokleté rodiny a Radu ho moc dobře znal.

Drákulové!

Kdysi dávno uzavřel Radu s Karlem a Egonem spojenectví proti Šejtánovi Nenarozenému. A dnes pro něj představovali tu nejstrašnější hrozbu. Radu se doslechl, že žijí vysoko v dáckých horách a šíří kolem sebe děs a hrůzu. Brzy se dostali do podvědomí lidí a pověsti o jejich řádění se šířily krajem. Byli opravdovými dětmi noci, nesnesli ani náznak slunečního světla. Radu naopak přestal být vůči slunci tak citlivý, a když se zahalil do pláště a vzal si velkou kapuci, mohl za pošmourného dne vyjít ven. Drákuly by však zabil jediný sluneční paprsek. Povedlo se jim ale rozvinout své umění metamorfózy téměř na Šejtánovu úroveň. Za nocí se měnili v netopýry, vylétali do kraje a snášeli se na své oběti z temného nebe. Kromě toho bratry kdysi vychovali vlci. Proto to se šelmami odjakživa uměli a i na tomto světě chovali smečku ochočených vlků. A ti věrně hlídali jejich hrad, takže se Drákulové nemuseli ničeho a nikoho obávat.  

Nějakou dobu se jim jejich hrůzovláda vyplácela, to bylo zřejmé ze všech těch povídaček, které se k Raduovi donesly. Místní se jich děsili stejně jako kočovníci, kteří pronikali do nížin. Když někomu zemřela na nějakou záhadnou nemoc žena nebo dítě, nebo když některý z vesničanů za podivných okolností zmizel, všichni velice dobře věděli, kdo to má na svědomí. Udělali to okřídlení ďáblové, kteří se ukrývají ve své temné horské pevnosti. Lidé je nazývali ,oboury´, ,viesky´, upíry či drakuly.

Radu se dozvěděl, že si bratři vystavěli hrad na vysokém útesu nad temnou propastí. Víc se mu však nepodařilo zjistit. Celá ta záležitost však Radua přesvědčila, že skutečně musí žít co nejnenápadněji. Jen anonymita mu zaručí dlouhý život. Drákulové se stali legendárními monstry. Až jednou boje skončí a Dácie se sjednotí pod nadvládou jednoho kmene, lidé si na upíry vzpomenou a najdou si je. A i kdyby zapomněli, Radu Lykan nezapomene nikdy. Vampýři jsou mimořádní teritoriální a Drákulové zabrali území, na kterém kdysi Radu žil.

Kromě toho se s Karlem a Egonem nikdy neměli příliš v lásce.

Spící Radu se v duchu ponuře, pomstychtivě zasmál a pokračoval ve snění.

Část čtvrtá  

Vampýři v historii a v současnosti

I

Pokračování Raduova příběhu

Bonnie Jean: na návštěvě u svého pána

V těch dávných dobách byly vysoké hory tím nejbezpečnějším místem. A vlkodlak Radu Lykan už měl válčení dost. Na podzim roku 467 našeho letopočtu se se svou malou smečkou rozhodl přezimovat na místě, které se stane jeho doupětem na dalších šedesát let.

Byla to jeskyně v horách západní Moldávie, která ležela nedaleko nevzhledného městečka. Bylo to jenom několik narychlo postavených domků. Zbudovalo je asi sto padesát uprchlíků ze všech koutů Evropy, kteří usedlost nazvali Krawlau.

Radu si jeskyni vybral z několika důvodů. Za prvé, horské výšiny byly velmi nehostinné a takřka nedostupné. Mohl se tam postupně zabydlet a nemusel se bát, že by na něj někdo zaútočil. Za druhé, obydlí z dálky vypadalo jako obyčejný skalní útes, takže k sobě nepřitahovalo pozornost jako vampýrské hrady. Jedna z chodeb vedla z jeskyně k širokému, ledovému jezeru. Kdyby byl Radu napaden, mohl se na lodi přeplavit na druhý břeh. I když byl relativní klid, Raduovy sny byly plné útoku z východu.

Za třetí, rád by si jako své stálé sídlo postavil hrad, ale stavba by byla příliš nákladná. Jeskyně oproti tomu nevyžadovala žádné stavební práce, jenom několik drobných vnitřních úprav. Peníze, které Radu měl, bude lepší schovat pra rozmary vrtošivé budoucnosti. Věděl, že jeho předtuchy jsou velmi spolehlivé.

Za čtvrté, tady měl k dispozicí pracovní silu, kterou potřeboval k zútulnění jeskyně. V Krawlau žili zemědělci, které do hor vyhnala válka. Hranice Východořímské říše padla pod náporem Asiatů a oni uprchli ze svých domovů. Tady neměli práci. Stejně jako Radu tu jen přezimovali a snažili se přečkat zlé časy. Aby přežili, začali lovit a rybařit v zamrzlých jezerech. Když k nim Radu přišel, pokládali ho za dar a nebes.

Alespoň zpočátku...

A když si zařídil obydlí, viděli v něm téměř boha. Bylo to něco v jeho držení těla, když mezi nimi procházel, něco v jeho pronikavém pohledu a ve způsobu, jakým mluvil. Měl vznešené vystupování a byl velmi štědrý. Radu byl také zvláštním způsobem pohledný. Byl celý tmavý, vysoký a štíhlý jako urostlý strom a stejně tak silný. Připomínal jim velkého vlka. Nebyl to žádný tupý, omezený zemědělec, který se narodil někde mezi poli. Byl to urozený statkář, bojar, jehož z jeho půdy vyhnali stejní barbaři, kteří vyhnali také je. Měl plno zlata a věděl, jak si na horské skále vystavit opravdovou pevnost. Jeho peníze teď neměly žádnou hodnotu, protože tady v horách stejně nebylo co koupit, ale až se zase časy uklidní, bude skutečným boháčem. A až budou úpravy jeskyně dokončeny, za krutých zim v ní všichni najdou útočiště. Tak jim to slíbil.

Radu věděl, že by na sebe neměl příliš upozorňovat. Naštěstí byly hory téměř liduprázdné. Kdo by ho tady mohl poznat? Kdo by mohl vědět, co je zač? Vždyť tam žili jen ti chudáci v dřevěnicích s drnovými střechami. Radu několik desítek z nich najal a pověřil své lidi, aby nad nimi dohlíželi. A tak pomalu přetvářel jeskyni v pravé doupě. Každému nově příchozímu slíbil dobrý plat a zvláštní odměnu, kterou obdrží navíc, když se později rozhodne jít si svou cestou. Muži z Krawlau plánovali, že se jednou vrátí do nížin a pokusí se znovu obdělat svá zničená pole. První zimu, kdy všude ležely hluboké závěje sněhu, to mnoho z nich tak udělalo.

Přišli k Raduovi a řekli mu, že se chtějí vrátit zpátky do Moldávie a zjistit, jestli jejich rodiny přežily. Jestli ano, budou se o ně moci ze svých naspořených platů dobře postarat. Kromě toho ještě na cestu dostanou slíbenou odměnu. Radu po nich vždy požadoval, aby pro něj odpracovali ještě poslední den. Potom jim zaplatil, popřál jim hodně štěstí a vyprovodil je do večerního šera. A v noci za nimi poslal několik členů své smečky, aby měl jistotu, že se o něm a jeho stavbě nezačnou šířit zvěsti do údolí a že nepřijde o své peníze.

Skoro každý den přicházeli noví a noví uprchlici, zatímco jiní naopak odcházeli, takže o pracovníky a potravu neměl nikdy nouzi. A také zbytečně neutrácel své zásoby zlata.

Pevnost pomalu nabývala definitivní podoby. Radu chodíval mezi pracujícími a dohlížel, aby byl každý kámen položen přesně tak, jak si přál. Jako ve Vlčím hradě na Hvězdné straně. Muži vztyčili mohutné kmeny stromů a vyrobili z nich rámy dveří, které si Radu přál nechat otevřené. Jiné naopak nechal zazdít velkými balvany. Strop na několika místech podepřeli klenbou, aby se nesesul, až jednou začne zvětrávat. K vysokým římsám, menším jeskyním a pozorovacím stanovištím se brzy začala zvedat četná schodiště. Podlaha jeskyně musela být na mnoha místech srovnána do roviny a pokryta dlažbou z břidlice. Dále bylo třeba postavit krby a pece a také systém, který odváděl kouř do zadní části jeskyně. Tam se smísil s párou, která stoupala z jezera, takže si ho nikdo nemohl zvenčí všimnout.

Díky těmto úpravám byla jeskyně obyvatelná, i když se o nějakém velkém pohodlí hovořit nedalo. A vládce Radu se zaměřil také na její obranu.

Mezi ostrými skalními výčnělky v průsmyku vybudoval důmyslné pasti, které měly zadržet případné dobyvatele. Na vrcholcích skal nechal navršit těžké balvany, které držely ohrady z mohutných kmenů. V případě potřeby se daly snadno odstranit.

Konečně Radu viděl, že je jeho doupě bezpečné. Nechránily ho jen obyčejné zdi, které padnou pod prvními údery nepřítelova beranidla. Vždyť ho obklopovala pevná skála! Veškeré vnější úpravy doupěte nechal Radu zamaskovat, takže navenek splývaly s okolím.

Uvnitř jeskyně nechal Radu zpevnit strategická místa pevnými trámy. Mnoha lidem to připadalo zvláštní, protože dřevo přece nemůže nahradit kámen. Až nastane čas opustit horskou pevnost. Radu si přál, aby byl schopen zažehnout pár ohňů a zahladit po sobě veškeré stopy. Vampýři jsou silně teritoriálně založení a Radu nemohl snést pomyšlení, že jednou bude někdo cizí obývat místo, které sám stvořil. Zároveň věděl, že kdyby se chtěl později vrátit, vždycky bude mít znalosti a moc uvést místo do původního

Raduova ,štěňata´ pracovala bok po boku s muži z Krawlau a nikdy se u nich neprojevila jejich vlčí podstata, snad jen nezvyklou tichostí a krutou inteligencí v očích. Vesničanům na nich nepřipadalo nic divného. Vždyť poslední dobou vídali tolik mužů se šikmýma očima! Nájezdníci z východu přece přitáhli mnohem dříve, než se objevil Radu. On i jeho druzi zřejmě pocházeli z dalekých krajů. Bylo jím jasné, že ten urostlý bojar v kožešinových botách a drahém kabátě, s šedobílými vlasy padajícími až na límec a se zlatými srpky měsíce v uších, je nějaký bohatý vyhnanec. Pro své muže byl vždy jen ,vládce´ Radu.

A také to byl správný chlap. Když jeho lovci ulovili v noci divočáka, rozdělil se i s obyčejnými vesničany. Přesto jím bylo záhadou, jak tady v horách mohli jeho lidé narazit na nějakou zvěř. A zatímco si pochutnávali na sladkém, kouřícím mase, vládce Radu se s nimi smál a žertoval.

Ty nejsilnější z mužů si Radu ,najal´. A ne jako obyčejné pracovníky. Přijal je do svých služeb za svitu měsíce! Kdysi sice přísahal, že už nebude vychovávat další vlkodlaky, ale přesto stále potřeboval schopné lidi. Vybraní osadnici z Krawlau byli tvrdí, jak jen muži mohou být. Až zase vyrazí do světa, budou z nich skvělí pobočníci.

A tak vlčí vládce prosperoval.

Přešla dlouhá, těžká zima a potom několik dalších, než byla Vlčí skála dokončena k Raduově spokojenosti. Avšak jen on a jeho lidé věděli, jak ji pojmenoval.

V Krawlau v té době žilo mnohem méně lidí. Dělalo jím starosti, že se žádný z jejich druhů, který opustil službu u Radua, nikdy nevrátil zpět. Sešli z hor do stepí, alespoň tak jim to Radu říkal, ale už se nevrátili. Ani jediný. A ten jejich ,vládce´ v tom svém skalním doupěti... Vždyť začíná vypadat jako nějaký vlk! A zrovna tak jeho lidé! Pohybovali se jako psi, kteří klušou po zadních!

A čtyři muži, kteří se k Raduovi přidali a žili v jeho jeskyni, se také viditelně změnili! Během těch několika zim se stali takřka nerozeznatelnými od zbytku jeho ,smečky´. Pobíhali kolem Krawlau, měli dlouhé vlasy a divoký výraz ve tváři. Jejich oči získaly v noci kruté šelmí vzezření. A když se zasmáli, horní ret se jim nakrčil, jako by to byla vlčí tlama!

Sto let staré legendy, které ještě lidé úplně nezapomněli, znovu ožily a začaly se šířit.

Radu slyšel, co si muži z Krawlau šeptají, když se jako vystrašené myši plížili doupětem a dokončovali poslední stavební úpravy. No, jen ať si šeptají. Radu měl jiné starosti. Šestá zima se rychle blížila a zásob ubývalo. A vlčí vládce pro tyhle otrapy už stejně neměl uplatnění...

...ale o jednom využití věděl!

Jak to, že náhle vytušili nebezpečí, které jim hrozilo? Radu přestal být na sebe a své druhy tak přísný, takže se začali chovat podle své přirozenosti. Zdivočeli.

Raduovi muži se už příliš dlouho museli obejit bez dobrého vína, žen a dalších drobností, na které si válečnici v zimních leženích tak rychle zvyknou. Radu o potřebách svých mužů moc dobře věděl, vždyť měl úplně stejné.

Vampýr věděl, že se už desítky let šíří moldavskou stepí Hunové. Chtěl zjistit, jestli si stále ještě udržují nadvládu nad ostatními kmeny. Proto počátkem roku vyslal zvědy na východ, aby zjistili, jak se tam věcí mají. Další muže poslal na západ. Prošli vysoko položenými průsmyky a obešli horský masív, který měl tvar koňské podkovy. Došli do těch několika malých vesniček, které se choulily pod skalami. Byly to izolované, soběstačné komunity. Pokud Raduův plán vyjde, jednou budou možná uznávat jeho nadvládu. Teď musel jen čekat, až se vrátí zvědové a podají mu hlášení.

Když napadl první sníh. Radu osobně sešel do Krawlau a pozval zbývající půltucet bývalých zaměstnanců, aby přečkali zimu ve velké jeskyni. Váhavě mu poděkovali a řekli, že jeho nabídku určitě využijí. Mohou přijít zítra? Radu s nimi chvíli poseděl u ohně, dost dlouho na to, aby si všimli rudých zorniček v jeho očích a drápů na rukou, které se už ani nesnažil skrývat. Když se rozhostilo rozpačité ticho. Radu odešel.

Za hodinu se už poslední přeživší obyvatelé Krawlau spěšně pachtili horskými stezkami a svůj ubohý majetek táhli na narychlo sbitých saních. Jenže když dorazili k prvnímu průsmyku, čekal tam už na ně Radu a jeho smečka. Otázka zásobováni byla alespoň na několik příštích týdnů vyřešena.

Zima pomalu halila zemi do bílého pláště a Raduovi zvědové se jeden po druhém vraceli. Jako skutečně oddaní otroci svého pána ani slovem, ani skutkem neprozradili, zato mu donesli mnoho užitečných informací a sdělili mu také všelijaké pověsti, které se šířily mezi Moldavany.

Na východě, tam, kde se řeka stáčí k Iasi, žijí přinejmenším čtyři skupinky lovců kožešin. Byli to dobří, tvrdí a poctiví muži, nebylo by špatné najmout je... nebo sníst, to je jedno. Postavili si zimní tábořiště, a protože na moldavské stepi stále ještě nebylo klidno, přivedli s sebou i rodiny. Své ženy a dcery!

Pod horami žil muž se dvěma syny a s roztomilou, kulaťoučkou dcerou. Další lovec měl dokonce dvě dospělé dcery, které pomáhaly se stahováním zvěřiny, činěním kůží a podobně. A takových rodin tam žilo mnohem víc, živily se dobrým divokým masem a obchodovaly s kožešinami. Raduův zvěd je sledoval z úkrytu mezi stromy na břehu řeky. Přesně si zapamatoval, na které skále stojí jejich dřevěné, chudé chatrče a dal si pozor, aby si ho nikdo nevšiml. Od Vlčí skály nebyli daleko, nanejvýš deset kilometrů nebo možná ještě méně. Klidně k nim ještě dnes v noci ostatní zavede!

Přepadovou výpravu nakonec vedl sám Radu a konečně bylo ve Vlčí skále zase nějaké ženské maso. Přirozeně sklidil ,první ovoce´ sám, vyzkoušel všechny, které za to stály. Potom si nechal jednu pro sebe, tu, která se mu zdála nejlepší, protože se mu jako jediná pokusila vyškrábat oči... alespoň na začátku. Zbytek nechal svým mužům. Věděl, že se o ně servou, ale co jiného mohl čekat? Radu rvačku sledoval s velkým zájmem. Alespoň uvidí, kdo se umí nejlépe prát. Jeho pobočníci museli být neustále ve formě...

Vrátil se druhý zvěd a donesl další informace.

Šel k horským samotám převlečený za žebráka a zjistil, že horalé se nechají velmi snadno podmanit a postupně zničit. Ti lidé byli tak mírumilovní, že by se klidně nechali sehnat do stáda jako nějaké ovce. Byli to vesměs mírumilovní samotáři, kteří se zcela dobrovolně odřízli od okolního světa. Nechtěli mít nic společného s válkou zmítanou provincii Dácii ani s velkými bojišti pod horami.

Radu dobře chápal jejích pohnutky. Kromě toho si je nechtěl podmanit. A jestli ano, pak jen částečně. Ne, tihle lidé nepotřebovali dobyvatele, ale zachránce! Nezabije je, ještě ne, ale nabídne jím své služby žoldnéře. Bude jejich vojvodou, který je ochrání proti komukoli, kdo by se na ně rozhodl zaútočit. Byl to dobrý a bezpečný plán. Zdálo se totiž, že vlčí vládce měl pravdu a hory byly nedobytné. Před pouhými třiceti lety měl svůj hlavní stan na úpatí hor i samotný Attila. Ale i on je při svém dalším tažení na západ obešel!

Ode dne, kdy Radu začal budovat Vlčí skálu, uplynulo šest let a za tu dobu do těchto výšin nezavítal ani jediný vetřelec. Copak už nebezpečí z východu pominulo? Neklidné věštecké sny Raduovi říkaly, že ne. Ještě ne. Jenže sny nemusely být vždycky pravdivé. Nebo pravdivé byly, ale špatně je pochopil. Budoucnost je zrádná a nevyzpytatelná a nenechá do sebe nikoho nahlížet.

Nakonec se vrátili všichni zvědové, včetně muže, který měl dole ve stepích zjistit, jak se vyvíjí politická situace. Poslední Hunové se skutečné stáhli zpět k východu nebo se usadili na pláních na severu. Přinejmenším v nejbližším okolí boje skončily. Zdálo se, že nastal ten nejpříhodnější čas k expanzi. Raduův vampýrský teritorialismus se už dávno hlásil o slovo. Bylo zřejmé, že hory nikomu nepatří. Možná je čas od času nějaký kníže anektoval, ale dlouhodobě jim nikdo nevládl. Dalo se říci, že patřily Dákům, Maďarům i Římanům. Kdo z nich by je však skutečně bránil? Nikdo. Jen Radu Lykan.

Co jiného je taková hora, když ne hnízdem? Na východě se vedle Vlčí skály tyčil horský hřeben ve tvaru podkovy, který připomínal pevnost. Byly to nehostinné, pusté hory. Stejně jako obrovské hrady na Hvězdné straně. Jenže to, co na první pohled vypadá nehostinně, takové ve skutečnosti být nemusí. Naopak, v porovnání s vampýrskými hrady jsou tyto hory naprostým luxusem. A jsou opravdu tak nepřístupné? Ano, pro vetřelce nepřístupné jsou. Ale ne pro toho, kdo zde bydlí.

Radu měl plán. Pomalu ty nepokořené dácké hory ovládne, samotu po samotě, vesnici po vesnici a město po městě. Nejprve pro ně bude vojvodou Raduem, potom knížetem a nakonec králem! Možná to zabere padesát let či více, ale co pro něj znamená čas? Byl Vampýr a žil už stovky let. A další nespočetná staletí má před sebou. Kde teď jsou všichni jeho muži, pobočníci a otroci, kteří s ním kdysi prošli Bránou? Už dávno hnijí v zemi nebo vylétli jako kouř k nebi po nějaké zběsilé bitvě. I ten, který žil nejdéle, zemřel před dobrými dvaceti lety! Radu vypadal jako čerstvý třicátník. A kdyby chtěl, vypadal by ještě mladší.

Rozhodl se, že si nemusí tolik lámat hlavu s nějakou anonymitou. Bude ochraňovat hory a hory na oplátku ochrání jeho.

Do Vlčí skály se donesly fámy. Jeden z Raduových zvědů zaslechl, že nějaký Ferenczy uzavřel spojenectví s Vandaly. No, tak hodně štěstí, ať už to je Nonari Drsňák, pokud ještě žije, nebo jeho syn, Belos Feropzis. Jestli se ten parchant Gaeserik chová ke všem svým žoldákům tak jako kdysi k Raduovi... Alespoň bude o jednoho Ferenczyho, kterého bude muset zabít, méně.

Drákulové obývali opevněné hrady (hnízda, co jiného) v západních oblastech Dácie, v Zurundulujských horách a v severních Karpatech. Žili od sebe daleko, takže je možné, že z nich stali nepřátelé. Až uzraje čas a Radu si pro ně přijde, bude se mu to jen hodit. Zneškodní je postupně, pěkně jednoho po druhém. Drákulové se prý už vepsali do povědomí lidí, stali se z nich ,legendy´, vieskové nebo vrykoulaci. Za noci prý létají jako netopýři do osad a pijí lidskou krev. Také unášejí ženy a děti. Nebude těžké najmout si místní a zaútočit na jejich hrady. Radu se už moc těšil! Ale všechno má svůj čas.

Do té doby ho čeká ještě mnoho práce.

Radu počítal, že k ovládnutí podkovovitých hor bude potřebovat přibližně padesát let. Opravdu mu to už pět desítek let trvalo, a trvalo by to ještě mnohem déle, kdyby mu bylo souzeno uspět. Jenže pak do jeho života zasáhl osud, dějiny a stará nenávist. Navzdory slibům, které si kdysi dal, se pomalu vzdával své anonymity, začínal být známý a stával se tak snadným cílem.

Za padesát let si chtěl podmanit všechny okolní horské usedlosti, vesnice a městečka. Za jediné půlstoletí se chtěl stát vojvodou podkovovitého horského masivu, nebo alespoň jeho východní části. Jenže to bylo dějinné období, kdy lidé žádné válečníky a knížata nepotřebovali.

Radu všechno pečlivě naplánoval. Do každého města vyslal jednoho oddaného pobočníka a desítky otroků. Ti ho měli v případě potřeby podpořit. Ve východní části hor znal každý průsmyk, každou stezku, cestu i zkratku a dokázal své muže přemístit mezí jednotlivými osadami v neuvěřitelně krátkém čase. Jak by také ne, vždyť každý z nich v sobě měl něco z vlka. A Radu a jeho muži by bylí skutečně strašlivými bojovníky... Jenže nebylo kde bojovat. Kde je válka, se kterou počítal? Sem do hor nikdy nedošla. Neexistovali nepřátelé, před kterými by Radu horaly chránil.

A Radu se mýlil také v předpokladu, že lidé budou Drákuly nenávidět. Nenávidělo je jen několik lidí, kterým ublížili, většina ostatních je uctívala! Za těch sto padesát let infiltrovali mezi populaci v západních oblastech rumunských hor. Podmanili a vampyrizovali tolik lidí, že jim byla oddaná celá sídliště. Ovládali také všechny samoty, které stály kolem cest k jejich sídlům.

Ba co víc, Drákulové si najali mnoho otroků, které vyslali jako ,posly´ - rozuměj špiony - do širého světa. Stali se z nich Cikáni, kteří byli podobní Kočovníkům na Sluneční straně. Drákulové vše naplánovali už před sto lety, když této části Dácie ještě vládla Římská říše. Někteří z jejich lidi dokonce překročili hranice a stali se z nich občané Říma, ,spící agenti´ v jediném civilizovaném regionu jinak barbarského světa. Římané, ano... nebo Romani? Romani... Rómové! Zdroj mnoha dalších legend.

A tak se Drákulové stali téměř nezranitelnými. Nikdo jim nemohl ublížit, snad jen za horkých letních dnů, kdy spali zavřeni ve svých hradech, s hrstí ,domácí půdy´, kterou si přinesli z Hvězdné strany.

Jenže Radu o tom tehdy ještě nevěděl.

Věděl, kde mají sídla, ale neměl tušení, jak mocnými se mezitím stali. Mohl něco vytušit, když k nim před více než padesáti lety vyslal zvědy. Měli zmapovat samý střed jejich území. Muži se nikdy nevrátili. Jenže i Radu získal velkou moc, takže věřil, že je nezranitelný. A možná proto přestal být opatrný...

Mezitím se za horami, Dácií a Dunajem, tvořila historie. Západořímská říše se úplně rozpadla. V Itálii vzniklo Království Ostrogótů. Přežila jen Východořímská, neboli Byzantská říše s hlavním městem Konstantinopolí. Radu o těchto událostech věděl, měl tam své zvědy. Trápil se pro všechnu tu krev, zbytečné prolitou na bitevních polích, taková škoda, a on  si ani trochu neužil!

Vandalský král Gaeserik už byl přes čtyřicet let po smrtí a s ním odešla i Raduova vampýrské přísaha pomsty. Ani té si neužil... Ta myšlenka ho doháněla k šílenství. A uvědomil si, jak se nudí. Už toho měl právě tak dost. Slíbil si, že až upevní svou pozici v horách, znovu vyjede bojovat do světa.

A aby ukrátil dlouhou chvíli a trochu si zatrénoval, rozhodl se, že nastal ten pravý čas k velkému tažení na západ, proti Drákulům.

Jenže to byli Drákulové, kdo udělal první krok.

Už dlouho se objevovaly varovné signály. Když o tom přemýšlel v retrospektivě během svých neklidných snů ve ztuhlém, smolném živném roztoku svého ,hrobu´, Radu to moc dobře věděl. Na vysunutých stanovištích, která zřídil na severním i jižním výběžku podkovovitého pohoří, docházelo k mnoha podivným událostem.

Moc vojvody Radua, občas přezdívaného ,Vlk´; sahala v severních Karpatech až k vesnicím okolo Rachova a na opačné straně k Turnu Rosu, tam, kde se řeka Oltul hnala k Dunaji. Bylo to více než dvě stě kilometrů od hor. Jenže i posádky v samém srdci Vlkova území mívaly problémy. Není těžké uhodnout, jaké problémy to byly.

Radu vypravil expedici na sever do Iakobani a na jih do Ruckaru, aby zjistil, co se dá dělat. Sám vedl jižní část výpravy. Měl k dispozici čtyřicet mužů a dalších sto chtěl posbírat cestou. Dva nejschopnější pobočníci, opravdoví vlkodlaci či ,štěňata´ povedou severní výpravu k Iakobani a i oni cestou naverbují menší armádu. Taková demonstrace síly by měla všechny problémy vyřešit.

A problémy byly vážné. Vesničany a jejich ženy a děti v Ruckaru, Iakobani a okolních vesnicích začal unášet jistý Drakul, viesky, který se na své oběti snášel z noční oblohy. Unesení, mezi kterými byly hlavně ženy, mizeli beze stopy, nebo je později našli mrtvé, vysáté do poslední kapky krve. Lidé nad nimi mumlali zoufalé modlitby a uložili je do země... jenže mrtví v hrobech nezůstali! Raduovi pobočníci, kteří v takto sužovaných městech trvale sloužili, dobře věděli, jak si s takovými nemrtvými lidmi poradit. Kůlem, mečem a ohněm! Jenže neměli tušení, jak zabránit nočním útokům. Raduovi muži byli vlkodlaci. Běhali po zemi, kdežto Drákulové byli okřídlené nestvůry, které útočí z nebe!

Ukazovalo se, jak rozdílné metody Drákulové používají. Radua už sice mnoho lidi v okolí znalo, ale stále si nechával svůj vampyrismus a zvláště lykantropii pro sebe. Zato Drákulové po světě nezakrytě létali coby upíři a posilovali tak svou moc. Radu svá území a poddané držel vojenskou mocí, kdežto oni vládli jen pomocí strachu, který vzbuzovali. Radu si najímal jen tolik lidí, kolik bylo potřeba k chodu celé ,smečky´ a kolik zásoby jídla dovolovaly. Kvůli zásobování zabíjel jen tuláky, cizince a divoká zvířata, nikdy ne venkovany, kteří byli pod jeho ochranou. A jestli přece jen někoho z nich zabil, byl to trest za vzpouru nebo veřejný odpor. Drakulovci si najímali nepředstavitelně vysoké počty otroků. Zároveň infiltrovali vampyrismus mezi Raduovy lidi a dopředu tak zlomili jejich odpor. Bylo vidět, že mají vše detailně promyšlené a naplánované. Nejprve získají na svou stranu Raduovy lidi a tak nalomí jeho mocenskou základnu. A pak zaútočí na něj!

To si alespoň Radu myslel. V myšlenkách viděl, jak se Drákulové pomalu sunou k východu, jak se zakusují do jeho městeček a vesnic, až se nakonec oba jejich klany spojí a obě upíři hordy zaútočí na Vlčí skálu. Tam ho najdou se zbytkem jeho tlupy, obklíčeného ve skalní pevnosti.

Možná tyto představy způsobily Raduovy morbidní vzpomínky. I bytosti, ze kterých se staly nepředstavitelně kruté stvůry, se dokážou někde v hloubi duše děsit své vlastni minulosti.

Radu se náhle otřásl. Ležel pod smolným příkrovem ve své kádi a nekontrolovatelně se chvěl.

Nebo se snad chvěla hladina živného roztoku?

Co to? Slyší nějaký zvuk! Cítí slabou, kradmou vibraci. Drákulové jsou mu určitě v patách!

Ale ne, ne, vždyť to byl jen sen s dávné minulosti. Zvuk zazníval teď a tady... někde blízko, hrozivě blízko!

Věděl, že se nemýlí. Někdo tu je! Někdo k němu přichází Ano, samozřejmě, brzy musí přijít- Vždycky přichází. Je to někdo milý a oddaný. Možná jen cítí očekávání, vroucí přání. Síla představivosti. 

Áno, anóóó! Ještě je však brzy... přijde až za nějakou dobu.

Očekávání anóóó. Ale teď ještě ne... ještě chvíli...

Ne, ještě ne... až... za... chvíli...

Radu se pomalu ponořil do snů a nechal je, aby rozptýlily všechny jeho obavy. Před chvíli se málem doopravdy probudil, takže se teď jeho mysl jen pomalu a nejistě vracela do stavu hibernace a ke vzpomínkám na uplynulá staletí...

Tenkrát v moldavských horách Radu nepochopil, že jeho situace je skutečně vážná. Připadalo mu, že Drákulové pronikají přes Transylvánské hory do Moldávie jen velmi pomalu. Jenže jejich plány byly promyšlenější, než se zdálo. A nebyla za nimi jen jejich teritoriální rozpínavost. Bylo to horší.

Chystali se k Raduově vraždě!

Částečně samozřejmě také podléhali přirozenému nepřátelství, které panuje mezi všemi výše postavenými upíry. Je to nenávist, jež se zrodila už v dobách výstavby prvních velkých hradů na Hvězdné straně, přinesla všechny ty krvavé boje v paralelním světě a bude až do skonání světa zuřit také na Zemi. Do doby, kdy už nebude žít nikdo, kdo by v sobě tuto nenávist nesl. Toto vědomí měl každý vampýrský vládce zapsané hluboko ve svém temném srdci. Kdo z Vampýrů chce žít, musí být rychlejší než jeho nepřátelé a zabít je dřív, než zabijí oni jeho.

Drákulové si také chtěli uklidit cestu pro další expanzi. Zdálo se jim, že i na tomto světě mohou žít upíři, aniž by se museli skrývat. Aby žili věčně, nemusejí se skrývat v ústraní a anonymitě. Zato musí být neporazitelní!

Drákulové nebyli žádní vizionáři, to ne, jen uměli dobře plánovat. Moldavské hory se zatím zdají být obrovské a rozlehlé. Kdo jim však zaručí, že i v budoucnu tam bude místo pro všechny upíry? Pro všechny, které zplodí se ženami, i pro ty, kteří se zrodí zahnízděním vampýrského vejce nebo nákazou krve? Kdo z nich měl v osudu psáno, že po nich zdědí tuto zemi, tyhle temné a pusté hory? Budou to potomci vznešených Drákulů, nebo to budou usmrkanci ubohých vlčích vládců? A co Ferenczyové? S těmi si zatím nemuseli dělat starosti. Zato Radua Lykana by měli odstranit z cesty co nejdříve.

Raduovy oddíly byly připravené vyrazit na tažení. Vládce je chtěl poslat skrz průsmyky k západu, když se k němu donesly jisté zvěsti. Ale jaké zvěsti! Okamžitě podnítily jeho představivost. Vyslal tedy iakobanský kontingent k severu a vyrazil se svou jednotkou dolů do stepí. K Bacau, kde celá šeptanda vznikla. A tam zjistil, že zvěsti nelhaly. Císař Justinián shromáždil vojsko v čele s generálem Belisanem, a to mělo porazit Vandaly. Chtěl je zničit dokonce i za Středozemním mořem, v severní Africe a jinde. Chtěl znovu dobýt Západořímskou říši!

Vandalové! A Radu svou přísahu stále ještě nesplnil. Kromě toho byl mezi tou zrádnou holotou i nějaký Ferenczy! Starý Gaeserik už chcípl jako každý obyčejný smrtelník, nejméně jeden Ferenczy však ještě žil! I po všech těch letech byl jakýkoli Ferenczy Raduovým nejhorším nepřítelem. Byl to totiž potomek těch, kteří ho připravili o všechno, na čem mu záleželo. Stalo se to už dávno a na jiném světě, ale Raduovy vzpomínky byly stále tak živé, jako by to bylo teprve včera.

Okamžitě v něm začala vřít krev. Začal zvažovat, jaké má možnosti. Přidá se k byzantincům, nechá se Belisariem najmout do jeho armády. Proslaví se na bitevních polích a až se vrátí do těchto opuštěných hor, bude už vojvodou celé Dácie, Jmenuje ho sám císař! A potom si to vyřídí s Drákuly. Potáhne na ně s celou legií.

Skvělé plány, jenomže byly naprosto nereálné. Vždyť už se dávno rozhodl, co teď udělá. Na západě na něj čekají Drákulové. Kromě toho zatím nedokázal odhadnout, jak z bojů byzantinci vyjdou. Co když prohrají? To by se Raduovi hodilo, ovšem kdyby nebyl na jejich straně. Raději bude svá horská území bránit proti invazi Vandalů než proti obnovené mocí Říma!

Rozpolcený Radu se vrátil do svých hor, do Vlčí skály. Do toho, co z jeho hradu zbylo...

Bylo to, jako by se vrátil na úplně jiné místo. Radu svůj příbytek téměř nepoznával. V té chvíli pochopil, jak velké chyby se dopustil. Sny, ve kterých viděl bitvy uprostřed svých hor, ho nevarovaly před útočníky z východu. Vždyť on ve svých snech viděl Drákuly! Nebylo mu souzeno bojovat s hordou nomádů, ale s rojem upírů! Právě začala zima a oni se pod šedým příkrovem mraků nemuseli obávat slunce. Proto přiletěli během dne a v noci zaútočili. Kdyby Radu zrovna nebyl dole na pláních, ocitl by se v nepřátelském obklíčení. A když viděl všechnu tu zkázu kolem, pochopil, že by nepřežil.

Nepřátelé vyvrátili podpůrné sloupy a svrhli je. Na několika místech se zřítil strop, dokonce byly pobořené i samotné stěny, původní skála! Nad bývalou pevností se vznášel černý dým a sem tam poskočil plamen. Práce padesátí let byla zničená. Radu měl pocit, jako by nepřátelé zapálili i jeho srdce.

Drákulové! Všude kolem se válely důkazy, že to byli oni. V časném ranním úsvitu stálo na svahu před zničenou Vlčí skálou půl tuctu otroků. Vypadali jako němá stráž, jako žlutooké, přízračné totemy. Několik zachmuřených, špinavých pobočníků, kteří přežili, shazovalo zmrzačená upíří těla do plamenů. Okolím se šířil puch hořícího masa. Raduovy sny byly skutečné jako život, jako smrt, vzduch, avšak jeho široké vlčí nozdry byly plné smůly. Přesto chvíli cítil škvařící se maso -

Náhle ucítil něco jiného!

Ucítil, uslyšel a vytušil nějakou osobu.

Cítil něčí přítomnost. Něčí mysl. Rozum.

A tentokrát věděl, že se nemýlí. Slyšel zvuk běžících nohou. Oddychující ústa. A tlukot srdce.

Raduovo srdce také zabušilo, ale jen jednou. Byl to jediný úder v hrudi, který ho dokonale probral.

Bonnie Jean přišla ke svému pánovi. Přiběhla udýchaná, v mysli jí stále planul obrázek pootevřeného oka divného stvoření v kádi. Přemítala, proč tu vlastně je a jaký smysl má její přítomnost. Nebylo to poprvé ani naposledy, co takhle přemýšlela. Měl by ji Radu přestat důvěřovat, když je tak nejistá? Ne, to určitě ne. Popřemýšlí a nakonec si ještě utvrdí víru, kterou v něj má.

A to stvoření v kádi? Má v sobě také jeho krev? Bonnie Jean věděla, že ano. A znovu se zamyslela, jakou budoucnost její pán bojovníkovi chystá, až povstane, aby povznesl lidstvo na svou úroveň. Jakou úlohu bude stvoření z kádě hrát v temné budoucnosti, kterou její pán pro svět chystá? Bude to jeho osobni stráž? Proti komu ho bude hlídat ve světě, kde bude mít nejvyšší moc?

Na západním konci doupěte si Bonnie Jean uvědomila, kde je. Zarazila se a snažila se uklidnit dech. Nebylo by dobré předstoupit před něho takhle rozrušená a dát tak najevo svou nejistotu. Ale čím více se mu začínala během své proměny podobat, tím více se Bonnie Jean bála...

A to byla další myšlenka, na které něco nebylo v pořádku. Bonnie Jean patří svému pánovi už od narození. Proč by se ho měla bát? Svého milovaného pána? Jaká absurdní představa! Musel to být vliv okolí, toho ponurého místa, které ji tak stísňuje a působí špatně na nervy. Mohla za to také stvůra v kádi, mohl za to... strach! Všechny nedávné události, příchod Harryho Keogha, neznámý muž, který sledoval její edinburgský dům a mnoho dalšího. Ale nejvíce ze všeho to způsobovalo vědomí, že se blíží čas jejího pána, že se brzy probudí a povstane. Přijde čas změn. A ona se mu bude muset přizpůsobit a změnit celý svůj život.

Zatím byl jejím ,pánem v nepřítomnosti´, a ona byla ,malou paní´. Kolik mocí ji asi zůstane, až se její pán vrátí? Říká se, že když není kocour doma, myši mají pré. Nebude i jemu připadat, že si bez jeho dozoru dělala, co se jí zlíbilo? Přemýšlí o takových věcech, nebo jsou podobné myšlenky pod jeho úroveň? Proč o tom tedy uvažuje ona? Copak mu někdy nebyla zcela oddaná? V hlavě, v myšlenkách? Bonnie Jean si myslela, že byla. A pokud ne, nebylo to vědomě nebo se zlými úmysly.

Jenže pak se stane pravou Vampýrkou! A ti jsou pyšní, teritoriální... a tady bylo už dvě stě let její území!

Cože?!

S těmito myšlenkami v hlavě před něj přece nemůže předstoupit! Vždyť na to ani nechtěla myslet. Mohlo za to tohle místo, její špatná nálada i strach o vlastní budoucnost, A přitom jediné, co by ji mělo zajímat, byl on.

Jaké to bude, až povstane? Co ji bude povoleno, a co ne?

Muži? Za ta léta poznala spoustu mužů. Ale nikdy to nenarušovalo její věrnost pánovi. Vždyť si dokonce sám přál, aby se s muži stýkala a byla po všech stránkách zkušená. Až nastolí svůj temný svět, nechce, aby mu po boku seděla nějaká naivní panna. Přál si vedle sebe mít zkušenou ženu. Žádné hloupé, stydlivé trdlo, ale profesionálku každým coulem, znalkyni mužských citů i těl. Čím lépe totiž muž, žena nebo třeba proměněnec zná svého nepřítele, tím snadněji si s ním poradí.

Rozum…

Ano, rozum, to bylo ono! Potřeboval, aby pro něho sbírala informace o okolním světě. Mít rozum a inteligenci také znamená klást otázky, že? I kdyby to měly být otázky, které Bonnie Jean právě pokládala sama sobě. V žádném případě však nebyly zradou.

Rozum?...Něčí přítomnost?...Bonnie! Bonnie Jean! Myslí se jí rozlehlo téměř bolestivé zamručení. A konečně ji poznal.

B. J. se zapotácela, jako by ji něco udeřilo do čela. Pochopila, že to nebyla její slova, ale že slyšela jeho myšlenky. Ona byla tím rozumem, tou přítomností, nad kterou přemýšlel. Její pán vycítil, že je zde! Jak dlouho ji asi poslouchal? Slyšel její myšlenky?

Vyčistila si mysl. Byla tak rozrušená, že jí předchozí myšlenky beztak samy vylétly z hlavy. „Pane, jsem tu,“ vydechla a soustředila se jen na něj.

Bonnie! Bonnie Jeeeean! Bylo to zamručení, zavrčení, hluboký vzdech. Potom ucítila hrozivé čenichání, jako by vedle ní byl obrovský pes, a její pán skrz chvějící se obaly její duše vystopoval její podstatu. Hlavou se jí rozlehlo: Myslel jsem si... že se sem dostal nějaký vetřelec! 

B. J. se už uklidnila. „Ne, žádný vetřelec, nic takového.“ Zavrtěla hlavou a pak zvedla zrak, aby si prohlédla obrys velkého kamenného sarkofágu uprostřed žulových skal, ze kterého přicházely jeho myšlenky. „Není tu žádný vetřelec, pane. Jenom já.“

Zaslechla další ohlušující povzdech. Jeho myšlenky k ní teď přicházely mnohem hlasitěji a jasněji. Jejich mentální spojení se prohloubilo a Radu se soustředil přímo na ni. Achchchch! Bonnie Jean! Ale... copak jsem tě už volal? Zdá se... že je ještě brzy. 

„Ještě jsi mě nevolal, pane.“ Bonnie Jean mezitím měla čas se úplně vzpamatovat. Konečně měla pod kontrolou také svá slova a myšlenky. „Spěchala jsem za tebou, i když je ještě brzy. Omlouvám se, jestli jsem tě vyrušila, ale události -“

Události?

,Ano,“ přikývla a vystoupila po křivých schodech výš. „Ano, došlo k několika znepokojujícím událostem. V Edinburghu mě někdo sledoval, asi nějaký špeh. A objevil se tajemný, neznámý muž. Nedokážu říct, jestli to je důležité, ale chtěla jsem, abys o tom věděl.“

Radu se probral stejně rychle, jako se Bonnie Jean uklidnila. Vystoupila na podstavec sarkofágu a cítila, jak k ní mezerami mezi kameny v rakvi proudí jeho intenzivní myšlenky. Špeh? V Edinburghu? Jeho mentální hlas byl ostrý a přísný. A záhadný neznámý? A za těchto okolností ses rozhodla, že za mnou přijdeš? Copak mě chceš ohrozit, Bonnie Jean? 

„To rozhodně ne, můj pane!“ Bonnie Jean se přikrčila před přísností jeho hlasu. „Copak nejsem tvůj strážce, který tě má chránit? A já tě chráním co nejlépe! Dělám, co je v mých silách. Vždyť mi v žilách koluje tvá krev, stejně jako má krev koluje v těch tvých. Jenže potřebuju radu, a ke komu jinému si pro ni mám jít!“

Radu zamručel. A po chvíli přemýšlení řekl: Nejdřív mi pověz, kdo tě sledoval. Mohou to být…oni? Myslíš, že mě našli? 

„Ano, myslím, že to jsou oni.“ A Bonnie Jean mu převyprávěla, co jí řekl Harry Keogh. Nebylo toho moc, ale i tak si rázem začal dělat starosti.

Co když tě sledovali na cestě sem? Jak si můžeš být jistá, že jsi podnikla dostatečná bezpečnostní opatření? Nejméně jeden Drakulovec ještě žije. Vím to, protože jsem ho viděl ve snech. Ferenczyů žije víc, ne pouze jeden. A já tu ležím, slabě, seschlé maso... jako moucha v jantaru. Ještě nejsem připraven povstat, Bonnie Jean. Nedokážu se bránit. A ty... ty jsi pouhá žena.

Bonnie Jean lehce pohodila hlavou. Věděla, že to vycítí, jako by spolu mluvili tváří v tvář. Vyšplhala na okraj sarkofágu a zadívala se na něj, takže si opravdu mohli pohlédnout do tváře. Jenže ho téměř neviděla, byl schovaný pod vrstvou smůly a prachu, který se usadil na ztvrdlém, vrásčitém povrchu. Snažila se zaostřit, až konečně postava v tekutině začala nabývat svých ohromujících obrysů.

Měl zavřené oči, jak jinak. Tak tomu bylo po celých těch dvě stě let, co ho znala a sloužila u něj. A jako vždy za nimi Bonnie Jean cítila a snad i viděla jejich vnitřní žár. Ano, byl tam, utlumený, ale neuhašený oheň života, oheň nesmrti. Zdálo se, jako by se něco z toho ohně rozlilo do očních důlků, takže rudě zářily v jinak mrtvolně bledé tváři.

Její pán byl velký. Tak velký byl jen málokterý muž. Měřil nejméně dva metry. Když býval při plné sile, musel být rychlejší a nebezpečnější než jakákoli jiná bytost na světě. Měl v sobě mrštnost a vychytralost vlka, inteligencí člověka a sílu Vampýra!

A znovu takový budu, Bonnie Jean, znovu takový budu, ujistil ji. A po chvilce dodal: Vidím, že jsem tě urazil. Chápu, že jsi sem přišla s tím nejlepším vědomím a že jsi podnikla všechna opatření, abys mě nepřivedla do nebezpečí. A abych řekl pravdu, cítím se... slabý. Proto jsem tak netrpělivý a mrzutý. Copak je to tak těžké pochopit? Doufám, že ne. Už příliš dlouho čekám, a co se za ta léta ze mě stalo? Pouhá troska! Už vůbec nepřipomínám své dřívější já. 

Máš pravdu. Tvá krev mě po celou dobu zahřívala a udržovala mě při životě. Přišla jsi brzy, Bonnie Jean, a možná to je tak dobře. Můj životní plamen dnes hoří jen velmi slabě a jen ty ho dokážeš znovu vzkřísit.

Raduův ,hlas´ teď zněl jako hluboké, hrdelní mručení plné chtíče. Bonnie Jean se bezděčné zachvěla. Byl to třes nepopsatelné hrůzy? Nebo nemyslitelné rozkoše? To nedokázala říct. Bylo jí jasné, co chtěl Radu říct.

To však bude musel ještě nějakou dobu počkat, řeklo rychle stvoření ve smůle a jeho hlas už byl normální. Ano, musíme probrat spoustu věci. Říkáš, že se vyskytly problémy. Jenže nevíme, jak vážně doopravdy jsou. Proto s nimi zatím nemůžu nic udělat. A nevyřešených problémů máme více. Co tvá dívka? Už je to rok, Bonnie Jean. Je stále pohřešovaná? Nemáš o ni žádné nové zprávy? Jestli ne, musíme předpokládat to nejhorší. Unesli ji naši nepřátelé. Takže mohou být velice blízko. Blízko tobě a tedy i mně... 

„Ne,“ zavrtěla hlavou Bonnie Jean a věděla, že to vycítí. „Neznala to tady, nikdy tu nebyla. Ani tě neznala, můj pane.“

Ale věděla, že existuji. A samozřejmě také znala tebe.

„Bude mlčet,“ odporovala mu Bonnie Jean. „Omámila jsem ji, zhypnotizovala... nemůže mluvit! Nikdo z nás nemůže mluvit, nejméně ze všech já sama. Ty sám ses o to postaral, můj pane. Nepřátelé mě můžou unést, i když by se to neobešlo bez boje. Ale nikdy mě nepřinutí mluvit...“

Haha! ozval se suchý, hořký štěkavý smích. Vůbec neznáš Vampýry, Bonnie Jean! Musíš vždycky počítat s tím nejhorším. Dobrá, protentokrát toto téma odložíme a budeme se zabývat dalším problémem. Řekla jsi, že tě někdo sleduje. Promluvíme si o něm a o tom, co s nim uděláme. A také ses zmínila o nějakém záhadném cizinci. Mám to chápat tak, že sis pustila k tělu muže, Bonnie Jean? Pustila jsi ho do svého života? Do našeho života? A zdá se mi, že ti na něm záleží! Úplné cítím tvé vzrušení! Dobrá, dobrá, možná bys mi o něm měla povědět. 

Ano, řekni mi o tom tvém záhadném neznámém všechno, co víš!

A nebo ještě lépe, ukaž mi jej!

Poslechla ho. Několik dlouhých minut plynul příběh z její myslí do té jeho, tak, jak si ho pamatovala. Odpověděla mu tak na některé otázky, na které se ještě ani nestačil zeptat. Například na její pátrání po falešném vlkodlakovi, které na jeho rozkaz podnikla v Londýně.

A Radu začínal být skoro stejně vzrušený jako ona.

II

Bonnie Jean: její povinnosti

Vlčí pán: rozhodnutí

Ten muž, Raduův hlas v Bonnie Jeanině mysli byl dychtivý, téměř se zadýchával, ten Harry Keogh... Viděl jsem ho v tvé mysli a už tedy vím, jaký na mě dělá dojem. A co na tebe? 

B. J. nevěděla, jak odpovědět. „No... připadá mi záhadný,“ řekla konečně a pokusila se skrýt bezděčné zachvění. „Jako by skrýval tajemství, o kterých ani sám neví. Jako by ho někdo oklamal. Připadá mi jako muž, který viděl a zažil věci, jaké nikdo jiný před ním ještě nezažil. Je laskavý, jemný, lidský... a přitom je také chladný, tvrdý a...“

...nelidský? Velký vlk v její mysli zavětřil jako ohař na stopě. A přitom tvrdíš, že určitě není jedním z nich. 

„Je to člověk, pane,“ ujistila ho. „Přísahám na svou smrt!“

No, život už jsi dala v sázku, odpověděl hlubokým, hrdelním zavrčením. B. J. v jeho hlase uslyšela výhrůžku. Radu rychle dodal: Životy nás všech! Trochu tak zmírnil svou výčitku.

„Pane,“ začala se ospravedlňovat B. J., „ten muž mě měl ve své moci, ale nevyužil toho. Byla to jen chvilka, ale stačil by mě zabít. Kdyby chtěl. Místo toho mě před nebezpečím ochránil. A dostal mě z problémů. Tvrdí, že pracoval pro tajnou organizaci. Jeho vědomosti a dovednosti by se ti mohly hodit.“ Těžko hledala slova, kterými by popsala Harryho zaměstnání. Což ji nepřekvapovalo, protože to moc nepochopila. „Stál... nad zákony naší země. Kdyby byl s námi, byl by jeho přínos neocenitelný. Umí se prát, je rychlý a silný. A myslím, že je opravdu chytrý. Ale nejspíš jsem nepřišla na všechno, co v sobě ukrývá To zjistíš jedině ty!“ Nevěděla, co dalšího dodat.

Vlk promluvil po chvíli mlčení: Na mě také udělal dojem, Bonnie Jean. Je silný, a není to jen tak obyčejná síla. Cítil jsem to z tvé mysli! Okouzlila jsi ho, to ano, ale on tebe také! Přitahuje tě jako muž, že? Nesnaž se to popřít. Možná si to sama před sebou nepřipustíš, ale mně nelži! Cítil jsem, jak tě ten záhadný chlapík okouzlil. 

„Ale... ale...“ začala koktat B. J. Její pán tvrdil něco, co ještě sama ani nevěděla. Nebo nechtěla vědět.

Co? Ha-ha-ha-ha! Jeho smích zněl ostře jako štěkot. Surově se rozezněl její mysli. Potom náhle utichl. Proto je ještě naživu, Bonnie Jean? Chtěla jsi ho cítit ve svém těle, chtěla jsi, aby se v tobě zakořenil, aby se do tebe vysemenil? Je to tak? Chtěla jsi ho do postele, Bonnie Jean? Chtěla jsi, aby ti to udělal? 

„Pane, já...“

Měla jsi to tedy udělat! Víš přece, že existuje mnoho způsobů, jak zotročit muže. Nemusí to být jen nákazou krve nebo kousnutím, a už vůbec ne závislostí na otráveném víně! Jeho hlas se změnil v šepot, ve zvláštní tlumené vrčení. Bonnie Jean se zdálo, jako by odhalil celou její duši. Se svým tělem bys přece dokázala zotročit jakéhokoliv muže, jakoukoliv bytost! To jsem si jistý. Zotročila bys je těmi svými měkkými prsy, svými stehny. A pevné sevření tvého pohlaví je mnohem silnější droga než nějaké víno! 

Bonnie Jean slezla z okraje sarkofágu. Stála se svěšenou hlavou a očima upřenýma na kameny, na nichž spočíval. Styděla se, protože v sobě ukrývala cit k někomu jinému. Ne k svému pánovi. A musel to být právě on, kdo odhalil emoce, které sama před sebou skrývala. Radu cítil, jak je zmatená a skleslá.

Ne, Bonnie Jean, ničím ses neprovinila. Jsi žena, a přitom ti je souzeno být více než ženou. Potlačovala jsi vrozené pudy. Z toho vyplývá jeden fakt. Ještě nejsi Vampýrka! Vampýři totiž své city potlačovat nedokážou. Kdyby to uměli, pak by byli nezadržitelní a neporazitelní! Ano, a to je pro mě důležité, Bonnie Jean. Ještě jsi nedosáhla konečné proměny. Zatím je pro nás nežádoucí, abys dosáhla... řekněme stavu vznešené Vampýrky.

Radu se odmlčel. Přemýšlí, myslela si B. J. Neuniklo ji však, co chtěl předchozí větou říci.

Rychle chtěla změnit téma a přivést svého pána na jiné myšlenky. Proto se ho po chvíli zeptala: „Pane, tentokrát jsem přišla dříve, to je pravda. Ale i tak brzy nastane tvůj čas. Zatímco budeš o všem přemýšlet, měli bychom se postarat o tvou výživu. A také o potřeby tvého stvoření...“

O mého válečníka? zpozorněl okamžitě Radu. Jak se mu daří? Stačí mu jeho káď? Roste? Začíná se mu zrychlovat metabolismus? Určitě ano. Má v sobě něco ze mě a musí cílit, jak se čas krátí. 

„Roste, pane. A zrychluje se, ano.“

Postarej se o to, přikázal jí Radu. Nejdřív nakrm jeho, já tu zatím budu ležet a přemítat... o mnoha věcech. Ale pospěš si, Bonnie Jean, probudila jsi mě a můj čas se blíží. Jsem hladový jako bezbranné dítě, které sebou hází v kolébce, dokud nepřijde jeho věrná malá máma a nenabídne mu prs... 

B. J. vyšla na holou, vyklenutou střechu Raduova doupěte. Dala se stezkou k jihozápadu, kterou po dvou stech letech už dobře znala. Její bystré oči a ostré smysly dokázaly rozeznat zřetelnou stezku, která se vinula mezi roztroušenými kameny, přeskakovala pukliny v zemi a vedla ji skrz zrádnou suť mezi úzkými průsmyky.

Měla na sobě maskovací šedozelené oblečení, které mělo stejnou barvu jako skály a mech, takže byla k nerozeznání od okolí. Přes levé rameno měla zavázané lano. Po levém boku měla u pasu připnuté karabiny. Na pravém stehně se jí pohupoval samostříl. Kromě nože v kožené pochvě s sebou Bonnie Jean žádné jiné zbraně neměla.

Ulevilo se jí, když viděla, že je slunce skryté za kupou mraků. Přicházely ze západu, přes Monadhliathské hory a řeku Spey. Bylo uprostřed odpoledne, pomalu se blížil večer. Stíny vrcholků se začínaly prodlužovat, to ale B. J. nevadilo. Její oči byly stejně divoké jako pustina, kterou si vykračovala. Uviděla horské kočky, jak se honí vřesem, mnohem dříve, než šelmy zahlédly ji. Jen orli, kroužící ve výšinách, viděli lépe než ona. B. J. se však o kočky ani o orly příliš nezajímala.

Věděla, že na další planině, východně od Loch Insh, najde nejbližší stromy. V závětří hor se tam rozprostíral křovinatý lesík. Také věděla, že tam žijí srny, celé malé stádo. Když jednu upytlačí, nikdo na to nepřijde. Zvířata tu žijí divoce a ona je první člověk, kterého kdy viděla a který je chce ulovit. Potřebuje dostat jen jednu, nějakou mladou. Ne kvůli křehkému masu, ale velikosti. Musí ji odnést zpět do doupěte.

Došla na okraj planiny. Dvě stě metrů pod ní se rozkládal temný, zamlžený lesní pás. Jediná cesta dolů vedla skrz nebezpečný skalní komín. V poslední fázi sestupu se B. J. musela spustit pomocí lana. Věděla, že ji zvěř už dávno vycítila a prchla. Na tomto místě byl totiž každý zvuk podezřelý a zvířata prchala před sebemenším hlukem.

Vešla do lesa. Na zemi uviděla stopy kopýtek. Od této chvíle už ji neprozradila jediná zlomená větvička, jediné zaskřípání jehličí... až do chvíle, kdy zadrnčela tětiva a vzduchem zasvištěla smrtící střela, která se neomylně zabodla do její kořisti.

Srna byla ochrnutá, šipka jí téměř přelomila páteř mezi lopatkami. Už sebou jen škubala. B. J. ji svázala a pomocí kladky postupně vytahovala na skalní útes. Potom se vydala na šesti kilometrový pochod zpátky k doupěti, s třesoucí se srnou na zádech. Doufala, že zvíře cestou nezemře. Potřebovala, aby srdce zvířete bilo co nejdéle.

Když došla k doupěti, spustila kořist prasklinou, která byla nejblíže kádi, a sama za nim slezla do temnoty. Vylezla na okraj kádě a shodila srnu na žlutý, napůl tekutý smolný povrch. Potom ji přetáhla k zadnímu konci kádě, kde se v naolejovaném obalu skrývalo měděné náčiní. Byla to asi metr dlouhá trubice, která mohla mít tak dva centimetry v průměru a byla zakončená rozšiřujícím se trychtýřem.

B. J. posunula paralyzované zvíře stranou, aby mohla ponořit ostrý konec trubice do smůly. Nezřetelný obrys Raduovy stvůry v želatinovité tekutině se viditelně, i když velmi pomalu pohnul. V samém středu kádě totiž nebyla smůla tak ztuhlá, takže se bojovník mohl hýbat. B. J. ten kradmý pohyb zahlédla a cukla sebou úlekem. Bylo to poprvé, co něco takového viděla. Její pán měl pravdu. Metabolismus stvoření se zrychloval.

B. J. neotálela, snad aby se jí nezačala její práce příčit. Spustila měděnou trubici do lepkavé hmoty, až narazila na něco tvrdého, takže tam vězela do dvou třetin délky. Potom se mírně zamračilo, a aniž by dala najevo nechuť, podřízla srně krk a podržela ji nad okrajem kádě. Sledovala, jak životodárná krev vtéká do trychtýře na konci trubky a odtud bublá ke stvůře v kádi.

Mohlo mít jednu tlamu, nebo jich mohlo být víc. B. J. neměla tušení, jak vlastně vypadalo. Věděla jen, že stvoření jejího pána do sebe nějak absorbuje teplou krev zvířete. Přibližně litr. Tak málo na tak velkou obludu! Ale stačilo jí to. Radu vyžadoval jen o trochu méně, ačkoli ho oproti jeho bojovníkovi byla sotva desetina. Jenže Radu potřeboval a vyžadoval ještě mnohem víc! A nebyla to krev srny...

Uplynulo několik dlouhých minut a proud krve se změnil v pouhý sražený čúrek. B. J. odtáhla tělo stranou a vytáhla z kádě trubici. Zanesla ji k místu, kde ze stropu padal proud vody a v malém vodopádu mizel někde v hlubině. Vymyla nástroj, zabalila ho do tkaniny a položila jej zpátky do výklenku ve stěně kádě.

Vyřízla zvířeti srdce a shodila jeho tuhnoucí tělo do neznámé hlubiny pod vodopádem. Nastal čas jít obsloužit pána.

Zdálo se, že den rychle končí, jako ostatně vždycky v tomto ročním období. B. J. však čekala ještě spousta práce. Slunce už venku pomalu zapadalo a světla ubývalo. Vrátila se k sarkofágu a její oči si rychle přivykly na přítmí jeskyně. Rozdělala malý oheň z připravených, na kost vyschlých otepí dřeva, pověsila nad něj trojnožku a uvařila vodu. Z té potom připravila čaj. Dostala hlad a konečně měla čas začít se starat o své vlastní potřeby. Pustila se do syrového srnčího srdce, její ostré zuby zanechávaly v mase otisky, jako by to byly žiletky. Čelisti rychle pracovaly, jako ocelová past. Masa nebylo moc, ale srdeční sval je výživný a dívčin organizmus si z něj dokáže vzít co nejvíce energie. Mohla si vzít z kořisti více masa, ale nechtěla se přejíst. Ne, protože teď musí zůstat bdělá a ostražitá a nepoddat se únavě po blížící se... ztrátě krve.

Její ztrátě krve, ano. Její pán to totiž jinak nikdy nechtěl. Často jí říkával: „Člověk musí vždy nejvíce milovat svou vlastní krev, protože ta je nejsladší.“ B. J. nikdy přesně nepochopila, co chtěl těmi slovy říct. Zněla jí však zlověstně. Chápala je tak, že vlkodlakovou přirozenou potravou je lidská krev. Až na několik málo případů, kdy sem přivedla otroky nebo jiné pobočníky, připadala tato rozporuplná povinnost na ni.

Posilnila se jídlem a věděla, že přišel čas...

* * *  

Raduova trubice byla vyrobená z jemně tepaného zlata, jen její ostrý konec byl z mědi. B. J. ji vytáhla z tajného úkrytu, pečlivě ji očistila a přenesla k okraji sarkofágu. Pak se zadívala dolů a řekla: „Pane, jsem připravena.“

Já také, Bonnie Jean! zařinčela jí okamžitě v hlavě jeho odpověď. Já také, áááno. Přemýšlel jsem také nad vším, co jsi mi řekla. Zatímco mi posloužíš, povím ti, co musíš udělal. Čas se krátí. Sny mi přinášejí vize zvláštních nových zítřků. Nesmíme připustit, aby cokoli překazilo mé... zmrtvýchvstání? A musíme udělat všechno, co naopak přispěje ke zdaru věci. Ve svých snech jsem to už mnohokrát viděl Ostatní je přede mnou stále skryto. Budoucnost lidí a ostatních stvoření je totiž velmi nevyzpytatelná, Bonnie Jean. Stejně jako moje budoucnost. A ta tvoje také. Ale u tebe jsem ve snech viděl nádherný, zářící měsíc v úplňku. A to je dobré, výborné znamení! A já, já budu zářit jako jasná hvězda! Naše budoucnost se zdá být dopředu daná. Jenže jak ji dosáhnout, to už nám neříká... 

Zatímco k ní ,mluvil´, B. J. pracovala. Strčila konec trubice do smolné krusty Raduova sarkofágu a celou svou vahou se o ni opřela, takže pomalu vjížděla hlouběji a hlouběji do hustého roztoku. Na trubici byl vyryty znak, který jí říkal, kdy má přestat tlačit. Kdyby násosku spustila o trochu níž, ostrý konec by se zařízl přímo do Raduovy tváře.

Pokud jde o toho špeha, pokračoval Radu, zatímco si B. J. kolem levé paže omotala škrtidlo, ale ještě ho nechala volné. Jestli to není jen nějaká náhoda, musíme předpokládat, že se jedná o mimořádné nebezpečí. A já se skutečné cítím ohrožen! Špion je nejspíš otrok, buď Ferenczyů, nebo Drákulů. Sleduje tě, aby zjistil, kde se ukrývám. A jestli mu to dovolíme, vypátrá mě a přivede sem své pány! Kvůli tobě, Bonnie Jean, jen kvůli tobě! Vidím jediné řešení: zbav se ho! Ale teď ještě ne. 

Nejdříve si o něm všechno zjisti. Poznej ho tak dobře, jako znáš sama sebe, takže tě nikdy nebude moci překvapit nepřipravenou. Až se můj čas přiblíží, dám ti pokyn a ty to s ním skoncuješ! Kdyby teď náhle zmizel, jeho pán by si myslel, že mě nalezl a já ho zabil.

Takže by sem poslali dva špehy, potom tři... až bych tu umřel hlady, protože bys za mnou jíž nemohla chodit. A kdybys sem přišla, sledovali by tě a našli mě tu v tomhle stavu! A buď si jistá, Bonnie Jean, že by se s tebou vypořádali stejně krutě jako se mnou, Jsi žena, a ještě k tomu velmi pohledná…a oni jsou Vampýři!

B. J. nepříliš pohodlně seděla na okraji sarkofágu, zády opřená o kámen. Aniž by odvrátila zrak, rychle se ostrým nožem řízla do žil na levém zápěstí. Ostří bylo tak nabroušené, že řez chvíli ani necítila a rána na okamžik zůstala zavřená. Ta chvilka jí stačila, aby se naklonila nad okraj sarkofágu a nasměrovala první rudý výstřik do zlatého ústí. Radu slyšel, jak stiskla zuby, a v její mysli ucítil ostrou bolest řezu. Cítil také jak se ji stáhl žaludek. Dobře věděl, co to znamená. Achchch! vydechl, když začal horký, rudý a slaný proud téct zlatou trubicí. Okamžitě pocítil ten nezaměnitelný chtíč, který ho začal pálit v duši jako oheň. Nechtěl, aby to Bonnie Jean vycítila, proto pokračoval v instrukcích:

Takže, vyštěkl, tím jsme vyřešili toho špeha. Doufám, že to zvládneš. Pamatuj si, Bonnie Jean, že pomsta je ten nejlahodnější pokrm! Pomsta? Ó áááno! Však jsem ti viděl v hlavě, jak tě tím svým čmucháním poplašil a rozčílil. A vím, že se mu jednou pomstíš, stejné jako se já musím pomstít jeho pánovi. Je to určitě jeden z mých dávných nepřátel. Ale dobře mě poslouchej, Bonnie Jean. Nesmíš to udělat nijak okázale, žádné divadýlko. Až přijde vhodný čas, špion prostě... zmizí! Ať si tím jeho pán láme hlavu. Nikdy se pravdu nedozví, Až ho jeho zvědavost přivede až ke mně, budu už dávno vzhůru a vládnout světu! A pak se pomstím. Víš, Bonnie Jean, nemůžeš na nepřátele hned zaútočit. Jen kvůli obyčejnému špehování. Jen proto, že tě jejich špeh rozčilil a vyděsil. Zkus si představit, jakou nenávist musím cítit já po dvou tisících letech čekání! Co? Nedokážeš si to ani představit? Dobrá, povím ti, jaké to je. Ještě než jsem se stal tím, kým jsem, zuřila mezi Vampýry šílená nenávist. Dlouhá léta mezi sebou vedli zběsilé boje. Ale buď si jistá, že až vstanu, rozhoří se ještě hroznější válka! Bude krutější a smrtelnější než plameny pekla! 

Náhle se prudce zarazil. B. J. takřka omráčil jeho hlasitý povzdech. Na Raduovu zvláštní vlčí hlavu v té chvíli dopadla první kapka krve. Následoval ji teplý proud. Šarlatově zabublal ve žlutém roztoku, v němž Vampýr ležel.

Achchchch! zazněl takřka bolestiplný vzlyk. Byl to nářek sladké agónie, který rozvibroval Bonnie Jeaninu duši jako nějaká tajná melodie. Zněl jako krátký, nezaměnitelný výkřik při orgasmu, jako vytí rozkoše, kterou cítí vlk při úplňku. Ve výkřiku zazněly všechny tyto věci, a mnohé jiné. Byla v nim krev, která znamená život.

Její krev a Raduův život. Proud pomalu tekl, zrůdná operace mohla začít.

Vždycky to bylo stejné. Jako by byl její pán živoucí, podivný pramen, který dokázal nasměrovat proud své krve zpátky k Bonnie Jean. Jakmile se spojili, krev začala téci zároveň zpátky k ní. Přeskočila do ní, rychle jako světlo, jako elektrický oblouk. A jako vždycky, Bonnie Jean na těch prvních pár vteřin pochopila pravdu o svém pánovi. To, že v sobě žádnou pravdu nemá. Že vůbec neví, co je to pravda!

To vědomí přišlo a odešlo a zanechalo ji topící se v moři nepoznaných emocí. Stejný pocit by nejspíš měla, kdyby ji náhle kousl. Na kratičký okamžik pocítila agónii pravdy a věděla, že žije ve lži. Ve lží, které už nemůže uniknout. Než se nad tím vším mohla stačit zamyslet nebo si to uvědomit, Radu rychle vyštěkl: Áááno! Jeho hlas zněl náhle v její duši naprosto zřetelně. Ó áááno! Dítě mých dětí, cítíš v sobě můj život? Stejně jako já v sobě cítím ten tvůj. Máš v sobě můj život a já tvůj... Jeho zběsilá rozkoš pomalu opadla a Radu si uvědomil, že se jeho život znovu na nějakou dobu obnovil.

A ta dívka, která před rokem tak záhadně zmizela a už ji pak nikdy nikdo nespatřil? Musíme se smířit s tím, že je nejspíš po ní. Třeba se stala jednou z nich, otrokyní Ferenczyů nebo Drákulů. Pravděpodobnější však je, že z ní zbyla pouhá slupka. Tělo okradené o veškeré vzpomínky a život. Předpokládejme, že se nemýlíš a opravdu ji nemohou přimět mluvit. Přesto z ní asi něco dostali. To proto se u tebe objevil ten špeh. Nebo tam už nijakou dobu byl, Bonnie Jean? A ty sis ho nevšimla? Možná už to jsou roky, nebo desetiletí? Co mi k tomu řekneš? Myslím, že mám pravdu. Jak by je jinak napadlo unést jednu z tvých servírek? Co bylo první, vejce, výtrus, nebo pijavice? Skvělá hádanka. Vrací se stále v kruzích a je lepší o ní vůbec nepřemýšlet. Stejně jako o tě dívce... zapomeň na ni. Už neexistuje.

B. J. mu naslouchala a část její mysli zůstávala ve střehu. Začínaly se jí klížit oči, hlava jí padala na prsa a musela se nutit, aby ji udržela zpříma. Napůl spala. Unášel ji proud Raduova života a nebylo v ní nic, co by mu nepatřilo. Takové bylo jeho umění, jeho hypnotizérské schopnosti. Zdědila je, ale v porovnaní s ním byla pouhým dítětem, zatímco on byl starým, prastarým mistrem... mistrem, který ovládal ještě mnohem více než hypnotizmus.

Srdce Bonnie Jean tlouklo, žilami jí kolovala jeho krev a ona naslouchala celou svou duší...

A nakonec tu máme toho…toho tajemného neznámého, pokračoval konečně Radu. Přiznáváš, že přemítáš, jestli to není sám Záhadný? Áááno, Bonnie Jean, a teď o tom přemýšlím i já. Vídávám ho ve snech už dlouhá léta a ten, kterého jsi mi ukázala, je mu v mnohém podobný. Jenže... jak zvláštní... nikdy jsem ho ve snech neviděl zřetelně. Vím, že existuje, ale nikdy jsem ho přímo neviděl. Jeho podoba byla vždy zamlžená, rozmazaná... stejné bývají všechny věštecké sny. Jenže tento byl ještě nezřetelnější. Proto jsem o něm začal přemýšlet jako o Muži dvou tváří. Byl pořád stejným mužem, ale jeho tvář se změnila! 

Takže... co to všechno znamená? Četl jsem ti v mysli, že i ty jsi na něm viděla jakousi druhou stránku. Zdálo se ti, že se na tebe jeho očima dívá někdo jiný. Mohl bych to být já, někdy v daleké budoucnosti? Jestli ano, pak je to skutečně on. Záhadný muž z mých snů-

Nebo to je jen klam, past, chytrá lest! Raduův mentální hlas byl náhle ostrý jako její nůž. Tvrdíš, že tě mohl zabít, a přitom ti pomohl. Pamatuji se, že řečtí rybáři napichují na udice malé rybky, aby k nim přilákaly velké kousky... A co ta ,tajná organizace´, pro kterou pracuje? Komu patří? Jakému cíli slouží? Říkáš, že nahrazuje právo tam, kde zákon nestačí. Ha! Nahrazuje právo... Jsem ohromen! Musí to být neskutečně mocná organizace, když může obcházet zákony i vládu! Kdo jsou jeho nadřízení? Bohužel, chybí nám odpověď, protože ses ho na to nezeptala. Budu se ho tedy muset zeptat sám...! 

Radu se odmlčel a na chvíli k ní vyslal pátrající vampýrskou sondu. Okamžitě se starostlivě ptal: Jsi v pořádku, Bonnie Jean? Slyšíš mě? Prober se, mám pro dnešek dost! Ať to není tvá smrt! 

B. J. se s trhnutím probrala. Nespala, částí mysli mu stále naslouchala. Viděla, že trubice přetekla a krev vytéká na smolný povrch. Bylo to jako značka, vyrytá ve zlatu trubice, která jí říkala, kdy má přestat.

Nebylo to poprvé, co k tomu došlo. A také to nebylo poprvé, co jí její pán ,zachránil´ život. Co by s ním bez ní bylo?

Utáhla si na paži škrtidlo a sledovala, jak pramínek krve slábne a mění se v slabé cákání. Potom poručila svému metamorfnímu masu, aby nastartovalo obranné mechanismy. Zahoj se! Se zdřevěnělými údy slezla ze sarkofágu a pevně si kolem ruky zavázala škrtidlo. Vyndala z batohu obinadlo a pomalu, malátně si jim ovinula zápěstí.

Radu na ní mezitím mluvil.

Kolikrát už bych byl bez tebe mrtvý, Bonnie Jean? Kolikrát jsem jen o vlásek unikl skutečné smrti? Ale sladká horká jiskra tvé krve vždy znovu a znovu rozfouká plamének mého života…Pokud můžu svou existenci vůbec nazývat životem... Její pán byl velmi náladový. Teď mu v hlase zněla hořkost. A Bonnie Jean věděla proč. Bylo to tak vždycky, když ukojila jeho hlad. Uspokojila tak jeho nejzákladnější potřeby, nic víc.

Ha! Chápeš mě správně, zasmál se. Povstanu a znovu vyrazím do světa! Byl bych vzhůru i teď, nebýt nákazy, která mě nutí ležet. Proto spím a čekám, až nastane můj čas. Snažím se být potichu, aby mé myšlenky nevylétly do světa a někdo je nezaslechl. Sním své rudé sny, a i ony jsou tiché a neslyšné. Čas mi utíká velmi, velmi pomalu. Kosti mi tuhnou, maso se rozkládá a dokonce ani paměť neslouží jako kdysi. Občas se zamýšlím, jestli má tohle všechno vůbec smysl. 

A pak ke mně přijdeš ty a já najednou vím, jaký smysl to má! Kdysi jsem byl člověkem. Žil jsem s nimi. Bojoval jsem jim bok po boku, byli jsme si rovni. Pokoušel jsem se být jako oni, ale byl jsem jiný. Potlačoval jsem svého ducha a nevěděl jsem, že to je běsnící oheň! Dusil jsem jej v sobě, jak jen to šlo. Ale nemělo cenu to vůbec zkoušet, Bonnie Jean. My Vampýři jsme totiž jiní než lidé. Jsme lepší!

Ó ano, také mám chutě jako lidé, jenže jsou desetkrát silnější! Nedokážu cítit lásku, jenom chtíč. A chtíč je lepší než láska. Láska vyprchá, ale chtíč nikdy. A má síla? Lidé se mi nemůžou rovnat! Vlastníma rukama jsem přelomil nejednomu silákovi vaz, jako by to byla větvička! A délka života? Vždyť už jsem prožil třicet lidských životů! A lidé vůbec neví, co to je zloba, neznají sílu nenávisti. Kdo z nich by dokázal nenávidět dvacet dlouhých století? Já budu své nepřátele nenávidět až do jejich smrti, i kdybych měl čekat do skonání světa!

A má žízeň, má žííízeň! Ááách! Je to něco nepopsatelného. Vzpomeň si na ten pocit, když se za horkého dne vydáš na nějakou dlouhou cestu a nikde nemůžeš najít vodu. A náhle se před tebou zaleskne pramínek... ruce se ti třesou, nabereš do nich vodu a přiblížíš k ní rty. Já mám takovou žízeň už šest set let, Bonnie Jean! Ne, ne, nejsem nevděčný, sloužíš mi dobře... ale co je to jeden litr... Vím, že to je přibližně čtvrtina tvé krve... Ale dřív jsem se v krvi koupal! Plaval jsem v krvi mužů, žen i dětí... a pořád jsem chtěl víc a víc!

Lidé... s těmi svými směšnými city.... jsou jako klíšťata, přisátá na kozím hřbetě. Jsem vlk a všude kolem mě běhají šťavnaté kozy! Kdybych jen nebyl tak nemohoucí, kdybych tu nebyl uvězněný, kdybych se mohl hýbat! Můžu tu jen potichu ležet, aby o mně nikdo neměl ani tušení! Ví o mně jen vlci v okolí, mi příbuzní. Nikdo jiný...

Blouzní, řekla si B. J., aniž by si uvědomovala své myšlenky. Rozfoukala oheň, aby si ohřála polévku. Třeští po mé krvi, jako když se chlapi opijí silným pitím. Mluví z něj frustrace, nic víc. Až přijde jeho čas, určitě takový nebude. 

Cože? zařval jí okamžitě v hlavě. Ty si mě dovoluješ soudit? Chceš mi poroučet, jaký mám nebo nemám být? 

„Odpusť mi,“ řekla B. J. unaveně. Poposedla si blíž k ohni. „Mám dojem... zdá se mi, že sama také blouzním. Připadá mi, že jsi vypil víc než litr, můj pane. Málokdy se mi stává, že bych byla takhle unavená...“

Hned začal být starostlivý. Ach, Bonnie Jean, Bonnie Jean! Je to má vina, má vina! Ale měl jsem takový hlad... pil jsem moc dlouho, příliš dlouho! 

„Nic se nestalo,“ povzdechla si B. J. „Dám si polévku Starého Johna a také jeho silný čaj. Zůstanu tu přes noc a odpočinu si.“

Dobrá, odpověděl jí. Dobrá. Cesta dolů je obtížná a musíš na ni mít dost síly. 

,,Sestup je pro mě hračka,'' zavrtěla B. J. hlavou. „Stejně jako lezení. Jenže v téhle tmě bych mohla podklouznout a necítím se zrovna nejlépe...“

Radši si odpočiň, řekl jí. Odpočiň si. 

B. J. přes sebe přehodila deku, schoulila se u ohně a pomalu jedla polévku. Po chvíli ji něco napadlo. „Pane, co by se mi stalo? Co by se mnou bylo, kdybys mě nevzbudil? Nezemřela bych, to vím. Nezemřela bych normální smrtí.“

To víš, že ne, má Bonnie, odpověděl  tichým hlasem, který jí v mysli zněl jako tlumený štěkot. Ty nikdy nezemřeš, ty ne. Budeš nemrtvá. Nebo možná ne. Jsi to, co jsi. Atavismus? Ne, to ne, naopak. Tak to prostě je. Krev nám vždycky říká pravdu, Bonnie Jean. 

„Stanu se... Vampýrkou?“

Snad ano, možná... Bonnie Jean náhle v jeho duševním hlase zaslechla prohlubující se temnotu.

„Možná?“

Pán se okamžitě zase probral a temnota zmizela. To ukáže čas, má věrná Bonnie. Ano, jedině čas ukáže... 

B. J. sebou leknutím škubla. Její vlčí vládce se totiž náhle zeptal: Co jsem to... O čem jsem to mluvil? Zdá se, že jsi měla pravdu, asi jsem opravdu trochu blouznil. Jako by se mi myšlenky někam zatoulaly... 

Zdálo se, že i on podřimoval. Jeho nejisté, tlumené myšlenky ztěžka tápaly v její mysli.

V doupěti už byla tma. Oheň, který Bonnie Jean rozdělala, jen slabě plápolal. Vlhká, větévka zapraskala, vylétla z popela a vyslala do temnoty spršku jisker. Vysokým, klenutým stropem prosvítala osamělá hvězda. Vypadala jako oko, zamrzlé v kamenném důlku.

„O tajemném neznámém,“ připomněla B. J. svému pánovi. „Napadá tě nějaké řešení?“

Už si vzpomínám. Raduův ,hlas´ zněl mnohem soustředěněji. Mýlíš se. Už jsem našel řešení, jen jsem ti ho nesdělil. Musím ho nejdřív vidět. Potřebuju si s ním promluvil, chci ho mít tady. Pak teprve se budu moci rozhodnout, jestli má pro nás nějakou cenu... a nebo představuje hrozbu. Ale ještě ne. Ještě mi ho sem nějakou dobu nevoď. 

A má rada? Říkáš, že má něco na práci. Nech ho, ať si dělá, co potřebuje. Rok, možná i dva. Chce pátrat po ztracené ženě a dítěti? Dobrá, ať pátrá. Je vynalézavý, má zvláštní schopnosti... Výborně! Využijme jich tedy. Víme, že mě moji nepřátelé nejspíš už objevili. Dobrá. Nechme tedy našeho ,záhadného´ Harryho Keogha, ať je najde! Ať je pro nás vypátrá! Nejspíš se necítí dost silní na to, aby za mnou přišli. Proto si já dojdu pro ně! Co říkáš téhle radě?

„A co když na tebe přitáhne pozornost?“

Ha ha! Jejich pozornost nikdy neochabla, už dávno mě našli! A jako vždy, i tentokrát na tebe budu spoléhat. Musíš je ode mě udržovat v dostatečné vzdálenosti. 

„A co když se dostane do nebezpečí, co když ho někdo zabije?“

Co je nám po něm? Nebo spíš bych měl říci: co je mi po něm? Tebe to totiž zjevně trápí! Vím, co chceš říct. Ptáš se, proč obětovat cenného spojence? Tak za prvé, není jisté, že pro nás má doopravdy nějakou cenu. Takhle ho alespoň pořádně prověříme. A za druhé, jestli je opravdu Mužem dvou tváří, oním Záhadným z mých snů, nic zlého se mu nestane. Jak by mohl zemřít, a pak ke mně přijít, až povstanu?

„Jenže... aby je mohl najít, musí nejdřív o Drákulech a Ferenczyech vědět. A ty jsi mi o nich zakázal mluvit. Svět se o nich nesmí dovědět, protože tak by se lidé dozvěděli i o nás!“

Dobrý argument, řekl Radu a zdálo se, že je s ní skutečně spokojen. Jenže zbytečný. Myslíš, že bych ho vyslal do světa se všemi našimi vědomostmi, aniž bych si ho pojistil? Samozřejmě že ne! Řekla jsi mi, že je závislý. Je to pravda? 

„Je zhypnotizovaný,“ přikývla B. J. „A také je závislý na tvém víně. O tvé existenci nemá ani tušení a ani o mně nic neví. Jen to, že jsem nic zlého neprovedla, že jsem jeho přítelkyně, a snad i...“

Milenka?

Bonnie Jeanino mlčení odpovědělo za ni.

To je jen dobře. Protože ti říkám, Bonnie Jean, že jestli není tvým milencem a ani se s tebou nechce vyspat, není to chlap podle mého gusta. A to znamená, že to není náš člověk!

„A když se jím třeba chce stát?“

Co? To ti mám poručit, aby ses kvůli mně kurvila? Postřehl její zmatek, proto rychle dodal: Ha ha ha ha! Ještě mi řekni, že nemáš žádnou vlastní vůli a že děláš vždycky jen to, co ti řeknu! Smích v jeho myšlenkách pomalu ustal, ale sarkasmus z nich odkapával jako kyselina. Sama dobře víš, že nestrpím lhaní. 

„Hraješ... hraješ si se mnou,“ zakoktala B. J. „Určitě to je hra se slovy, co jiného!“

Jistě! zavrčel Radu. A když ji nedokážeš vyhrát, vůbec nehraj! Rozhodně ne se mnou… 

B. J. vyčkávala a snažila se netřást. Konečně řekl: Dobrá. Copak jsem zcela jasně nenaznačil, že na něj máš použít všechny své ženské zbraně? Něco lepšího než otrávené víno? Že jsou lepší způsoby, jak zotročit muže? Snaž se je vytáhnout na něho, Bonnie Jean, ne na mě! 

„Ano, můj pane,“ řekla a sklopila hlavu.

Postarej se o něj. A až přijdeš příště, chci slyšet hlášení.

„Ano pane.“ Zvedla hlavu.

A Bonnie Jean, zkus to bez toho vína. Jestli jsi ho na něj zvykla, snaž se ho to odnaučit. Možná to splnilo svůj účel, ale dál to je nežádoucí. Potřebuju chlapa, ne žádného ožralce. A poslední věc, pro případ, že ho svedeš... nebo on svede tebe; to je jedno. Dej si pozor - dej si zatracený pozor, aby se do něj nic nedostalo. Nic z nás. Až ke mně přijde, musí být obyčejným člověkem. Ničím jiným!

„Rozumím.“

Staniž se. Dobrou noc, má Bonnie.

„Tobě také, můj... můj... pane.“ Jeho poslední slova byla příkazem, a ona byla jeho otrokyní. Zívla a oči se jí samy zavřely.

Cítil, jak se propadá do spánku, a věděl, že už ho neuslyší. Dobrou noc, Bonnie Jean. Kdybych byl vzhůru... až budu vzhůru... už se nevyspíš. Pohltí tě noc, jakou si ani neumíš představit. Noc smrti... 

Za šedivého úsvitu se B. J. probudila a vyměnila si obvaz. Rána se zatahovala a už nekrvácela. V batohu našla dárek od Starého Johna, kus vařené zvěřiny. Dala si ho s čajem k snídani. Potom vyčistila Raduovu vyživovací trubici a uklidila ji na místo. Měla to správně udělat už včera večer, ale byla příliš vyčerpaná. Konečně se vydala na zpáteční cestu. Když opouštěla doupě, ve vzduchu necítila žádné psychické emanace svého pána. Pokračoval v přerušeném staletém spánku.

Při cestě vzhůru byla v povznesené náladě a užívala si lezení. Zpáteční trasu zvolila tu nejjednodušší. Byla skleslá a musela si promyslet spoustu věcí... hlavně rozkazy svého pána. Ještě byla příliš blízko doupěte, takže nemohla svobodně přemýšlet Cítila se zmatená a dezorientovaná, proto radši příliš nemyslela a soustředila se na lezení.

Bonnie Jean nebyla naivní. Jak by také mohla být, po všech těch letech, která prožila? Jenže byla zotročená, omámená. Radu ji měl ve své moci, stejně jako ona měla v moci Harryho Keogha. Byla otrokyní a musela ho ve všem poslouchat. Ale kdyby byla vládkyní z Vampýrů... ?

Jenže to byla myšlenka, která jí nikdy nesměla ani napadnout, proto nad tím neuvažovala.

V poledne dorazila do domku Starého Johna. Všiml si, že jí skrz obvaz prosakuje trocha krve, a proto jí ho vyměnil.

„Ale, Bonnie Jean!“ podivil se. „Vždyť to vypadá jen jako škrábnutí! Asi sis při lezení jen strhla strup. Ještě nikdy jsem neviděl, že by se ti zápěstí tak rychle hojilo! Asi jsi tentokrát neřízla tak hluboko, že?“

„Hlouběji než kdykoli předtím, Johne,“ řekla mu. A hned dodala: „Uzdravujeme se přece velmi rychle. Všichni tu schopnost máme, ty také.“

„To ano, ale ne jako ty!“ Pocítil osten závisti a povzdechl si. Potom dychtivě pokračoval: „Určitě ti to tentokrát slíbil! Vždycky jsme věděli, že dřív nebo později...“

„Později, Johne, promluvíme si o tom později,“ zasyčela. Najednou byla rozzlobená. Zlobila se na něho, stejně jako na sebe. „Až povstane... a až mi to sám řekne, ne dříve! Takže o tom nemluv, ani o tom nepřemýšlej!“

„Ne, ne!“ začal nervózně mrkat John, olízl si rty a zíral na ni. „Máš pravdu, samozřejmě, ale -“

„Žádné ale, Johne!“ varovala ho B. J. „Už žádné ale! Říkám ti, neopovažuj se na to ani pomyslet! Ani já si něco takového nedovolím!“

O chvíli později se vykoupala v jeho maličké koupelně a na tvář nanesla jemný make-up.

Najednou se zarazila a zůstala jako přimražená stát před malým zrcadlem. Zrcadla ji nikdy nevadila. Ale dnes, poprvé... děje se něco? Nemění se snad?

Upřeně zírala na svůj obraz. Šedé prameny vlasů. Nebyly to šediny, způsobené předčasným stárnutím, ale přirozená barva vlčí srsti. Samozřejmé neměla na hlavě srst, rostly jí vlasy, ale barvu měly vlčí. Více než kdy předtím. A ty oči... Jak jsou šikmé a ten zlatavý okraj rohovek... Uši měla vždycky jako nějaká elfka, ale dnes se zdají... ještě delší?

Zvedla kus vaty, aby si setřela ze zubů rtěnku. Nejsou její zuby náhle delší? A za nimi...

B. J. zadržela dech, vycenila zuby, jak nejvíce mohla, a přejela je jazykem... zakmitala jim, jako by patřil nějakému plazovi. Rozeklaný jazyk!

Ještě ne úplně. Ještě ne. Přesto nebylo pochyb, že se na špičce zatínal rozdvojovat. Krev v žilách jí začala náhle sama od sebe zpívat, zpívat zvláštní, divoký nápěv. Melodii, kterou se však nesmí odvážit zpívat! Vzpomněla si, jak snadno se proměnila před Harrym Keoghem. Teď si byla jistá, že by to dokázala zase. Samozřejmě to věděla mnohem dříve, než k ní Harry přišel, ale vždycky to bylo za úplňku. Nyní se zdá, že se může proměnit kdykoli. Záleželo na její vůli.

Stála před zrcadlem a poručila si, aby jí z vlasů zmizela šeď, aby jazyk získal obvyklý lidský tvar a aby byly normální i její oči a uši. A za chvíli byly skutečné normální.

Odpoledne se uložila ke spánku. Nepotřebovala to, ale donutila se usnout. Alespoň se dostala z dosahu Starého Johna. Nemohl se ji na nic vyptávat a ona nebyla v pokušení přemýšlet nebo nějak experimentovat.

Když padla noc, vyrazila na cestu. Za ní jel Starý John v oprýskaném prastarém autě, které měl snad odnepaměti. Měl stejný úkol jako její dívka přede dvěma dny. V Pitlochry viděla, že dvakrát blikl a světla jeho auta rychle zmizela v temnotě. Konečně byla sama, na cestě domů.

A neměla času nazbyt. Dala totiž ,Záhadnému´ Harrymu Keoghovi posthypnotický příkaz, aby ji zítra časně zrána zavolal. Ještě předtím než vyprší třítýdenní lhůta, kterou stanovila pro jeho odjezd. Doufala, že v té době už bude vědět, co s ním. Což díky svému vlčímu pánovi skutečně věděla. Nyní pro něho má další, mnohem důležitější příkazy, které mu musí předat ještě dříve, než se vydá do ciziny. Jeho pátrání totiž bude mnohem závažnější, než si myslí, a také bude mnohem nebezpečnější. Nechtěla jeho telefonát zmeškat. Blížil se úplněk a Harry hovor možná pochopí jako jedno ze svých přikázaných úplňkových hlášení. To by znamenalo, že s ním příště bude mluvit až při příštím úplňku, a ten měl být až za pět týdnů.

Úplněk. Už brzy. B. J. to cítila kdesi v hlavě. Za normálních okolností by se těšila, ale dnes byla rozmrzelá z těch komplikaci, které narušovaly její dlouholetou rutinu. Byl to příchod Harryho Keogha i podivná nálada jejího pána. Změny, kterých si na svém těle čím dal víc všímala. A neznámý špeh, otrok Drákulů nebo Ferenczyů. Všechny ty starosti teď ležely na jejich bedrech.

Kdysi by to nebyl žádný problém. Dokázala by si se vším hravě poradit. Za ta desetiletí už se vypořádala s mnoha nebezpečnými situacemi. Jenže teď byla rozrušená a plná nezvyklých citů. Radu to naštěstí nezjistil, nebo to možná jen předstíral, ale Bonnie Jean dobře věděla, co se s ní děje. Jenže to v sobě musela potlačit a umlčet...jinak by zároveň popřela svého pána! Po všech těch letech!

Zamyslela se a nesoustředila se na řízení. Silnici před sebou téměř nevnímala. Volant držela jen nedbale a jela příliš rychle, ačkoliv silnice byla samá zatáčka a výmol. Když náhle praskla přední pneumatika, B. J. nestačila udělat nic jiného než dupnout na brzdy. Auto vyletělo ze silnice, prorazilo plot, sjelo z travnatého svahu a zastavilo se až na oblázcích v úzké bystřině.

Hlava jí vyletěla dopředu a tvrdě narazila čelem do středu volantu.

Tak zůstala sedět.

Možná měl nakonec Radu pravdu. Copak by takový malý náraz dokázal uspat opravdovou vládkyni z Vampýrů? B. J. si uvědomila, že se probrala. Zároveň na rameni ucítila něčí ruku, která se protáhla roztříštěným předním sklem. Prsty se pomalu dotýkaly jejího krku, jak se neznámý snažil nahmatat tep. Škubla sebou a zasyčela: „Co?“ Ucítila bolest za krkem a začínající migrénu. Opatrně zamžourala v kalném ranním světle. A mírnějším, bolestí poznamenaným hlasem se znovu zeptala: „C-co?“ Věděla, že musí být nejméně šest nebo půl sedmé ráno. Byla v bezvědomí několik hodin!

Vedle auta uviděla policistu. Stál až po kotníky ve vodě. Ve tváři se mu zračila starost. „Raději se nehýbejte, slečno. Už jsme zavolali pomoc. Dostanou vás odtamtud jedna dvě.“

Měl pravdu, dostala se ven dříve, než si myslel. „Nic... nic mi není,“ řekla mu B. J., rozepnula si pás a natáhla se po klice. Dveře se bez potíží otevřely, „Jsem v pořádku. Jen jsem se trochu lekla, nic víc.“

Policisté byli dva. Druhý zrovna vystupoval z auta a klouzal ze svahu. Pomohli ji dojít na silnici a nastoupit do jejich služebního auta. „Jak dlouho už jste tam seděla? Nebýt toho rozbitého plotu, nevšimli bychom si vás. Zavezeme vás do města k doktorovi,“ otočil se k ní policista, který seděl za volantem. „Ta modřina -“

„Je to opravdu jen modřina,“ řekla mu a usmála se. „Doktor je to poslední, co teď potřebuju. Nic mi není. A auto... praskla mi pneumatika. Jestli mi chcete opravdu pomoci, zavezte mě do Perthu, abych si mohla vzít taxi. Mám v Edinburghu důležitou schůzku a už tak přijedu pozdě.“

Policisté se podívali jeden na druhého. B. J. si sáhla do kapsy a vytáhla doklady. „Řidičák,“ řekla jim. „Doklad o pojištění, můžete si to zapsat. Auto je z půjčovny. Když budete tak laskaví, dejte jim vědět. Koneckonců, je to jejich křáp. Ať si s ním poradí sami. Mé jméno s adresou najdete na smlouvě, kdybyste mě snad chtěli později kontaktovat.“

Jeden z policajtů se podrbal na hlavě. „Teda, jste dost klidná na to, že jste se právě vybourala.“

„Každému se může stát nehoda!“ odsekla B. J. Potom se kousla do rtu. „Poslyšte, opravdu spěchám. Mrzí mě, jestli působím nevděčně...“

Ale už bylo pozdě. Nezachovala se zrovna nejlépe a pozdní omluva to už nespravila.

Na policejní stanici v Perthu si zapsali její prohlášení a nechali ji prohlédnout doktorem, aby měli klid. Když si konečně mohla zavolat taxík a znovu vyrazila na cestu, bylo dávno po desáté.

III

Krajina mysli a fotografie budoucnosti

B. J. nechala pro případ, že by někdo sledoval její dům, taxikáře zajet asi půl kilometru od svého podniku. Tam zaplatila a domů došla pěšky. Cestou ji málem odfoukl vítr. Bylo krátce po poledni, pršelo a ulicemi se hnala vichřice. B. J. vzdorovala větru a myslela si: Zatracená větrná díra, tohle město! 

Do baru se vrátila celá rozzuřená. Vztekala se na sebe i na situaci, která se nevyvíjela tak, jak by měla. Zavolala si dívku, která měla sedět v její ložnici, sledovat ulici a pustit ji do domu.

„Copak jsi mě neviděla přicházet?“

„Byla jsem... musela jsem na záchod,“ odpověděla dívka.

Další dvě servírky byly v baru a slyšely jí přicházet. Zatímco se snažila vysušit si ručníkem vlasy, přišly za ní.

„Nějaké novinky?“ zeptala se příkře. „Co ten špeh? Vrátil se? A co Harry Keogh? Našly jste ho?“ Všimla si zamítavého výrazu v jejich obličejích. „Musíme tu uklidit, dnes večer otvíráme. Kdybychom měli příliš dlouho zavřeno, jen by to přitáhlo pozornost. Jakmile budu mít čas, rozdělím vám povinnosti.“ Obrátila se k odchodu, když se ještě zeptala: „Volal někdo?“

„Párkrát,“ řekla jí dívka, která přišla z ložnice. „Máš to na záznamníku. Ale neposlouchala jsem to, neřekla jsi mi -“

B. J. prošla rychle barem a po schodech vyběhla do své ložnice. Na záznamníku měla tři hovory od stálých zákazníků, kteří se zajímali, kdy budou mít zase otevřeno. Na dalších dvou záznamech dotyčný nebo dotyční neřekli nic a zavěsili. A poslední volání bylo -

Od Harryho!

„B.J.?“ Jeho hlas zněl nejistě, vzdáleně a plechově. „Slíbil jsem ti, že ti zavolám, než odjedu. Takže... volám. Už jsem to dvakrát zkoušel a nic, asi je ještě moc brzy. Omlouvám se, jestli jsem tě vyrušil. Takže - odjedu pryč asi na měsíc, ale nevím to přesně. Bude to asi měsíc, tak nějak. Opravdu nevím, proč tě s tímhle otravuju. Tak to je asi tak všechno...“ A po dlouhé odmlce dodal: „A mimochodem, to tvé řecké víno je... celkem dobré. Řekl bych, že jsem mu nakonec přišel na chuť. Výborně pomáhá usnout za nocí, kdy člověk prostě nedokáže vypnout myšlenky! Víš, jak to myslím. Ano, myslím, že víš...“

Po další odmlce dodal:

„Zůstanu v kontaktu...“ Následovalo další dlouhé mlčení, než zavěsil.

„Sakra!“ zaklela tlumeně B. J., těžce vydechla a zhluboka se nadechla, snad poprvé tohoto dne.

Nadechla se... a zadržela dech. Co to jen...?

Voda po holení? Old Spice? Harryho voda po holení? Vypadalo to tak. Že by tu ta vůně zůstala ve vzduchu od té doby, co tu byl? Vždyť tady nahoře, v ložnici, vůbec nebyl! Nebo v ní vzpomínku na jeho vůni vyvolal jeho hlas? Ale zatraceně, vždyť ona ho tu cítila, cítila ho, nejen jeho aftershave! Ta vůně se jí zdála tak živá, tak opravdová... V její ložnici?

Bonnie Jeaniny oči byly náhle v potemnělém tichu pokoje divoké a zvířecí. Měla zatažené závěsy, do okenních tabulek pravidelně klapal déšť. Chřípí se jí rozšířilo, rychle otočila hlavu doprava a doleva. Začenichala a nasála pach, vůni muže. Ve své ložnici, kde nikdy předtím nebyl.

Opravdu tam nikdy nebyl?

Seběhla schodištěm do obývacího pokoje. Nic! Vůně tam nebyla - a pokud ano, byla hodně slabá. Možná tu také byl, ale nezdržel se dlouho. Odešel nahoru, do její ložnice!

Běžela zpátky nahoru. A vůně tam pořád byla.... jako důvěrně známý parfém, vznášející se ve vzduchu. Jeho vůně a také sladký lidský pach jedné její dívky. On a ona.

B. J. zaječela směrem ke schodišti: „Moreen! Pojď za mnou nahoru! Okamžitě!“

Dívka přiběhla a zdála se zmatená, vylekaná a udivená. B. J. ji chytila za ramena a zatřásla s ní, „Byl tady! Byl tady - s tebou!“

,,Kdo? Kdo?“ Moreen byla nádherná rudovláska, dvacet dva nebo dvacet tři let stará. Zelené oči měla široce otevřené a v nich výraz údivu a nepochopení. Konečně se vyprostila ze sevření. „B. J., nikdo tu nebyl. Rozhodně ne v době, kdy jsem tu byla já!“ A přikrčila se před svou šéfovou, zvláště před jejím pohledem. „Vypadáš jako... jako nějaké divoké zvíře!“

A B. J. věděla, že má Moreen pravdu. Opravdu tak vypadala, vždyť ona byla zvíře! Naštěstí se však dokázala ovládat. Uklidnila se, potlačila zvíře, které se v ní skrývalo, a praštila sebou na postel. „Byl tady,“ řekla spíš sama pro sebe. „Možná nebyl s tebou, když to tvrdíš, ale byl tu, určitě!“

„Ten špeh?“ Moreen byla upřímně zmatená. „Myslíš, že bych ho pozvala...?“

B. J. zakroutila hlavou. „Ne, nemyslím toho špeha. Sakra, vždyť my ani nevíme jistě, jestli nějaký špeh existuje! Řekl mi o něm Harry Keogh! Ano, o tom také mluvím. O Harry Keoghovi, o tom chlapíkovi, který tehdy v noci povalil Velkého Jima, jako by to byl pytel uhlí!“

„Ten, kterého hledáme?“

B. J. vycenila zuby. „Cítím ho, byl tu.“

„To se nejspíš mýlíš,“ potřásla Moreen takřka vzdorovitě hlavou a usedla na židlí vedle postele.

B. J. se posadila a znovu chytila dívku za ramena, tentokrát jemněji. „Pochop, tohle je důležité. Byla jsi tu celou dobu?“

„Ale ne, samozřejmě že ne. Jak bych mohla?“ odpověděla Moreen a odevzdaně pokrčila rameny. „Musela jsem jíst, spát, postarat se o pár dalších věcí. Ale byla jsem tu v časech, kdy to bylo nejdůležitější.“

„Když to bylo nejdůležitější? Kdy přesně?“

„Seděla jsem tamhle u okna,“ ukázala dívka. „Tak do dvou nebo půl třetí ráno, každou noc, a sledovala jsem ulici. Nemáš ani tušení, B. J., jaká je to po chvíli nuda. Ale kvůli tobě jsem to udělala.“

„A pak jsi šla spát? Kde a na jak dlouho?“

„Zabalila jsem se do deky a lehla si k jednomu z radiátorů v baru.“

„V přízemí? Jsi si jistá?“

„Ano.“

„Co když se někdo dostal nahoru?“

„Ale vždyť proto jsem tam spala!“ Moreen měla slzy na krajíčku. „Všichni zloději a špehové by museli projít kolem mě! Mívám lehké spaní, slyšela bych je. Ale vstávala jsem každý den o půl sedmé, abych mohla jít sem nahoru a sledovat, jestli nás někdo nesleduje brzy po ránu... zvlášť dnes...“

B. J. se toho okamžitě chytila. „Proč? Co je na dnešním ránu tak zvláštního?“

„Někdo sem dvakrát volal. Slyšela jsem zvonit telefon, než se zapnul záznamník. Pamatuju si, že jsem se podívala na hodinky. Ten první telefonát byl, hmm, mám dojem že kolem půl šesté, ten druhý asi o čtvrt hodiny později. To mě ještě víc probudilo. Párkrát jsem se převalila a pak ještě pár minut podřimovala. Ale kolem šesté hodiny jsem měla dojem, že jsem něco zaslechla.“

„Co jsi slyšela?“  B. J. ji znovu stiskla.

„Zaslechla jsem zavrzat podlahu, někde nahoře. Ale venku foukal silný vítr a pršelo, asi jen tvůj starý dům protestoval proti tomu nečasu…“

B. J. se nad tím vším zamyslela. Harry mohl volat z jakéhokoliv telefonu, klidně z budky na ulici. Dvakrát to zkusil, nikdo to nezvedl, proto to vzdal a přisel osobně. Jak se ale dostal kolem Moreen? A hlavně, co tu chtěl? Najednou jí to bylo jasné.

Tak jasné jako jeho hlas na záznamníku...

„Jdi dolů a pomoz ostatním,“ řekla a vstala. „Promiň, že jsem byla tak rozčilená, že jsem na tebe křičela. Jen mi všechno nevychází tak, jak bych chtěla, to je celé. Rozumíš?“

Dívka se tvářila ustaraně. „B. J., máš nějaké problémy?“

„Snad všechno vyřeším,“ řekla a potřásla hlavou. „Dělej, co jsem ti řekla, a nelam si s tím hlavu.“

Jakmile Moreen odešla, přeběhla k posteli, sehnula se a natáhla se pod ni. Vytáhla odtamtud bednu s vínem. Tři láhve jejího ,řeckého´ vína poslušně stály v přihrádkách, v poslední řadě. Tři. Jenže B. J. dobře věděla, že původně byly čtyři!

Takže ho opravdu na to víno navykla. Tenhle geniální, nadaný Harry Keogh, ,záhadný´ pan Keogh, byl závislý na jejím víně. A čím déle ho znala, tím geniálnější a záhadnější se zdál...

Neuplynul ještě ani měsíc a Harry byl zpátky. Bylo to přesně dvacet pět dní. A B. J. si už nemusela dělat starosti, jak ho odvyknout od svého, nebo spíš Raduova vína. Harry se o to pokoušel sám a vcelku úspěšně. Povoloval si jen jediný doušek těsně před spaním. Také se pokoušel nahradit víno jiným alkoholem. Například Jackem Danieisem Old No.7. Je to prvotřídní whisky, která by za normálních okolností předčila jakékoliv víno. Jenže to Bonnie Jeanino bylo zkrátka lepší. Bylo přesně podle Harryho vkusu - nebo podle vkusu Aleka Kylea. Jediný zápor vína byl v tom, co dělalo s jeho tělem na druhý den - pálily ho oči, měl sucho v krku a prázdno v hlavě. Připomínalo to příznaky těžkého nachlazení a neexistovala na ně žádná léčba. A nemoc se dala nazvat jediným slovem: závislost. A Harry si to dobře uvědomoval. Proto se napil vždycky jen na noc a povolil si opravdu jen velice malé množství.

I tak mu to komplikovalo pátrání. A po třech týdnech a čtyřech dnech v Seattlu v USA si uvědomil, že celé pátrání byl jen špatný vtip. Legrace, kterou si dělal sám ze sebe.

Harry věděl, že díky Möbiovu kontinuu v Seattlu samozřejmě nemusí přebývat. Mohl přicházet a odcházet, jak se mu zlíbilo, a přespávat každou noc v Bonnyrigu. Jenže to nechtěl.

Starý dům, kde do své smrti žila jeho milovaná matka a kde potom ještě nějakou dobu přebýval její vrah Viktor Šukšin, bylo neradostné místo plné špatných vzpomínek. Ještě dlouho bude trvat, než jej nekroskop začne považovat za skutečný domov.

Proto si u vody v Seattlu pronajal hausbót. Nájem musel zaplatit na několik týdnů dopředu, a to za poloviční místo i pohodlí, než na jaké byl zvyklý. Dokonce i jeho a Brendin podkrovní byt v Hartlepoolu býval větší. Jak je to dávno! Jenže hartlepoolský byt byl plný ještě mnohem horších vzpomínek než dům v Bonnyrigu, a proto jej nekroskop prodal. Uvažoval, jestli si nemá zaplatit hotelový pokoj nebo apartmán. Proč ne? Klidně by si mohl dovolit bydlet v tom nejlepším hotelu ve městě. A navíc mohl klidně zmizet bez zaplacení. Jenže hotely nebyly nic pro něj.

Legrační, že se mu jeho život v Hartlepoolu zdál tak vzdálený. Zvláště když jeho nehmotná duše kdysi měla přístup kamkoli, do minulosti i do budoucnosti a mohl cestovat až za hranice věčnosti!

A nejlegračnější a nejironičtější bylo, že tuto schopnost stále měl, ale nemohl ji využívat. Nemohl jí využívat ve svůj prospěch, dokud nenajde Brendu a svého syna.

Minulost už byla pryč. Byla uzavřená. Nemohla mu už nijak pomoci, i kdyby k ní měl přistup. A on ho neměl, což bylo také zvláštní. Když neměl duši, mohl se v minulosti ,zduchovnit´. Jenže kdyby se tam vydal dnes, byl by jako panáček v dětském vláčku, kteří jezdí stále dokola, nebo jako nikdy nekončící osmička. Míjel by tisíce míst, ale nemohl by vystoupit.

Co se prostoru týče, k tomu měl přístup stále. Prostor v jeho případě znamenal všechna místa na světě. Jenže takových byly miliony a Brenda se synem se nacházejí jen na jednom z nich! Kde to bylo, to se mohl jen dohadovat. Velká většina mu nedokázala pomoci, protože nemůže navázat s živými kontakt. S výjimkou samotného Harryho. A jeho žijící přátelé?

Ze všech lidí na světě by mu právě specialisté z pobočky E měli být schopni pomoci. Jenže ti mu nedokázali k případu nic říct. Věřil, že nelžou. Prostě na to nestačili. Jakou tedy má Harry šanci na úspěch? Nejspíš velmi malou.

Přesto se vydal do Spojených států, do Seattlu, a pátral po Brendě a Harrym. Po dvou lidech, kteří pro něho znamenali úplně všechno. Nebo jen měli znamenat? Ani tím si už nebyl jistý. Miluje Brendu? Když ona ho nemiluje, dokonce ho ani v jeho nové podobě nechce znát? Miloval své dítě? Malého Harryho, který toho dokázal mnohem víc než on sám?

A přesto po nich Harry musel pátrat. Už jen proto, aby zjistil, proč od něj odešli. Ne, vlastně ani to ne, protože i to dobře věděl. Odešli proto, že už nebyl sám sebou a protože se zabýval nebezpečnými věcmi. A jeho dítě nemilovalo nikoho jiného než svou mámu. Stejně jako Harry milovat tu svou. A malý Harry by nikdy nepřipustil, aby se Brendě něco stalo.

A byl zase zpátky u toho slova. Pátrání... Jak špatný vtip! V Anglii se mu možná ještě zdálo, že dává smysl. Blízko Brendina rodiště se mu i ona zdála skutečnější a pátrání realizovatelnější. Tady se mu zdálo naprosto nemožné. Byl sám, opuštěný, a v cizím těle chodil po neznámém městě v neznámé zemi- Doufal, že nějakým zázrakem narazí na osobu, která se od něj snažila utéct co nejdál! A měla k dispozici miliony míst, kam se schovat! Harry se kromě toho necítil poslední dobou dobře, všechno kolem bylo rozmazané...

Kdyby mu nedošlo Bonnie Jeanino víno, možná by v Seattlu zůstal ještě déle a utápěl se v nicnedělám. Jenže začínal mít dojem, že víno není jediná věc, která nad ním má moc. Do myšlenek se mu stále jako kouzlem vracela B. J. nebo snad nějaký slib, který jí dal? Nebo který dala ona jemu? Nevyslovený slib? Slíbila mu něco, co si toužebně přál?

Harry se na sebe za tu krádež vína pořád ještě zlobil. Doufal, že už to nebude muset opakovat. Snad už se své závislosti zbavil. Jenže také si uvědomoval, že je jeho alkoholismus velmi konkrétní. Věděl, že nemá chuť na žádné jiné pití, jen na to prokleté víno. Alkohol na něj neměl žádný vliv, jen když ho vypil opravdu hodně. Možná to byl také důvod, proč se vrátil domů. Aby byl blíž B. J. a jejímu vínu. Zatraceně!

Co to vlastně má za podivnou formu alkoholismu? Je možné, aby byl kuřák závislý na jediné značce cigaret? Co kdyby jí přestali vyrábět? Co by dělal, až by dokouřil svůj poslední balíček značky XY? Přestal by kouřit? Nekroskop o podobném případu nikdy neslyšel. A ani jeho matka ne.

Nech si udělat rozbor, radila mu. Uvidíš, co ve víně je. Možná existuje protilátka.

Harry seděl na břehu řeky, kde se právě zhmotnil. Bylo to první místo, které navštívil po svém návratu.

V Seattlu bylo šest hodin ráno. Probudil se, zvedl hlavu a uviděl prázdnou láhev od vína, která stála na poličce u čela jeho postele. Prázdná láhev a prázdná sklenička. Jeho první myšlenkou byla starost, že všechno dopil a už mu nic nezbývá na večer. Nějakých dvacet minut mu zabralo mytí, holení a čištění zubů, potom si vzal pár soust k snídani. Další minutu či dvě na sebe házel oblečení. Ve Skotsku bylo už odpoledne. Bylo jaro, celkem teplý den. Slunce svítilo, ptáci zpívali a tak dále... a Harry se cítil pod psa.

„Möbioza!“ zamumlal si pro sebe a hned se kousl do jazyka. Neměl by o tomhle před nikým mluvit, ani na to myslet. I mrtví ho mohli zaslechnout. Dokonce ani před matkou nesmí o svých schopnostech mluvit. Musí se naučit, jak si podobné myšlenky udržet na uzdě.

Nesmysl! odpověděla mu jeho máma. Mluvila o jeho poznámce, ne o tom, jak jí později litoval. Nemáš žádnou möbiozu! Obyčejná kocovina, nic víc. 

Harry byl rád, že nenavázala na jeho poznámku. „Ano, nejspíš ano. Jenže to nepřestává.“

Tak udělej, co jsem ti řekla! A beztak ti víno došlo. Díky Bohu za to!

„Jenže já vím, kde získat další.“ A znovu by si nejraději ukousl jazyk, protože se na něj okamžité sesypala jako hejno vos.

Nech to na pokoji, Harry! To je jediné, co ti můžu poradil, co pro tebe můžu udělat! Máš rozum, a proto máš na výběr. Buď se staneš alkoholikem, nebo nestaneš. Jedno, nebo druhé. Je to na tobě. Nikdo ti nemůže poručit, abys nepil, a stejně tak tě nikdo nemůže přinutit, abys pil!

Jenže někde v hloubi nekroskopovy duše jako by se ho nějaký hlas ptal: „Opravdu?“ Harry netušil, co by to mohlo znamenat, proto si toho nevšímal. „Ale stejně,“ řekl nahlas. „Musíš uznat, že si zasloužím pochvalu - snažím se s tím bojovat. Je to poslední trhlina na mém - nebo Alekově - štítu. Prostě si toho nesmím všímat. Je to jen zbytek jeho dědictví, stejně jako to věštění. Zdá se mi, že se mi začíná přizpůsobovat. Když ho nebudu využívat, nebudu ho podporovat... třeba ta schopnost nějak atrofuje? Je to jen otázka času.“

Věštění? zopakovala po něm a stejně jako on byla ráda, že se baví o něčem jiném. Měl jsi tedy další vidiny? 

„Ne,“ zavrtěl Harry hlavou...

...a v tom okamžiku se zapotácel a musel se chytit kořene stromu, aby nespadl do řeky! Otázka jeho mámy v něm zřejmě něco otevřela. Jako by otevřela scénu, která zatím byla skrytá za jakýmsi mentálním šumem. A nekroskop zjistil, že se dívá skrz blizard!

Viděl černobílou krajinu. Zdálo se mu, že se ocitl na střeše světa. Proti nekonečně plynoucí šedivé obloze se vypínalo chmurné horské pásmo. Dala se do něj krutá, štiplavá zima. Šikmo z oblohy padal sníh, jako by to byly miliony bílých oštěpů, které se do něj zabodávají a zavrtávají se do jeho tělesného tepla. Sníh pomalu padal a tvořil na něm stále silnější a silnější vrstvu. Na jeho těle, na jeho mysli, duši -

A bylo to pryč. Harry se stále třásl a vrávoral, zatímco mu v mysli zněl křik jeho matky: Harry! Co to proboha...? Raději se měla zeptat: „Kde to proboha...?“ Harry nikdy nic takového neviděl. O podobném místě ani neslyšel, ani si takové zatím neuměl nepředstavit. Zalapal po dechu a ani se mu nechtělo věřit, že mu je teplo a svítí na něj slunce. Zdálo se to tak skutečné! A zatraceně, cítil, že to na něho jde znovu!

Znovu se chytil kořene stromu. Vidina opanovala jeho smysly a vytrhla ho z reality.

Znovu před sebou viděl ocelově šedé hory s čepičkami sněhu na vrcholcích. Také údolí a průsmyky mezi vrcholky byly plné sněhu, jako by to byly bílé duny na pozadí kamenného hřebene. Po pravici si Harry všiml... čeho? Že by tam bylo město? Ano, viděl opevněné město, choulící se v závětří hor a obehnané vysokou hradbou. Vypadala jako zmenšenina Velké čínské zdi. Harry na ní zahlédl i štíhlé hranaté věže, cimbuří a pevné brány. Jenže město bylo opuštěné a jako po vymření. Choulilo se za hradbami a ukrývalo za nimi svá tajemství...

Celá krajina vypadala jako obrázek z nějaké staré učebnice zeměpisu, ze které se Harry učil na střední škole v Hardenu. Znovu ho napadlo: střecha světa, ano! Ale kde... v Tibetu? Proč má před očima scenérii z Tibetu?

Blizard se trochu utišil. Harry na chvíli cítil pod nohama známý břeh řeky. Zároveň však stále cítil ledový sníh, který ho mrazil až do morku kostí. Věděl, že se mu v hlavě přehrává scéna odněkud z daleké budoucnosti a z veliké dálky. Harry byl nekroskop a věděl, že se s tím umí vyrovnat, snad i lépe než Alec Kyle. Proto se s podivnou vidinou smířil a přestal s ní bojovat. Zaclonil si oči proti padajícímu sněhu a zadíval se pozorně do dálky.

Na bílé planině postřehl... nějaký pohyb? Uviděl zástup sedmi lidí, kteří na tu vzdálenost připomínali mravence. Pomalu si razili cesta sněhem. V jejich pohybech bylo něco automatického, jako by to byli roboti nebo muži zvykli na vojenský dril. Pravá, levá, pravá, levá... rychle šlapali nohama. Tři první poslovy měly na sobě červené oblečení, stejně jako tři muži. kteří průvod uzavírali. Jen jeden člověk uprostřed byl celý v bílém. A nekroskop zaslechl cinkání malých zvonečků, jako by k němu přicházelo z tisíci kilometrové vzdálenosti -

Chlad náhle polevil a ve vteřině opustil Harryho tělo i mysl. Řeka se mu klikatila pod nohama a Harry zavrávoral, jako by byl opilý. Jeho matka stačila vykřiknout jen jediné slovo: Synu! A pak podivný talent Aleka Kylea udeřil znovu.

Už nesněžilo. Harry se díval na šest... mnichů? A jednoho novice? Pochodovali v řadě sněhem. Jenže už neviděl ohrazené město, musel se nacházet na jiném místě. Před sedmi osobami se jako nějaká tvář titána zvedalo úpatí strmé skalní stěny. A opravdu to byla tvář! Tvář vytesaná do skály. Okolí bylo ledové a pusté, ale nepřístupný výraz v kamenné tváři byl ještě ledovější.

Musel to být nějaký chrám, nebo snad klášter? Ve skále byly vytesané velké stupně, které se plazily nahoru ke vchodu - k otevřeným ústům v kamenné tváři. Sedm postav vyšplhalo po schodech. Zvedla se padací mřiž a oni zmizeli v krku vytesaného obra, který byl zároveň průchodem do kláštera.

Scéna náhle začala připomínat halucinaci.

Sedm postav zmizelo uvnitř... a tvář ožila. Už nebyla z kamene, ale byla porostlá kůží. Obr zavřel obrovské čelisti a dokořán otevřel oči, které zasvítily šarlatovým světlem jako otevřené peklo. A kamenná tvář se pomalu roztáhla v ďábelském úsměšku!

Harry nemohl uvěřit vlastním očím. Zamrkal —

— a díval se na modrou oblohu, po které pluly cáry obláčků a zakrývaly oslepující slunce. Harry zřejmě ztratil rovnováhu a spadl na záda, protože teď ležel na břehu řeky s dokořán otevřenými ústy. Měl oslněné oči, proto znovu zamrkal - a okamžitě zaťal zuby a schoulil se v očekávání dalšího skoku. Ale ne, už bylo po všem. Nekroskop si pomalu uvědomil, že ví, že už je konec.

S námahou se posadil a hned se bez dechu ptal: „Mami, viděla -?“

Jistěže jsem to viděla, utnula ho okamžitě. Jsme ve spojení, viděla jsem všechno, co jsi viděl ty. Ale Harry, co to všechno znamená? Co to bylo? 

Harry se postavil a roztřeseně, bezmyšlenkovitě se začal oprašovat. Nakonec zakroutil hlavou. „Ať už to bylo cokoliv, určitě to nebylo delirium tremens!“

Všechno to má nějakou souvislost, že ano? Je to jen pokračování... Harry, to jsi zase... zase máš nějaké problémy? Její mrtvý ,hlas´ přímo překypoval starostí.

„Problémy?“ Harry měl sucho v ústech. Pořád se ještě nezbavil strachu.

Však víš, co chci říct, naléhala na něho matka. Máš nějaké problémy, synu? 

A nekroskop se nad tím poprvé doopravdy zamyslel: Mám? 

Avšak nahlas, aniž by si uvědomil, co říká, odpověděl: „Mami, pokud vím, žádné další problémy nemám. Jsem si jistý. Což je jedině dobře, protože už tak mám spoustu starostí. Takže ke mně žádné další nepřivolávej, ano?“

A znovu by si nejradši ukousl jazyk. Řekl něco úplně jiného, než co cítil. Už však bylo pozdě vzít svá slova zpět.

Dobrá! odpověděla jeho matka a tím jediným slovem toho řekla víc než dost. Bylo zřejmé, že už s ním nechce dál mluvit.

Harry se vrátil po pěšině od řeky a prošel klenutou brankou v zahradní zdi. Když zavíral vrátka, zaslechl zvuk přijíždějícího auta. Okolí kdysi patřilo k vyhledávaným lokalitám, ale dnes bylo zanedbané a sousední domy byly všechny opuštěné. Auto tedy nemohlo jet jinam než za ním. Někdo ho přijel navštívit nebo mu něco přivážel.

Harry se rozběhl zahradní pěšinou, vyhýbaje se šlahounům ostružin, jak nejlépe uměl. Rychle odemkl zadní dveře. Mohl použit Möbiovo kontinuum, ale uvědomoval si, že čím méně ho bude využívat, tím menší je pravděpodobnost, že někdo odhalí jeho tajemství. Během několika vteřin proběhl domem až k hlavním dveřím, které spěšně odemkl a otevřel. Venku uviděl vysokého a hubeného mladého muže, který už byl v půli cesty k otevřené přední brance. V ruce držel velkou hnědou obálku. Za bránou na něj na rozježděné cestě čekalo černé auto. Muž uslyšel zvuk otevíraných dveří, otočil se a uviděl Harryho.

„Máte poštu,“ řekl a ukázal Harrymu balíček. Bystrýma, zvědavýma očima přejel nekroskopa od hlavy k patě a bylo vidět, jak se snaží, aby nedal najevo přílišný zájem.

Harry mu vrátil pátravý pohled a řekl: „Nevypadáte zrovna jako obyčejný pošťák.“ V tom měl pravdu. Muž na sobě neměl uniformu a černé auto nebylo typickou poštovní dodávkou. A na obálce nebyly žádné známky.

Muž pokrčil rameny. „Dobrá, tak řekneme, že máte ,speciální´ poštu. Nebo ještě lépe -“

„Pobočka E,“ zamračil se Harry, zatímco se muž vydal zpátky k domu. „Už jsme se někdy setkali?“ Podržel otevřené dveře, aby návštěvník mohl projít dovnitř. Oba museli přeskočit poštu, která se už měsíc hromadila na rohožce z kokosových vláken. Beztak to byly samé letáky.

Muž zakroutil hlavou a napřáhl ruku, kterou Harry ostentativně ignoroval. Jasně Darcymu řekl, že s nimi skoncoval. „Munroe,“ nechal příchozí klesnout ruku. „James Munroe. Ne, nikdy jsme se neviděli. Obvykle pobývám na ambasádách v zahraničí, ,hledač talentů´ abych tak řekl. Jsem vyhledávač a teprve nedávno jsem se vrátil z Itálie. Vyměňovali tam na ambasádě zaměstnance. Dnes jsem vycítil, že jste se konečně vrátil...“ Muž se zarazil a zamračil se. „Je mi divné, že jste mi nepřišel otevřít dříve. Děje se něco, pane Keoghu?“

„Všechno je v nejlepším pořádku.“ Harry ho vedl domem do pokoje, který používal jako pracovnu a u něhož byla veranda, vedoucí na zahradu. Nabídl neznámému židli a sám se také posadil. „Byl jsem zrovna na zahradě. Říkal jste, že jsem se konečně vrátil? Znamená to, že jste na mě čekal? Jak dlouho?“

„Čtrnáct dní. Byl jsem v Edinburghu a jezdil sem každý den, kdybyste se náhodou vrátil.“

Zatímco mluvili, Harry si Jamese Munroea prohlédl. Byl asi metr osmdesát vysoký, dvacet šest či sedm let starý a mohl mít maximálně šedesát pět kilo. Celý působil hranatým dojmem. Měl vyčnívající bradu, špičatý nos a uši, jako uhel černé vlasy, sčesané dozadu a nagelované. Nebýt očí, vypadal by cynicky, možná dokonce zle. Byly velké, hnědé, pronikavé a upřímné. Byly to oči, do kterých se člověk mohl podívat bez obav, co se děje v hlavě za nimi.

„Čtrnáct dní? Čtrnáct dní jste sem každý den jezdil? To je to tak důležité?“

„Pro vás asi ano,“ pokrčil Munroe rameny. „A možná to je k užitku celé pobočce, ale to jen hádám. Dohady jsou má práce, jak asi víte.“  Díval se upřeně na Harryho a ten se začal cítit nepříjemně.

„Děje se něco?“ zeptal se Harry ostře.

„Ehm?“ napřímil se okamžitě muž. Trochu se lekl. „Och, omlouvám se! Zíral jsem na vás, že? Když jste se mě totiž ptal, jestli se známe, málem jsem odpověděl: ,Ne, ale kdysi jsem vás znal.´ Ale Darcy Clarke mi řekl, že jste na to háklivý.“

Harry si povzdechl, přikývl a řekl: „Ano, Alec Kyle. Občas na to bývám alergický. Ale začínám si na to zvykat - na něj - na určité stránky jeho osobnosti...“ Byl nervózní. Hovor se začínal stáčet k tématům, o kterých nechtěl mluvit.

„Je to legrační,“ řekl James, „ale na vás vypadá - jak to říct - mladší ?“

„Vážně? Ale cítí se... jako by mu bylo nejmíň sto.“

„Vypadáte mladší,“ vysvětloval rychle Munroe. „Je to, jako bych viděl někoho mladšího zářit skrz jeho obličej. Ale září až příliš jasně. Spaluje se.“

„Kdo jste? Copak jste také empat?“

Muž si povzdechl. „Omlouvám se, podělal jsem to, co? Jenže díval jsem se na vaše složky. Jste nekroskop a já jsem čekal... ne, nevěděl jsem, co bych měl očekávat! A ani to jsem neměl říkat! Chci říct... pochopte, obvykle nejsem tak nezdvořilý, pane Keoghu...“

Rozhostilo se trapné mlčení, které přerušil až nekroskop:

„Harry,“ řekl a konečně z něj spadl ten nepřirozený antagonismus. „Můžeme si tykat? To já jsem byl nezdvořilý, tak se prosím neomlouvejte. Poslední dobou vůbec říkám věci, kterých později lituju!“ Rychle změnil téma. „Takže co je v té obálce?“

Munroe pokrčil rameny. „Neřekli mi, co v ní je.“

Podal mu ji a Harry si ji vzal s podezíravým výrazem ve tváři. Mohla by to být nějaká past, návnada, háček a on je rybou. Ale na druhou stranu... v obálce by mokly být nějaké novinky o Brendě.

Roztrhl obálku, „Darcy se mi asi snažil dovolat, že? A když zjistil, že se nemůže dovolat, poslal sem tebe?“

„Máš na mysli to změněné číslo, které není v seznamu?“ Munroe zakroutil hlavou a usmál se., Jsme pobočka E, Harry. Pro nás není něco takového překážkou, pro nás ne. Kdyby chtěl, Darcy Clarke ti mohl zavolat. Ale myslím, že se snaží co nejvíce respektovat tvé soukromí.“

Nekroskop překvapeně řekl: „Cože?“ A vytáhl z obálky jediný, dvakrát přehnutý list. Asi dopis, co jiného? Jenže uvnitř ucítil něco tvrdého - že by fotografie? Mohlo to být něco o Brendě, takže se chtěl hned podíval. Ale protože by to mohlo být i něco jiného, dopis neotevřel.

„Nedává to smysl,“ zakroutil nakonec hlavou. „Darcy mi může zavolat, a přesto to neudělal. Nebo mi jednoduše může napsat dopis, ve kterém mě požádá, abych se mu ozval já. A ani to neudělal. Místo toho sem poslal tebe.“ Podíval se na papír, který vytáhl z obálky a teď mu ležel na klíně. „Co si o tom myslíš, Jamesi? To byla tvá cesta skutečně tak důležitá?“

Muž zvedl tázavé obočí. „Promiň, ale já...“

„Abys rozuměl,“ přerušil ho Harry, „Nehodlám se do toho podívat, dokud nebudu vědět, proč jsi to musel doručit osobně. A abych byl upřimný, jestli mi to v nejbližší době nesdělíš, řekněme tak do pěti vteřin, prostě to celé zapálím a hodím tady do krbu. A tobě nezbude nic jiného než se vrátit do Londýna a říct Darcymu Clarkovi, co se přihodilo.“

Začal se rozhlížet po zapalovači a už už se chtěl zvednout. Munroe rychle řekl: „Dobře! Vyhrál jsi. Darcy chtěl, aby se s tebou někdo viděl. Jo.“

Harry si zase sedl. „Proč?“

„Jen aby zjistil, jak... se ti daří.“

„Copak... copak má o mě starost?“

„Možná si dělá starosti, jak se se vším vyrovnáváš. Třeba se cítí trochu odpovědný. Provinilý...“

Harry při těch slovech nadskočil. „Provinilý? A vidíš, možná máš pravdu. Takže jaký má důvod, aby se cítil provinilý?“

Munroe znovu pokrčil rameny, tentokrát snad i zoufale. „Harry, jsem jen kurýr, nic víc. Pan Clarke jen řekl, že má starosti o tvé zdraví. Ví toho o tvých problémech asi víc než já, ne? Proč si tedy nepřečteš ten dopis? Možná ti všechno napsal.“

I přes své výhrůžky se Harry chtěl dozvěděl, co v dopise stojí. Rozložil tedy papír, odložil malou obálku, která v něm byla schovaná, a začetl se do Darcyho pavoukovitého písma:

Harry,

nejprve k tomu nejdůležitějšímu. Je mi líto, ale o Brendě stále nic nevíme. A myslím, že kdybys něco zjistil Ty, dal bys mi vědět. Ale neboj, pořád na tom děláme.

Když jsme spolu naposledy mluvili, říkal jsi, že bys rád odjel na delší dovolenou, ale nemáš zrovna dost prostředku. Co bys řekl na takové pracovní prázdniny? Požádal jsi mě, abych pro Tebe vyhledal pár zajímavých míst. A opravdu jsem jedno takové objevil. Mohlo by se Ti moc líbit. Je ve Středomoří. Myslím, že tamní klima by Ti jen prospělo a mohli bychom se dohodnout na spolupráci, která by byla pro obě strany velmi výhodná... 

Vyptával ses také na devizové kurzy. Musím říct, že jsou zrovna docela výhodné. Jestli tě to zajímá více, ozvi se a můžeme si promluvit.  

K dopisu přikládám fotku. Sám vidíš, jak krásné místo to je, určitě by se Ti tam dobře pracovalo... 

S pozdravem, Darcy

Nekroskop hned věděl, o co Darcymu jde. Vzpomínal si, že s ním mluvil o odčerpání finančních zdrojů Rusům nebo nějaké jiné organizaci, která nebyla u pobočky zrovna nejlépe zapsaná, a tím by financoval své pátrání. Sakra! A to má být všechno? Darcy se prostě rozhodl, že se mu trochu zavděčí a on pro něj bude zadarmo pracovat? A pak mu bude vděčný a možná v budoucnu laskavost pobočce E oplatí. Darcy prostě chtěl zabít dvě mouchy jednou ranou...

„Jestli chceš vědět víc, ozvi se a můžeme si promluvit.“ - Typická rétorika pobočky E! Ta sprostá dvojakost!

Málem přetrhl fotografií, když ji rychle vytrhl z obálky... a zůstal na ni civět jako přimražený!

Nejdříve si myslel, že ho zase chytá Alekovo věštění. Hergot! Bylo to Alekovo věštění, jenže tentokrát to bylo skutečné. Skutečné jako fotografie,

Ostře žluté a oslnivé bílé skály, topící se ve slunečních paprscích. A na samém okraji se tyčila nízká, bíle omítnutá stavba - velký dům, zámek či snad hrad. Pevnost v kopcích nad propasti. Stála někde ve Středomoří, ano, a Harry už ji kdysi viděl. Sluncem vybělené skály, ostrá suť, pár zakrslých borovic. Téměř mohl cítit slaný vzduch od nedalekého moře.

Konečně se pohnul a opřel se do opěradla. James Munroe se k němu okamžitě skláněl. „Harry? Děje se něco? Máš takový výraz... jako by ses lekl!“

Harry se vzpamatoval. Neměl tušení, co to všechno znamenalo, ale musí to zjistit!

„Nic se neděje,“ odpověděl. „Tomu bys nerozuměl.“ Protože ani já sám tomu nerozumím! „Měl bys vyrazit na zpáteční cestu do Londýna. Omlouvám se, že nejsem příliš pohostinný, ale mám plno práce. Zvláště teď. A nemusíš si dělat starosti, úkol jsi splnil. Ano, zkontaktuju Darcyho Clarka a pobočku E.“

Jakmile vyprovodil Jamese Munroea ke dveřím, udělal přesně to, co slíbil.

Mohl Darcymu zatelefonovat, jenže ovládal lepší, dá se říci i jednodušší způsob, jak si s ním promluvit. Při rozhovoru tváři v tvář nebude moci Darcy nic skrývat. Pokud tedy opravdu něco skrývá...

Ještě nedávno byla cesta Möbiovým kontinuem do pobočky E mnohem jednodušší, ale Harry ji už nemohl používat jako dříve. Uvědomoval si, že Darcy o jeho schopnostech dobře ví, ale i tak nechtěl, aby ho někdo viděl. Darcy, nebo kdokoli jiný. Používal nyní kontinuum jen omezeně a nikdy ne před lidmi. Proto se nechtěl zhmotnit přímo v Darcyho kanceláři.

To však nebyl problém, protože se mohl zhmotnit jinde. Věřil, že jeho starý pokoj ještě nezrušili. Darcy mu slíbil, že ho nechají v původním stavu, i kdyby se do něj už nikdy nevrátil. Harry tedy neviděl důvod, proč pokoj ještě jednou, naposledy nevyužít.

Použil známé styčné body...

A o chvilku později vyšel ze dveří svého starého pokoje v pobočce E v centru Londýna.

Darcyho kancelář se nacházela na konci chodby. Na půl cesty mezi ní a pokojem stáli dva agenti a o něčem hovořili. Harry šel k nim a oni si ho chvíli vůbec nevšímali. Když však míjel otevřené dveře dozorčího, zaslechl: „Do prdele!“ a bylo mu jasné, že si ho už všimli. Nejvýše za pět vteřin bude o jeho přítomnosti informován i Darcy. Když míjel dva espery, konečně si ho všimli, narovnali se jak vojáci na přehlídce a uskočili ke straně, aby mohl projít. Harry si všiml udivených pohledů, které si rychle vyměnili.

Darcyho kancelář byla plná bezpečnostních zařízení. Nekroskop věděl, že kdyby tam jen tak vtrhl, nejspíš by některé z nich spustil. Chtěl proto zaklepat, ale než jeho pěst dopadla na dveře... někdo je zevnitř rozrazil.

Stál v nich Darcy, jen v košili a s údivem otevřenými ústy, a hned mu kynul, aby šel dál. „Harry! Je fajn... zase tě vidět! Zrovna jsem o tobě mluvil…“

„S Munroem přenosným telefonem v autě?“ zeptal se nekroskop. „Nebo s dozorčím?“ Potom hodil na ředitelův stůl dopis s fotografii a bez nějakého úvodu se zeptal: „Nechceš mi to vysvětlit?“

Darcy šel zavřít dveře. Harry ještě stačil zahlednout chodbu a půl tuctu obličejů, které vykukovaly ze svých kanceláří. Darcy si všiml jeho zvednutého obočí a nazlobeného výrazu, takže pokrčil rameny a řekl: „Ech, každá novinka se tu šíří rychlostí světla...“

„V některých případech rychlostí myšlenky,“ přikývl Harry. „Takže, jak to uděláme? Mohli bychom mít pro jednou trochu soukromí? Myslím opravdové soukromí.“ Sedl si na židli čelem k Darcymu. „Vím, že tu nemáš jen obyčejná odposlouchávací zařízení, Darcy. Tví lidé by si měli konečně uvědomit, že kdo je zvědavý, bude brzo starý. Možná by neškodilo, abys jim to tu a tam připomenul.“

Darcy si sedl za stůl, zmáčkl vypínač a řekl: „Všem příjemcům. Přišel nás navštívit náš bývalý kolega. Všichni už víte, o koho se jedná. Také si určitě uvědomujete, že si zaslouží stejnou úctu, jakou si prokazujeme navzájem. Náš rozhovor je soukromý - soukromý s velkým S!“ Vypnul zařízení. Harry přikývl a řekl; „Přístroje se snadnou vypnou, ale mozky... to je něco jiného, že?“ Rozhlédl se po místnosti. „No, moc se to tu nezměnilo.

„Ehm... jak se máš?“ Darcy si zamnul ruce. Na chvíli nevěděl, co říct. „Kde jsi byl, Harry? A jak ses měl?“

„Co myslíš?“ zeptal se bez úsměvu nekroskop.

„Dobře?“ odpověděl Darcy a hned zavrtěl hlavou. „Vždyť jsme kamarádi, Harry,“ řekl trochu nejistě. „Alespoň bych byl rád, kdyby tomu tak bylo. V tomhle jsem stejný jako Ben Trask - nerad lžu.“

„Však tě do toho nikdo nenutí.“

„Podle mě vypadáš asi tak, jak jsi vypadal, když jsme se naposled viděli,“ pokračoval Darcy. „Zhubl jsi, máš o pár vrásek víc a vypadáš dost unaveně. A také... nevím jak to říct... vypadáš víc sám sebou. Ale nemluvíš jako dřív. Hodně jsem po tom našem telefonátu přemýšlel o Alekovi Kyleovi, jestli mohl tajně pít a tak dále. Ptal ses na pěkně divné věci, Harry! Takže... kromě Brendy a syna... co tě trápí? Opravdu bych rád pomohl, pokud to tedy je v mé moci.“

Nekroskop najednou cítil, že se může uvolnit. Darcy je opravdový přítel. Ano, vždycky mezí nimi bude stát pobočka E, ale jinak byl Darcy upřímný a Harry cítil, že si s ním může promluvit... alespoň o většině věcí. A také to udělal.

Řekl mu o Alekově předvídání budoucnosti a pověděl mu také, že tuto schopnost do jisté míry zdědil. Také se svěřil se svými problémy s pitím. Nezacházel do detailů, ale i tak Darcy pochopil, co pochopit měl.

„Co se týče Alekova pití, pořád jsem přesvědčen, že se mýlíš,“ řekl Darcy, když Harry skončil. „A kdybys měl pravdu, překvapuje mě, že by to dokázal tak dobře utajit! A tohle -“ zvedl ze stolu fotografii. „Říkáš, že jsi to už viděl?“

Nekroskop přikývl. „Ano. Jako nějaký obraz nebo vizi v mysli, naprosto realisticky. Popravdě řečeno, stalo se mi to během toho našeho rozhovoru o ruských tajných finančních zdrojích. Pamatuješ?“

„Samozřejmě si na ten rozhovor pamatuju. Proto jsem ti poslal tenhle obrázek.“

„Jenže má mysl - nebo Alekova mysl, nějaký zákrut v jeho šedé kůře mozkové - mi ten obrázek poslala už dávno. Jen jsem tehdy nevěděl, o co jde.“

Darcy přikývl. „U Aleka to bylo stejné. Zřídka rozuměl tomu, co ve svých vizích viděl. Musel se jim zkrátka poddat a časem zjistit, jak se vyvrbí. Chvíli trvalo, než se mu podařilo budoucnost dohnat.“

„U mě je to také tak,“ přisvědčil Harry. „Jenže tentokrát nešlo jen o věštecký náznak, o letmý pohled.“ Natáhl se dopředu a zaťukal ukazováčkem na fotografii. „Vím, že o tom domě leccos víš. Nevydám se k němu tedy úplně naslepo. Asi je mi souzeno, že se tam někdy v budoucnosti podívám. Doufám, že mi o něm něco řekneš.“

„Řeknu ti všechno, co víme,“ odpověděl Darcy. „Ale mám dojem, že naše budoucnost je dopředu daná. Takže se tam jednou asi opravdu podíváš sám.“

„Už to tak vypadá,“ Harryho tvář byla vážná. „Takže bychom mohli začít tím, že mi povíš, o co jde.“

IV

Darcyho cíl - Bonnie Jean u Harryho

„Tak nejprve k tomu domu.“ Darcy přisunul fotografii blíž k Harrymu. „Moc o něm nevíme. O jeho historii je nám známo jen několik málo povšechných informací. Myslím, že kdybys chtěl, přímo na místě toho pravděpodobně zjistíš víc.“ Slovo ,pravděpodobně´ bylo zbytečné. Darcy moc dobře věděl, že nekroskop si může klidně promluvit třeba se staviteli nebo prvními majiteli obydlí.

„Každopádně,“ pokračoval, „dům se jmenuje Le Manse Madonie podle pohoří na Sicílii, kde stojí. Byla postavena přibližně před čtyřmi sty lety na základech hradu, který tam stával někdy od dob křížových výprav. Jako všechny historické budovy, i tato byla po staletí přestavována. Některé části nechali majitelé zbořit, jiné přistavěli.

Původně byla asi stavba strážní věží, která hlídala Tyrhénské moře. Asi to byla pevnůstka nějakého druhorozeného princátka. Těžko říct. A není vůbec jednoduché zjistit, jak to doopravdy bylo. Nemáme totiž k dispozici žádné písemné materiály. Zdá se, že veškeré historické záznamy byly zničeny. Úplně všechny!

Jediná jistá věc je, že sídlo držela po staletí stejná rodina. Jejich rodokmen se táhne daleko do minulosti, dalo by se říci až někam do nepaměti. Ale písemné záznamy? Skoro neexistují! A těch několik útržků, co jsme našli, bylo evidentně pozměněno a do písmenka přepsáno! Ne že by to muselo být nějak důležité, spousta starých rodů má nějakého toho kostlivce ve skříni. Tato rodina se těch kostlivců prostě zbavila, nic víc. Jenže možná že to tak jednoduché není. Možná tak jen udělali místo pro pár dalších kostlivců...“

„Rodina?“ Harry až dosud tiše seděl, ponořený v myšlenkách. Přesto si zapamatoval všechno, co mu zatím Darcy řekl. A nebylo toho mnoho. „Vidím, že se o tu ,rodinu´ nějak zajímáte. Je pro pobočku něčím důležitá? O koho jde?“

„Jmenuji se Francezciové,“ odpověděl mu Darcy. „To je jejich rodové příjmení. Jsou to současní majitelé a obyvatelé Le Manse Madonie. Ale jak jsem řekl, dům byl rodovým vlastnictvím, no, snad odjakživa. Jsou to bratři, dvojčata, ale nejsou jednovaječná. Anthony, neboli Tony, a Francesco Francezciové. A právě tihle dva nás zajímají.“

Harry přikývl. „Proč?“

„Nejdříve fakta,“ řekl mu Darcy. „Seznámím tě nejprve s tím, co víme jistě. Pak teprve ti řeknu, jaké máme podezření. Bratři Francezciové jsou jediní žijící členové jedné z nejbohatších rodin světa. Jejich jmění se počítá v desítkách miliard! Tedy alespoň si to myslíme. Dobře, dobře,“ zvedl ruku na obranu, než mohl Harry promluvit „Vím, že jsem ti slíbil, že tě nejdřív seznámím s fakty. A tohle není jisté. Ale řeknu ti to takhle. Tihle bratři si jen tak nenechají nahlédnout pod pokličku, a to platí samozřejmě i o jejich majetku. Zkusím jejich bohatství vyčíslit v poměru k italské ekonomice. Kdyby je někdo donutil, aby vrátili půlku toho, co si dosud nakradli... Itálie ani Sicílie by zdaleka nebyly v tom srabu, co jsou teď!“

Harry už tušil, kam míří. „Mafie,“ řekl jednoduše.

„Psst!“ Darcy si dal prst před pusu a nasadil rádoby vyděšený výraz. „Bratři Francezciové? A mafiáni? Takové prohlášení nemá daleko k rouhání, Harry! Kdybys něco takového zmínil v počestné italské společností, okamžitě tě všichni odsoudí - a později by tě nejspíš našli s podříznutým krkem! Nikdo by to o nich takhle jaktěživ neřekl, ale jsme si zatracené jisti, že právě tohle si o nich lidé tajně myslí. Jen je zajímavé, jak rychle lidé dokážou překroutit události. Zamysli se nad takzvanými ,hrdiny´, jako byl Robin Hood, Jesse James nebo Ned Kelly. Všichni to byli zloději a vrahové, které lidé povýšili na hrdiny!“

Odmlčel se, aby se nadechl, a Harry se mezitím zeptal: „Chceš říct, že Francezciové jsou hrdiny?“

Darcy se usmál, nebo možná spíš zašklebil, a řekl: „Když máš dost peněz a moci, můžeš být, kým se ti zlíbí. Dám ti jeden příklad, abys věděl, o čem mluvím. Asi před čtyřiceti lety to byl prý jistý ,Emilio´ Francezci, údajný strýc Tonyho a Franceska, kdo pomáhal organizovat kolaboraci sicilské mafie s Američany při invazi v roce 1943. Spolupráce vzešla ze starého dluhu, který měl Emilio u Luckyho Luciana. Ten tehdy hnil v americkém vězení.

Právě Emilio navrhl Lucianovi, aby z vězení zkontaktoval pár svých kámošů, bývalých bossů americké mafie. Ti se měli u svých vlivných známých z politických kruhů přimluvit za invazi amerických vojenských sil na ostrově. To vše výměnou za Lucianovu svobodu a pozdější exil v Itálii. Emilio měl na oplátku zařídit, aby vylodění proběhlo hladce. A také to, že mafie skřípne zbytky Duceho armády. I přes Mussoliniho represe na ostrově stále přežívalo dost bossů i pěšáků. A až budou fašisté v koncích, měla jim mafie učinit nabídku, která se neodmítá. Buď si zvolí útěk, a tedy život, nebo se rozhodnou zůstat ve svých funkcích a čeká je smrt. V případě neuposlechnutí byl ošklivý, bolestivý konec z rukou některé z mafiánských bojůvek téměř zaručen!

V té době věšel Mussolini mafiány na každé lampě, kterou našel, takže s touto organizaci nikdo nechtěl mít navenek nic společného. Jenže mafie nikdy neumírá. Občas přechodně zaleze kamsi do podzemí, ale vždycky se zase vrátí, A Duce si ji svým razantním postupem velmi pohněval. Chtěli se ho co nejrychleji zbavit. A Hitler se jím také kdovíjak nezamlouval!

Americká invaze na Sicílii tedy skončila snadným vítězstvím. Následný průběh války a dalších světových událostí se tím náhle změnil. Emilia Francezciho je těžké vystopovat, zatím jsme o něm nebylí schopni absolutně nic zjistit. Snadno by se však mohl stát takovým falešným lidovým hrdinou, jak jsem popisoval Slyšel jsem dokonce, že se najdou lidé, kteří uctívají Al Capona...“

Harry byl chvíli ticho. Konečně řekl: „Mluvíme o Itálii, lépe řečeno o Sicílii, což jsou dva rozdílné pojmy, že? Jestli tomu dobře rozumím, korupce a vysoká kriminalita jsou tam na denním pořádku. Myslíš si však, že jsou Francezciové podezřelí jen proto, že jeden z nich, ,Emilio´, udržoval podezřelé styky? Myslíš, že jsou všichni ze stejného soudku? Podle mě se v sicilské společnosti snad každý někdy do něčeho namočil, včetně vrcholných politiků. Co jiného na ně máš, Darcy? Proč mi neřekneš, co je hlavní důvod vašeho zájmu o ty dva?“

„Jdeš rovnou k věci, že?“ usmál se Darcy. „Dobře, pokusím se ti to vysvětlit. Zkusím ti říct, proč se pobočka o Francezciovy tak zajímá.

Mám tu několik prognostiků, lidí jako byl Alec Kyle. Jsou jako býval on, a přesto jiní. Jejich hlavní pracovní náplní je nahlížet do budoucnosti. Zajímá je budoucnost této země a její blaho, a také budoucnost celého světa. Jenže jak se říká, bližší košile než kabát, osud naší země je samozřejmě prvořadý. Proč však tvrdím, že jsou jako kdysi Alec, a přece jiní? Pracoval jsi pro nás dost dlouho na to, abys věděl, že žádné dvě ESP schopnosti nejsou úplně identické. Talenty mých proroků funguji zkrátka trochu jinak, než fungoval ten Alekův. Jsou zběhlí a mají skutečně dobré odhady! Ale jak ti každý prorok potvrdí, budoucnost je zrádná jako peklo a nenechá se nijak zkalibrovat. I tak dělají, co je v jejich sílách.

Pravda je, že se náš ostrov a anglický národ čím dál víc přibližují Evropě. Nemyslím samozřejmě fyzicky, ale ve smyslu ideologie, politiky a financí. Tak to také mi proroci, mí futurologové, předpověděli. Stane se, co se má stát. Jestli se někdy v budoucnu integrujeme do Evropy, měli bychom mít v jejím rámci co nejvyšší postavení. Od kontinentu nás dělí Kanál a Severní moře, což nám bylo už několikrát v dějinách ku prospěchu. To však neznamená, že musíme do Evropy přitáhnout jako nějací chudí příbuzní s holým zadkem!“

Nekroskop hned pochopil, kam tím míří. „Tví futurologové předpovídají finanční problémy?“

Darcy byl překvapený, jak rychle ho Harry pochopil. „Kromě jiného. Ve Francii lidé mění vlády jako ponožky a frank také podle toho kolísá. A německá marka... no, u Němců nás spíš znepokojuje jejich minulost, ne budoucnost. Marka se teď možná zdá silná, ale ve finančních kruzích nemá zrovna nejlepší renomé, Harry. A co teprve liry a drachmy! Vážně, myslíš, že by se libry šterlinků měly zaplétat s měnami, jako jsou tyto?“

„Takže jste zahlédli kousky budoucností, vzali v potaz lekce, které Británii uštědřila minulost, a zamýšlíte se nad současností, že?“ potřásl hlavou Harry. „Chceš zjistit, co všechno napadla plíseň, a rychle zabránit jejímu šíření? A to tě dovedlo k Francezciovým?“

„Ano, mimo jiné. Jenže musíme našlapovat velmi, velmi obezřetně. Francezciové se zdají být imunní vůči veškerým obviněním. Mají obrovskou moc. Můžu ti dát několik příkladů z poslední dekády. Nedávno padla celá italská vláda jenom proto, že se bratrům tak úplně nezdála! Pobočka E je pobočka E, ale ani my nemáme na mezinárodní úrovni takový vliv! Ti dva se nesmí nikdy dozvědět, že si je prověřujeme. Vždyť i nás by mohli odstavit! Mají naprosto bezkonkurenční zpravodajskou síť.“

Darcy se příliš rozmluvil. „Zadrž!“ zvedl Harry ruku. „Co myslíš tím ,mohli by nás odstavit´? Že by dokázali zrušit celou pobočku E? Ale vždyť jste tou nejelitnější součástí britské národní bezpečností!“

Darcy vzdychl. „Jsme pobočka E. Pořád se najde spousta lidí, kteří na nás nevěří, a spousta jiných, kteří by rádi snížili naše výdaje... a i tak děláme za mizerných pár liber! A přitom za sebou máme mnoho let výsledků. Nechci ti mazat med kolem úst, ale třeba ty jsi zachránil britskou korunu už několikrát! Tvoje úspěchy nás zatím držely nad hladinou. Máme náskok před opozicí, a to pro politiky znamená, že jsme úspěšní. Ergo - máme povolení dále fungovat. Jenže Francezciové jsou i na nás prostě příliš mocní. Jsme tajná organizace a jako taková se jim nemůžeme postavit. I kdyby byla naše podezření pravdivá, nemáme dostatečný vliv něco proti nim podniknout. A jestli se mýlíme a oni na naše čmuchání přijdou... no, pěkně si nás vychutnají…“

Harry byl zamyšlený. „Dva bratři, a takhle mocní? Jen oni dva? Na čem stojí jejich moc - samozřejmě kromě peněz?“

„Jistě, to je ta nejmocnější zbraň světa!“ vykřikl Darcy. „Ale dobře, kromě peněz... Harry, jsou jako chobotnice, jejich chapadla jsou všude, v kdejaké skulince! Už jsem se zmiňoval o jejich zpravodajské síti. No, vlastně se dá říct, že to je další z pilířů jejich moci. A ten zbytek je těžko uvěřitelný, i když ti o tom povím já a tady v pobočce E.“

„Zkus mě překvapit,“ vyzval ho nekroskop. „Abys věděl, jsem celkem otevřená duše!“ Usmál se a na chvíli se ještě více podobal tomu starému Harrymu, kterého Darcy znával. A Darcy pochopil komičnost situace: snažit se říci zrovna Harrymu Keoghovi, že je něco tak podivné, že se tomu dá stěží uvěřit! A tvrdí mu to on, Darcy Clarke, který mohl projít minovým polem se zavázanýma očima, se sněžnicemi na nohou, a přesto by na sobě neměl ani škrábnutí. Darcy se tedy také usmál, po chvíli dokonce rozesmál, a napětí mezi nimi se ještě trochu zmenšilo.

Jenže v příštím okamžiku se vrátili zpět k práci. Darcy řekl: „Dobrá, tak poslouchej. Tihle lidé, Francezciové, nejsou jen párek obyčejných zlodějíčků. Stojí za nimi celá mafie - opravdu celá! Jak jinak, vždyť oni jsou jakýmisi poradci mafie, donové všech donů, kmotři všech kmotrů! A to není zdaleka všechno. Díky mafii také fungují jako poradci KGB a občas... jsou poradci CIA!“

Nekroskop se tvářil neutrálně, jako by nic neslyšel. Pomalu mu došel smysl poslední věty, naklonil hlavu na stranu a řekl: „Cože jsou?“

Darcy přikývl. „Těžko se něco takového chápe, to je mi jasné. Jenže vzpomeň si na Luckyho Luciana a celou tuhle historii. A pak se zkus sám sebe zeptat, proč mafie stále existuje na tolika místech světa a daří se jí? Vždyť by ji všechny poctivě smýšlející organizace nejradši nadobro zlikvidovaly!“

„CIA?“ Harry tomu stále nemohl uvěřit. „U KGB to chápu, matička Rus ráda jakýmkoli dostupným způsobem podkopne nohy západnímu kapitalismu. A co je lepší než korupce samotných kořenů? Ale CIA? Jaké ,rady´ by Ústřední zpravodajská služba mohla chtít od lidí, kteří jsou zapletení s mafií?“

„Vezmeme to popořádku. Přeskoč o krok zpátky, ke KGB. Nikdy jsem netvrdil, že Francezciovy přímo zaměstnává. Nechtěl jsem ani naznačit, že by bratři nějak okrádali nebo manipulovali se světovými finančními institucemi. Nic takového. I když by to pro ně nebyl problém. Řekl jsem, že Francezciové jsou ,poradci´. Klíčovou roli v tomto případě hrají informace. A jak jsem dále řekl, jejich špionážní síť je úctyhodná! Proto je také CIA využívá. Jejich informace jsou totiž vždycky správné. A jaké informace tihle bráškové nabízejí?“ Darcy pokrčil rameny. „Pobočka E o tom bohužel nemá ani tušení. Můžeš se však vsadit, že to nebudou žádné bezvýznamné drby. A jak vše praktikují? Prozradí KGB jen informace, které nekolidují se zájmy CIA. Stejně tak nabídnou informace CIA, tedy v případě, že to není na úkor Rusů. A mafie z toho má samozřejmě také užitek, protože se od nich dozvídá, co se v globálním měřítku chystá. Všichni, kdo jsou do toho zapletení, jsou Francezciovým velmi vděční. Tomu se říká moc, Harry.“

Harry chvíli mlčel. „Takže, suma sumárum, jsou ,poradci´ mafii, KGB, a dokonce i CIA...“

„A díky těmto organizacím radí také vládám. Zrovna jako kdysi Emilio Francezci, když navrhl spolupráci americké armády a sicilské mafie.“

„Informace,“ zamumlal si pro sebe Harry.

„Ano...“

„Informace jsou v této kauze klíčovým slovem,“ přemítal nahlas nekroskop. „Dobrá. Takže jak ta jejich špionážní mašinérie funguje? Jak ji organizují? Kde berou informace? Možná jsou něčím jako zpravodajskou službou mafie - nervovým centrem pavoučí sítě mezinárodního zločinu a korupce.“

Darcy znovu pokrčil rameny. „To je možné, i když nepravděpodobné. Uvědomme si, že mafiánské rodiny k sobě nemají zas tak blízko. Vždyť i v dnešní době zuří v Americe války jednotlivých gangů. A v Itálii nejspíš také. Rodiny nejsou sjednocené. Nemají to v genech. Jenže mám ještě jiné informace, nad kterými bychom se měli zamyslet.

Naši proroci tvrdí, že komunismus pomalu zaniká. Hlavně v Rusku. Možná že si Francezciové připravují cestičku, kterou se mafie dostane do Ruska. Nebo alespoň nějaká její odnož. To by byl rajón! Faktem zůstává, že ať mají za lubem cokoli, určitě to nebude nic dobrého.“

„A ty a tví lidé z pobočky chcete, abych jim trochu překazil plány?“

Darcy zvedl na protest ruku. „Ne! Vždyť jsem ti řekl, že se do toho nemůžeme namočit! Nedávno ses mě ptal, jak by sis mohl trochu vylepšit rozpočet. To mě přivedlo na myšlenku, že by se možná našel způsob, aby z toho těžily obě strany. Kdyby to však mělo mít nějaké důsledky, pobočka E do toho nesmí být zapletená. O ničem nevíme.“

„A co když ty peníze zas tak nepotřebuju?“

„Tak to nech plavat.“

„Popravdě, opravdu peníze nepotřebuju. Alespoň zatím.“

„Poprosil jsi mě, abych ti zjistil určité informace.“ řekl Darcy. „Co víc ti mám říct? Udělal jsem, co jsi chtěl. Povím ti jediné: ten dům na fotce, Le Manse Madonie, ukrývá peníze, cennosti a zlato, jaké si neumíme představit ani v těch nejdivočejších snech. Jsme si jistí, že ty dvě postavičky nevlastní jen to, co nacpaly na účty všude po světě. Jsou to takové straky. Jejich rodina shromažďuje poklady už několik století! Většina cenností, které prý ukradli nacisté za druhé světové války, se nikdy nenašla. A také se nikdy nenajdou, protože jsou ukryté v té francezciovské pevnosti!“

„Co?“ zvedl nekroskop tázavě obočí. „Takže ještě pořád nevím všechno?“

„Však bych se k tomu dostal,“ odtušil okamžitě Darcy. „Zatím jsem tě seznamoval s tím nejpodstatnějším.“

„A co třeba plán toho jejich domu? Máte ho?“

„Myslel jsem, že nemáš zájem?“

Harry se křečovitě usmál. „Vždyť zatím vím jen to nejpodstatnější.“

„Žádné plány nemáme. A mají naprosto dokonalý bezpečnostní systém. I do vesmírného střediska Bajkonur v Kazachstánu by se člověk dostal snadněji! Možná teď přeháním, ale doufám, že si rozumíme.“

„Bronický zámek byl také dobře zabezpečený,“ odpověděl Harry.

Darcy přikývl, ale neodpověděl. Nechtěl se bavit o Harryho schopnosti objevovat se znenadání na jakémkoli místě na světě, ani o zkáze, kterou na některých takových místech zanechal. Bronický zámek, bývalá centrála sovětské ESPionáže, byl jen jedním z nich. A dnes už neexistoval.

„Ale to bylo přímo semeniště zla,“ pokračoval Harry. „Zatím jsi mě však nepřesvědčil, že jsou Francezciové něčím víc, než jen prvotřídními lumpy.“

„Nechci po tobě, abys je zlikvidoval,“ zavrtěl ředitel pobočky E hlavou. „Vlastně ani nevím, co bys měl konkrétně dělat. Ať se rozhodneš jakkoli, je to tvá věc a já o tom radši ani nechci vědět. Jen jsem myslel, že by tě to celé mohlo zajímal.“

„A když během svého pátrání objevím jejich orákulum? Jejich informační zdroj?“

„To bychom byli samozřejmě rádi. Kdyby se nám podařilo ten jejich zdroj nějakým způsobem napíchnout... nemusím snad ani říkat, že bychom získané informace použili k lepším účelům než ti dva.“

„A možná jim také při té příležitosti vypálili rybník, že?“ Harrymu do sebe začínalo všechno zapadat. „A máte naspěch?“

„Ne. Upřímně, Harry, chtěl jsem ti jen pomoct. Jestli toho využiješ, tvoje věc. A jestli ne... je to jen na tobě. Ale jak říkáš, kdyby to bylo zároveň k užitku pobočce, tím lépe.“

Nekroskop se znovu zamyslel a nakonec řekl: „Víte, jak bratři vypadají? Nebo jejich lidé? Říkal jsi, že Le Manse Madonie je dokonale zabezpečen. V čem jejich ochrana spočívá?“

„Zaměstnávají vlastní personál,“ odpověděl Darcy. „Na poměry mafie není příliš početný, ale jak už jsem řekl, Francezciové nejsou v mafii. Stoji nad ní. Jen tahají za nitky. Le Manse Madonie je na tak nepřístupném místě, že žádnou armádu ani nepotřebuji. Mají hlídače, domácí personál, čtyřmístný vrtulník a všemožné pozemní dopravní prostředky. Po okolí jezdívají dlouhou luxusní limuzínou. V tom se ostatně velmi podobají svým kamarádíčkům,“

„Ano,“ přikývl Harry. „Mafii. Ta má pořád hlavní stan na Sicílii?“

„Ale jistě!“ zvolal Darcy. „Kdyby to situace vyžadovala, Francezciové si můžou kdykoliv přivolat erudovanou pomoc. Jen by nedorazila hned. Z Palerma je to do Madonie pořádný kus cesty.“ Darcy se otočil, hrábl do zásuvky a vytáhl pár fotografií, které hodil na stůl „Fotky našich kámošů,“ vrátil se zpět k tématu. „Bohužel nevalné kvality. Zdá se, že Francezciové jsou ty nejméně fotografované - a nejméně fotogenické - osoby na světě!“

„Můžu si ty fotky vzít s sebou?“

„Bohužel to nepůjde,“ zakroutil Darcy hlavou. „Zapamatuj si, co chceš, ale fotky musí zůstat tady. Znovu opakuji, že my se oficiálně o ty dva vůbec nezajímáme. Nesmí existovat žádné důkazy, že jsme o nich komukoli poskytli nějaké informace.“

Harry se zamračil. „Zní to, jako kdybys mi chtěl naznačit, že jejich vliv sahá až sem.“

Darcy neodpověděl.

„Co? To jsou zapletení i s britskou vládou? ,Radí´ i našim zpravodajským službám? Je to další důvod, proč se o ně tak zajímáš?“

„Nemáme tušení, v čem všem mají Francezciové prsty!“ rozhodil Darcy zoufale rukama. „Ale s tou jejich špionážní sítí bych se vůbec nedivil, kdyby měli pár lidí i na naší straně barikády. Zatím se nejedná o nic podstatného ale -“

„- může k tomu dojít,“ dokončil za něj nekroskop. „Musím se přiznat, že jsi ve mně vzbudil zájem. Příliš se mi také nezamlouvá myšlenka, že v naší zemi tahají za nitky takové kriminální živly - ať už teď, nebo někdy v budoucnu.“

Zadíval se na fotografie.

Tři z nich zobrazovaly dva muže, kteří byli na všech obrázcích zabraní ze stejného úhlu a na stejném místě. Někdo je vyfotil za šedého podvečerního šera, jak scházejí širokým schodištěm u typického italského nebo sicilského domu. Za nimi šli nějací další lidé, jenže na ně nebylo zaostřeno. Na prvním obrázku se oba muži dívali přímo do objektivu. Oči měli schované za černými slunečními brýlemi a jejich pohledné tváře byly zkřivené leknutím nebo překvapením.

Na druhém obrázku byli vyfotografováni z mnohem vetší blízkosti. Jeden z nich ukazoval do objektivu, jeho zamračená ústa zřejmě zrovna křikla nějakou otázku nebo rozkaz. Na třetí fotce byli oba muži téměř úplně překryti pěti prsty v rukavici, které se snažily zakrýt objektiv.

Bratři byli velmi pohlední tím takřka stereotypním jižanským způsobem. Jejich rysy však byly na všech obrázcích velmi nezřetelné, jako by byly rozostřené. Možná se pohnuli nebo za to mohla fotografova nervozita. Oba měli černé vlasy, sčesané z čela, velké uši přitisknuté k lebce a dlouhé, štíhlé tváře. Zdálo se také, že jsou vyšší, než obvykle Italové bývají. Harry věděl, že si tyto poznatky snadno vryje do paměti. A ještě jeden navíc. V obličeji neměli skoro žádnou barvu. Na Italy, respektive na Sicilany, působili velmi bledě.

„Vypadají jako párek pěkně studených čumáků, co?“ poznamenal Darcy a jeho hlas jako by k Harrymu přicházel z velké dálky.

Konečně zvedl nekroskop hlavu. „Hm?“

„Ponuří týpci,“ zašklebil se Darcy. „Zřejmě následek prohýřeného mládí. Jsou bledí jako dva pasáci, kteří tráví nocí v zastrčených uličkách a hernách. V jejich případě to byly zešeřelé, ozvěnou znějící pokoje v Le Manse Madonie.“

„Nezačínáš náhodou být trochu teatrální?“ zamračil se Harry a jeho zamyšlený, vzdálený výraz ve tváři rázem zmizel. „A neříkal jsi náhodou, že o Le Manse Madonie nic nevíte?“

„Ano, nevíme. Ale víme něco o nich. Mají vrozenou poruchu, jakousi fotofobii. Alergii na ostré světlo. To znamená, že většinu času tráví doma. A také to je jeden z důvodů, proč nemáme lepší fotky. Nikdo je nemá. Další důvod je ten, že nemají rádi, když je někdo fotí! Chlapík, který nafotil tyhle... byl to paparazzi v dobách Alda Mora. Je s podivem, že se mu vůbec podařilo dostat ty snímky ze Sicílie. Ale stejně to nakonec odskákal.“

„Hm?“

Darcy pokrčil rameny, i když rozhodně ne nedbale. „O měsíc později našli jeho tělo. Viselo v Neapoli z mostu. Sebevražda.“

Harry si prohlédl ostatní fotky. Na jedné byl zavalitý muž v letecké kombinéze a vyzáblý čahoun v uniformě sloužícího. „A kdo jsou tihle?“

„Ten malý podsaditý je jejich pilot,“ odpověděl Darcy. „Jmenuje se Luigi Manoza. Ještě před několika lety pracoval pro jednu z newyorských mafiánských rodin. Jeho chlebodárce zemřel ve válce gangů a i Luigiho se párkrát pokoušeli sejmout. Pláchl za příbuzenstvem na Sicílií a nakonec skončil jako pilot u Francezciů.

A ten druhý je jejich řidič, Mario. Nemá příjmení, respektive určité nějaké má, ale nechlubí se s ním. Nápadně se však podobá jistému Mariovi, který měl dobře placený džob u Scarlattiů v Římě na konci šedesátých let. Pracoval pro ně jako nájemný vrah a patřil ve svém oboru k opravdové špičce. Ten pravý kandidát na post řidiče u Francezciů!''

„Roztomilé,“ řekl Harry. „Ale něco mi tu nehraje. Na to, že se snaží vypadat, že nemají s mafií nic společného, zaměstnávají tihle Francezciové až příliš mnoho podezřelých existencí.“

Darcy pokrčil rameny. „Manoza byl vždycky jenom obyčejný pěšák, Dělá u nich pilota, ale stejně dobře by mohl být třeba zahradníkem. Mafie přece zaměstnává i obyčejné lidi, kteří s ní nemají nic společného. A Mario nemá žádný záznam v trestním rejstříku, nikdy nestanul před soudem. Což mě ani nepřekvapuje. Ti ,nejlepší´ se nikdy nenechají nachytat.“

Nekroskop položil fotografie zpátky na stůl a vstal. Podali si s Darcym ruce. Potom Harry zamířil ke dveřím.

„Harry,“ ozval se Darcy. „Můžu pro tebe najít jiný zdroj financí, kdybys chtěl.“

Harry se zastavil. „Nějak vyjdu. Ještě mám rezervy, alespoň zatím. Záleží, jak dlouho zabere hledání Brendy a syna - pokud je vůbec kdy najdu. Vy o nich tedy nic nového nevíte?“

Darcy zavrtěl hlavou. „Stále však máme oči i uši dokořán.“

Díval se, jak Harry otvírá dveře a vychází na chodbu. Chtěl na něj ještě zavolat, ale neudělal to. Chtěl se ho znovu přeptat na jeho zdravotní stav. Vyskytly se u něj ještě nějaké jiné problémy? Něco v mysli? Jenže to neudělal. Pobočka stojí na prvním místě. Kdyby se nekroskop otočil a uviděl Darcyho tvář, bylo by mu jasné, že něco není v pořádku. A možná že si to Darcy přál. Jenže Harry se neotočil.

Místo toho jen prohodil přes rameno: „Díky, Darcy. Víc si ani nemůžu přát.“

Potom za sebou zavřel dveře.

Ten večer Harry zatelefonoval Bonnie Jean. Proč to udělal, na to by nedokázal odpovědět. Možná za to mohl narůstající měsíc, který visel na obloze, nad korunami pučících stromů za zahradní zdí. Ačkoliv mu bylo záhadou, co by mohl mít měsíc společného s jeho telefonátem.

Možná že příčinou telefonátu byla skutečnost, že dopil Bonnie Jeanino víno. Nejspíš proto také opustil Seattle a vrátil se domů.

O tom všem už nekroskop několikrát přemýšlel. A samotná Bonnie Jean byla další záhadou jeho života. Nebo byla něco více? Určitě se nikdy nijak neprovinila a neměla na svědomí nic zlého. Harry si tím byl jistý. Jenže jak může pokládat za takové neviňátko někoho, kdo vyrazí do ulic s vražednými úmysly? Jenže takhle Harry nesměl uvažovat, takže si prostě pořád dokola opakoval, že je nevinná. Kromě toho to byla zatraceně pěkná ženská, se kterou se navíc dalo i bavit. Byla skvělá společnice. Jen si nebyl jistý, jestli také ji záleží na jeho společnosti.

Vypadalo to, že Harry stráví další neklidnou noc převalováním v posteli. Zvlášť když nemá co pít. Ale sakra, vždyť se rozhodl, že nic pít nebude! Proč tedy chce B. J. zavolat?

Ale stejně jí zavolal.

Nejdřív mluvil s jednou z jejích servírek a ta ho předala Bonnie Jean. Zrovna byla v baru a řekla, že si půjde zvednout telefon nahoru. Aby měla soukromí, dohadoval se Harry. Chtěla si s ním nerušené popovídat. Musela do schodů doslova vyletět, protože za pár vteřin už slyšel:

„Harry? Jsi to opravdu ty? Můj statečný rytíř?“ Její hlas a slova byly jako teplé prsty, které mu pronikaly do mozku, mačkaly tam tlačítka, přepínaly kanály a dělaly z něj úplně jiného člověka. B. J. už nemluvila svým typickým přízvukem, ale její hlas v sobě stále měl tu typickou chraplavou udýchanost. „Je to zvláštní, ale opravdu jsi mi celkem chyběl, Harry...“

A jestli jí dosud stále ještě úplně nevěřil, teď na všechny pochyby rázem zapomněl. „No, vrátil jsem se,“ vzpamatoval se Harry. „Alespoň na nějaký čas. A řekla jsi mi, ať zůstanu v kontaktu...“ Nějak nedokázal formulovat to, co měl v hlavě. Slova mu prostě padala z úst, jako by patřila někomu jinému.

„Beztak voláš brzy,“ vyhrkla B. J., aniž by si uvědomila, co vlastně říká. Úplněk měl být až za týden. Okamžitě si uvědomila, jaké hlouposti se dopustila. Jak to ten zatracený chlap dělá, že na ni má takovýhle vliv? Chtěla rychle něco - cokoliv - říct, ale Harry ji předešel.

„Vím, co chceš říct,“ řekl, ačkoliv o tom ve skutečnosti neměl ani tušení. „Zdá se ti, že jsem nějaký nedočkavý, že? No, možná to má na svědomí ten měsíc.“

To ji vyvedlo z míry tak, že mu nedokázala nic kloudného odpovědět. „Měsíc?“

„Visí nad mou zahradní zdí,“ vysvětloval Harry. „V hlavě mi pořád zní jedna písnička. Zpívá se tam o měsíčním světle a nějaké dívce. Měsíční světlo bych tu měl, ale...“

B. J. vydechla úlevou, ovšem tak, aby to Harry neslyšel. „A nikde žádná dívka, že?“ A než stačil odpovědět, dodala: „Kde jsi?“

„Blizoučko. Doma. Je to od tebe nějakých osm, deset kilometrů.“

„Našel jsi je? Svou ženu a dítě?“

„Ne,“ odpověděl nekroskop a jeho hlas nevyjadřoval žádné emoce. B. J. nebyla schopna dešifrovat, jestli tomu je rád, nebo je naopak smutný. A popravdě řečeno, v té chvíli to nevěděl ani Harry.

„Je klidná noc,“ ozvala se B. J. „Budeme zavírat kolem půlnoci...“

Neřekla toho moc, ale Harrymu se zdálo, že tím chce sdělit mnohem, mnohem více. „To je ještě víc než tři hodiny.“

„Moc dlouho?“

„Ano... ne... vlastně toho stejně nemám příliš na práci. Jsem ni sám a... osamělý.“

„Chceš přijet sem?“

„Můžu, jestli -“

„Ne, nejezdi. Co kdybys mi řekl, kde bydlíš? Mohla bych přijet já za tebou. Vzala bych si taxík. Mé dívky se o podnik na zbytek noci postarají.“

„Přijela bys hned?“

Vycítil, že pokrčila rameny. „Ráda bych si trochu odpočinula. Jedl jsi už?“

„Ne, ještě ne.“ To byla pravda a on si uvědomil, jak velký má hlad!

„Máš tam něco k jídlu?“

„Ne, nic tu nemám,“ zavrtěl hlavou, ačkoliv ho nemohla vidět. „A ani k pití…“

Odpověděla na jeho odmlčení se chvilkou ticha a konečně řekla: „Tak s tím něco uděláme. Cestou něco koupím. Takže... jakou máš adresu? Och, Harry, a řekni mi i svůj telefon, kdybych se náhodou zdržela. Číslo, které jsi mi dal, nefunguje.“

A on ji řekl jak svou adresu, tak i telefonní číslo. Proč vlastně ne? Zdálo se mu to jako ta nejobyčejnější věc na světě.

Harryho dům se nehledal zrovna nejsnadněji. Bylo to jedno ze čtyř viktoriánských stavení, která stála v nepravidelném seskupení na břehu řeky jen pár kilometrů od Bonnyrigu. Ze tři stran je obklopovala pole, která byla sem a tam přerušena pruhem mlází. Ve dne odtamtud byla vidět nedaleká hranatá kostelní věž.

Těžko říct, proč nějaká čtvrť začne náhle chátrat a všichni se z ní odstěhují, ale tady tomu tak bylo. Tři kdysi hrdé, dá se říci honosné řadové domy byly obehnané vysokou zdí, která se táhla skoro až k řece. Dva přední domy byly už léta opuštěné a zchátralé tak, že by je už nejspíš nešlo opravit. Místo oken zely prázdné díry a střecha se už dávno propadla dovnitř. Už mnoho let je nabízeli na prodej a sem tam se na ně někdo přijel podívat, ale hned zase s kroucením hlavy odjel. Prostřední dům patřil Harrymu. Bylo to opuštěné místo, ale mohl zde mluvit s mámou, aniž by se musel bát, že ho někdo uvidí, jak sedí na břehu řeky a mumlá si pro sebe nesmysly.

Bonnie Jean dům poprvé spatřila ze silnice na druhé straně řeky, skrz řadu stromů na jejím břehu. Požádala řidiče taxíku, aby zastavil, a chvíli tam seděla a dívala se přes řeku. Bylo jasné, který z domů je obývaný. V přízemí svítila světla a tajuplně osvětlovala rozlehlou zahradu. Dům nevypadal příliš zabydleně, ale v porovnání s ním ty ostatní působily naprosto mrtvým dojmem. Zvláštní, ale B. J. se zdálo, že se to místo k Harrymu jistým způsobem hodí. Jako by měli podobnou povahu.

Důvod, proč nechala řidiče zastavit, byl jednoduchý. Chtěla si místo z bezpečné vzdálenosti obhlédnout. Neviděla však nic jiného než starý dům který nejspíš brzy spadne. Vůbec nepřipomínal úkryt, jaký by čekala. Beztak o ní už jeho lidé, jeho bývali zaměstnavatelé věděli, takže to bylo vlastně jedno. Řekl jí, že ho vyhodili a o ni se nezajímají. Radši se ještě pojistila jistými post hypnotickými příkazy. Jenže tenhle záhadný Harry Keogh není jen tak obyčejný muž a ona si ho ještě chtěla prověřit.

Po chvíli řekla řidiči, aby pokračoval v cestě. Taxík přejel po starém kamenném mostě přes řeku a najel na rozbitou příjezdovou cestu. Na jejím konci stála řada domů. Auto dojelo k osvětlenému stavení, na Harryho adresu Riverside 3. B. J. vystoupila a zaplatila řidiči.

Taxík odjel a B. J. se vydala po měsícem osvětlené, dlážděné cestě k Harryho dveřím. Ty se otevřely, jakmile k nim došla. Stál v nich Harry.

Vzal jí z rukou hnědé, čínskými symboly pokreslené papírové krabice s jídlem a pokynul jí, aby šla dovnitř. Vypadal uštvaný a hned se začal omlouvat za nepořádek v domě. Asi něco zrovna dělal, protože měl zpocené čelo.

„Tedy... ty ale vypadáš!“ řekla a rozhlédla se po jeho pracovně. Byla to prostorná místnost, i když v ní nebyl takřka žádný nábytek. Zároveň to byl také jediný pokoj, ve kterém někdy pobýval, ačkoliv to bylo už před měsícem. „Co jsi proboha dělal, Harry?“

Zašklebil se. „Ehm, uklízel jsem.“

„Vážně?“ nemohla se ubránit úsměvu. „Tak to bych opravdu nechtěla vidět, jak to tu vypadalo předtím.“

Vážně pokýval hlavou. „Nepořádek, co?“

Užasle zakroutila hlavou. „Opravdu tady bydlíš?“

„To to tady vypadá opravdu tak zle?“ Rozhlédl se, nervózně si olízl rty a znovu přikývl. „Ano, je to hrůza. I když dům sám o sobě tak strašný není. Kdysi to bylo pěkné místo, postavené tak, aby něco vydrželo. To je jediné štěstí, protože si prošlo pěkně dlouhým obdobím, kdy se o něj nikdo nestaral. Ale uvnitř je nepořádek, já vím. Zdědil jsem to a měl bych to tu dát do pořádku. Ale žil jsem tu jen velmi krátce. A navíc jsem měl mnoho jiných povinností. Ale nechal jsem dům prohlédnout statikem a nezdá se, že by tu byl nějaký problém. Myslím stavební problém, samozřejmě.“

Harry široce rozhodil rukama, až se tašky s čínským jídlem rozhoupaly. „Brzy to tu bude zase hezké. Nechám vyměnit koberce. Už dlouho se na to chystám. Pár prken v podlaze trochu skřípe... Samozřejmě nebude problém vytapetovat. A ten prach... opravdu nevím, kde se ho tu tolik vzalo.“ Povzdechl si a jeho špatně předstíraný optimizmus byl rázem ten tam. „Bude také potřeba omítnout, vyměnit některé tašky na střeše a ...“ Pokrčil rameny a odmlčel se.

„Ale proč sis vybral zrovna tento dům?“ Musel k tomu přece mít nějaký důvod.

„Patřil mé matce,“ odpověděl Harry. „Potom nevlastnímu otci. Oba jsou už po smrti. Teď, když jsem sám, mám alespoň nějaký domov.“

B. J. ho poslouchala a cítila jeho osamělost. Také byla sama, i když úplně jiným způsobem. A už hodně dlouhou dobu. „Zvenčí, přes řeku, je ti dům podobný. Z dálky vypadá pořád... nevím... bohatý?“

„Nejsem bohatý,“ zakroutil Harry hlavou.

„Myslím duševně bohatý,“ vysvětlila. „V noci vypadá, že má svůj styl.“

„Copak já mám nějaký styl?“

B. J. přikývla a zadívala se na něho s hlavou nakloněnou na stranu. „No, něco v tobě určitě bude. Harry. Jinak bych tu teď nebyla.“ Což byla pravda, ať už to myslela jakkoliv. Než mohl odpověděl, dodala: „Kdepak je kuchyně?“ A vzala si od něj tašky. „Nebo to radši ani nemám zjišťovat?“

Díky Bohu kuchyně byla zmodernizovaná.

Dali se do jídla. Harry zjistil, že měl vlastně obrovský hlad, a pustil se do své porce. B. J. ho pozorovala a pohrávala si s jídlem na talíři. Sledovala ho, už když vybalovala jídlo a ohřívala ho v mikrovlnce. Dobře si všimla jeho zájmu, co že to přinesla k pití, a také jeho zklamání, když zahlédl láhev sladkého bílého vína Liebfraumilch.

Řekl, že víno nechce, a Bonnie Jean byla jedině ráda, Vzal si plechovku koly. Když si nalévala skleničku, poznamenala: „To červené víno už došlo. Moc už ho stejně nebylo...“ A zůstala na něho zírat.

Harry něco takového čekal, ale i tak se neubránil a podíval se na ni. Rychle uhnul pohledem. „Vím, neměl jsem,“ řekl. „Věřila bys mi, kdybych ti řekl, že jsem tě šel navštívit? Řekla jsi mi, abych zůstal v kontaktu, a už jsem málem zase odjel. A nemohl jsem tě jinak kontaktovat.“

„Ale proč ses ke mně vloupal?“

„Vloupal? Myslíš jako nějaký zloděj?“ zavrtěl hlavou. „Nemusel jsem se nikam vloupávat. Už jsem ti řekl, že jsem na tyhle věcí dobrý. Byla to ještě nedávno má práce, pamatuješ? A do tvého domu by se dostal každý, to mi věř. Alespoň zezadu.“

„Cože?“ A to si vždycky myslela, jak je její dům bezpečný. Však už jí několikrát radili, aby zaměstnala nějakou ochranku. „To bylo tak snadné?“

„Někdy ti to předvedu,“ řekl a doufal, že k tomu nikdy nedojde. Dal se znovu do jídla.

„Prošel jsi kolem jedné mé dívky,“ B. J. ještě neskončila.

„Umím chodit velmi rychle a také velmi tiše,“ řekl Harry a věděl, že to B. J. nemůže popřít.

,Ale stejně jsi to neměl dělat! Co bych si asi pomyslela a udělala, kdybych byla doma a ty ses najednou objevil v mé ložnici? A ukradnout mi láhev vína…!“

Harry se pokusil o odzbrojující úsměv. „Byl to vzkaz, co jiného? Určitě jsi viděla tu reklamu v televizi. Jak v ní říkají: „A to proto -“

„- že Harry Keogh miluje červené víno?“

„Nějak tak, ano. Ale víš, že to víno na mě mělo hodně špatný účinek? A nedávno jsem četl článek o nějaké hromadné otravě nebo čemsi podobném. Pár evropských vinařů bylo obviněno, že svá vína pančují nemrznoucí směsí. A ty mi zrovna říkáš, že došlo. Copak jsi ho prodala?“

Cože? Bonnie Jean tomu mohla jen stěží uvěřit. Vždyť on ji obviňuje! Celý rozhovor začínal znít jako jedna z Raduových slovních her. Jestli to bylo ono, Harry Keogh v nich byl přeborníkem! Snažila se nedat na sobě znát zlost. „Víš, že máš možná pravdu? Kdysi jsem ho také zkoušela pít a druhý den jsem se cítila stejně, jako jsi tenkrát vypadal ty. Ale ne, neprodala jsem ho. Dala jsem ho na zkoušku svým zákazníkům - a ani jim nechutnalo.“

„Takže je pryč?“

„Vypité, ano.“

Proti své vůli Harry zaskřípal zuby. Nevěděl, jestli má být rád, nebo se zlobit. Měl tenkrát vzít všechny láhve. Ale ne, samozřejmě že něco takového neměl dělat! Měl by teď být jedině rád, že je ta zlovolná tekutina pryč! A s ní snad i poslední pozůstatky Alekova alkoholismu. Na Liebfraumilch teď neměl vůbec chuť, a proto si myslel, že se toho prokletí už navždy zbavil. Bonnie Jeanino víno je pryč a on je z toho venku.

Jako by mu někdo vytáhl v mozku pomyslnou zátku, většina Harryho frustrace, obav a pochybností začala náhle mizet ve výlevce jeho mysli a on se cítil klidný a uvolněný. Už neměl dojem, že uvnitř hoří, jako před chvilkou. Možná že opravdu byl tím jedním kuřákem ze sta milionů, který mohl kouřit jen jednu jedinou značku... a konečně ji přestali vyrábět! Přesto se mu i teď někde hluboko v nevědomí ozýval tichý hlásek: Ale, opravdu? A co v Řecku? Vsadil bych se, že tam bys víno sehnal... 

A také ano, na jazyku měl otázku, kterou chtěl už už vyhrknout: A ten tvůj kamarád, který ti ho přivezl? Nevíš náhodou, kde ho koupil? - Jenže on se na to nesmí zeptat! Nikdy! Ne, pokud chce být zase sám sebou.

Bonnie Jean mu přišla na pomoc: „Poznala jsem, že se mi někdo vloupal do domu. Na tebe jsem však nejdřív nepomyslela, spíš na tu organizaci, pro kterou jsi pracoval. Říkala jsem si, že si mě možná prověřovali.“

Zastihla ho nepřipraveného a na chvíli ho vyvedla z míry. Už skoro zapomněl, co ji navykládal o pobočce E a o tom, že po něm chtěli jeho nadřízení nějaká vysvětlení. Teď se mu všechno znovu vybavilo. Věděl, že pobočka E o ní nemá ani tušení. „Ale ne, B. J., toho se nemusíš bát,“ ujistil ji. „Lidé, o kterých jsem ti povídal, nemají s policií nic společného a vlastně se o tebe ani nezajímají. Teď už ne. A vlastně ani o mě. Věř mi, mrzí mě, že jsem ti způsobil starosti...“

Zbytek jídla dojedli v rozpačitém tichu. Každý přemýšlel o svých vlastních problémech. Harry se konečně opřel o opěradlo, povzdychl si a řekl: „Víš, co je zvláštní? Dnes je to poprvé po strašně dlouhé době, co se cítím uvolněný. Vybrala jsi opravdu dobré jídlo. A ty sama... jsi také skvělá. Možná trochu tvrdohlavá, ale skvělá. Ale dobře vím, že sám nemám co říkat.“

„Asi ne,“ řekla tak, jak by to mohla říci jeho máma, ale znělo to úplně jinak. „Mám to chápat jako kompliment?“

Harry se zasmál a zamnul si bradu. „Nejsem si zcela jistý,“ odpověděl. „Ale v hlavě mám komplimentů celou kopu.“

„Tak takhle ty na mě! Takhle svádíš ženy! Říkáš jim, že jsou skvělé, i když moc tvrdohlavé? No, musím říct, že už jsem v životě slyšela lepší lichotky!“ Její ,o´ opravdu znělo, jako by to řekla jeho máma.

Myšlenky na červené víno ho rychle opustily. B. J. vyslovila několik slov, která neměla nic společného s jejími předchozími posthypnotickými příkazy, a Harry je ihned nevědomky přejal. A také si uvědomil, co mu kromě jeho původního těla celých těch osmnáct měsíců chybělo.

Posbíral špinavé talíře a příbory a málem mu hned spadly. Zeptal se: „Není ti zima? Není tu moc chladno?“ V krbu bylo připravené dřevo na oheň, ale nekroskop si jej od svého nastěhování ještě nezapálil. Neměl rád, když měl v bytě příliš teplo, a kromě toho olejové vytápění fungovalo velmi dobře.

Zahlédla, jak očima zavadil o krb, a snad si přečetla i něco z toho, co měl v hlavě. „Je tu trochu chladno, to máš pravdu.“

„Tak rozdělej oheň, já zatím umyji nádobí.“

„Dobrá,“ odpověděla. „A... ráda bych se také umyla.“

„Ummm?“  

„Kdepak máš koupelnu?“

„Nahoře vedle schodiště,“ odpověděl. „Sprcha… je skvělá věc.“

„Ale vsadím se, že tvá ložnice bude v hrozném stavu, že?“ Upřímnost byla většinou to nejlepší a nejjednodušší. I tak se B. J. přistihla, že má trochu zrychlený dech.

„Vlastně ani ne,“ odpověděl Harry trochu chraplavým hlasem. „Ne, je... celkem uklizená. No, uklidil jsem tam.“ Zastavil se ve dveřích a podíval se na ní, jak stála u ohniště. Jejich pohledy se střetly a na chvíli to bylo jako kdysi v baru. Jiskřila mezi nimi přitažlivost, která neměla nic společného s hypnotickým očarováním. Bylo to přirozené, oboustranné okouzlení, elektrický okamžik, kdy muž a žena dobře ví, k čemu brzy dojde.

„Tak a máme oheň,“ odtrhla od něho pohled, škrtla zápalkou a hodila ji na hromadu zmačkaných novin a třísek. „Myslím, že se mi líbí... tady dole?“

Harry cítil, že i on začal někde uvnitř hořet. „Tak až se osprchuješ, přines prosím dolů peřinu a deku, které mám na posteli.“

Odešel do kuchyně a B. J. si olízla rty. Vlčí pán měl pravdu. Existovaly jiné, lepší způsoby, jak zotročit muže. Zhasne světla, zatáhne závěsy a v záři plamenů bude pokoj vypadat jako nějaká teplá, tajuplná jeskyně.

Ano, přesně jako doupě.

V

Jeden z těch mrtvých způsobů – Pravdy, polopravdy a zatracené lži

Byly dvě hodiny v noci, když jí Harry usnul v náručí. Jenže noc byla jejím časem, takže se jí spát ještě nechtělo. Spánek rozhodně nebylo to, co by teď potřebovala. S blížícím se úplňkem byly její potřeby silnější a silnější. Už dávno se je však naučila potlačovat, takže Harry nebyl ve skutečném nebezpečí. Kromě toho jím byla čím dál víc okouzlena a pokládala ho za Záhadného muže, či Raduova Muže dvou tváří.

Vlastně se jí teď už tak záhadný nezdál. Po jedné stránce ho už dokonale znala. A byl to on, kdo udělal první krok. Zpočátku byl ostýchavý, rozhodné žádný donchuán, ale po troše experimentování byl čím dál obratnější. Narozdíl od mnoha mužů, kteří se ocitnou poprvé s novou milenkou v posteli, Harry se ji snažil uspokojit. Rychle zjistil, co se jí libí.

B. J. byla dítě měsíce a měla v sobě kus vlčice, stejně jako podvědomou touhu, aby si ji někdo ochočil. Brzy se mu podrobila. S prsy zabořenými do měkké deky a obličejem otočeným k rudé záři ohně si vychutnávala každé jeho přiražení. Och, už to neměl... hodně dlouho, to bylo zřejmé. Což ona také ne, takže si s chutí užívala všechno, co jí mohl dát. Ačkoliv ho vášnivě svírala svým ženstvím, Harry se držel zpátky, dokud neucítil, jak se začala třást, a neuslyšel její sténání. Teprve potom do ní několikrát dlouze, horce vystříkl. A Bonnie Jean se ještě nikdy necítila tak uspokojená. Při tomhle ještě ne.

Pro něj byl jejich sex jako stavidla, která někdo konečně otevřel a vypustil přetékající vodu. Vytékal do ní a zároveň načas odplouvaly zbytky jeho bolesti, smutku, strachu a frustrace. Horké rozvášněné Bonnie Jeanino maso naplnilo jeho mysl a rozpustilo mu mozek. Zdálo se mu, že i čas se na chvíli zastavil. Když se udělal podruhé, B. J. byla tak vzrušená, že se od něho odtrhla, převrátila ho na záda a měkkými ústy ho tak dlouho dráždila a slinila... až byl znovu připravený.

Přesto si po celou dobu uvědomovala nebezpečí a Raduovo varování: „Dej si pozor - dej si zatracený pozor, aby se do něho nic nedostalo. Nic z nás.“

Samozřejmě, protože Radu chtěl Harryho pro sebe. Využije ho, jak bude pokládat za vhodné. Chtěl, aby byl čistý, aby byl pouhým člověkem. Alespoň zpočátku. Co měl vlastně Radu s Harrym v úmyslu?

B. J. to věděla, vlčí vládce jí to částečně vysvětlil. Ale nechtěla o tom teď uvažovat. Teď tu chtěla jen tak ležet, v teple, celá ospalá, s Harryho rukou kolem pasu a s jeho spící, už ne tak naléhavou, ale stále podivně nevinnou tváří opřenou o svá prsa. Jednu nohu měla zapletenou mezi jeho stehny a cítila jeho mužství, teď už povadlé, jak sebou chvílemi zaškubalo, možná při ,vzpomínce´ na jejich dovádění. Svou blízkostí a dotykem v ní probouzel rozkoš, ale to nebylo všechno. Těšil ji i svou přítomností. Ano, byla s ním ráda! Zvláštní potěšení jí také způsobilo pomyšlení, že do ní stříkal své sperma - i když ho v sobě musela ihned zabít.

Antikoncepce? Pilulky, plast a znecitlivující guma? Nic takového nebylo potřeba. Její tělo se dokázalo ochránit samo. Měla to v krvi. Stejnou látku, která ji chránila před obvyklými lidskými nemocemi, stárnutím organizmu, a dokonce i před zraněním. Tato látka se o jeho sperma postarala. B. J. ji jen musela vyvolat a její organizmus okamžité odpověděl zničením všech Harryho kroutících se spermií.

Stačila jediná myšlenka, bleskurychlý příkaz, který E. J. vyslala do všech svých orgánů a tkání, ke své nedospělé pijavici, kterou neustále cítila růst, i když to její pán popíral.

V mém těle je něco, co mi nepatří, a přesto žije. Nepřeji si to. Zbav mě tě infekce! A bylo to.

Naopak to bylo mnohem těžší. Musela dohlédnout na to, aby na něho nepřenesla něco ze své zvláštní podstaty, aby Harryho Záhadného nenakazila. Také musela zabránit tomu, aby se něco nepřeneslo samovolně. Chtěla si ho zotročit, ale nechtěla z něj udělat otroka v pravém slova smyslu. B. J. sama by to tak vlastně možná chtěla, ale její pán ne. Ne, Radu jej chtěl pro sebe. Další paradox.

Její pán neustále trval na tom, že není Vampýrka, a přitom se tak bál, že záhadného muže nakazí. Sama byla otrokyní (pokud tedy ne něčím víc) a její kousnutí by Harryho proměnilo v dítě měsíce. Tesknil by po měsíci v úplňku a cítil zvláštní pudy. Nikdy by z něj však nebyl opravdový vlkodlak. To bylo možné jen nákazou z Raduovy krve, z jeho slin, spermatu, z jeho podstaty. Nebo pomocí jeho pijavice či vampýřího vejce. Bonnie Jean už mu sloužila mnoho let, takže do sebe ze svého pána jistě nasála dost a dost. Jenže Radu tvrdil, že proud teče jen jedním směrem, B. J. nedostává nic výměnou...

Ale bylo tomu opravdu tak? Proč tedy vždy cítila... co? Jakési elektrické spojení. Když se trubice naplnila její krví a Radu ji začal pít, cítila vždycky něco zvláštního. Bonnie Jean věděla, co to je, nebo si alespoň myslela, že to ví. Ale nedovolila si něco takového připustit ani sama před sebou. Co kdyby se mýlila?

Jak by se asi zlobil, kdyby to zjistil? Že si mysli, že je proměněná, že je Vampýr! Aniž by o tom rozhodl!

Ne, Radu se nemusel bát. B. J. neměla v úmyslu proměnit Harryho v upíra, vlka ani žádné jiné stvoření. Jediným jejím přáním bylo poslouchat svého pána a nakonec ho viděl povstat z jeho smolného hrobu. Bonnie Jean byla vždycky jeho oblíbenkyní a ona na oplátku cítila, že se blíží den, kdy její pán bude patřit jen ji. Po světě se roztahovali Drákulové, Ferenczyové a jejích otroci a B. J. byla stále ještě více ženou než vyšší bytostí. Radu musí přežít, alespoň do té doby, než se od něj všemu naučí a s těmito vědomostmi bude schopna založit a ovládat... svou vlastní... dynastii?

Konečně si to připustila, konečně tato myšlenka uvízla v jejím podvědomí. Nebyla to zrada, byl to pud sebezáchovy! Šlo jí o vlastní přežití! Další důkaz toho, co už nejméně čtyřicet let tušila, a možná dokonce zatím ten nejpádnější. Stávala se Vampýrem! Zatím však bude Radu stále jejím pánem a jeho slovo pro ni bude i nadále zákonem.

Dokud nepovstane a dokud budou Drákulové a Ferenczyové stálou hrozbou, bude to radši co nejdéle skrývat. A stejně jako její pán využíval ji, i ona bude využívat lidi, aby si připravila cestičku.

B. J. teď viděla Raduovy plány s Harrym, se Záhadným mužem, Mužem dvou tváří, v úplně jiném světle, z pohledu svého pána. Možná se jednou sama také pokusí o to, co s ním chtěl udělat...

Radu se neuložil do smůly ze své vlastní vůle. Ne úplně. Věděl, že je nemocný, že si ho zotročila černá smrt, a uvědomoval si, že jí nedokáže přemoci. Na vlastní oči viděl, jak se jeho štěňatům udělaly ty odporné černé zduřeniny a jak zemřela. Cítil v těle nemoc a také to, jak s ní jeho organizmus zoufale a marně bojuje. Proklínal svou pijavici za její slabost a neschopnost porazit infekci, která se mu plížila žilami.

Čtyřicátá léta čtrnáctého století nebyla zasažena jen morem, ale také hladomorem a nepokoji. Cestování po Evropě bylo v té době velmi nebezpečné. Dokonce i průvod bohatého bojara, který utíkal před nákazou z východu, nemohl očekávat snadnou cestu. Radu se zapletl do boje a byl mečem zraněn na boku. Za normálních okolností by jej jeho pijavice rychle vyléčila a nepříliš vážné zranění by se beze stopy zacelilo. Jenže parazit těžce bojoval s nákazou. Nemohl vyhrát, pokud byl Radu neustále na nohou a plně se léčení nevěnoval.

Ač velice nerad. Radu věděl, že jiné řešení není. Takže nakonec v roce 1350 spatřil ve Skotsku světlo světa jeho plán přežití. Smečka mu vystavěla provizorní doupě v nepřístupných a neobývaných horských výšinách a on ulehl do smůly.

Bylo to možná drastické řešení, ale už dávno je vídával ve svých věšteckých snech. Věděl, že usne na dlouhá a dlouhá léta - šest století a možná ještě víc - a potom povstane v úplně jiném světě, dokonce snad i v jiném těle! Říká se tomu metempsychóza - předání svého já a své osobností do těla někoho jiného. Kromě toho už dlouho snil o Záhadném muži, který bude vedle něj v čase jeho probuzení, a viděl sám sebe jako mstitele, který zahubí své prastaré nepřátele! Jako jasná hvězda zazáří v hodině svého největšího triumfu!

S těmito myšlenkami v hlavě bylo snazší ponořit se do sarkofágu plného měkké, dusící smůly. Pomáhalo mu víno pouštních čarodějů, které mu navodilo kóma podobné smrti, ačkoli ve skutečnosti bylo jen počátkem maximální oddálené nesmrti. Nehybný a utlumený ležel v lepkavém hrobě v doupěti v Cairngorms a pokračoval ve svém snění.

Radu aktivně nežil, nespotřebovával takřka žádnou tělesnou energii a nekladl na svou pijavici žádné nároky. Ta se proto mohla plně soustředit na zápas s virem, který zuřil v pánově těle. Kdo ví, jak zápas pokračoval? Radu spal, a i když se jeho mysl občas probrala, stejně byla jakýmsi zvláštním způsobem izolovaná od těla. Nezjistí, jestli se uzdravil, dokud se mu duše a tělo opět nespojí. A k tomu dojde, až B. J. roztaví smůlu a osvobodí ho.

Co když nebude v pořádku? Co když jeho parazit prohrál bitvu a jeho znovu zachvátí horečka, po všech těch letech ještě zuřivější? Právě při těchto úvahách viděl v mysli Harryho Keogha. To byla ta role, kterou měl nekroskop pro Vampýra sehrát. Metempsychóza, přesně tak.

Po celý rok, který bude předcházet jeho probuzení, vlčí pán bude využívat svých omamujících schopností, svého hypnotizmu. Všechny vzpomínky postupně přenese do Harryho mysli. Když po probuzení zjistí, že je jeho tělo prolezlé nemocí a brzy zemře opravdovou smrtí, nechá svou pijavici přelézt do Harryho. Vlastní ji ani nebude muset nutit. Parazitova přirozená touha po životě se o to postará sama. A jestli pijavice nebude schopna přelézt, jestli jí v tom bude něco bránit, vypustí vajíčka, která představuji ten nejrychlejší a nejspolehlivější způsob, jak nakazit vampyrismem!

V okamžiku přenosu, ať už k němu použije kteroukoli z obou metod, se vlčí pán pokusí o svůj nejúžasnější čin. Radu byl nesmírně nadaným a mocným telepatem. Svým šarlatovým pohledem vypálí Harrymu mysl a skrz jeho medově hnědé oči do něj promítne sám sebe! Stane se Harrym Keoghem!

Přesněji řečeno, Harry se stane jím. Bude Raduem, protože bude mít jeho vejce či pijavici, všechny vzpomínky i jeho mysl. A díky metamorfóze bude mít nakonec i jeho podobu - jeho vlčí tvář! Muž dvou tváří, přesně tak!

Takový byl plán Radua Lykana.

Na druhou stranu, jestli povstane a bude zdravý, nebude už Záhadného muže potřebovat. Nebude se muset dlouho rozmýšlet, co s ním. Vždyť se bude muset co nejdříve postarat o svého hladového bojovníka.

Bylo půl třetí. Harry sebou pohnul a zamumlal ze spaní. B. J. si řekla, proč vlastně ne teď?

Utišila ho, zkontrolovala, že stále tvrdě spí, a natáhla se přes něj, aby hodila kus očazeného dřeva, dubovou větev, do doutnajících uhlíků ve staromódním krbu. Vyklouzla zpod deky, kterou oba před chvílí přikryla, prošla pokojem a rozsvítila lampu na Harryho stole. Namířila proud světla přímo do Harryho tváře, na jeho zavřené oči, rychle paprsky zastínila svým nahým tělem a vrátila se k němu.

Lehla si vedle něj, opřela se o loket a podívala se na rozsvícenou lampu. Přimhouřila oči, aby neviděla zbytek místnosti, pokývala hlavou a oddechla si, protože kužel světla se podobal měsíci v úplňku. Měsíci, nejdůležitějšímu obrazu, spouštěči, který měl Harry vypálený v mysli. Zbytek byl dán sílou její vůle, intenzitou jejího pohledu, hlasem, mysli, kterým podlehl už při posledním sezení.

B. J. vydechla: „Harry, můj statečný rytíři, slyšíš mě?“ Mluvila hlubokým, pronikavým skotským přízvukem, který zněl jako zvířecí předení a který mu vdechla do uší a nosu. Její vůně Harrymu pronikla do organismu, do jeho snu a podvědomí. Chvílí se mu třepala víčka, potom se uklidnil

„Dobrá,“ zapředla a přestala mluvit akcentem. „Harry, teď budeš poslouchat, co ti řeknu, a potom budeš plnit mé příkazy. Je to jasné?“

Tak rychle a snadno si podmanila jeho mysl. Pořád se jí zdálo zvláštní, jak jednoduše ovládla mysl, o které si myslela, že je tak složitá! A to doposud používala jen lidskou část své vůle, ačkoli v sobě měla ještě jednu, která byla mnohem silnější a dokonalejší než cokoli lidského. To, co nyní musela Harrymu říct, bylo tak esoterické, že B. J. potřebovala použít tuto zvláštní část vůle. Chtěla mu to sdělit dříve, než se k němu se svými pokyny dostane Radu.

Vstala z jejich provizorního lůžka před krbem, šla ke dveřím na terasu a rozhrnula záclony. Vysoko nad zahradou visel tříčtvrteční měsíc a poléval jí svým stříbrným světlem. Zaplavilo Bonnie Jean a proměnilo ji na chvíli v alabastrovou sochu. Rozpřáhla ruce, vzdychla a natáhla se vzhůru a nechala měsíčním světlem zaplavit svou duši. Načerpala z něj sílu, a proto byla její metamorfóza o to snazší.

Barvy se změnily, maso popraskalo, pohnulo se, změnilo tvar. Zapraskala statická elektřina, jak se jí na slabinách naježila srst a pomalu zase slehla. Zatáhla závěsy, padla na všechny čtyři a doklusala k Harrymu.

Podepřela ho a přitom cítila, jak silně touží po jeho mase. Jenže se musela ovládnout. Její touha už neměla se sexem nic společného. Poručila mu, aby otevřel oči, zadíval se do světla měsíce, které proudilo z lampy, a aby od té chvíle viděl už jen její oči. Potom mu svým žhavým pohledem vypálila do mysli své poselství. Řekla mu, co musí vědět, kdyby ho vlčí vládce vyslal do světa coby svého špiona, který má najít Drákuly a Ferenczye.

Byly to vědomosti, které se mu zapíšou hluboko do nitra, aniž by věděl, že je tam má. Stejné to mělo být s informacemi, které by pro ně časem nasbíral. Harry by si je sám takřka neuvědomoval, dokud by je Radu Lykan nebo B. J. z něho nevytáhli.

Její zastřený, chraplavý vlčí hlas zpíval a sem tam zaskučel po několik dlouhých nočních hodin. Povídala mu pravdy, polopravdy i lži, většinou to, co sama slyšela od svého vlčího pána. Používala dokonce i jeho výrazy. A nekroskop do sebe všechno nasál, jako vyschlá houba nasává vodu.

Hááárry! Harry Keoghu, poslouchej mě. Poslouchej mě a zapamatuj si všechno, co ti povím. Budou to tajemství, tajné vědomosti, které jsou určeny jen pro tebe, a nikoho jiného. Uchovej si je v paměti a použij je, až přijde ten pravý čas. Jinak na ně ale zapomeň, jinak by ti mohly moc ublížit.

Harry, existuje ještě jeden svět, jiný než ten náš. Je v jiném vesmíru. Jmenuje se Sluneční a Hvězdná strana a žijí na něm lidé... jiní než lidé na Zemi. Uprostřed se tyčí Bariérové pohoří, které od sebe odděluje dvě rasy. Na Sluneční straně žijí lidé, kteří přebývají v jeskyních. Hvězdná strana je domovem Vampýrů. Vampýři kdysi byli také lidmi. Nyní jsou víc než lidé! Jsou to vampýrští vládci vampýrského světa.

V počátcích dějin tohoto světa byl vládce Šejtán největším ze všech vládců na Hvězdné straně. Ostatní proti němu povstali, ale on je porazil. Ty, které zajal, nechal různými způsoby popravit. Nechal je zahrabat do hlubokých hrobů, aby tam zkameněli, nebo je vyhnal do mrazivých Ledových pustin. Jiní byli vhozeni do Brány na Hvězdné straně, o které se říkalo, že je vchodem do vampýrského pekla. Ve skutečnosti to byla opravdu brána, brána do tohoto světa - na Zemi! Jenže jakmile sem někdo přijde, nemůže se už vrátit. Brána se za ním navždy zavře.

Ti, kteří se svými otroky museli projít Bránou, byli ti nejhorší z Vampýrů, osoby, jejichž krutost přesahovala i Šejtánovu představivost. Byli to bratři Drákulové, Karl a Egon, a Nonari Drsňák Ferenczy. A tito hroziví vládci byli předurčeni k tomu, aby rozšířili vampyrismus do našeho světa. Vlastně i na Hvězdné straně patřili k prvním svého druhu.

Spolu s nimi však byl vyhnán ještě jeden vládce. Je to muž, který je čestný i přes to, že je Vampýr. Čest mezi Vampýry totiž obvykle neexistuje. Jmenuje se Radu Lykan, nazývaný vlčí vládce. Uctívá měsíc a jeho tělo a zvyky se spíše podobají vznešenému vlku než odpudivému netopýru. Ó ano, Radu je Vampýr, ale svým charakterem stojí vysoko nad nimi, asi jako lidé převyšují krysy.

Tisíce let běhal Radu s vlky a žil mezi divokými zvířaty. Byl přírodním stvořením, ano, úplně jiným, než byli ti zlovolní, hrůzní vládci, se kterými musel odejít z Hvězdné strany. Nepřál si nic jiného než žít a nechat žít. Nechtěl lidem ubližoval. Chtěl vedle nich žít, skrytý v lesních houštinách a ve vysokých horách. Lovil divokou zvěř a pil čistou vodu z horských pramenů.

Jenže Drákulové a Ferenczyové byli - a jsou! - podobní kruté přírodní pohromě. Jejich zločinnost stála u zrodu mnoha legend, které se rozšířily po celém světě. Legendy o upírech! A Raduovi, který je také Vampýrem, lidé automaticky přisoudili stejné vlastnosti. Od pradávných časů, kdy sem přišel z Hvězdné strany, až do současnosti byl znám pod strašlivým, mylně chápaným jménem. Lidé ho nazývají vlkodlak! A i když nikdy neprováděl krutosti a excesy jako Drákulové a Ferenczyové, má stejnou pověst a také jeho jméno je prokleté.

Nezbylo z něj nic než prastaré tělo ve skalním doupěti. Je jako zlý sen, který nikdy nedostal šanci očistit své jméno. Jeho dávní nepřátelé z Hvězdné strany ho donutili prchat, schovávat se a zříci se života. Před šesti sty lety, v dobách válek, hladu a morové nákazy, jej jeho nepřátelé vyhledali a chtěli ho zavraždit. Jenže jim i jejich poskokům utekl a ukryl se v horské pevnosti. Doopravdy to však pevnost není. Je to neobývaná, nechráněná jeskyně, doupě, úkryt.

Ale ani tam není vlčí vládce Radu v bezpečí. Dokonce i dnes, právě teď, po něm jako psi slídí potomci jeho pradávných nepřátel. Vnukové krutých Drákulů a Ferenczyů sice netuší, kde se Radu ukrývá, ale moc dobře vědí, že není mrtvý. Je nemrtvý a sní na tajném místě své sny, a oni se nemohou smířit s faktem, že jim neustále uniká.

Až se vládce Lykan po všech těch staletích probudí, povstane a vrátí se do svých lesů a hor. Jenže tentokrát už nepřipustí, aby stvoření jako jeho nepřátelé žila. Najde je, i když žijí přestrojení za lidi, a vypořádá se s nimi tak, jak by se oni vypořádali s ním.

Jenže to nebude snadné. Už tehdy před šesti sty lety se Vampýři dovedli mistrně maskovat lidskou podobou. Zvláště Ferenczyové, Řeknu ti, Harry, co o nich vím a co mi o nich řekl můj pán, Radu Lykan. Ale uvědom si, že jejich odpudivou historii neznáme až do konce. Končí v době, kdy se Radu odebral do svého horského úkrytu. Od tě doby utekla spousta času. Kdoví co se z těch stvoření zatím stalo, jaké je jejich postavení v dnešním světě? Něco o tom vím, proto poslouchej.

Začnu s Drákuly.

Jak už jsem ti řekla. Bránou s Raduem přišli dva. Karl a Egon. Prvnímu se říkalo Černý Karl. Ne kvůli barvě pleti, ale kvůli zkaženému srdci. Setkal se s Raduem v roce 1260 v Ain Jalutu. Karl byl v mongolském vojsku, stejně jako jistý Ferenczy, který však utekl, jakmile viděl, že je bitva ztracená. Ale o tom ti povím později. Radu byl na straně Mameluků, kteří zvítězili. Karla se tedy už nemusíme obávat! Egon Drakul si však na rozdíl od něj uvědomoval jednu důležitou zásadu. Jediný způsob, jak si zajistit dlouhověkost, je žít v anonymitě. Možná měl Egon už dost všech těch válek, které tehdy po světě zuřily, nebo to bylo proto, že ho Radu pronásledoval, to už se nikdy nedozvíme. Každopádně na nějaký čas zmizel a Raduovi se dlouho nedařilo zjistit, kde je mu konec.

O devadesát let později nahlásili Raduovi jeho špehové, že Egona viděli v Polsku! Radu se to dozvěděl, když byl zrovna ve Francii, na cestě do Anglie. Prchal před hrozivou černou smrtí, jinak by se hned otočil a odjel do Polska.

Bylo příliš pozdě... Onemocněl... I když jeho tělo začínalo nad morem vítězit, vlčí vládce se raději ,hibernoval´ ve svém tajném skalním úkrytu. Zanechal po sobě pár osvědčených, věrných otroků, kteří se o něj měli po ta staletí starat.

Nebylo jich mnoho. Většina jeho ,štěňat´ pošla na mor. Jiná zemřela při stavbě doupěte. Přežili ho jen odolní potomci Mirluů a Tirenisů, které si Radu najal ještě jako vládce na Sluneční straně. A i oni žili jen díky své izolovanosti od okolního světa. Jejich domovem totiž byly horské výšiny.

Když Radu usnul v bezpečí svého velkého sarkofágu, sešli z hor do Skotska a osídlili tam půdu. Jiní počkali, až mor opadne, a odešli zpátky do známějších krajů. Jenže to netušili, že nákaza ještě zdaleka neskončila a že další čtyři století neuplyne snad jediná dekáda, aby se nemoc nevrátila a nerozsévala mezi lidmi smrt. Byly to měsíční děti a všem v žilách kolovala Raduova krev. Proto pro ně byla nemoc smrtelná zrovna tak jako postrach Vampýrů na Hvězdné Straně - lepra.

Pokud někdo z nich přežil, já o něm nevím.

Z té hrstky, co zůstala v horách a zachovala Raduovi věrnost, pár lidi přežilo. Ano, a tehdy před šesti sty lety mezi nimi byl můj předek, příjmením Mirlu. Museli jsme přežít jinak by nepřežil ani Radu. Kdo by se o něj staral v jeho tajném doupěti? Kdo by naslouchal jeho snům? Kdo by ho očišťoval byť jen pouhou svou přítomností o jeho brzkém návratu? Kdo by ho... utěšoval v jeho dlouhém, osamělém spánku?

Můj předek, ano. On, nebo spíš ona žila a zemřela jako pravé dítě měsíce. A zanechala potomka, na kterého přešly její povinnosti. A po všechna ta dlouhá staletí se vždycky našel alespoň jeden potomek našeho rodu. Čtyři sta let se, Harry, vždy někdo z rodu Mirluů staral o Radua, ležícího ve svém zapomenutém hrobě. A pak jsem přišla na svět já...

Je to úplný zázrak! Tím, že mu sloužíme a obětujeme mu své životy, donekonečna prodlužujeme jeho život! Podílíme se na dlouhověkosti, která předčila veškeré sny těch nejodvážnějších vědců a lékařů. A právě taková dlouhověkost je Raduovi přirozená, stejně jako mně, Harry. A mohl bys ji získat i ty!

Ale vidím, že jsem trochu odbočila... Mluvila jsem o Egonovi Drakulovi... tak se vrátím k němu,

V Polsku měla černá smrt jen malý dopad. Proč? Těžko říct. Nákazu šířily krysy, které pocházely z Asie. Možná by musely cestou do Polska překonat příliš mnoho řek - Dunaj, Labe a Odru. Ačkoli třetina evropské populace vymřela, Egon Drakul přežil. A jestli ne on, pak zanechal pokrevního syna nebo potomka s jeho vejcem.

Drákulové byli už před několika stovkami let vyhnáni ze svých původních území v Transylvánii opakujícími se vlnami asijských nájezdníků. Ještě když v té horské oblasti žili, chovali se tak nenápadně, že téměř napravili svou špatnou pověst.

Jenže když před šesti sty lety polevil mor a skončily války, nepokoje a hladomory, Evropa byla těžce zdecimovaná. Egon zatoužil vrátit se do kraje, který znal nejlépe. Vždyť tam býval opravdovým vládcem, zrovna jako kdysi na Hvězdné straně. Alespoň to se mi podařilo zjistit. Když mi to čas dovolil, cestovala jsem po dalekých krajích. A na příkaz svého pána jsem dělala to, co budeš dělat i ty. Hledala jsem jeho staré nepřátele. Snažila jsem se zjistit, kde žijí. Až Radu povstane, musí přesně vědět, kde se nacházejí a kolik jich je.

A zjistila jsem následující:

Ještě před sto lety žil v transylvánském hradě jistý Drakul! Byl to ,aristokrat´', hrabě! Jenže lidé v sousedství ho dobře znali a nakonec mu nezbylo než odejít. Bohužel nevím, jestli to byl Egon Drakul. Sám Egon? Myslím, že ano. A mám k tomu pádné důvody.

Radu zabil Egonova bratra Karla a potom se uložil do hrobu ve Skotsku. Je možné, že Egon stále pase po pomstě. Možná jednoho dne mého pána objeví! Má v Anglii své otroky, takové ,spící agenty´. Drakulové odjakživa disponují schopností telepatie, mentalismem. A ten po všech těch stoletích ještě umocnili. Když chtěl Egon zkontaktovat své agenty v Anglii a připravit je na svůj příjezd, vyslal k nim své myšlenky... a to zaznamenal Radu, spící ve svém horském úkrytu! A Radu upozornil mě.

Je tomu už sto let. Umíš si představit, jak se od tě doby svět změnil, Harry? Tehdy jsme neznali žádná letadla a dnes lidé chodí po našem uctívaném měsíci a vysílají svá poselství ke hvězdám! Před sto lety byla věda v plenkách, zato pověrčivost lidi neznala mezí. Existovali učenci, kteří si stále ještě pamatovali staré legendy a věřili jim. A některých z nich jsem se obávala. Ale nebylo vyhnutí, musela jsem chránit svého pána.

Tenkrát žil jeden zcestovalý muž, doktor, který znal legendy o Vampýrech a věřil, že jsou pravdivé. A než se Drakul stačil usídlit v Anglii, upozornila jsem na něho onoho doktora. Bylo to snadné, stačil jediný dopis, prosté varování. A můj dopis se shodou okolností časově kryl se sérii záhadných vražd. Kromě toho Egon připlul na lodi, jak jinak. Jenže než loď přistála u severovýchodního pobřeží Británie, byla zamořená upíry! A to mého doktora definitivně přesvědčilo.

Zkřížil Egonovi plány, donutil jej vrátit se do Transylvánie a vytáhl ho z rakve na sluneční světlo! A to byl konec jednoho z původních vampýrských vládců, který jsem zosnovala já sama! Tedy samozřejmě v souladu s instrukcemi svého pána...

Jeho smrt mě přesvědčila o tom, že to byl opravdu Egon Drakul, a nikdo jiný, bez ohledu na to, kolik. jmen používal. Zahubilo ho slunce a jediné, co z něj zůstalo, byla hromádka prachu.

Naskytla se mi tehdy jedinečná příležitost Nedokázala jsem odolat a vydala se na cestu do země mého pána, tam, kde poprvé přišel na tento svět. A odtamtud jsem se podívala do kraje, kde dodnes stojí nejméně jeden Drákulův hrad. Mohla jsem si dovolit odjet na devadesát dní, ne víc. To téměř nemohlo stačit. Ale i tak jsem jela - do hradu mrtvého Drákula!

Myslíš, že to byl z mé strany jen takový rozmar? Ne, to ne. Můj pán Radu mě tam poslal se zcela konkrétními pokyny. Znal totiž zvyky Drákulů a podle nich jsem měla rozeznat, jestli jsme zabili Egona, nebo někoho jiného. V temných, vlhkých kobkách nenáviděného hradu, pod pavučinami opředenými klenutými stropy jsem našla důkaz, který jsem hledala.

V rozpadajících se zbytcích prastaré rakve jsem objevila hrstku hlíny. Půdu z Hvězdné strany, z vampýrského světa. A rakev tam nebyla jen jedna. Stály tam dvě!

Na jedné rakvi, na té starší, byl vyrytý obrázek roztrženého mužského těla. Můj pán Radu mi řekl, že tak trestali Drakulové své nepřátele na Hvězdné straně. Roztrhli je a nechali jejich vnitřnosti popadat na kamenitou pláň pod okna svého obrovského hradu. Druhá rakev byla novější. Mohla tam stát tak dvě tři stovky let a nebyl na ní žádný erb, jen iniciály: D. D. Bylo jasně, že druhé písmeno je zkratka pro jméno Drakul.

V okolí žili Szganyové, kteří si na Zemi říkají Székelové. Bylo zřejmé, že jsou otroky vymřelých Drakulů. Udržovali hrad a za tuhých zim se v něm schovávali. Mě od pohledu nenáviděli, ale jsem, co jsem, takže jsem se jich nebála. Poschovávali se po okolí a nechali mě na pokoji. Ale než jsem odjela zpátky do Anglie... podařilo se mi najít székelského mladíka... který se nebránil rozhovoru.

A mladík mi řekl, že syn velkého bojara opravdu shromáždil své věrné a odcestoval k východu. Stalo se to ve stejné době, kdy jeho otec odjel na západ. Potom Egon zemřel, ale jeho syn, ať - už pokrevní nebo po vejci, uprchl na východ. Jenže ,východ´ je široký pojem, a kromě toho je daleko, neměla jsem dost času, abych tam jela. A zdálo se, že tento poslední Drakul si uvědomil něco, co jeho předci pozapomněli. Dlouhověkost rovná se anonymitě. Protože od té doby jsem o Drakulech už nikdy neslyšela. Jen od Radua, který mě často ujišťuje, že nejméně jeden z nich ještě žije. Ten, který nosí iniciály D. D.

Ale dost už o nich. Beztak to nikdy nebyli Raduovi nejhorší nepřátelé. Protože těmi byli - těmi stále jsou - Ferenczyové!

Povím ti, co všechno o nich vím, ale budu se muset vrátit hodně daleko do minulosti.

Ve vampýrském světě byli Radu a klan Ferenczyů odjakživa znepřátelení. Rozdělovala je krevní msta, která měla počátky ještě dlouho předtím, než se stali vládci. Tenkrát byli Szganyi na Sluneční straně. Radu byl ještě mladík, když zlovolní bratři Ferenczyové, Lagula a Rachi, zavraždili jeho otce a znásilnili a pak zabili jeho sestru, jedinou bytost, na které mu na celé Sluneční straně záleželo. Když byla mrtvá... už mu nezůstalo nic. Jen pomsta.

Ne, vlastně to není tak úplně pravda. Záleželo mu ještě na feně vlka, která s ním putovala kopci Sluneční strany, když se potuloval daleko od lidi, bez přátel, bez rodiny. Přítelem mu bylo jen slunce, které ho zahřívalo, a hvězdy, které mu za noci ukazovaly cestu. Raduovi a jeho vlčici. Jenže se nakazila vampyrismem a začala v ní růst pijavice. Parazit její tělo brzy opustil a vlezl do Radua, který byl mnohem silnější a chytřejší. Proto byl pro pijavici vhodnějším hostitelem. A tak se z něj stal Vampýr.

Radu přešel hory a doputoval na Hvězdnou stranu, kde se mezitím usídlili také Ferenczyové. Stali se vampýrskými vládci a žili v rozlehlých hradech. Jejich krevní msta se znovu rozhořela a stala se rozbuškou velkých vampýrských bojů. Radu nakonec Ferenczye porazil a zabil oba bratry, jenže Lagula ještě stihl zplodit Nonariho Drsňáka. Jeho levá ruka připomínala kyj, protože měl od narození všechny prsty srostlé.

A krvavé boje pokračovaly. Plynuly roky a dekády a celá Hvězdná strana byla nasáklá krví. Konečným vítězem však nebyl vlčí vládce, Ferenczy, Drakul ani žádný z méně urozených vládců. Ne. Vítězem byl Šejtán Nenarozený, první z Vampýrů, který byl tak lstivý, že je jednoho po druhém postupně likvidoval, když byli oslabeni vzájemnými šarvátkami. Když bylo po všem, Šejtán je vyhnal za Bránu. Tak se Radu dostal do našeho světa a spolu s ním jeho nejnenáviděnější nepřátelé. Nejhorší byl Nonari Drsňák.

Ocitli se tu jako úplní cizinci v neznámém světě a každý z nich měl svých starostí dost. Proto šel každý svou cestou a na čas se vzdali vzájemné nenávisti. Radu se vydal do světa a Nonari... dělal, co uměl. Přísahal, že se Raduovi pomsti, stejně jako celému jeho rodu a všem potomkům, kteří kdy měli přijít na svět. Chtěl mého pána potrestat za smrt svého otce Laguly a strýce Rachiho. Když vampýrský vládce jednou přísahá pomstu, tato přísaha může přečkat samotnou věčnost! A všechny ty roky a staletí byl Radu

opatrný a bedlivě naslouchal, jestli se k jeho uším nedonese nějaká zpráva o Nonarim Ferenczym.

Občas něco zaslechl.

Dozvěděl se, že jistého Onaria Ferenguse, římského správce malé provincie u Černého moře, zavraždili někdy kolem roku 445 neznámí barbaři. V té době Radu bojoval s Vandaly, dokud se proti němu nepostavili a nevyhnali ho z Itálie. Zaslechl také, že Onarius má syna, který žije v horách severně od Moldávie, v Chorvatsku. Syn se jmenoval Belos Feropzis.

Celé roky se Radu snažil zjistit podrobnosti, jak mu to jen čas a neustálé cestování dovolovaly. Zjistil však jen málo. O sto let později, když žil jako vojvoda ve východních Karpatech, snažil se dokonce zjistit, kde má Belos Feropzis sídlo. Zasáhl osud a povinnosti mu nedovolily dále pátrat. O několik století později objevil jeho chorvatský zámek, ale ten už byl opuštěný a pomalu se rozpadal. Naštěstí si lidé z toho kraje schovávali písemné záznamy, a leccos si pamatovali.

Belos Feropzis býval mocným a strašlivým bojarem. Žil v téměř nepřístupném horském sídle, což už ostatně zjistil sám Radu. Měl syna, který se jmenoval Waldemar Ferrenzig, a dceru, která nikdy nevycházela z hradu. Říkalo se, že s ní Belos spí, což není v Vampýrů nic neobvyklého. Belos nakonec zahynul, když se snažil odrazit hordu bulharských nájezdníků. Hrad zůstal stát, ale on sám byl zabit. Bulhaři brzy zemřeli v lavině, kterou na ně shodil Waldemar. A od té doby Waldemar spával se svou sestrou.

Měli dva syny, ale jeden z nich mohl dostat Waldemarovo vejce, kdo ví? Vampýrské rodokmeny bývají velmi složité a jejich rodinně historie velmi spletité. I to, co jsem ti dosud vyprávěla, je jen nepotvrzená pověst. Ale minimálně jeden z nich byl Waldemarovým pokrevním synem, a nejspíš ho porodila jeho sestra. Později v hádce jeden bratr zabil druhého a zdědil Waldemarův hrad. Ale co se stalo s Waldemarem - znovu se musím přiznat, že nevím.

Ten z bratrů, který zdědil chorvatský hrad, se jmenoval Faethor a vrátil se k původnímu rodovému příjmení. Faethor Ferenczy.

B. J. se odmlčela, protože Harry sebou zřejmě bezděčně trhl. Bylo to, jako když sebou usínající člověk cukne a znovu se probudí. Jenže Harry nespal, byl v hluboké hypnóze a jeho reakce byla něco, s čím se B. J. ještě nikdy nesetkala.

„Je ti... zima?“ Cítila totiž, jak se třese, snad dokonce v jakési křeči. B. J. si klekla, prohrábla zčernalé oharky a tam, kde ještě zářily rudé uhlíky, přiložila pár polen. Harry se mezitím uklidnil a ona mohla pokračovat.

Faethor byl divný člověk. Celé roky, někdy dokonce i desetiletí, zůstával ve svém hradě, ala nakonec ho jeho divoká krev přemohla a on vyrazil do válkami pustošeného světa. Po dvě stovky let, které předcházely čtvrté křížové výpravě, používal mnoho pseudonymů. Říkal si například Stefan Ferrenzig, potom Petr, Karl a Grigor. Znovu a znovu ze sebe dělal svého vlastního syna, protože mu bylo jasné, že jako obyčejný člověk by nemohl žít tak dlouho. Určitě ne po celá staletí!

Stal se křižákem, později ujgurským válečníkem, pak se přidal k Temuchinovi, známému jako Čingischán, a nakonec bojoval jako jeden z generálů jeho vnuka Batua. Jako ,Černý Fereng´, údajný syn Ferenga, byl jedním z těch, kteří zachránili chána Hülegüa před atentátníky, a byl v roce 1258 při chánově dobytí Bagdádu. Vlčí vládce se dokonce domnívá, že to byl právě tenhle Faethor, který bojoval po boku Mongolů a Karla Drakula v bitvě u Ain Jalutu! Jaká škoda, že Radu zabil jen Karla a tohohle prokletého Ferenczyho propásl!

Sám vidíš, jaké jsou dějiny Vampýrů spletité!

Ale ještě jsem neskončila.

Radu se doslechl, že Faethor má dva syny, i když se s nimi nikdy nesetkal. První byl Tibor, Faethorův vaječný syn, krutý Valach a vojvoda pod mnoha ruskými i valašskými vladaři. Druhý byl Janos, pokrevní syn s cikánskou matkou. O Tiborovi můj pán naposledy slyšel v pozdních čtyřicátých letech čtrnáctého století, nedlouho před tím, než ho mor přinutil hledal útočiště ve smolném příkrovu. V té době byl Tibor vojvodou v Rumunsku.

Posledních dvě stě let, když nepočítám obě světové války, se po Evropě cestovalo mnohem snadněji. Pro svého pána jsem v zahraničí trochu pátrala a myslím, že jsem o Tiborovi ještě pár dalších poznatků zjistila.

Jak už jsem řekla, Tibor sloužil jako vojvoda mnoha valašským knížatům: Mirceovi, Vladovi Tepesovi, jehož nedobrá povést má podle mě mnoho co do činění s Tiborem, Raduovi Sličnému, který však nemá vůbec nic společného s mým pánem, a konečně Mirceovi Mnichovi. Zdá se, že Mircea se Tibora velmi obával, možná dokonce tolik, že ho nechal zabít. To však nevíme s jistotou. Tiborova stopa zde každopádně končí. Naposledy byl jako válečný šlechtic ve službách právě Mircey Mnicha.

A dále jsem se dozvěděla o Janosovi Ferenczym, který o sobě dal poprvé vědět ještě jako mladík, začátkem třináctého století. Byl to zloděj, pirát a korzár ve Středozemním moři. Během křížových výprav byl jedním z mladých princátek, která okrádala konvoje. Měl hrad v Zarundulujských horách, kde strávil mnoho let i jeho otec Faethor. Tam se pravidelně vracíval. Podle některých svědectví byl nekromantem, což by nebylo těžké vysvětlit. Byl Faethorovým pokrevním synem a nekromancii mohl využívat, aby ještě znásobil svou vampýrskou sílu. Ta je totiž většinou u pokrevních synů a dcer nižší než u těch vaječných. Asi mu to však příliš nepomohlo, protože ke konci patnáctého století zmizel. Přibližně ve stejné době jako Tibor.

Můj závěr je, že jak Faethor, tak Tibor s Janosem jsou už dávno mrtví. Ale můj pán... si tím není tak jistý. Připomíná mi, že Vampýři mají ve zvyku objevit se vždy v ten nejméně vhodný okamžik a v tu nejneočekávanější dobu. Je si jistý, že do dnešní doby přežívá více než jeden Ferenczy a minimálně jeden Drakul - ten s iniciály D. D., kdo jiný.

Jenže jejich historie je velmi spletitá a já se teď ve svém vyprávění vrátím až k Waldemarovi Ferrenzigovi. Waldemar byl silný a plodný muž a nespal jen se svou sestrou. V jednom muzeu v Moldavsku jsem si před šedesáti lety přečetla záznamy, které tam o něm měli. Když jsem se tam nedávno vrátila, muzeum bylo pryč. To, co nezničila první světová válka, padlo za druhé a z muzea zbyly jen vyhořelé trosky. Ale vzpomínám si, co jsem se poprvé dočetla.

Před nástupem Svjatoslava na trůn žil v Kyjevě jistý bojar, který byl mocný jako nějaký kníže. Později byl vyhnán na západ, ,na nejzazší cíp země´ a vystavil si ,pod horami na hranicích s Moldávii´ veliký dům. Tam se rozkládalo historické území Chorvatska! Jmenoval se ,Valdemar Fuhrenzig´ a já jsem přesvědčená, že to byl Waldemar. A proč ho vyhnali z Kyjeva? Nejspíš proto, že to byl Vampýr!

Bylo to období Vikingů. Varjagové teprve zakládali své první obchodní cesty, které vedly po řekách na východě Kyjevské Rusi a dále do Řecka. Waldemar sice byl vyhnán ze země, ale rád celé dny lovíval divočáky v hustých lesích, které se rozkládaly západně od řeky Bug. A jednoho dne narazil na tábořiště Varjagů.

Za normálních okolností by k ničemu nedošlo. Tihle Vikingové byli tvrdí chlapi, ale zároveň byli také obchodníky. A Ferenczy s sebou měl skupinu ozbrojenců, svých otroků. Jenže tenkrát to bylo jiné. Vikingové měli namířeno k severu, k Baltskému moři, a zpátky domů. Vedli s sebou jednu krasavici, kterou unesli v nějakém přístavu u Černého moře. Zatím ji nikdo nijak neublížil. Chtěli ji prodat zpátky do její vlasti, kde by se se svýma temnýma očima a havraními vlasy stala ženou nějakého prince či krále.

Začala úpěnlivě prosit Waldemara o pomoc. Bylo zřejmé, že je bojar, protože ho doprovázela družina, měl psy i sokoly. Jenže jeho muži byli otroky, jeho psi vlky a sokoli byli stejně krvelační, jako on sám!

V moldavském muzeu neznali konec příběhu, ale podařilo se mi zjistit jméno tě ženy. Byla to sicilská princezna, nebo jí přinejmenším v krvi kolovala královská krev. Jenže byla nelegitimní a neměla tedy žádný nárok na kraj, podle kterého si nechala říkat: Constanza de´Petralia. Petralia je vesnice či malé město v sicilském pohoří Le Madonie.

Tyto informace mi stály za cestu na Sicílii. Mluvila jsem s několika historiky, ale zákon mlčení se tam opravdu dodržuje! I tak se mi nakonec podařilo zhlédnout jisté písemnosti. Constanza de´ Petralia se vrátila na Sicílii v roce 866. Sotva se vrátila domů, narodili se jí dva chlapci, dvojčata. Jeden z nich byl odporně zmrzačený a zabili ho hned po narození. Dítě, které přežilo, pojmenovali Angelo - jaká ironie! Důležitější je, že když trochu povyrostl, změnil si příjmení na Ferenczini! Jeho matka získala velké bohatství, topila se v penězích. Svého syna neskutečně rozmazlovala. Hodně cestoval, na Korsiku, do Itálie, Rumunska a Moldávie. Tam ale stopa končí a pokud vím, dnes už žádní Ferencziniové nežijí. A Ferenczyové? To je v Karpatech a sousedních krajích běžné příjmení. Jenže... Praví Ferenczyové stále ještě někde žijí...

B. J. dovyprávěla. Seznámila Harryho se vším, co sama věděla. Jenže nekroskop toho věděl mnohem více než ona. Mohl by jí dokonce prozradit, jak to dopadlo s Tiborem a Faethorem Ferencovými! Jenže kdyby z něj tyto informace chtěla dostat, dostala by se do konfliktu s jeho původními post-hypnotickými příkazy a on by jí to nikdy neřekl. Ale nezeptala se ho, protože Harryho informovanost byla něco, co by ji nikdy ani omylem nenapadlo. Jak by také mohlo?

B. J. byla unavená. Stálo ji hodně sil a vůle udržet si vlčí podobu a působit na Harryho svýma šarlatovýma vampýrskýma očima. Ještě se však potřebovala ujistit, že všechny nové vědomosti správně pochopí a uloží si je do paměti. Byl to zvláštní muž a B. J. si nemohla dovolit další přehmat, jako se jí nedávno povedl při jejich telefonátu.

Trochu se uvolnila a vrátila se zpátky do lidské podoby.

„Harry, teď k tvému telefonu. Proč jsi změnil číslo? Co to mělo znamenat?“

Bez mrknutí zíral do jejích zvířecích očí, které v zastíněném obličeji žlutě žhnuly. „Měl jsem z telefonu strach,“ zaskřehotal vyschlým krkem.

Poručila mu: „Polkni, navlhči si krk a uvědom si, že se cítíš dobře. Mluv normálně, ale dál spi. Poslouchej mě a plň rozkazy.“

„Jistě,“ řekl po chvíli, když přestal polykat.

„Proč ses bál telefonu?“

Pokrčil rameny. Ať byl zhypnotizovaný, nebo ne, na tuto otázku neuměl odpovědět. Mohl se jenom dohadovat. „Noční můra? Nebo nechci slyšet nic zlého o Brendě a dítěti...“

B. J. to dokázala pochopit. Jenže to tak nemohla nechat. Musela s nim být neustále v kontaktu.

„Kup si záznamník,“ poradila mu. „Jestli uslyšíš něco, co se ti nebude líbit, můžeš ho vždycky vypnout. Nebo si můžeš nahrávat hovory a kdykoli záznam vymazat“

„Dobře,“ přikývl Harry.

„Samozřejmě však záznamník nevypneš, když budu na drátě já. Naše pravidlo stále platí. Uslyšíš -“

,,- je to můj statečný rytíř?“ přerušil ji svým normálním hlasem Harry.

„A uvidíš -“

„- měsíc a tvoje oči -“

„- a siluetu vlčí hlavy, správně.“

„Raduovu hlavu,“ přikývl Harry.

„Přesně tak,“ B. J. byla potěšená. „Ale teď si musíme promluvit o tvém pátrání - po Brendě a synovi.“ Nebylo to však to, o čem chtěla mluvit. A popravdě řečeno ani nechtěla, aby je někdy našel. Chtěla jen Harryho nasměrovat, kam se má při svém pátrání dát. Bude se mu zdát, že je jeho počínání logické, jenže v jeho podvědomí... kdo ví?  

„Kromě toho nejsi v takové formě, jak bys měl být. Musíme začít trochu trénovat.“

„Chtěl jsem začít,“ odpověděl Harry.

„A mám takový pocit, že jsi měl poslední dobou nějaké problémy s pitím?“

Harrymu se na čele okamžitě objevila hluboká vráska. „Pití? Vlastně mě alkohol sám o sobě ani příliš nechutná, jenom to tvoje zatracené víno! Zdá se… že na mě má nějaký divný vliv.“

„Vliv?“ B. J. zavrtěla hlavou. „Už ne, Harry. Od této chvíle se bez něj bez problémů obejdeš. Už ho nepotřebuješ. A každá myšlenka na víno tě znechucuje tak, že se ti hned začne dělat špatně. Rozumíš?“

„Ano, ano!“ vydechl Harry úlevou, ale vzápětí zbledl.

„To je v pořádku. Nepřemýšlej o tom a bude to dobré.“ Musela se usmát, když znovu vzdychl a přitulil se k ní, k jejímu teplu a zdání bezpečí. „Až si o všem promluvíme, o tvém pátrání a ostatních záležitostech, budeš se moci pořádně vyspat.“

„Potom, dobrá,“ řekl Harry a B. J. vnímala, jak v něm znovu narůstá touha a na svém stehně cítila, jak tvrdne.

Chtěla se rozesmát, překvapením, radostí nebo kvůli něčemu jinému, ale věděla, že nemůže, protože by se nemohla dostatečně soustředit. A v jeho případě se musela maximálně soustředit. Musela vyvinout veškerou koncentraci, které byla schopna. U něj ano.

Protože tenhle muž byl skutečně záhadný!

Část pátá

Klášter a dům: orlí hnízda!

I

Bonnie Jean: narozeninová oslava

Harry: dostává se do formy a financuje své pátrání

Ráno se B. J. probudila první. Bylo pár minut po šesté a od východu se teprve rozlévalo světlo. V zahradě už nějakou chvíli zpívali ptáci. Dělali dost hluku na to, aby nekroskopa pomalu probudili.

Probouzel se s vědomím, že dnešek zase bude peklo, a byl příjemně překvapen, že se cítí dobře. Nikde žádná bolest hlavy, žádný zmatek tam, kde dřív míval mozek, ani v krku ho neškrabalo a neměl chuť se napít... nic z toho! Jen by si možná dal hrnek či dva černého kafe. Při této myšlence si uvědomil, že jeho lednice i spíž zejí prázdnotou.

B. J. byla nahoře, slyšel, že se sprchuje. Rychle se oblékl a Möbiovým kontinuem se přenesl do města, do místní trafiky, která zároveň sloužila jako pošta a obchod s potravinami. Jen o tři minuty později už ukládal nakoupené jídlo do ledničky. Když B. J. sešla do kuchyně, vypadalo to, jako by jídlo naopak vyndával a připravoval snídani.

„Udělám to, ty se zatím můžeš osprchovat, umýt si zuby - co budeš chtít.“

„Ano, mami!“ naklonil hlavu na stranu, zvedl jedno obočí a zeptal se: „Ještě nějaké rozkazy?“

„Dělej si, co chceš,“ zasmála se. „Ale v posteli jsi skóroval deseti body z deseti, tak proč snižovat průměr, když jsi vzhůru?“ Potom se zadívala na koupené potraviny. „Legrační. Když jsem včera chystala večeři, myslela jsem, že tu nemáš do čeho kousnout.“

„Nedívala ses do mrazáku,“ zamumlal a rozhodil rukama. „V kredenci nic nebylo...“

Pokrčila rameny. „Něco udělám.“ Harry se vydal po schodech nahoru a B. J. za ním ještě zavolala: „A kup si nový kartáček. Ten, co máš, už je na odpis.“

Čí je to vlastně dům? pomyslel si. Ale uvědomoval si, že by měl být vlastně rád. Proč tedy není? Protože si připadal, jako by ho někdo napadl? Jeho i dům? Míval tu naprosté soukromí. Mohl si zde dělat, co chtěl, a dům také mohl být takový, jak se mu zlíbilo. Teď musel být někým jiným. A už je to tu zase: Vždyť on opravdu je někým jiným! Také se možná cítil trochu provinile. Proč, to vlastně ani sám nevěděl Vždyť to koneckonců nebyla jeho vina. Byla to Brenda, kdo ho opustil...

* * *

Snídaně byla opravdu dobrá. A Bůh ví, po jak dlouhé době se nekroskopovy pocity viny rozpustily a on se cítil skvěle. Jenže pak šedivá obloha ještě trochu zesvětlala a B. J. se začala chystat k odchodu. A najednou už se tak dobře necítil. Když tu nebude, nic nebude stát v cestě v kruzích se vracejícím myšlenkám a nicnedělání.

A nebo možná ne. Najednou mu došlo, že vlastně má co na práci. Měl to zapsané někde hluboko v mysli. Bonnie Jeanina přítomnost ho rozptylovala, ale věděl, že když se bude soustředit, vzpomene si.

„Zavolám jedné z mých dívek,“ přerušila jeho myšlenky B. J. „Sandře. Snad ji ještě zastihnu, než odjede do práce. Nebydlí daleko.“

„Jistě, jak chceš,“ odpověděl Harry. B. J. bylo z jeho odpovědi jasné, že mu dům skutečně patří, že to není jen skrýš propůjčená bývalými zaměstnavateli. Pokud by tomu tak bylo, určitě by nechtěl, aby jeho adresu znalo zbytečně mnoho lidí. Ale ne, zapadal sem. Jako by byl do domu vrytý jeho podpis.

„Nebo si zavolám taxík.“

„Jak chceš,“ pokrčil rameny. „Zavolám ti ho, jestli chceš. Jen nezapomeň, kde bydlím.“

„Takže to nebylo jen na jednu noc?“ Zatímco čekala na odpověď, rychle vytočila nějaké číslo, s kýmsi rychle prohodila pár slov a zavěsila. Potom

Harry stál velmi blízko. „Asi by to tak bylo lepši,“ odpověděl, „kdyby to zůstalo u jedné noci. Nebo ještě lépe, asi se to vůbec nemělo stát. Ale stalo se a upřímně... mám teď v hlavě pěkný zmatek. Ano, mám ve všem zmatek.“

Přikývla. „No, možná jsem na tom podobně. Ale ráda bych té upozornila na jednu věc. Nechci se stát součástí takového toho nekonečného milostného trojúhelníku, nechci být vždycky ,tou druhou´. Něco takového není můj styl.“

Harry zakroutil hlavou. „Nebyla jsi pro mě jen nějaká bokovka. To rozhodně ne. Jenom prostě nevím, co cítím. Ještě před chvílí jsem to věděl, ale najednou si nejsem jistý. A pátrání po Brendě a synovi... je něco, v čem musím pokračovat. I když vím, že je stejně nenajdu, A i kdybych je našel... už to nebude ono. Brenda už o mně nic neví.“

„To já skoro také ne.“

„Čas je na naší straně,“ odpověděl Harry.

Zatvářila se překvapeně. „Čas? Takže jsi přešel ze známosti na jednu noc k dlouhodobějšímu vztahu? To bylo nějaké rychlé!“

„Už jsem přece říkal, že jsem z toho celý zmatený.“

Bonnie Jean ho bylo málem líto. Věděla, proč se cítí tak zmatený. Nebo alespoň část jeho důvodu znala. Naklonila se k němu a dala mu rychlý, jemný polibek. „Počkáme a uvidíme, jak se vše vyvine, ano?“

Přikývl, ale nic neřekl.

Po chvíli čekání se objevila Sandra.

B. J. ještě nebyla pryč ani deset minut, když Harry udělal skok Möbiovým kontinuem a koupil si záznamník. A kolo, které mu měli dodat až domů. Záznamník si pořídil, aby mohl sledovat příchozí hovory. A kolo proto, aby se dostal do formy. Konečně se rozhodl, že tato osoba je teď on, on a nikdo jiný. Přijal se takový, jaký je. A nemůže na tom být zase tak špatně, když dokázal v B. J. probudit takovou vášeň!

Když mu přivezli kolo, uvědomil si, že na něm mohl jet Möbiovým kontinuem až domů. Proč ne? Mohl zajet do nějaké vedlejší uličky, projet dveřmi a přijet rovnou domů. Znal styčné body příjezdové cesty i silnice přes řeku. Bylo by to tak nejjednodušší a nemusel by ani platit za dodání.

Další v seznamu míst, která chtěl v rámci pátrání navštívit, bylo Severní Irsko. Zůstane tak týden doma, aby si trochu odpočinul a zvykl si na nový životní styl, napíše si nový seznam a pak se dá znovu do pátrání. A už nebude sám... B. J. bude sním. Byl si jistý, že se za ním vrátí. Nebo ji navštíví sám. Netušil, jak to celé dopadne, a vlastně o tom ani nechtěl přemýšlet.

Počasí se vyjasnilo, slunce zářilo skrz nadýchané obláčky. Co nevidět bude jaro! pomyslel si Harry. Ta správná doba na jarní úklid.

Copak se B. J. o něčem takovém zmiňovala? O jarním úklidu? Řekl si, že asi ano. Nejspíš řekla, že by domu prospělo trochu mýdla a vody, stejně jako rýžák a prachovka. Jenže si nedokázal vzpomenout, kdy to řekla. Nebo si to jen domýšlel, popoháněn studem, když sem poprvé vešla a uviděla, v jakém stavu se jeho obydlí nachází? Jestli to opravdu řekla, neměla tak docela pravdu. Dům totiž nepotřeboval jen trochu mýdla a uklízení, dům potřeboval pořádný úklid! Vždyť jeho pracovna ani nepřipomínala pokoj! Byl to jeden velký nepořádek.

Proč nezačít hned teď? Trocha tvrdé práce bude prvním krokem, jak se sebou něco začít dělat, ne? Nejdříve však musel udělat něco velmi důležitého. Musí uklidnit jednu mysl...

Harry sešel dolů k řece a alespoň protentokrát se opravdu teple oblékl. Ještě důležitější však bylo, že cítil teplo i uvnitř. A jeho matka to cítila, hned jak ho ,uslyšela´ v mysli.

„Byl jsem hrozně zlobivý, mami,“ řekl a ona viděla na jeho tváři úsměv.

Ten však vzápětí trochu pohasl, když se zeptala: Co všechno jsi provedl, synku? 

„Ehm, mluvím o tom doktorovi. Nakonec jsem k žádnému nešel, i když jsem to slíbil. Ale poslyš, ať už byl problém v čemkoli, už je to za mnou.“

Už nepiješ?

„Už se na alkohol nemůžu ani podívat,“ prohlásil rozhodně. „Jen si na víno vzpomenu a udělá se mi špatně od žaludku.“

Tak to bylo poslední dědictví po panu Kyleovi... které se ti konečně podařilo setřást. Zbavil ses toho posledního, co z něj zůstalo, a uvolnil jsi tak místo sám sobě. Cítím, že ses smířil sám se sebou, synu. Doufám, že se nepletu…

„Vůbec se cítím mnohem lépe,“ odpověděl, ale dokonce ani teď si nebyl svými slovy stoprocentně jistý. Možná vycítila i to. I když byl Harry expertem na řeč mrtvých, ani on nedokázal oklamat svou mámu.

A Kyleův zvláštní dar? To předpovídání budoucnosti?

„Už dlouho se mi to nestalo,“ odpověděl Harry. „Možná že teď tratím. Třeba by mě ty sny varovaly před budoucností, i když jsem jim zatím nerozuměl. Hlavní však je, že se cítím... v pohodě. A rozhodl jsem se, že se musím znovu dostat do formy. Koupil jsem si kolo, abych měl nějaký pohyb, a až si dopovídáme, převrátím dům vzhůru nohama.“ Působil velmi nadšeným dojmem, i když poněkud zmateně.

Cože chceš udělat? Převrátit dům vzhůru nohama? Kolem? Její hlas zněl více než znepokojeně.

„Ne, chci tam pořádně uklidit, umýt podlahy, utřít prach, všechno vydrhnout a přeskládat. Už to bylo potřeba. Takový jarní úklid, mami!“

Ano, řekla po chvíli. A zamyšleně pokračovala: Zdá se mi, jako bych to cítila! Přichází jaro a mladý muž myslí na - 

„Na jarní úklid!“ skočil jí do řeči Harry.

Kromě jiného, dodala velmi tiše jeho matka.

Harryho nenapadlo nic jiného než se zvednout k odchodu. „Přijdu ti zase říct, jak se mi daří,“ slíbil a otočil se od řeky.

Začal jsi náš rozhovor přiznáním, že jsi zlobil, Harry. Nechtěla ho ještě pustit. A já se tě zeptala, co všechno jsi provedl? 

Harry si dával dobrý pozor na své myšlenky. „Myslel jsem tím dvě věci, mami. To, že jsem nešel k doktorovi a že jsem ti tak zanedbával.“

Mě?

„Samozřejmě!“

Ne hledání Brendy? zeptala se ostře.

„Mami?“ A teď byl dvakrát tak opatrný.

Ani jednou ses o ni nezmínil, Harry...

„Mami...“ Chvíli nemohl najít vhodná slova. „Mám pocit, jako bychom... si byli najednou hrozně daleko.“

Vzdaluje se ti v mysli?

Přikývl „Není to jen tím, že se Brenda ztratila. Odešla koneckonců sama. Ona nebo naše dítě chtěli odejít a chtěli být někde daleko ode mě. To však není všechno. Jsme jako dva cizí lidé...“

Cítil, že mu rozumí, nebo se mu alespoň snaží porozumět. Po chvílí odpověděla: Nepřeji si, aby se mezi námi dvěma stalo něco podobného. Harry, není nic, co bys mi nemohl říct. Jsme si přece tak blízcí. Porodila jsem tě, byla jsem u tvého zrození - a ty jsi tu pro mě, když jsem po smrti. Nejsem žádná příšera, před kterou bys musel něco tajit, že ne? 

Ucítila, že si před ní chrání myšlenky, a zarmoutilo ji to. Jenže Harry měl pocit, že nemůže nic jiného dělat. Jsou věci, o kterých člověk nikomu neříká.

A zvlášť ne své mámě...

Jakmile se pustil do úklidu domu, nic ho nedokázalo zastavit. Chtěl, aby to tam měl jako ze škatulky, než se znovu ukáže B. J. Uplynuly dva dny, tři... ještě pár a bude úplněk. Harry netušil, co to s ní má společného, ale věděl, že s ní musí mluvit. Že se s ní musí vidět.

Nakonec už to nedokázal překonat. Ať to je správné, nebo ne, chtěl s ní znovu spát. Snad dokonce chtěl, aby se stala součástí jeho života. Zatraceně, a copak není? Zavolal do baru a telefon zvedla jedna z jejích zaměstnankyň. Řekla mu, že B. J. není doma.

Požádal ji, aby B. J. vyřídila, že volal.

Samozřejmě. Může mu B. J. zavolat později?

Ano, a může volat klidně hodně pozdě.

Večer podřimoval na pohovce v místnosti, kterou nedávno přeměnil ve skutečnou pracovnu. Skrz dveře na verandu viděl měsíc, který ozařoval celý pokoj. Proč jen mu měsíční světlo připomíná Bonnie Jeaniny oči? Škoda, že má dnes něco na práci. Bylo mu jasné, že má také svůj vlastní život... Snad ještě dnes zavolá.

Bože, kéž by...

B. J. měla plno práce, nebo lépe řečeno se teprve k práci chystala. Uplynulo šest měsíců a B. J. se musela postarat o své vlastní potřeby, stejně jako o potřeby svých dívek. Musela být opatrná. Bylo to jako rybaření, lov či spíš pytlačení. Člověk nesměl dělat hluk, jinak mohl kořist snadno vyplašit a přilákat k sobě nechtěnou pozornost. A když pytlák použije špatnou návnadu, ryba se nezasekne a zvíře si pastí ani nevšimne.

Dnešní noci byla návnadou Zahanine. Byla celá tmavá a nádherná, jedna z měsíčních dětí. Hladová, jak můžou být jen ony. Ano, jedla a pila jako ostatní lidé, ale to jí nestačilo.

Dnes večer měla volno... nebo to alespoň řekla Jimmymu Leeovi, když vešel do salonku restaurace Fiddler´s Elbow. Ve stejné ulici, jako stálo B. J.´s. V místnosti byli téměř sami. Zahanine seděla svým perfektně tvarovaným pozadím na barové stoličce, nohu přes nohu, a pohupovala se do rytmu hudby z jukeboxu. Přitahovala pohledy, jako by celá zářila.

Velký Jimmy si koupil pití, potom chvílí váhal a nakonec pro ní objednal druhé. Potom ji přejel od hlavy k patě dlouhým, otevřeně lascivním pohledem a řekl: „Divím se, že se se mnou bavíš. Vždyť mě tvá šéfka, ta zatracená Bonnie Jean, z toho svýho pajzlu vykopla!“

„Velký Jimmy,“ řekla hlasem, který byl sametový jako její kůže a stejně svůdný, jako byly její temné oči. „Nechoval ses dobře a ty to víš. Vyhrožoval jsi zákazníkovi, vyděsil jsi pár stálých hostů a zničil jsi stůl. Jak by podnik vypadal, kdyby tam B. J. trpěla podobné chování? Až do té chvíle jsi byl váženým a vždy vítaným zákazníkem... sama to řekla.“

„B. J.? Vážně?“ Zdálo se, že tomu tak úplně nevěří.

Zahanine přikývla. „Těšila se, že zas někdy přijdeš, dokonce nechala udělat novou členskou kartu. S tvým jménem. Jenže B. J. není žena, která by se doprošovala. Je to na tobě. Ale už žádné rvačky, nebo to bude už opravdu naposledy.“

„Nový průkaz?“

„Viděla jsem ho na vlastní oči,“ odpověděla a odmlčela se, protože se k nim blížil barman a sbíral prázdné sklenky. Když odešel do vedlejší místnosti, dodala: „Měl by ses stavit.“

„Myslíš?“

„Vím to. A zrovna dnes by byl ten pravý čas.“

„Dnes? Copak už nebude za chvílí zavírat?“

Zahanine se podívala na hodinky. „Za půl hodiny. Pak bys mohl přijít. Nejdřív si s ní promluvím.“

Velký Jimmy se zamračil. „Mám se stavit? Přijít společně s tebou?“

„Budeme oslavovat,“ vysvětlila mu. „Po zavíračce. Jen personál, B. J., servírky a možná i ty, jestli se budeš dobře chovat. Jedna z kolegyň má narozeniny. Proč bych tu byla, když mám volno? Budeme pít na účet podniku, Jimmy! Taková akce se nekoná každý den! Za chvíli už budu muset jít... Co ty? Mám B. J. říct, že se stavíš?“ Vstala a přejela mu ukazováčkem po bradě. „Popravdě řečeno, také jsi mi chyběl.“

Jimmy byl skutečně vyvedený z míry. „Ale... nikdy mě nenapadlo, že bys měla zájem!“

„Možná jsi dělal do špatných holek,“ opáčila a zamířila ke dveřím. „Díky za pití...“

„Promluvíš si s ní?“ zavolal za ní Velký Jimmy.

Zahanine se ohlédla a pak se několik kroků vrátila. „Ale pamatuj si,'„ zašeptala, „je to soukromá oslava. Už jsi pár problémů způsobil, tak to teď nezačni roznášet po celém Edinburghu. Nebo B. J. ztratí trpělivost definitivně.“

Velký Jimmy přikývl. „Ani slovo!“ slíbil.

„Tak počkej ještě půl hodinky a pak se stav. Zazvoň jako vždycky a my tě hned pustíme.“

„Víš jistě, že to bude v pořádku?“

„Naprosto. Ale skončíme určitě pozdě... Myslíš, že pak budeš mít čas a jako opravdový gentleman mě doprovodíš domů?“

Usmál se. „Nejsem si jistý, jestli jsem zrovna gentleman, ale domů tě doprovodím, to se neboj!“ Hlas měl ještě hrubší než obvykle, plný očekávání.

Vědoucně se usmála a odešla. Díval se, jak prochází dveřmi, a viděl její stín přes kouřové sklo výkladu. A celou další půlhodinu viděl v duchu jen to, jak na odchodu zakroutila zadkem.

Zazvonil na zvonek a chvíli přešlapoval pod tmavým, klenutým vchodem B. J.´s. Konečně se otevřely dveře a stála v nich Zahanine ještě s jednou dívkou. Vzaly si od něj kabát a uvedly by ho hned dovnitř, jenže jim cestu zastoupila B. J. a varovala ho:

„Zkusím to s tebou, ale nezklam mou důvěru.“

„Žádný strach, má milá Bonnie!“ slíbil jí horlivě.

„Víš, že už máme zavřeno a vlastně bys tu ani neměl být? Když tě pustím dál, vstupuješ na své vlastní riziko a o své vlastní vůli.“

„Co? Ani všichni policajti z Edinburghu by mě teď odsud nedostali!“ prohlásil.

B. J. ho s úsměvem vzala pod paží a vedla ho chodbou. Všechny čtyři dívky byly v baru. Nebo pět, pokud by Velký Jimmy počítal i Zahanine. Kromě ní měly všechny oblečené černé punčochy, vysoké podpatky, krátké, krajkami zdobené šaty nebo halenky, které byly vpředu možná až příliš rozepnuté a které ukazovaly téměř celá záda. Vypadaly jako dívky z Playboye, jen jim chyběly plyšové králičí uši a ocásky. A na první pohled bylo zřejmé, že se dnes chtějí bavit.

Když se s B. J. objevil ve dveřích, napravo, nalevo i přímo nad ně někdo vyhodil konfety. Celého ho zasypaly, potom ho někdo poplácal po zádech: „To je skvělé, že jsi zpátky, Velký Jimmy!“

„Sakra, že už jsem ale dnes utahaný!“ oznámil. „Jediné, co mi tady teď chybí, je pořádný steak!“

„Později, Jimmy,“ řekla mu B. J. „Jíst budeme později. Zatím se budeme věnovat pití. Víno je přece tvé oblíbené pití, ne?“

„Víno nebo whisky, to je fuk!“ zasmál se a B. J. ho vedla k barové stoličce. Po boku se mu objevila Zahanine a při chůzi se mu stehnem otírala o nohu. „Zatraceně!“ vykřikl. „Skoro to vypadá, jako by to byly moje narozeniny!“

B. J. mu nalila červené víno. „Z mé soukromé sbírky, Jimmy.“ Hodil ho do sebe, aniž by ho vůbec dopředu ochutnal. Párty začala. Dívky se předháněly, která se o něj otře, takže měl chvíli před očima jen jejich prsa, blýskající se zuby a svůdné pohledy. A Velký Jimmy nikdy neuměl odolávat pokušení. Bylo to všechno tak skvělé! Byl tu jediným mužem, a přestože už o podobných party slyšel, nikdy si nepředstavoval, že se jedné z nich zúčastní v hlavní roli. Obklopoval ho houf nádherných dívek, které se mohly přetrhnout, aby ho poškádlily, vyprovokovaly, potěšily.

Místnost byla jen velmi tlumeně osvětlená, z jukeboxu se linula nějaká stará bluesová hudba a s každým douškem Bonnie Jeanina vína se mu dívky zdály úžasnější a úžasnější.

Sama B. J. na chvíli zmizela. Jimmy to sotva zaznamenal, protože měl co dělat, aby rozepnul poslední knoflíček blůzky jedné z dívek. Nakonec se mu to podařilo a on se mohl kochat pohledem na odhalená, plná prsa. Chtěl si sáhnout, ale v té chvíli se vrátila B. J. oblečená do průhledné noční košilky!

Velkému Jimmovi už bylo jasné, co za oslavu to je. Bar se kolem něj točil, jakmile se trochu rychleji pohnul, a stolička pod zadkem se pořád kymácela, takže musel každou chvilku udržovat rovnováhu. Srdce mu zběsile tlouklo a on celý omámený přemýšlel, která z dívek ho bude chtít první.

Zatím se zdálo, že ho chtějí všechny!

„Takže,“ řekla B. J. a stoupla si kousek od něho k baru. „Myslíš, že stálo za to dnes přijít, Jimmy?“

„Za nic na světě bych o něco takového nechtěl přijít!“ chtěl odpovědět, ale všechna ta slova nedokázal vyslovit. Pokusil se udržet pohled na B. J., zaostřit na její prsa, na tmavé véčko klínu, které bylo vidět přes průsvitnou látku. Jenže pohled mu neustále klouzal doprava a potom zase doleva.

Zahanine stála za barem a nalila mu tu největší sklenici whisky, jakou kdy viděl. „Tohle tě postaví na nohy, Jimmy. Jsi na to víc zvyklý.“

„Správně!“ řekl a kupodivu se mu podařilo zvednout sklenici a vylít si její obsah do krku. Zahanine ji znovu naplnila. Mezitím dvě dívky přivezly dlouhý servírovací stolek a postavily jej těsně za Jimmyho. Otočil se, až se mu hlava zakymácela, a všiml si, že kolem B. J. staví židle, po třech na každé straně. Stolek byl prázdný, pokrytý ubrusem. Asi brzy z kuchyně přinesou jídlo a dort.

„A kdo to vlastně má ty narozeniny?“ zahuhlal Jimmy a obrátil do sebe další whisky.

Jenže když chtěl sklenici postavit, netrefil bar a s třískotem ji rozbil. To ho na chvíli probralo, takže se kolem sebe rozhlédl, se stupidním výrazem se díval z jedné ženské tváře na druhou. Čekal na odpověď. Konečně mu B. J. řekla: „Narozeniny? Přece ty máš narozeniny, Jimmy!“

„Ano?“ Velký Jimmy se zhoupl na barové stoličce, ale trochu moc se zaklonil. Na poslední chvíli se vrátil. „To je dobré, sakra! Já mám dnes narozeniny!“

„Vlastně to nejsou přímo narozeniny,“ vysvětlila mu B. J., a její hlas zněl náhle úplně jinak. Položila mu ruku na rameno a mírně zatlačila. Ztratil  rovnováhu a padal dozadu, aniž by si to uvědomil. Zachytilo ho několik párů rukou a položily ho na stolek - vlastně spíš na odkapávací desku. Jedna  z dívek totiž odhrnula ubrus.

„V životě každého muže jsou nejdůležitější dva dny, Jimmy,“ řekla shlížela  na jeho tvář. „Jeden na začátku, a druhý na jeho konci. Ten první jsi už prožil a dnes přišel ten druhy „

„Cože?“ vykřikl „Cóóó?“ Dívky mu přivázaly zápěstí a kotníky ke stolu „Ehm?“ Noži ostrými jako skalpely, na něm rozřezaly oblečení. A Velký Jimmy se pořád stupidně usmíval, protože přece nemohlo jít o nic jiného než nějakou podivnou sexuální hru Někdo ještě víc ztlumil světla a Bonnie Jeaniny oči stejně jako oči jejich dívek, vypadaly v příšeří jako žluté trojúhelníky.

Potom se v šeru blýsklo něco zlatého, nějaké lesklé nástroje, které B. J. podávala dívkám kolem stolu Byly to tenké trubky s rozšířeným náustkem, podobné tomu který používala v Raduově skrýši. Jenže ten byl určený na dávání. Tyto menší modely sloužily jen na přijímaní.

Velký Jimmy si ostatních všímal jen zběžně, nedokázal odtrhnout pohled od B. J. Stála nad ním a její košile byla tak průhledná, že mohla být rovnou nahá, a její žluté…ne její šarlatové oči propalovaly Jimmymu duši. Nic necítil. Byl tak opilý otráveným vínem, že snad ještě žádný muž v takovém stavu    nezůstal při vědomí. Byl silný, ale ani to nestačilo. Stále viděl, slyšel a mohl omezeně myslet, nedokázal se však pohnout nebo promluvit. Nechápal, že to, co mu proudí tělem, co ho pálí v žilách a plní mu hlavu, není sexuální potence, ale otrávené víno.

Strop se nad ním točil, nejdřív tam a pak zase zpátky. Tváře dívek, které se na něho dívaly, vypadaly náhle jako liščí, vlčí, plné chtíče. A Bonnie Jean -

- už nebyla Bonnie Jean!

Jimmy by nedokázal říct, co se s ní stalo. Košile ji sklouzla ze štíhlého, srstí porostlého těla a měkká černá morda se nakrčila v úšklebku.

Pomyslel si: Jaká čubka! A v životě asi nebyl blíž pravdě. A už nikdy nebude. Nikdy.

Stěží zaregistroval, když se mu do těla zařízly násosky. Cítil, jak ho opouští teplo a jak se do něj dává zima. Pomalu se pres něho přelévala černá vlna, temnější než ten nejhlubší oceán, pohupovala s ním sem a tam a pomalu ho v sobě rozpouštěla...

V půl třetí ráno Bonnie Jean vytáhla Harryho z postele. Čekala přede dveřmi, Sandra ji dovezla. V baru pořádala narozeninovou oslava jedné z dívek. Mrzelo ji, že se nemohla vymluvit, ale opravdu to nešlo. Ale konečně je tu... Nebo je už moc pozdě...?

Pozdě? Harry se jí zeptal, jestli nežertuje. Udělal jí v kuchyni kávu, zatímco si ho bezostyšně prohlížela. Sotva se udržel, aby se jí neustále nedotýkal. Snažil se udržet zdvořilou konverzaci, dokud se nezeptala: „Nepopovídáme si v posteli?“

Málem si ji vzal na kuchyňském stole a ona se na něho pro změnu vrhla na schodech. Konečně došli do ložnice... kde začali oba zuřivě bojovat s jejími šaty.

A potom -

Harry si zapálil jednu ze svých výjimečných cigaret a B. J. řekla: „Nemyslí si, prosím, že jsem vulgární, ale to bylo něco! To nebyl jen tak normální sex...“ a usnula, po všech stránkách uspokojená. Dřív, než si mohl pomyslet, že je vulgární nebo cokoli jiného.

Než sám ulehl, dotýkal se jemně celého jejího těla, tak, aby to necítila. Možná se chtěl ujistit, že je skutečně s ním. Připadalo mu také, že na ni sahá, jako by se chtěl ujistit... že je... žena? Co to má všechno znamenat? To nedokázal říct.

Ležela vedle něj na posteli a žensky voněla, teplým tělesným pachem, sexem - a ještě něčím jiným. Něco v jejím dechu? Měď? Sůl? Nebo tak voněla po sexu. Po sexu, ha! Vždyť byla jako zvíře, celá se chvěla, kroutila a pevné přirážela. V některých momentech si pomyslel, že mu snad začne sát krev, že ho podrápe nehty. Ale neudělala to. Cítil, jak se snaží ovládnout. Věděl, že v sobě tlumí násilnické choutky, jenže si myslel, že to je jen sexuální. A toto vědomí v něm také vyprovokovalo podobnou zuřivost.

I když byl vyčerpaný, nedařilo se mu usnout. Něco ho rušilo. Po chvílí pochopil, co to je. Oknem do ložnice proudilo silné světlo měsíce v úplňku.

Vstal a zatáhl vybledlé závěsy.

Nekroskopův život se stal rozmazanou čárou. Prostor, čas, místa, tváře... Harry netušil, odkud jdou a kam mají namířeno. Dokonce občas zapomínal, kde zrovna je. Nebýt seznamu, který si napsal, určitě by se ztratil. Jaro přešlo v léto. Roční období se mu měnila před očima a Harry si uvědomoval, že i jeho mysl se mění... zdravý rozum pomalu ustupoval rozvinutému šílenství. Jen když byl s B. J., věděl, že je ještě při smyslech. Vlastně to byly jediné chvilky, kdy o svém duševním zdraví nepochyboval.

Ještě nedávno pro něj bylo těžké pojmout své nové tělo. Když se zranil, připadalo mu, že to nevadí, protože mu tělo stejně nepatří. I když ho to bolelo. Ale tyhle časy byly dávno pryč. Byla to také zásluha B. J., protože ona ho měla ráda takového, jaký byl. Stala se kotvou v pomíjivém moři života. Ano, připoutala si ho, zakotvila jeho tělo. Ale jeho duše byla něco úplně jiného.

Často se probouzel rozčilený a vyděšený a nedokázal si vzpomenout, jaká noční můra ho vyrušila tentokrát. Ale do mysli se mu vkrádala neodbytná myšlenka: Zatraceně, někdo si pohrává s mou myslí! Slíbil si, že zjistí, kdo v tom má prsty a pomstí se. Jenže jak se pomalu vracel do bdělého stavu, vztek ho přecházel. Zůstával jen pocit, že zatímco tělo už mu patří, jeho mysl je někoho jiného.

Začala mu vypovídat paměť, nedávné vzpomínky měl naprosto zpřeházené a zmatené. Jednoho nedělního rána někdy v půlce května leželi s Bonnie Jean v posteli a on se jí o tom zmínil.

„Pamatuješ si, kdy jsem projížděl Irsko?“ Cítil, jak ze sebe setřásla ospalost a jak na něj rychle zaměřila veškerou pozornost.

„Ano. Není to tak dávno. Co je s ním?“

„Jenže já si to nepamatuju!“

Okamžitě sklouzla z postele, šla k prádelníku a vrátila se s jeho diářem. Otevřela sešit na příslušné stránce a ukázala mu jeho vlastnoručně napsaný itinerář cesty po Irsku. Začata mu předčítat seznam měst, který začínal Belfastem. Když se dostala k Dundalku na pobřeží, zarazil ji.

„To stačí! Stačí!“ Cítil se rozrušený, frustrovaný. „Downpatrick a Newry a Kilkeel a půl tuctu dalších. Myslíš, že si to nepamatuju?“ Se zarputile sevřenými rty se na ni téměř vyčítavě podíval.

Sedla si vedle něj, zvědavě se na něho s nakloněnou hlavou zadívala a logicky se zeptala: „Copak jsi zrovna neříkal, že si to nepamatuješ?“

Měla pravdu. Bylo to absurdní, věděl, že si protiřečí, že má v hlavě všechno popletené. Zakroutil hlavou, zatřepal rukama a řekl: „Zelené pastviny. Smaragdová zeleň! Zelenější než v Anglii. Irský přízvuk. Hospůdky s výhledem na oceán, krby, ve kterých topí rašelinou. Jako obrázky z dětské knížky. Chybí ještě nějaká ta víla...“

„Harry!“ umlčela ho. „Co se děje?“

A výraz v jejím obličeji odpověděl za něj. Nebyl to racionální rozhovor a on se nezachoval přiměřeně. A ať už ho trápilo cokoliv, měl by se jí svěřit.

Po tomto výstupu se víc než týden neviděli. Nakonec ji zavolal a omluvil se, že ji nespravedlivě obviňoval. Jeho vztek nebyl namířen proti ní, zlobil se na celý svět. Zdálo se mu, že mu nevěří, a proto slíbil, že se u ní staví. Zadržela ho a řekla, že radši přijede ona za ním. Byl ji vděčný, protože opravdu byla jeho jedinou kotvou v životě...

Vlastně ne, samozřejmé ještě jednu měl, ale Harry se teď stěží opovážil zajít za svou matkou. Byl si zároveň jistý, že ho nikdy nepřekvapí v nějakém nevhodném okamžiku. Věděla, že má rád své soukromí, a vždycky čekala, až k ní sám přijde na břeh řeky.

Do hlavy se mu však vkradla jistá myšlenka a on se divil, že ho něco takového nenapadlo už dávno. Při hledání Brendy a syna spoléhal čistě na své vlastní dovednosti a na úžasné schopnosti, které měli espeři v pobočce E. Nebylo to přesně to, co oba předpokládali? Malý Harry byl nadaný nesmírnou silou a určitě ví, jak se před takovým pátráním ukrýt. Mohl svou matku přenášet z místa na místo, kdykoliv si přál. Kdo ví, čeho je schopný? Určitě se o svou matku dokáže postarat. Ona se o něj stará v záležitostech, které fyzicky nezvládne, a stejně tak se stará on o ní.

Určitě čekali, že po nich Harry začne pátrat přesně stejným způsobem, jak to dosud dělal. Pomoci skrytých, nadpřirozených schopností pobočky E. Co pro změnu zkusit nějaký ,přízemnější´ přístup? Každé velké město na světě má Zlaté stránky a v nich dlouhý seznam detektivních kanceláří! Alespoň na západě tomu tak určitě je. Vždyť on se snažil úplně sám procestovat celý svět! Něco takového se dalo zvládnout, jen kdyby na to měl celou věčnost! Jak mohl být tak hloupý? A i kdyby měl štěstí a dostal se k nim na dosah... uviděli by ho a celá ta šílená štvanice by mohla začít nanovo.

Co takhle mít k dispozici padesát detektivních kanceláři, na padesáti různých místech světa?

Jenže to by stálo zatracené peníze a Harry tak tak vyšel.

Peníze...

Na světě však prý žije pár lidi, kteří by si něco takového mohli bez mrknutí oka dovolit. Alespoň to tvrdí Darcy Clarke...

Do poloviny června se Harrymu podařilo vymyslet a odstartovat celý mechanismus pátrání za pomoci soukromých detektivů. Najal jich doslova celé pluky - ve Velké Británii, Francii, Německu i Spojených státech. Jediné, co nyní potřeboval, byly finance. Alespoň tři a půl milionu liber nebo jejich ekvivalent v jakékoliv světové měně. Přibližně taková suma by zaručovala, že bude alespoň první tři měsíce schopen pokrýt náklady celé operace. Darcy Clarke mu dal kontakt na švýcarskou banku, se kterou pobočka E léta spolupracuje. Harry si tam založil účet a uložil na něj směšných pár stovek ze svých zbývajících několika tisíc.

Říkal si, že by konečně mohl vyřešit všechny finanční problémy. Jenže Bonnie Jean Mirluová s ním měla jiné plány. Rozhodla se, že je načase, aby Harryho podrobila prvnímu skutečnému výcviku.

Bonnie Jean samozřejmě předpokládala, že Harry má své vlastní tělo, a tedy že jeho tělo i duše jsou stejně staré. Na muže těsně po třicítce nebyl Harry v příliš dobré formě. Částečně se to nejspíš dalo přičítat starostem o ženu a dítě a také dlouhým obdobím nicnedělání. Od té doby, co ho vyhodili z práce, ztrácel se svým oborem kontakt.

Věděla však, že kdysi byl v práci velmi úspěšný. Měla ostatně několik důkazů. Nezvykle rychle si poradil v té nebezpečné situaci v Londýně a také při hádce s Velkým Jimmym. No, však ten už nikomu žádné problémy dělat nebude. Dokázal se dostat do hlídaných, zajištěných budov, najít tam, co potřeboval, a zase nepozorovaně zmizet. Například do jejího domu. To o jeho schopnostech hodně vypovídalo. Kromě toho musela připustit, že byl dobrý i po jiných stránkách, a to za svůj dlouhý život poznala už mnoho mužů. Byl dokonce tak dobrý, že ho B. J. měla upřímně ráda. Tak ráda, jak jí to jen její poslání dovolovalo.

Znepokojovala ji myšlenka, že by ho měla brzy doopravdy vyslat do světa. Do světa plného hrozeb, které si sám ani neumí představit a které zná jen z jejího vyprávění. Nebála se však ani tak o Harryho, větší starost si dělala o svého pána. Když Harry zklame a padne za oběť Drakulům nebo Ferenczyům, tak ať. Vědomě jejich jména neznal, ale kdokoli by si dal práci a přečetl mu v mysli nedávné vzpomínky, dříve či později by na ně narazil. A možná také na Radua Lykana. A ona se takovému nebezpečí nechtěla vystavovat. Stačilo, že její podnik někdo sleduje.

Kromě toho B. J. ještě uspokojivě nevyřešila otázku, jestli je Harry jen tím, kým se zdá být, nebo v něm je něco víc. Ujistila se jen, že není otrokem žádného z nepřátel... a jestli ano, nebylo v její mocí to zjistit. Radu však vyčenichá cokoli, i to, co možná přehlédla. Také si nebyla jistá, jestli o něj jeho bývalí zaměstnavatelé skutečně ztratili zájem. Co když ji Harry pro někoho sledoval, aniž by o tom sám věděl? Poručila mu proto, aby na záznamníku nemazal vzkazy. Bylo jich stejně jen pár. B. J. je všechny analyzovala a snažila se v nich rozluštit nějakou šifru. Nic podezřelého však neobjevila.

Řekl jí, že pobočka E je esoterická organizace, která spadá pod tajnou bezpečnost. A zdálo se, že nelhal. Nebyla o ní schopná vůbec nic zjistit, nenašla jediné vodítko. Harry už byl naprosto zotročen, poslouchal jí na lusknutí prstů. Ale i tak ji odmítl sdělit jakékoli podrobnosti. Nic z něj nedostala, jen se vždycky celý napjal, začal se třást a potit. Jestli všem svým zaměstnancům takovým způsobem vymyli mozek, těžko se divit, že pobočka E zůstává v naproste anonymitě. Jenže vlčí vládce Radu má svoje vlastní metody. Jestli Harry něco skrývá, její pán to z něho brzy dostane.

Nejdříve však bude Harryho muset nalákat do doupěte. Musí vylézt na vrcholky Cairngorms. Proto je nutné, aby si vylepšil kondicí. B. J. ho musí začít trénovat...

* * *

Jednoho rána začátkem července se Harry probudil a zjistil, že B. J. už vstala. Byla středa. Poslední dobou práci v baru docela zanedbávala. V kuchyni našel vedle připravené snídaně vzkaz:

Harry, 

po všem tom uklízení, cyklistice a dalším cvičení je z Tebe úplně jiný člověk! Byla bych ráda, kdyby ses zamyslel nad mým nedávným návrhem. Co bys řekl společné dovolené na Skotské vysočině? Byla by to příjemná změna a ráda bych něco takového s Tebou prožila. Doufám, že si najdeš pár volných dní, než budeš pokračovat v pátrání. Uvědomuji si, že až najdeš, co hledáš, bude to konec, že? 

S láskou,

B.J.

Okamžitě mu na mysli vytanula jejich konverzace, ačkoliv si nedokázal vybavit, kde nebo kdy k ní došlo. Mluvili o dovolené na Skotské vysočině. B. J. ráda lovila, lezla po horách, žila v souladu s přírodou. Bylo to skvělé cvičení pro tělo i mysl. Navrhla mu, aby jel na víkend s ní. Mohli by se milovat pod hvězdami a za svitu měsíce. Za svitu měsíce... nebo si to Harry jen domýšlel?

Každopádně to byl další důvod, proč jet. Myslel si, že se sám rozhodl.

Vampýři odjakživa věřili, že osud lidí se má co nejvíce ponechat v jejich vlastních rukou. Když někam vstupují, musí to být vždy na základě jejich svobodné vůle. Nikdy však neuškodí nerozhodnému člověku trochu pomoci.

Večer toho dne jí zavolal a domluvili se, že vyrazí přesně za měsíc, v srpnu. Do té doby budou alespoň jednou týdně trénovat v Trossachs. To je oblast vzdálená jen pár hodin jízdy od Edinburghu. B. J. tam znala mnoho skal, které byly vhodné k lezení i pro úplného začátečníka.

Také mu nakázala, aby na nějakou dobu přerušil své pátrání. Jenže Harry se v podvědomí rozhodl, že tento příkaz mu nebrání pokračovat v plánech. Vymyslel totiž, jak získat finance. Mělo by mu to beztak zabrat jen den nebo dva, ale vše bude záležet na náhodě. S B.J. se obvykle vídali jen jednou či dvakrát do týdne, takže vše stihne provést mezi dvěma schůzkami.

Příprava akce nemohla být jednodušší. Nekroskop skočil pod pláštěm nocí do Vojenského zbrojního skladu na jihu Anglie a vyzbrojil se. Mohl zajít za Darcym Clarkem a vzít si potřebné vybavení ve skladu pobočky, jenže své bývalé kolegy nechtěl do svých plánů vůbec zasvěcovat. Nebylo to jen proto, že ho o to požádal Darcy. Z pobočky jednou provždy odešel a nechtěl se jich o nic prosit. Zatím se mu to dařilo a byl by rád, aby tomu tak bylo i nadále. I kdyby se jim podařilo vypátrat Brendu, jen by mu tím splatili všechny ty dluhy, které u něho mají.

Nekroskop se snažil být maximálně čestný. Bylo mu jasné, že četa v armádním skladu bude mít pořádný malér. Proto ještě než se svým nákladem zmizel záměrně spustil alarm. Jen ať si pánové z Ministerstva obrany a od vojenské policie lámou hlavy, jak byla loupež provedena. Jsou od toho placení. Beztak to svedou na IRA...

Další krok byl ještě snazší. Koupil si nejnovější mapu Sicílie a také plán horské oblasti Madonie. Několika opatrnými skoky se přenesl Möbiovým kontinuem až do Středomoří. Na ospalém letišti v Katánii si prohlédl tabuli příletů a seřídil si hodinky podle místního času.

Potom šel na záchod v letištní hale, zevnitř zamkl dveře kabinky, ještě jednou se přesvědčil o styčných bodech a vrátil se domů.

Pečlivě si sbalil kufr a byl připraven.

O hodinu později, v půl desáté večer, zavolal B. J. a řekl jí, že na den či dva odjíždí.

„Jedeš hledat Brendu?“ Zdálo se, že je znepokojená. Snad dokonce nedůvěřivá.

„Ne, mám v plánu něco jiného...“

„Nevěděla jsem, že řešíš ještě jiné záležitosti.“

„Musím se postarat o své finance. Měl bych převést některé účty a vůbec si v penězích udělat pořádek. Ještě jsem si ani nezaložil účet tady v Edinburghu. A je to částečně také tvá vina. Trávím s tebou veškerý volný čas, o myšlenkách nemluvě! Musím prostě něco důležitého vyřídit. Nesnese to odklad. Takže se až do soboty neuvidíme.“

Chvíli bylo dlouhé ticho, až konečně B. J. velmi tiše řekla: „Jsi si jistý, že to nesnese odklad?“ A než stačil odpovědět: „Poslouchej mě, můj statečný -“

„Ale samozřejmě že jsem si jistý!“ uťal ji rázně a sám se podivil, jak mu zvlhlo čelo. „B. J., je čtvrtek večer. Zítra budu zpátky, nebo nejpozději v sobotu ráno.“

Po další odmlce se ozvala: „Tak dobrá. Ale nezapomeň. Harry, o víkendu jedeme na skály!“

„Za nic na světě to nezmeškám!“

Harry zavěsil a zamyslel se. Do čeho se to pouští? Něco ho mátlo a on nebyl schopen říci, co to je. Teď mu to došlo. Kdysi by prostě použil Möbiovo kontinuum a skočil rovnou do Palerma. Ale dnes –

Zdá se, že si vypěstoval závislost na všech těch malých úskocích, kterými maskoval své nadpřirozené schopnosti. Začínalo to být absurdní. Samozřejmě že se musel skrývat, ale ne takhle hystericky! Vždyť se ještě nikdy v životě tak nebál, že ho někdo odhalil Proč zrovna teď, když je v relativním bezpečí?

Bezpečí? To těžko, když vezme v úvahu všechno, co se mu honí hlavou.

Jestli na všechny jeho otázky existuje odpověď, bude si na ni muset chvíli počkat. Příštích pár dnů už má všechno přesně naplánované.

V Edinburghu bylo přesně 21:45, takže na Sicílii je 22:45.

Harry zavolal na letiště v Katánii a přeptal se na let z Atén, který měl právě přistávat. Letadlo prý už klesá a brzy se přiblíží k letišti. Počkal půlhodinu, aby letadlo přistálo a první z cestujících prošli celnicí. Potom Möbiovým kontinuem skočil do připravené kabinky na pánských záchodech. O pár minut později už stál u místní směnárny ve frontě, aby směnil libry za liry. Poté vyšel s ostatními cestujícími z letištní haly do sicilské noci.

Vypadal jako obyčejný turista, který nese těžký kufr.

Příliš těžký na svou velikost...

II

Daham Drakeš - Le Manse Madonie - Mlčení mrtvých

Nekroskop se svezl taxíkem do Paterna nedaleko Palerma. Zaplatil si dopředu dvě noci v hotelu Adrano a v půl jedné už si dával sprchu před spaním. Doufal, že větrák nad postelí bude stačit a nebude mu příliš vedro.

Na Sicílii bylo horko, jen co je pravda... Ale sedm tisíc kilometrů odtud, na střeše světa, rozhodné horko nebylo. Na tibetské náhorní plošině Tingri bylo sedm hodin ráno a teplota byla jen mírně nad nulou. Zdálo se, že bude jasný den. Na východě se za obzorem každou chvíli rozzáří sluneční paprsky. Majoru Čchangu Lunovi bylo teplo. Měl na sobě zimní uniformu, kožešinou lemované boty a bundu s kapucí.

Z kasáren v Šigace vyjel se svým osobním řidičem už před hodinou a půl. Věděl, že do Drakešského kláštera musí dojet hodinu předtím, než se slunce vyhoupne nad obzor. O chvíli později už by je do kláštera nepustili. Za denního světla tam nikdo nesměl vkročit. Den byl zasvěcen meditacím a modlení. Temnota byla časem světských potřeb a starostí, tělesných slabostí a jídla. Major měl velké štěstí. Nejvyšší kněz sekty, enigmatický Daham Drakeš, mu výjimečně udělí audienci i po svítání.

To si říkali místní. Jenže major Čchang Lun dobře věděl, jak to doopravdy je. Mnich měl možná velkou moc nad svými lidmi, ale takzvaná ,Lidová´ armáda komunistické Číny byla ještě mocnější. I tak musel Čchang Lun plnit rozkazy a přistoupil na Drakešovu hru.

Major přijel dvousedadlovým džípem, vybaveným na nerovný terén planiny. Řidič vozidlo zaparkoval v závětří balvanů, které stály kousek od schodů do kláštera. Hodil na ně nepromokavou plachtu, otočil se k majorovi a zasalutoval. Čchang Lun souhlasně pokýval hlavou a sám se uklonil řadě mnichů v červených hábitech, kteří opodál trpělivě stáli a čekali.

Bylo jich šest. Naznačili majorovi a jeho řidiči, aby se zařadili do jejich středu. Na začátku a konci řady kráčel vždy jeden kněz. Potom celá skupinka vyrazila pomalým, pro čínského důstojníka naprosto nevojenským krokem ke skále. Rozvážně vyšplhali k velkým kamenným ústům, které představovaly vchod do kláštera. První kněz měl levou ruku ohnutou v lokti a přidržoval si ji u těla, zatímco zápěstí držel před sebou. Ve švu dlouhého rukávu měl našité malé zlaté zvonky, které s každým jeho pohybem zacinkaly.

Vstoupili do Drakešského kláštera. Čchang Lun se otočil a v dálce pod horami si všiml sluncem zalitého, nejspíš opuštěného města, obehnaného vysokou hradbou. Kdyby nebylo tak daleko od civilizace, dala by se tam vybudovat výborná vojenská základna. Ale k čemu by byla v tomhle pustém, nehostinném kraji? Jižní hranice s Nepálem, Bhútánem a Indií už byla beztak bezpečná.

Mniši spustili masivní padací bránu a ta Lunovi znemožnila výhled. Cinkání zvonků a šustění hábitů se pomalu vytratilo v dáli. Nebylo vidět nic než tmu, rozhostilo se naprosté ticho. Majorovy oči jen pomalu přivykaly temnotě. Zjistil, že jsou s desátníkem úplně sami. Avšak jen na chvíli.

„Vítejte v Drakeši,“ pronesl hlas stejně temný, jako bylo okolí. Mluvil čínsky, beze stopy cizího přízvuku. „Vstoupili jste sem o své vlastní vůli - nebo spíš na rozkaz nadřízených? Dobrá, staniž se.“ V hlase zazníval jemný, takřka nerozeznatelný sarkasmus.

Někdo zapálil louči. Stíny se rázem rozprchly a třepetající se světlo ozářilo postavu a tvář Dahama Drakeše.

Čchang Lun už se s ním setkal, ale jako vždy ho vzhled a pouhá přítomnost Drakeše fascinovaly. Major byl na Číňana vysoký, měřil sto sedmdesát tři centimetrů, ale vedle mnicha si připadal jako trpaslík. Vždyť musí mít alespoň dva metry! Jenže byl také velmi hubený, takřka podvyživený, a ve světle louče působil jako kostlivec. Měl neuvěřitelně dlouhé a hubené ruce se špičatými, silnými žlutými nehty, které se kroutily jako drápy. Jeho vyholená lebka byla v obličejové části úzká, ale rozšiřovala a zakulacovala se vzadu na temeni, takže připomínala baňatou hlavu nějakého hmyzu. Major si také všiml mnichova vychrtlého šlachovitého krku.

Přesto Daham Drakeš působil křehce jako porcelán. Měl zářivé oči, které měly barvu roztavené síry. Zíral na majora i desátníka a zdálo se, že se dívá skrz ně. Jako by byli v podřadném postavení oni, ne on. Oba měli na chvíli dojem, že je svým pohledem paralyzuje. Konečně se Drakešovy rty roztáhly v hrozivém úsměvu:

„Připravil jsem pro tvého muže pokoj v levém oku skalní tváře. Může si tam užít denního světla, které je mně a mým druhům odepřeno. Zatímco tam na tebe bude čekat, může si odpočinout, dát si čaj a chleba. Nepřejeme si přece, aby se našeho rozhovoru zúčastnili podřízení.“ Vrhl na majora postranní, neveselý úsměv a tichou, vláčnou chůzí vedl své hosty labyrintem skalních sálů, chodeb a ochozů, které tvořily klášter. „Bohužel, ani jeden z nás teď nemůže odpočívat, majore,“ a opět na něho vrhl jeden ze svých odpudivých úsměvu. „Hříšní nesmí nikdy odpočívat - tím chci samozřejmě říct, že si musíme promluvit o důležitých věcech.“

„To rozhodně!“ vyštěkl major. Jako vždycky se na tomto místě a před tímto člověkem necítil ve své kůži a chtěl si udržet alespoň zdání nadřazenosti. „Moji nadřízení mě sem poslali kvůli velmi vážným záležitostem!“

„Ano. A načasoval sis svůj příjezd - respektive tví nadřízení v Pekingu načasovali tvůj příjezd - opravdu na minutu přesně,“ řekl Daham Drakeš, zatímco hnal návštěvníky ponurým podzemím. Vysoko nad hlavou držel v napřažené ruce louči. „Stejně jako máš své rozkazy, i já mám jisté... podmínky. Kdo ví, třeba v tom má prsty nějaká vyšší moc? Mám totiž dojem, že tvůj příchod byl naprosto nevyhnutelný. Zavolal bych si tě sám, i kdybys mě nepožádal o audienci.“

„Zavolal?“ vydechl Čchang Lun. „Cože?“ Ale zarazil se s otevřenými ústy a vyvalil své šikmé oči.

Už chvíli slyšel zvláštní kvílení. Myslel si, že to má na svědomí vítr, který se opírá o vnější štít kláštera. Jenže teď kromě sténání rozeznával také pravidelné svištění, jako by vzduchem práskalo několik bičů. A konečně uviděl, co je zdrojem onoho zvuku.

Došli k centrálnímu prostoru celého kláštera. Byl osvícený pochodněmi, ale ty nestačily dosvítit na vysoký strop či do temných rohů. Místo vypadalo jako amfiteátr. Uprostřed stálo schodiště, které vedlo níž, do hlavní místnosti. Celá jeskyně byla velmi špatně osvětlená, jen v centrálním prostora bylo světla možná až příliš. Na řetězech ze stropu visely lustry a jejich jasné světlo ozařovalo scénu, která vypadala jako jeden z Boschových pekelných triptychů. Major došel na ochoz, vinoucí se po obvodu jeskyně, a prudce se zastavil. Drakeš ho chytil překvapivě silnou rukou za loket.

„Ne!“ zašeptal. „Mlč, prosím! Neruš je. Zrovna se koná bohoslužba…“

Dole byli shromáždění mniši z kláštera. Byli nazí. Jejich rudé kutny ležely složené na nejnižších stupních schodiště, které stoupalo jako v amfiteátru nahoru po celém obvodu jeskyně. Jejich bledá, skrčená těla se mačkala kolem pódia uprostřed jeskyně. Ne, nebylo to pódium, bylo to spíše dlouhé kamenné koryto. Ti, kteří v něm stáli, byli celí šarlatoví. Jenže to nebyly jejich rudé hábity, byla to jejich vlastní krev!

Se sehnutými hlavami se v jedné řadě šourali pomalým krokem z jednoho konce koryta na druhý. Jejich ,bratři´ je ze všech stran šlehali zakrvavenými, černými biči, které byly zakončené kovovými háčky. Stříkala z nich krev a padala na mnichy kolem. Krev mučeným stékala také po nohách a až po kotníky se brodili v hluboké rudé záplavě. Avšak ani jeden z bratrů nevykřikl bolestí. Jeskyní znělo jen hluboké, jednolité sténání mnichů s biči... Věděli, že jsou dalšími na řadě.

Krev z koryta vytékala několika otvory do žlebu, který mizel někde v černé hlubině pod podlahou. Ti, kteří došli na konec koryta, sestoupili dolů a klopýtavě odcházeli k východu, nejspíš k ošetření a odpočinku. Na druhém konci do koryta vstupovali další mniši a pomalu se vydávali na krvavou cestu utrpení. U zdí se svlékali poslední mniši a snášeli rány od těch, kteří se nezaměřovali pouze na své bratry na pódiu.

„Bohoslužba?“ zeptal se zděšeně major. Jeho řidič se viditelně třásl. Daham Drakeš je rychle postrkoval pryč z ochozu a do klenutého průchodu. Nad ním byl vytesaný ankh, symbol dlouhého života, jak Čchang Lun dobře věděl. Symbol života? Na tomto místě?

„Co se stane s jejich krví?“ zeptal se řidič. Ve tváři byl velmi bledý. „Kam teče? Vždyť je to může stát život!“ Chvíli bylo ticho, jen několik metrů před nimi praskala Drakešova pochodeň. Konečně se k dvojici vojáků donesl ozvěnou znějící hlas.

„Krev se časem vrátí do země. Není lepší obětovat ji čerstvou, než ji vrátit zemi tlející v mrtvých tělech? Lidé využívají zemi po celý svůj život a nevrací jí nic zpátky, jen moč a výkaly. My zde v klášteře vracíme přírodě lidský dluh.“

„Ha!“ Major nedokázal potlačit výsměšný úšklebek. „Ty se s nimi obětuješ také, Dahame Drakeši?“

Drakeš se k němu otočil ve dveřích do svých soukromých prostor. Vypadal ještě vyšší. Oheň v jeho očích mírně pohasl a on odpověděl. „S nimi? Ne, Čchang Lune, já krvácím za ně, protože to jsou všechno hříšníci! Hřešili celou noc. Dokonce i jejich sny jsou zkažené, plné neřestí, které jsou lidem tak vlastní! Laskali se a snili o ženách, někteří o mužích. Jenže na tomhle místě nám záleží na duchu, ne na těle. Proto jim umožňujeme očistit zde svá těla. Nejde o jejich tělesné šťávy. Jde o samotnou podstatu života, která se v krvi skrývá. Jak vidíš, tvůj řidič měl pravdu. Krev znamená život...!“

Ze stínů vystoupil mnich v rudé říze. Drakeš se otočil k třesoucímu se desátníkovi. „Jdi s tímto bratrem, postará se o tvé pohodlí.“ Když mnich s řidičem odešli, ustoupil stranou a nechal majora projít do svých místností.

Daham Drakeš tu žil sto let. Tenkrát se tohle místo zdálo být jediným na světě, které nikdo nechce. Jenže dnes lidé chtěli mít všechno, potřebovali každičký kousek země, dokonce i tuto pustou, neobyvatelnou náhorní plošinu.

Když sem přišel, stálo tu jen město s několika obyvateli, jinak nic. Za dvacet let byli lidé z města zotročeni. Za dalších dvacet let většina z nich zemřela při budování ,kláštera´. Drakeš své obydlí rád nazýval klášterem, i když to bylo ve skutečnosti vampýří hnízdo. Někteří z lidí těžkou práci přece jen přežili. Jejich děti byly Drakešovými otroky. Jeho hrad byl jednou z nejvýše položených, nejodlehlejších staveb na Zemi. Jenže se začínalo ukazovat, že ani tady není dost daleko.

Od civilizace nebyl dost daleko ani ohromující tesák Čumulangmy - Mount Everestu. Tyčil se dvě stě kilometrů od kláštera. Lidé pokořili i jeho vrcholek a přicházeli z dalekých zemí, aby do něj zapíchli praporek se svým znakem. Proudili sem většinou ze západu, ale za dávných časů přicházeli také z východu. Jenže tihle nájezdníci se o Everest příliš nezajímali.

Historie se opakuje. Stejní šikmoocí válečníci jsou zpátky. Nejsou to Siung-nu, Avaři ani Hunové, ale nejspíš budou jejich potomky. A zdědili od nich stejnou krutou krev. Jenže kdysi Tibetskou plošinu jen míjeli. Dnes si ji podmanili. A Daham Drakeš, poslední ze svého rodu, zde byl také cizincem. Nebylo to poprvé, co lidští nájezdníci jemu podobná stvoření ovládli a téměř vybili. Avšak nikdy je nevyhubili úplně. A to se nestane ani tentokrát.

V místech ,zdroje´ to bylo vždycky stejné, ať už ty kraje historici nazývali jakkoliv - Dácie, Eflak, Valašsko nebo Transylvánie. Daham o tom slýchával od svého vaječného otce, Egona, který přežil všechna ta dlouhá staletí válek a byl nejstarším ze všech Vampýrů.... Až na jednoho.

Nomádi z východu znovu a znovu vyháněli vampýří vládce z jejich prastarých území. I v dobách, kdy si připadali bezpeční. A dnes? Bude to stejné? Ne, pokud Daham prosadí svou vůli.

Přišel sem před sto lety, aby se vzdálil otcově vlivu. ,Hrabě´ Egon se totiž začal ve své osamělé transylvánské pevnosti nudit. Věděl, že někde na západě spí jeho prastarý nepřítel. Proto se rozhodl vyrazit do světa. Nudil se už příliš dlouho. Daham Drakul, nyní Drakeš, byl jeho syn, protože přijal jeho vejce. Otec ho nechal v Transylvánii, aby se staral o pevnost. Velel hrstce kočovných székelských otroků a nevolníků. Ha! Jaká byla tohle moc?

Zrada je mezi Vampýry velmi častý jev. Nikdo nenávidí vampýrského vládce více než jeho vlastní krev, jeho vaječný syn. Daham přijal Egonovo vejce a vyvíjela se v něm pijavice. Byl Vampýrem! Měl právo stát se skutečným vládcem. Jenže ne tady v Transylvánii, v hradu jiného Vampýra. Proto musel odejít někam daleko a vybudovat si tam vlastní sídlo. Vzal si s sebou jen hrstku půdy z Hvězdné strany, která dokládala jeho dědické právo, a šest szganských otroků, povýšených na pobočníky. A samozřejmě také cizokrajné zlaté ingoty, ukradené z otcovy pokladnice.

Tak došel na Střechu světa.

O osm let později se dozvěděl o Egonově smrti rukou obyčejného člověka. Jenže v té době už nepřicházel návrat do transylvánského hradu v úvahu. Lidé pochopili, že se na tom místě ukrývalo velké zlo, a místní správa by nikdy nepovolila, aby se tam usídlil další Drakul. Nejlepší bude nechat legendu usnout, aby ji ve vhodnou dobu nechal znovu ožít na nějakém jiném kousku světa.

Tak plynula desetiletí, ale co je čas pro vampýrského vládce? Čas nic neznamená... horší je nuda. A stejně jako se kdysi nudil Egon, i jeho syn se začínal otravovat. Jenže ještě musí počkat. Musí počkat, až jeho nepřítel povstane.

Daham o Raduovi věděl. Věděl, o koho jde, i když netušil, kde se ukrývá. Věděl všechno, co kdysi věděl Egon, ještě než se tak nešťastně vylodil v Anglii. Věděl také o ,Francezciových´, respektive Ferenczyových a zpovzdálí sledoval, jaký získávají ve světě vliv. Stejně jako oni měl i Daham své zdroje informací. Na mnoha místech světa měl pozorné oči a uši v podobě rudě oblečených otroků, ,poslů lásky a míru´...

Ve skutečnosti nebyli nikým jiným než špehy. Jejich poselství byla pouhá lest. Kromě informací vyhledávali také obyčejné upíry, jako byli oni sami, aby od nich získali informace -

- a zabili je.

Anonymita se rovnala dlouhověkosti. To bylo odvěké pravidlo, které platilo dnes stejně jako před patnácti sty lety. Byl to zákon přežití, na který Egon příliš často zapomínal. Jeho syn Daham se však nechtěl dopustit stejné chyby. Uvědomoval si, že kdyby se lidé o existenci upírů na Zemi dozvěděli, kdyby v ně skutečně uvěřili, nezastavili by se, dokud by všechny do jednoho nevybili. Včetně Dahama. Proto tedy vyhledával cizí upíry. Zabíjel je dřív, než je odhalí lidé.

Byli to otroci Ferenczyů, Lykana i Drakulů. Spolu s Lykanem, Nonarim ,Drsňákem´ Ferenczym a s Karlem a Egonem Drakulovými kdysi přišli na tento svět zotročeni Szganyové. Nebyli to Vampýři, to ne, ale v krvi měli upíří nákazu. Přišli z vampýrského světa, z Hvězdné a Sluneční strany. Dahamovi o té planetě vyprávěl otec. Popsal mu také krevní msty tak urputné, že mohly zuřit až do skonání věků. Daham si uvědomoval, že je jen otázkou času, kdy se podobná nenávistná válka rozhoří zde.

Věděl to, protože jeho ,poslové´ za ty roky několikrát narazili na potomky Raduových otroků, lykantropy s očima zářícíma měsíčním světlem. Ti si vyprávěli legendy o vládci, spícím v horách daleko na západě. Byly to stejné pověsti, které se před sto lety donesly k Egonovi a které ho přiměly k bezhlavé výpravě do Anglie... vstříc zkáze. Kdo ví, jestli jeho smrt nezinscenoval Radu? Nebo ti, které po sobě zanechal, aby se o něj starali během dlouhého spánku?

Radu Lykan, Ferenczyové a Drakulové. Zuřila mezi nimi nenávist, která se naplno rozhoří, teprve až Radu povstane! Kdy to bude? Brzy, pokud jsou Dahamovy zdroje informaci spolehlivé. A on byl o jejich přesnosti přesvědčen. Ferenczyové už před pěknou řádkou let vyslali do Anglie své otroky. Bylo jasné, že pátrají po Lykanově úkrytu. Jaký jiný důvod by k tomu mohli mít? Dahamovi lidé pro změnu pátrali po Ferencziniových, později Francezciových. A Daham věděl, že po nich pátrá také někdo z Anglie. Měl oči i uši otevřené, a to nejen v podobě svých rudě oděných mnichů. Raduovi otroci se o spícího pána stále starali a chránili ho. A zároveň se snažili přijít na stopu jeho starých nepřátel.

Co se bude dít, až Radu vstane? Co bude s Dahamem Drakešem? Vampýrem, živořícím na tomto vzdáleném, i když přístupném místě? Za jak dlouho ho Radu vypátrá? A jestli Lykana najdou a zabijí Ferenczyové, jak dlouho jim potrvá, než ho vypátrají oni?

A co když... a tato možnost byla zdaleka ta nejhorší... už ho vypátrali?

Nic tomu však nenasvědčovalo a Daham pro to neměl jediný důkaz. Ale kdo ví, co se může stát, a Daham Drakeš byl zastánce přísloví: Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek.

Egon mu vyprávěl, že kdysi dávno na vampýrském světě žil velký vládce Šejtán Nenarozený. Méně vznešení vládci se pustili do krvavého konfliktu a Šejtán zůstal stát stranou. Počkal, až se vyčerpají a pozabíjejí navzájem. A potom je začal pomalu likvidovat, pěkné jednoho po druhém. Stal se z něj nezpochybnitelný vládce všech vládců.

Daham musel uznat, že to byl velmi poučný příběh.

O co mistrnější a ironičtější by bylo, kdyby Šejtán Nenarozený sám všechny vládce znepřátelil a záměrně mezi nimi vyvolal rozbroje? Ušetřil by si tak jistě spoustu práce. Možná to tak skutečně bylo. A třeba to tak Daham také jednou udělá.

Historie se opakuje...

Tyto myšlenky se převalovaly vampýrskému vládci v hlavě, zatímco pozoroval svého návštěvníka, majora Čchang Luna z lidové armády komunistické Číny, jak se bezúspěšně snaží pohodlně usadit a přivyknout ponurému prostředí jeskyně.

Ve zdi jeskyně byl vysekaný výklenek. Byl přibližně dva metry dlouhý a půl metru hluboký a stála v něm na míru vyrobená dřevěná lavice s víkem. Vypadala jako lidová truhlice na věno. Na lavici bylo poházeno pár polštářů z místní hrubě tkané látky. Sem Daham majora usadil, ačkoliv truhla byla jeho vlastní posteli. V tuto hodinu už Drakeš obvykle spával uvnitř, jen občas mu mimořádné události zabránily v dodržování přísného denního režimu. Jako tomu bylo například dnes.

Hostitel se vzdálil do vedlejší jeskyně pro čaj a nepříliš chutné tibetské sušenky. Major přimhouřil oči a prohlížel si potemnělou, jakoby zakouřenou místnost. Dobře věděl, že tam žádný kouř není, ale i tak se mu místo zdálo plné pohyblivých stínů. Jako kdyby se někdo skrýval v koutech za kouřovou clonou. Možná za to mohl fakt, že se sem sluneční paprsky musely prodírat úzkými štěrbinami, prosekanýmí tlustou skalní zdí. Ty jediné dávaly tušit, že se Dahamovy pokoje nacházejí u vnější stěny kláštera.

Čchang Lun už o štěrbinách ve zdi několikrát přemýšlel. U jiných pevností na světě by mohly být považovány za otvory na střílení šípů, ale Lun věděl, že ve skutečnosti jde o Dahamovy hodiny. Světlo prostupovalo do místnosti v podobě sotva postřehnutelných paprsků a padalo na stěnu nad výklenkem, ve kterém major seděl. Tvořily na ní zvláštní obrazce. Jejich tvar a jas si dal Daham do souvislostí s ročním obdobím a dokázal během okamžiku určit, kolik je hodin.

„A co v noci?“ zeptal se ho kdysi major.

„Noc je mi svým způsobem blízká,“ odpověděl okamžitě Daham. „V noci dokážu čas odhadnout instinktivně. Jsem na to hrdý, asi jsem trochu ješitný. Západ i východ slunce jsou malými zázraky, ovšem měli bychom věnovat pozornost i temným hodinám mezi nimi...“ Daham Drakeš krmil majora svými psendomystickými rozumy.

Major cítil, jak mu klesá hlava, a rychle se narovnal. Bylo to vždycky stejné. Toto místo jako by ho vysávalo. Ha! Krev opravdu znamená život.

„Čaj,“ řekl Daham, který se zničehonic objevil před ním. Kalný vzduch zavířila vytvořil v rozích nové obrazce. „A pokud bys dostal hlad, přinesl jsem somanžské sušenky.“

„Čaj si dám rád,“ přikývl zdvořile major. „Ale to mléčné těsto plné semínek...“

„Každému co libo jest,“ přikývl chápavě Daham a položil mosazný tác na kulatý dřevěný stůl. Potom si přisunul třínohou stoličku a posadil se proti svému návštěvníkovi. „Je tu polévka, sýr, sušenky a chleba. Ty by ses toho asi stěží najedl, ale pro Tibeťany je to víc než dostačující strava.“

Major se mírně usmál. „Ale ty přece nejsi Tibeťan.“

„Původně pocházím z Polska,“ řekl popravdě Drakeš. „Když matka zemřela a můj otec se chtěl vrátit do svého rodného Rumunska, rozhodl jsem se jít s ním. A tam jsem... uslyšel volání a pochopil jsem, že mám v životě určité poslání. Proto jsem přišel sem a postavil tuhle misii, tento klášter. Mysli si o mne a o řádu cokoliv... Své příznivce jsem si našel. Některé jsi viděl při jejich bohoslužbě.“

„No, to ano,“ ušklíbl se Čchang Lun a rychle změnil téma: „Takže jsi nechal vystavět klášter. A pak jsme přišli my a chrámy v zemi se začaly jeden po druhém kymácet...“

„Ale tenhle ne,“ přimhouřil oči Drakeš. „Oddíly, které tudy prošly, viděly, že mystéria Drakešské sekty jsou opravdová. Nahlásily to nadřízeným a jeden důstojník, dokonce plukovník, se sem vydal a vyhledal mě. Přišel z velitelství v Čchung-čchingu v Kchuejťiengské ulici až sem do hor! Chápeš, co to znamená? Možná bys mě pochopil spíš, kdybych mluvil o britské pobočce E nebo jejím ruském protějšku v Bronickém zámku u Moskvy. Ó ano, majore! Na světě existuje větší síla, než kterou disponují jednotlivé armády! Někteří lidé ji v sobě mají a já, Daham Drakeš, jsem jedním z nich. Ale teď ze mě mluví pýcha a pýcha je hřích. Je to jeden ze sedmi smrtelných hříchů. Ale... nenudím tě?“

Čchang Lun sebou cukl. Kněz ho úplně zhypnotizoval. Jeho hlas uspával a očima jako by se mu vpíjel až někam do duše. A jako by znal majorovy nejtajnější myšlenky, sám pro sebe se strašlivě usmál. „Ne,“ zaprotestoval major. „Ty a nudit? To nikdy. Co po tobě plukovník z Čchung-čchingu chtěl?“

Drakeš potřásl hlavou. „Vím, že už sis to zjistil,“ prohlásil. „Myslíš, že jsem podvodník a šarlatán a že plukovník Si-Chong je jen důvěřivý blázen. Ale i tak ti to řeknu. Chtěl, abych roztavil kostku ledu - zevnitř! Chtěl, abych mu dokázal, že vidím ve tmě - samozřejmě bez dalekohledu s nočním viděním. Fascinovalo ho, že dokážu přežít třicet dní bez vody a jediné kůrky chleba, a potom přejít dvacet kilometrů nahý sněhem, místo meditace. Ve Lhase se o mně šiří mnoho faktů a samozřejmě také výmyslů. Proto chtěl plukovník vědět, jestli opravdu žiji sto let!“

Čchang Lun pokýval hlavou. „Metafyzika,“ odfrkl si. „Dlouhověkost. ESP, tedy mimosmyslové vnímání... V Kchuejťiengské ulici v Čchung-čchingu tyhle věci skutečně zkoumají. Stejně jako genetické mutace. A já říkám, že to je nesmysl. Jakou sílu může mít myšlenka? A k čemu by bylo vychovávat lidské zrůdy? Zato dobře vím, jakou sílu má tank a jak smrtící dokáže být zbraň v rukou dobře vycvičeného vojáka! Zatím... z Pekingu plukovníka Si-Chonga podporují. A už ho podporují pěkných pár let. Ale i on má své nadřízené a ti chtějí vidět výsledky. A genetika... pche! Rusové nedávno vyšlechtili superprase. Nedokázalo ani chodit, jeho maso bylo nepoživatelné a jak smrdělo!“

„Jenže na Kchuejťiengské ulici v Čchung-čchingu,“ Drakešův hlas se ztišil do šepotu, „nechovají prasata...“

Konečně bylo na majorovi, aby se zasmál. Nedokázal odolat. ,,Na Kchuejťiengské ulici,“ řekl pomalu a nechal každé slovo viset chvíli ve vzduchu, „už nechovají vůbec nic!“ Sáhl do uniformy a vytáhl hnědou, zapečetěnou obálku. Podal ji Drakešovi.

Daham beze slova, bez jakékoli změny výrazu otevřel obálku ostrým nehtem. ,Pečeť´ okamžitě odpadla, to jej však vůbec nepřekvapilo. Diskrétnost nebyla silnou stránkou majora Čchanga Luna. Text byl velmi dlouhý a komplikovaný. Dahamovy oči létaly po řádcích neuvěřitelnou rychlostí. Přikývl.

„To jsem mu říkal už před devíti lety. Takže to teď uděláme tak, jak jsem navrhoval já.“ Zastrčil si obálku do kutny. Jeho tvář neprozrazovala žádné emoce.

Čchang Lun se ani nesnažil předstírat, že nezná obsah dopisu. „Kdysi po tobě chtěli vzorky tkání... a ty jsi odmítl spolupracovat. Chtěli krev... a tys řekl, že to je tvůj ,život´ a nemůžeš jim ji poskytnout. Chtěli tedy tebe samotného! Jsi pro ně totiž něco zvláštního, nenormálního. Pitvali by se v tobě jako v žábě. Rozřezali by tě a zkoumali, jako když malý kluk rozmontuje hodiny, aby zjistil, proč tikají. Ne, neublížili by ti, nezkřivili by ti vlásek na hlavě. Nenašel bys na sobě jediný šrám. Ale i tak by si z tebe kousky nechali. A tys je obalamutil. Tvrdil jsi, že radši zemřeš. Že se dokážeš vlastni vůlí zabít dřív, než se tě dotknou. A Si-Chong ti uvěřil. Mohl se od tebe tenkrát leccos přiučit, bylo by se mu to hodilo... A ty jsi mu potom nabídl jistou alternativu.“

„Moje sperma,“ přikývl Drakeš. „Připadalo mi odporné, aby zkoumali kus mého těla, jakkoli malý. Nechtěl jsem, aby má tkáň umírala ve zkumavce s nějakou chemikálií při jejich pochybných pokusech. A už vůbec jsem nechtěl, aby zkoumali mé tělo. Neviděl jsem však důvod, proč jím neposkytnout pár těch odpudivých, kroutících se a bezcenných zmetků, kteří mi nejsou k ničemu.“

„Udělal ses pro ně do láhve,“ Čchang Lun také dokázal být chladný a bez emocí. „Oni to zmrazili a odvezli...“

„Do Čchung-čchingu,“ zašeptal Drakeš.

„Přesně tak. Před devíti lety.“

„Podařilo se jim padesát z nich rozmnožit!“ řekl Drakeš a jeho oči byly náhle v podivném přítmí jeskyně plné ohně.

„Ano. Výkvět čínských žen porodil ty tvé zrůdy! Zplodil jsi hordu nestvůr, zatímco věrní, plačící Číňané škrtili ve jménu lidové republiky svoje děti!“ Čchang Lun neměl slitování - nebo si to alespoň myslel. „A co z toho, Drakeši? K čemu jsou genetické experimenty plukovníka Si-Chonga dnes?“

„Řekl jsem mu, jak to dopadne,“ řekl mnich. „Není přece možné pěstovat exotické orchideje na blátivém poli! Předpověděl jsem, že z nich vyrostou podivní, pokroucení tvorové. Jenže kdyby se o ně staral vzdělaný zahradník, zalévali by je vodou, na kterou jsou zvyklí, a pěstovali v přirozeném prostředí, na domácí půdě...“

„Jinými slovy, chtěl bys je ,pěstovat´ sám. Tady? Jak by se to líbilo tvým mnichům, Drakeši? Je to klášter, nebo harém? Posvátné místo, nebo místo hříchu?“

„Jestli mě hodláš urážet, tvá návštěva je ztrátou času,“ odpověděl Drakeš. „Co se má stát, stane se. Ne proto, že to tak chci já. Stane se to, co si přejí vaši vůdci. Pokud budu muset v zájmu vlastního přežití poslechnout příkazy a dělat něco, co nechci, udělám to. Nechci, abyste mě odsud vyhnali. Nechci, abyste mě zavraždili.“

„Mě neoklameš,“ zakroutil Čchang Lun hlavou. „Tví ,poslové´ se toulají po celém světě. Mají najít místo, kam by ses odstěhoval, že? Je mi jasné, že chceš zmizet dřív, než se přijde na tvé podvody. Budu upřímný. Ano, pokládám tě za podvodníka. A také si myslím, že jsi zločinec. Ti... ti tví potomci, výsledek umělé inseminace, jsou toho zářivým důkazem. Dříve či později pochopí pravdu i Si-Chong, a co pak s tebou bude? Nevím, co jsi zač, Drakeši, ale rozhodně nejsi žádný světec. A nemáš v úmyslu nic dobrého, to se vsadím. A tenhle klášter... Myslíš, že nechápu, proč jsi ho nechal postavit právě tady? U tolika hranic? Určitě máš všude po světě připravené úkryty, kdybychom tě náhodou odhalili!“

Drakeš se dotkl svého šatu v místech, kde měl zastrčený dopis. Běsnění majora Luna se ho příliš nedotýkalo, měl jiné starosti. Patnáct z jeho ,dětí´ se narodilo deformované a byly zabity krátce po narození. O tom už samozřejmě dlouho věděl. Patnáct z padesáti... Na tom nebylo nic překvapivého. Egon mu říkal, že mezi Vampýry na Hvězdné straně byla podivná novorozeňata a všelijaká děsivá postižení velmi běžná. Co by také člověk čekal, když ne chorobné formy autismu, postižení mozku i kostí, extrémně násilnické povahy, šílenství a nepřirozené choutky. Vždyť ty děti byly upíři! Dahamova vlastní krev!

„Posledních šest z nich uteklo,“ přerušil Čchang Lun jeho myšlenky a nesnažil se nijak maskovat fakt, že zná obsah dopisu do každičkého detailu. „Bylo jim osm let a zdály se v pořádku, až na ten nepřirozeně rychlý růst. Zabily své ošetřovatele a učitele, zakously se do rukou, které je do té doby krmily! A nakonec je sežraly! Byli to kanibalové, kteří chlemtali lidskou krev. Vražední maniaci. Bylo jim teprve osm let a už vypadali jako dospělí muži a sexuálně nenasytné ženy. Nakonec vojáci všechny do jednoho pochytali a odpravili. Nebylo to ale vůbec jednoduché...“

Drakeš znovu řekl: „Říkal jsem jim, jak to dopadne. Ale tentokrát to uděláme tak, jak řeknu.“ Šepot v jeho tenkém krku zněl jako hrubý šelest „Jak řeknu, ano...“

Všechny jeho děti byly mrtvé. Děti, které měly být jádrem neporazitelné armády. Si-Chong z nich chtěl vyšlechtit zvláštní rasu, která by sloužila k obraně Číny. Všichni mrtví... Jenže Drakeš netruchlil doopravdy. Věděl dopředu, co se stane. Si-Chong se je snažil naučit být lidmi. Daham by je učil být tím, co jsou. Učil by je skrývat svou podstatu do doby, než uzraje čas.

Tak to od začátku chtěl. Tak to také Drakulové odnepaměti dělali. Snažili se infiltrovat mezi nepřátele a zakousnout se do nich zevnitř. A kdo jsou Dahamovi nepřátelé? Je to Čína? Ne, to vůbec ne. Nepřítelem Vampýrů je celé lidstvo! Čína byla jen skleníkem, ve které Daham vypěstuje poslední generaci Velkých Vampýrů. A v upírském světě zítřka bude Daham Drakeš jejich otcem, jejích nejvyšším knězem!

„Právě jsi mi položil několik otázek,“ připomněl majorovi. „Pokud jsi je myslel vážně, odpovím ti na ně. Vím, že odpovědět vlastně musím, abys měl co vzkázat Si-Chongovi. Chtěl jsi vědět, zda chci toto místo přeměnit na harém.“ Drakeš zavrtěl hlavou. „Ne. Bratři opraví opuštěné město pod horami. Některé z dětí by se určitě rozmnožily a město by se brzy zalidnilo.“

„Znám to místo,“ odpověděl Čchang Lun. „Když jsem tady byl poprvé, krátce jsem se tam zastavil. Na dveřích jsou stále vidět značky, kterými lidé označovali domy nakažených. Musela tam být nějaká epidemie.“

Drakeš pokrčil rameny. „Ať už to byla jakákoliv nemoc, je dávno pryč.“ A rychle změnil téma. „Řekl jsi však ještě něco jiného. Podle tebe chci uprchnout před jakýmsi odhalením a mám lidi, kteří pro mě hledají vhodný úkryt. V jedné věci máš skutečně pravdu. Ale v ostatních se mýlíš...“

„Ano?“ pobídl ho Čchang Lun.

„Úkryt! Cha cha. Kdybych chtěl utéct, už bych byl pryč, ne?“ Drakeš naklonil svou sukovitou hlavu na stranu a usmál se. „Do Nepálu to mám jen sto kilometrů a stejně daleko to je do Sikkimu nebo Bhútánu. A přitom jsem stále zde. Ne, nedělej si iluze, že bych utíkal před někým takovým, jako jsi ty!“ A pokračoval dřív, než Čchang Lun stačil odpovědět:

„A mí poslové... Skoro nic o nich nevím! Zato Si-Chong ano. Přes Himálaj odsud skutečně vede ta nejsnazší cesta na spřátelená území. Jenže ji nevybírali s ohledem na mě! Měla být snadná pro mé ,posly´!“

Čchang Lun se zamračil a poprvé se začal cítit nejistě. „Pokračuj.“

„Kdo jiný by lépe monitoroval světové dění než pár neškodných mnichů nějakého neznámého tibetského řádu? A to nemluvím jen o náboženském dění, ale také o sociálních, politických a ekonomických záležitostech. Jsou to špehové, můj milý Čchangu! A nešpehují jen pro mě, ale také pro toho tolik nenáviděného plukovníka Si-Chonga! A kdo že ho tak nenávidí? Ty! Jestli mi chceš vyhrožovat, posluž si! Ale pamatuj, že možná vyhrožuješ celé Číně! Mí poslové jsou... čínští špehové! A věř mi, že jejich práce je velmi důležitá! Více než kdykoliv předtím! Určitě sis v dopise přečetl, že Bronický zámek už přede dvěma lety vyletěl do povětří. Zbyly z něj jen trosky. Jak se to ale někomu mohlo podařit? Kdo to udělal? Na čí příkaz? A co když je teď na řadě náš úřad na Kchuejťiengské ulici v Čchung-čchingu? Ty sám pokládáš metafyziku za blábol. Buď si však jistý, že mnohé světové instituce ji berou smrtelné vážně. No... to je ode mě asi tak všechno. Měl bys mi být vděčný, že jsem ti to vysvětlil. Patříš teď k malé hrstce zasvěcených, kteří vědí, jak se věci na světě mají. A možná že je takových lidí už příliš mnoho. Kdybych se zmínil jistému plukovníkovi v Čchung-čchingu, co všechno víš, a tlumočil mu některé z tvých názorů...“

Čchang Lun byl rázem na nohou. A pomalu, velmi pomalu se zase posadil. „Zdá se... zdá se, že jsem tě podcenil. A co je horší, asi jsem se v několika věcech mýlil...“

„Byl jsi jen nedůvěřivý. Šlo přece o záležitosti, kterým jsi plně nerozuměl,“ řekl mu Drakeš. „Ale teď už... skoro všemu rozumíš. No, vždyť se vlastně ani moc nestalo.“ Usmál se svým typickým úsměvem a zvedl se, „Teď mě prosím omluv, napíšu odpověď. Chci věřit, že tentokrát se pečeť cestou neodloupne...?“

Než mohl major odpovědět nebo začít protestovat, pokračoval: „Avšak nerad bych, abychom mezi sebou měli nějaká tajemství. V dopise vyjmenuji nářadí a přístroje, které budu potřebovat k rekonstrukci města Drakeše. Až budou připravené, transportuje je sem armáda - tví muži z Šigace. Také bych byl rád, kdyby měli mí ,poslové´ více svobody. Potřebovali by dostat víza do mnoha zemí a rád bych je začal vysílat ve větších počtech. Blíží se těžké časy... rád bych na ně byl připraven.“ Svým způsobem mluvil pravdu. Jenže neměl na srdci blaho Číny...

Daham se měl k odchodu, ale ještě se obrátil k majorovi. „Nechám sem poslat tvého řidiče, abys tu nečekal sám. Zatím ti poděkuji za pochopení, Čchangu. A přeji ti klid v duši.“

Počastoval majora záhadným úsměvem, poklonil se a se zavířením rudého šatu zmizel ve svých soukromých místnostech.

* * *

Nekroskopovi se zdály podivné sny, jako vždycky. Postupem času si byl méně a méně schopný vybavit jejich obsah. Dnešní ráno nebylo výjimkou. Probudil se ve svém pokoji v hotelu Adrano. Celý zpocený a udýchaný bojoval v záchvatu hrůzy se svou peřinou. O vteřinu později už nevěděl, z čeho vlastně všechna ta hrůza pramenila. Rozhodně však byla opravdová, což dokazovaly jeho třesoucí se ruce a divoce bušící srdce.

Zdálo se mu něco o B. J., měsíci, vlcích, o podivné skále na zamrzlé planině, která vypadala jako lebka... a o temných silách, jež se kupí na neklidných místech světa. Potom se mu zdálo o sobě samém. Ve snu měl v těle dvě duše. Dvě osoby. Když byl tím druhým, neznal svou vlastní mysl, a když byl sám sebou -

Když byl sám sebou? Co to má sakra znamenat?

Když byl sám sebou... Copak už zase řeší ten starý problém? Vždyť on je sám sebou a je spokojený!

Po těchto myšlenkách sen dočista zmizel. Harry se musel vzpamatovat a uvědomit si, kde vlastně je. Třírozměrný fyzický prostor byl něco úplně jiného než čistě mentální čtvrtá dimenze. Byl v hotelu Adrano, v Paternu na Sicílii. Jakmile si to uvědomil, zbytek už do sebe zapadl a on si vzpomněl, proč tu vlastně je. Je zloděj, který má v úmyslu okrást jiného zloděje.

Proto je tady...

Jenže jeho druhé já, o kterém neměl ani tušení a které se skrývalo v jeho podvědomí, zde bylo z úplně jiného důvodu. Oba důvody spolu nekolidovaly, naopak do sebe zapadaly, jako by to byly dvě poloviny mozku! B. J. by to nebyla naplánovala lépe, i kdyby všechno věděla. Jenže kdyby o něm všechno věděla... Harry by tu už nebyl. Nejspíš by si povídal s mrtvými, jenže ne z hotelového pokoje. Byl by s nimi, pod zemí, na místě svého posledního odpočinku.

Nechal si donést kávu a snídani, ale vlastně ani neměl na jídlo chuť. Umyl se, oholil a oblékl. Nakonec se rozhodl přece jen nasnídat, a zatímco jedl, probíral se svými plány. Obě poloviny mozku se mu přitom dokonale spojily. Jeho hlavním cílem bylo ,vloupat se´ do Le Manse Madonie a ukrást něco z ilegálně nabytého majetku bratří Ferenczyů. Neuškodí tedy, když si o nich dopředu něco zjistí.

Nebude však po nich pátrat v knihovnách nebo matrikách. Nejlepší bude zeptat se mrtvých. Kdo zná rodinnou historii lépe, než předci? A jestli nebudou ochotní mluvit, zeptá se služebnictva. Kde jinde se s mrtvými sluhy setká než přímo u vily?

Jenže pak se přihodilo něco zvláštního. Něco, s čím se nekroskop ještě nikdy nesetkal. A ty podivné úkazy byly dokonce dva.

Když přemýšlel o Le Manse Madonie, v mysli se mu vybavily fotografie, které mu v Londýně ukazoval Darcy. Ba co víc, fotografie se spojila s vizí, kterou kdysi v jednom ze svých věšteckých momentů zahlédl. Díky této zvláštní projekci dokázal budovu přesně lokalizovat ve své paměti... a také ve své mysli! A on náhle věděl, jaké jsou styčné body domu!

Napadlo ho, že může skočit do Möbiova kontinua a vypravit se tam hned, bez dalšího otálení. Nebylo nic jednoduššího. Styčné body hotelového pokoje dobře znal. Kdyby došlo k ničemu neočekávanému, může se sem okamžitě vrátit. A odsud může prchnout na kterékoliv jiné známé místo. Jestli se nemýlí a skutečně bude schopen jediného nepřerušovaného skoku do Le Manse Madonie, znamená to, že od Aleka opravdu leccos zdědil. Vždyť v sídle ještě nikdy nebyl!

A kromě Madonie je na světe ještě tolik důležitých míst!

Nedokázal odolat. Položil tác od snídaně za dveře a rychle zamkl. V mysli vyvolal tolik známé Möbiovy rovníce, vytvořil dveře, překročil práh a -

- byl v horách u Madonie. Fungovalo to!

V okolí sídla znal dvě místa. Jedno z nich bylo položené trochu níže, v bezpečné vzdálenosti od domu, druhé bylo přímo u něj. Harry se zmaterializoval na prvním, takže si udržoval od domu jistý odstup. A pak dům uviděl, přesně jako ve své vizi.

Zaklonil hlavu a podíval se nad sebe, na bílé útesy pozlacené slunečními paprsky. Na samotném okraji skály stál nízký bílý dům. Nebo to byl zámek? Vypadal jako horská pevnost. Nekroskop stál pod domem na kroutící se silnicí, mezi mořem a oblohou.

Moře, samozřejmě! Vzpomněl si, že při své první ,návštěvě´ cítil v zádech vánek od Tyrhénského moře. Otočil se a rozhlédl se po severním pobřeží Sicílie na pozadí oslňujícího modrého moře. Na západě mizelo mlhavě z dohledu směrem k Palermu, na východě se stáčelo k Mesině.

Po příkré silnici jel autobus a několik aut. Harrymu ani příliš nevadilo, že ho řidiči můžou spatřit. Otočil se k autům zády a znovu pohlédl na Le Manse Madonie. Sídlo působilo poněkud zlověstným dojmem. Stálo na samém okraji příkré strže, která musela být nejméně dvanáct set metrů hluboká, plná ostré suti. Skalní útes, na kterém dům stál, byl vybělený sluncem. Rostlo na něm nízké křoví a pár zakrslých středomořských borovic... přesně tak, jak kdysi viděl. Úplné déjá vu!

Vlastně to je déjá vu pozpátku, takové vega du, myslel si Harry.

Auta zmizela v úžlabině za zatáčkou. Nekroskop teď byl úplně sám. U silnice uviděl plochý balvan a sedl si na něj. S trochou štěstí teď vyhledá někoho, kdo mu bude moci pomoct. Mysl nastavil do dobře známého stavu, ve kterém se aktivovala jeho schopnost komunikace s mrtvými. Něco ho však varovalo, aby si hlídal myšlenky. Asi za to mohlo to místo, ta nejistota v blízkosti podivného domu na útesech. Možná by měl raději šeptat, dokud nezjistí, co přesně stavení ukrývá.

Proč se najednou tak zpotil? Vždyť je to jen dům! Ano, byl horký den, jenže nekroskop věděl, že se nepotí kvůli vedru. Potil by se, i kdyby byla noc -

Věděl, že v noci se mu sem vůbec nechce. Jenže bude muset. Bude se do toho podivného domu musel dostat. Už dnes v noci...

Měl dojem, že o domě vlastně už něco ví. Teď chtěl o bratrech Francezciových zjistit více. Podrobnosti o životech a rodinnou historii. Chtěl zjistit něco víc, než co věděl od Darcyho. Jenže mu nebylo vůbec jasné, proč ho to vlastně tak zajímá. Bude se nad tím muset poději zamyslet.

Mrtví mohli obvykle slyšet všechny Harryho myšlenky. Vždycky mohli slyšet všechno, na co myslel, pokud to záměrně neskrýval nebo pokud to nebylo určeno někomu konkrétnímu. Za normálních okolností už by se mu někdo určitě ozval a zeptal se, co tam hledá. Byl koneckonců nekroskop. Ale dnes ne. Telepatický éter, médium posmrtné komunikace, jako by nefungoval. Nikdo se o Harryho nezajímal. A nebo se zajímal, ale nedával to najevo.

Přesto nekroskop věděl, že tam jsou. Cítil je, jako člověk cítí neznámého na druhém konci telefonní linky, který z nějakého důvodu mlčí. Potichu v duchu dýchali. A Harry pochopil, že se ho bojí. Naslouchal jejich mlčení a uvědomoval si, jak velký mají strach. Nakonec se začal bát i on -

Harry?

Nekroskop vyskočil nejméně metr vysoko! „Co? Kdo to...?“ Navzdory všem svým zkušenostem se otočil a pohlédl za sebe. Začal se třást, i když byl tak jasný a horký den a slunce tak oslňovalo, Konečně zašeptal: „Omlouvám se. Měl jsem to čekat. Chci říct, čekal jsem, že se někdo ozve. Jenže to mlčení, to mrtvé ticho, mi nějak nedělá dobře na nervy.“

A právě tehdy došlo ke druhému nezvyklému úkazu. Nekroskop slyšel jen jeden mrtvý hlas. Ostatní členové Velké většiny byli naprosto tiší. Byli tam, jenže mlčeli.

A mluvit nezačnou, řekl osamělý hlas v Harryho metafyzické mysli. Na něco jsi zapomněl, Harry. Mrtvi pokračují po smrti v tom, co dělali za svého života. Není to tak? 

„Ano, to ano, ale -“

Jsme na Sicílii, řekl neznámý, jako by to vše vysvětlovalo. A Sicílie je výlučné místo. Má své vlastní zákony. 

Konečně Harry pochopil. „Zákon mlčení?“

Přesně tak. Harry vycítil, jak mrtvý přikývl. Je to zákon, který tu přísně dodržují. A zvlášť na tomto místě. 

„Na tomto místě?“ Harry věděl, jak bude znít odpověď mrtvého, ještě dříve, než otázku vyslovil.

Přímo zde, ano, řekl hlas mrtvého. Ve stínu Le Manse Madonie… 

III

Humph a ostatní - Ve sklepení pod domem

„Kdo jsi?“ Harry by se radši řádně představil, ale zdálo se, že na tomto místě to ani nepůjde.

Spíš kdo jsem byl ne? Mrtvý byl naprosto otevřený. Už měl asi dost času, aby si na smrt zvykl. Nejspíš to tedy nebyl žádný nový člen Velké většiny. Byl jsem J. Humphrey junior, pro přátele Hump. Američan, ano. A má práce? Vyráběl jsem sejfy. 

„Sejfy?“

Přesně tak. Pracoval jsem pro banky, pro boháče a někdy také pro zloděje, kteří se báli, že je někdo připraví o to, co sami ukradli. Navrhoval a instaloval jsem sejfy, trezory a pancéřové komory. Úkryty pro skrblíky.

„Těší mě, že tě poznávám, Humphe,“ řekl mu Harry. „Zvlášť když se zdá, že se tady o mě nikdo nezajímá.“

Ale ano, oni se o tebe zajímají, to si můžeš být jistý! Jen mají ústa na zámek. Je to tu samý klan, Harry, klan a rodina. Mezi sebou si povídají nepřetržitě. Vlastně spíš bych měl říct šeptají! Jenže když tě neznají... zapomeň, že tady s tebou někdo promluví!

„I po smrti? Řekl bych, že mlčení je to poslední, co budou chtít dělat.“

Zdá se, že toho o historii tohoto ostrova moc nevíš, co? Humph si odfrkl. Je to krvavé místo, nekroskope. Sám jsem to bohužel poznal na vlastní kůži - a totéž může potkat i tebe. Proto jsem se rozhodl promluvit. Pochop, už jsem se začínal chovat jako oni. Samozřejmě tu je pár lidí, se kterými si můžu popovídat, ale poslední dobou jsem začínat být také uzavřený. A dnes jsem vycítil tvůj příchod. Bylo mi jasné, že to nemůže být nikdo jiný než slavný nekroskop. Cítil jsem tvé teplo a slyšel tvé myšlenky. Vím tedy, že jsi přemýšlel o Le Manse Madonie. 

„Proto jsi nakonec promluvil?“

Ano, hlavně proto... Myšlenky mrtvého byly náhle tvrdé a chladné. Měl neklidného ducha. Zanechal po sobě nějakou nedodělanou práci nebo se mu stalo velké příkoří. Harry mu chtěl dát čas, aby si utřídil myšlenky. Teprve po chvíli řekl:

„Zní to, jako bys byl velmi blízko, Humphe. Je tu někde poblíž hřbitov? Kde máš hrob? Rád bych ho našel a mluvil s tebou přímo odtamtud.“

Hrob? Přejdi silnici, Harry. A podívej se dolů.

Harry přešel na druhou stanu úzké silnice a zarazil se u nevysokých svodidel, které nevypadaly příliš spolehlivě.

Ještě v roce 1938 to tam nebylo, řekl mu Humph. Ani asfalt. Jen prašná silnice, samý výmol. Místo, kde ses snadno doslal na druhý břeh, pokud jsi nebyl zrovna pozorný řidič... a nebo když se někdo rozhodl, že tvůj pozemský čas vypršel... 

„Zkřížil jsi cestu nesprávným lidem?“ Nekroskop opatrně, jednou nohou překročil svodidlo a pohlédl dolů. Pod ním se otevírala sedmdesáti nebo devadesátimetrová hloubka, která končila sutinami pokrytým srázem a dalším zákrutem silnice.

Tam jsem skončil, v troskách hořícího auta, oznámil mu Humph. Přímo pod tebou, na té silnici. Osud ke mně byl milosrdný a nic jsem necítil. A ne, nezkřížil jsem cestu nesprávným lidem... já pro ně pracoval! 

Harry věděl, co přijde dál. „Francezciové?“

Přesně tak. Tři měsíce jsem jim instaloval trezor a takhle se mi odvděčili. Pár jejich poskoků, jejich pěšáků, mě zastavilo na cestě z vily. Praštili mě do hlavy tak, že jsem ztratil vědomí, zvedli mi nohu z brzdy a shodili i s autem ze srázu. ,Nehoda´, jak jinak.

„Ale proč?“

Ze dvou důvodů. Harry cítil, jak mrtvý pokrčil rameny. Zaprvé, ještě než mě shodili dolů, vzali si zpět mou odměnu... zasraní hajzlové! A za druhé... druhý důvod je snad jasný. 

„Byl jsi jediný člověk, který věděl o jejich trezorech?“

Ano, alespoň to tak vidím.

„Zavraždili tě.“ Harry mluvil celou dobu tiše a teď už téměř šeptal.

Ano, byla to odporná vražda, přisvědčil Humphrey. Po chvíli pokračoval: Mé kosti kamsi pohřbili, ale duše zůstává tady, na místě, kde jsem zemřel. Jak by mě mohlo někdy napadnout, že sem za nějakých čtyřicet let přijde Harry Keogh! Legendární nekroskop! To by stačilo k tomu, aby člověk začal věřit v boha! Pomsta bude sladká! 

„Jenže proto jsem nepřišel,“ řekl mu Harry.

Po chvíli ticha se mrtvý ozval: V tom případě bychom nejspíš měli zapomenout, že jsme spolu kdy mluvili. 

„Ale uvidím, co se dá dělat.“ Harry nemohl nechat Humpha jen tak jít. Zdálo se totiž, že přesně někoho takového hledal.

Slibuješ?

„Spolehni se.“

Jak? Jak mě chceš pomstit?

Tentokrát pokrčil rameny nekroskop. „Okradli tě... a já plánuji okrást zase je.“

Zavraždili mě, Harry! Nejsem takový ten týpek co věří v nastavování druhé tváře! Už jsem o tobě za posledních pár let leccos slyšel. Prý jsi člověk, který věří zásadě oko za oko a tak dále.

„To je pravda,“ odpověděl Harry. „Jenže vždycky musím vědět, že jednám správné. A zatím toho o Francezciových mnoho nevím. Jsem si jistý, že je dokážu okrást, ale co se týče toho ostatního... Zkus se vžít do mé situace! Nemůžu přece napravit veškeré zlo, které kdy bylo na mrtvých spácháno! Ne, sám to nedokážu. Je vás příliš mnoho, Humphe. Jsi jedním z Velké většiny! A já jsem sám. Ale dobrá, až se o nich dozvím více, uvidím, co se dá dělat.“

Následovala zamyšlená odmlka. Co chceš vědět? 

„Za prvé, víš něco o jejich rodinné historii?“

Co? Mrtvý byl nefalšovaně překvapený. Jak bych sakra mohl vědět o jejich famílii? Vyrábím sejfy, Harry! Přesněji řečeno - vyráběl jsem. 

„Nic jsi v tom domě nezahlédl?“

Doprčic, nic jsem tam nesměl vidět! Přidělili mi pokoj. Chodil jsem z toho pokoje do místnosti, kde jsem pracoval, a pak zase zpátky na pokoj. A také do jídelny, kde jsem se vždycky o samotě najedl. Také jsem se mohl projít kolem budovy. Kdyby tě zajímal dům, zhruba si pamatuju jeho rozvržení. Samozřejmě ti také můžu prozradit, kde mají své poklady. Ale historii?

„Dobrá, začněme domem.“

Humph mu dům popsal. Nekroskop pozorně naslouchal a ukládal si vše do paměti. Přitom popošel z přímého slunce do stínu skalního výběžku.

Humph byl v Le Manse Madonie už hodně dávno, ale stále si všechno pamatoval. Svůj popis ještě dokreslil duševními obrazy, takže Harry ,viděl´ trasu, kterou procházel na cestě ze svého pokoje do místnosti v útrobách domu, kterou měl za úkol zabezpečit. Nekroskop tak dokázal nasát atmosféru místa a ujasnit si styčné body.

„Bylo to tedy v samých základech domu,“ konstatoval nakonec.

Ne, bylo to hluboko, ale ne nejhlouběji. Pod místností se nacházela ještě další patra. Jednou jsem se tam náhodou zatoulal. Už si nepamatuju, jestli jsem zabloudil, nebo byl jen zvědavý. Nejspíš jsem tam šel ze zvědavosti... ano, už si vzpomínám. Každopádně jsem našel místnost za ocelovými mřížemi a ty mříže byly napojené na elektrický generátor! Představ si! Psal se rok 1938 a Le Manse Madonie už měl šťávu! Tehdy bylo na Sicílii něco takového naprosto nevídané!

„Možná to byl starý sejf, který pak nahradili tím tvým?“

Možná ano, ale neměl jsem ten pocit. Humphreyovy myšlenky byly náhle velmi temné. Dole bylo podle mě něco, co neměl nikdo vidět... Nikdo. Každopádně mě načapal strážný, seřval mě a předvedl před mého zaměstnavatele, Emilia Francezciho. Harry zachytil obraz muže v Humphreyově mysli - a vyskočil.

Ech? Děje se něco?

Ano, něco se dělo. Obrázek byl stejný jako fotografie, které Harrymu ukazoval Darcy Clarke. Taková podoba! A stejně jako na fotkách, i v Humphově mysli byla tvář muže podivně nezřetelná.

Chápu tě, řekl Humph. Jsou to pěkně tvrdí týpci, a nejenom na pohled. Nikdy jsem si nedokázal vybavit, jak přesně vypadají. Divné, že? Ale k smíchu to rozhodně není... 

„Říkáš, že Emilio byl tvým zaměstnavatelem,“ zamračil se Harry. Byl trochu zmatený. „Jenže neustále mluvíš v množném čísle.“

Emilio měl bratra, vysvětloval Humph. V domě měl všechno pod kontrolou, ale ven moc nechodil. Vlastně jsem ho nikdy neviděl opustit vilu. Ale často jsem je vídal spolu. Bylo na první pohled jasné, že to jsou bratři. Dokonce to byla nejspíš dvojčata, i když ne jednovaječná. 

Darcy říkal přesně to samé, ale o současných majitelích domu, o současné generaci Francezciů! Tentokrát to byl Humph, kdo zahlédl v Harryho mysli vzpomínku na jednu z fotografií.

To jsou oni! vykřikl okamžitě.

„To není možné,“ zavrtěl Harry hlavou. „Tohle je Francesco a Tony, neboli Anthony. Dnešní majitelé. Díváš se na fotku z nedávné doby.“

Vycítil Humphreyův údiv. Chceš něco vědět? zeptal se velmi tiše mrtvý. Emiliův bratr se jmenoval Francesco... 

„No, a proč vlastně ne?“ zeptal se Harry. „Jména se často dědí po celé generace, stejně jako vzhled. Kromě toho mě ani tak moc nezajímají současníci jako jejich předkové...“ Za živého boha však nedokázal říct, proč ho to vlastně tak zajímá.

O tom já nic nevím, prohlásil Humph zatvrzele.

„Možná si vzpomeneš. Rád bych s tebou ještě jednou prošel celou cestu tvého pokoje do místnosti, kde jsi instaloval ty bezpečnostní dveře.“ Pamatoval si, že tam cosi zahlédl, a rád by si to ještě jednou prohlédl.

Humph ho ještě jednou provedl celou trasou ze svého pokoje v prvním podlaží. Po točitém mramorovém schodišti se dostal do rozlehlé haly či snad tanečního sálu. Mrtvý si nepamatoval detaily, takže obraz byl velmi nejasný. Přesto Harry viděl, že na zdech sálu visely v pozlacených rámech portréty...

...Francezciové! Sám Humph byl překvapený. Hej, už si vzpomínám! Vždyť na těch zdech visí celé rodokmeny! Jenže... je mi líto, Harry, ale vůbec si nepamatuju, jak vypadali. 

„Zkus se podívat trochu blíž,“ prosil ho nekroskop.

Humph ho poslechl. Jak řekl, ti lidé působili velmi ponurým dojmem, a to nejen kvůli svému vzhledu. Dokonce i jejich portréty se zdály zamlžené. Jestli to bylo Humphovou pamětí nebo se na nich podepsal zub času... těžko říci. Ale všichni si byli velmi podobní.

Harry se opřel o skálu a zavřel oči, aby lépe viděl do Humphovy mysli.

A uviděl -

- ženu. V paměti mrtvého byla velmi nezřetelná, ale přesto krásná. Měla dlouhý krk, elegantní, nebo možná pyšné držení hlavy a na první pohled bylo jasné, že to je Sicilanka. Pod malbou bylo na mosazné desce vyryté její jméno, které se nejistě vlnilo v paměti mrtvého:

Constanza...

Constanza de…

Constanza de´ Petralia...! A tentokrát se Harry opravdu lekl. Humph to cítil, a zatímco se Harry zadíval na další portrét, zeptal se: Jsi v pořádku, nekroskope? Co se stalo? 

Harry přikývl. Věděl, že to Humph vycítí. A ještě intenzivněji se zadíval jeho nehmotnýma očima. Vedle Constanzina portrétu byl vyobrazen její syn, Angelo, jako malý chlapec. A vedle byl Angelo znovu, tentokrát jako mladý muž. Změnil si jméno na Angelo Ferenczini, jak jinak!

Nekroskop se stáhl, vyletěl z Humphovy mysli tak rychle, jako by ho honili všichni čerti pekla. Sice ho skutečně nehonili, ale před chvíli zahlédl důkaz, že nejsou daleko. Vždyť žijí v Le Manse Madonie!

Harry? naléhal Humph jakoby z velké dálky. Jsi v pořádku, nekroskope? 

Harry věděl, co právě zahlédl. Zatím se tu informaci snažil zpracovat, snažil se ji přijmout do svého podvědomí. Nebyla určena pro něj, měl si ji pamatovat pro někoho jiného. Měl ji jen zjistit. Nesmí si ani uvědomit, co vlastně vidí. Ukládal ji do určité části mysli, která byla podobná počítači. Počítači, který patři Bonnie Jean. Obsah této mysli se neaktivuje, pokud B. J. nestiskne ta správná tlačítka na pomyslné klávesnici.

Harry zaslechl varovné zatroubení klaksonu a otevřel oči. Dovrávoral až doprostřed silnice a odshora se teď blížilo auto. Zpomalilo, aby se mu vyhnulo. Těsně u něj zastavilo, z okýnka se vyklonil řidič a něco se italsky ptal. Harry se roztřeseně omluvil, pokrčil rameny a obrátil se k odchodu. Auto se znovu rozjelo, nabralo rychlost a pokračovalo v cestě z kopce.

Harry? J. Humphrey Jackson junior na něho znovu zavolal. Zdálo se, že volá z velké dálky, a Harry se snažil vůbec ho nevnímat. Náhle se totiž cítil velmi špatně a nevěděl proč. Že by měl úpal? Možná. Začal se motat, jako by byl opilý. Co se to s ním sakra děje? Co se mu to děje v hlavě?

Už kdysi něco podobného cítil. Bylo to tehdy, když se mu ten šílený telepaticky nadaný ,vlkodlak´ dostal do mysli. Jenže to bylo v Londýně. A teď je na Sicílii. Copak se mu někdo snaží vloupat do hlavy? Harry si za normálních okolností dokázal bezpečně uhlídat mysl. Mohl odtamtud kohokoliv vyhnat. Jenže teď ho něco, snad šok nebo úlek, připravilo o jeho obvyklou ostražitost. Na malou chvíli měl mysl úplně otevřenou.

A vtom je uslyšel –

Kdóóóó? Kdóó? Kdo? Kdo jsi? Kdo? Ano, kdo? Kdo jsi??? Byly jich tucty a mluvili všichni najednou.

Kdóóóóó? zavrčel kdosi.

Kdo? promluvil tichý, plachý, úpěnlivý hlásek.

Kdóóóóóóóóó!? zazněl výkřik, jako by mladá dívka křičela v agónii.

Kdo? Kdo-o-o? Ha-ha-ha-hááá! Do nekroskopovy mysli se zasekl výbuch zběsilého smíchu, jako by to byl proud kulek z kulometu.

Nakonec zaznělo: KDO...? CO...? KDE...? Hlas přicházel ze stejného místa jako ty předchozí, ale na rozdíl od nich byl zlý a výhružný. Harry se od něj instinktivně odtáhl. Ten hlas v něm vzbuzoval pocit naprosté hrůzy. Snažil se tomu šílenému zvuku co nejrychleji utéct. Měl pocit, že mu otřásá všemi zákruty mozku.

Utíkej! zašeptaly ostatní mrtvé hlasy v jeho hlavě. Utíkej, utíkej, utíkej, utíkej! 

NE! POČKEJ! Mentální ruce šíleného mrtvého se po něm začaly sápat a chytat ho. Harry si zacpal rukama uši a dal se do běhu.

Koleny narazil do svodidel. Celé jeho tělo vyletělo dopředu. Ucítil, jak mu vítr nafoukl oblečení a ovanul zpocené vlasy. Vtom otevřel oči. Pod sebou uviděl útes, oblohu a vzdálené moře. Také viděl, co na něho čeká na dně srázu - ostré kamení a suť. V té chvíli se mu vrátil zdravý rozum. Těsně pod své padající tělo umístil Möbiovy dveře... a propadl jimi.

Vzápětí se ocitl v kontinuu, v bezpečí. Vybavil si orientační body v Paternu -

- vypotácel se z Möbiova kontinua do svého pokoje v hotelu Adrano, padl na kolena a vyzvracel se doprostřed nádherného koberce.

Harry musel spát několik hodin. Když se probral, vzpomněl si, že se mu udělalo špatně. Jenže už neviděl, co to způsobilo. Nejspíš měl úpal. Vyčistil koberec a zhroutil se do postele. Ještě štěstí, že v pokoji byla klimatizace a rychle vyvětrala zápach.

Vybavil si Le Manse Madonie... a vzpomněl si na všechno, co mu pověděl Humph, včetně zakázané místnosti hluboko ve skalních základech domu, ukryté za elektrickými mřížemi. Víc si však nepamatoval. Zřejmě mu mrtvý nic jiného neřekl. Hlavně že věděl, kde mají Francezciové sejf. Proto tady přece byl.

Opravdu to byl jediný důvod? Ano, proto tady byl. Proč se tedy třese? 

Trvalo to jenom chvilku... přišlo to a zase odešlo... nejspíš to způsobil úpal, kvůli kterému tak zvracel. Pravděpodobně. Znovu se roztřásl. A v tu chvíli si vzpomněl na cosi z nedávné minulosti. Vybavila se mu ledová, pustá planina a tvář, vytesaná do skály.

V té chvíli se nekroskopova mysl - jeho vnitřní počítač - zasekla a zrušila program, který mu v hlavě mohl vyvolat velmi nebezpečné myšlenky. Mohl za to virus, který měla na svědomí Bonnie Jean, stejně jako doktor James Anderson.

Harry se podvědomě snažil najít v myšlenkách nějaký záchytný bod, něco, na co by mohl zaměřit pozornost a co by mu pomohlo od točení hlavy. Vzpomněl si, že dokázal najít styčné body Le Manse Madonie, aniž by tam kdy předtím byl. Znovu si uvědomil, že by tedy měl být schopen rozpoznat body mnoha jiných míst.

Proč ne? Alec Kyle vídával scény z budoucnosti, neměl však tušení, co měly znamenat. Spolu s Alekovým mozkem Harry zdědil i něco z jeho schopností. ,Viděl´ Le Manse Madonie jako scénu ze své budoucnosti a jeho zvláštní dar doplnil ten Alekův. Mysl instinktivně zaznamenala styčné body.

Vždyť na světě bylo ještě tolik neznámých míst! Například ten podivný chrám uprostřed hor s kamennou tváří místo zdi.

Nebo krajina, která se mu vybavila v souvislosti s Brendou:

Vysoká sedla a špičaté vrcholky hor. Na neznámé, chladně modré obloze se třpytí tisíce hvězd, jako by to byly střípky ledu. A pod nimi se až k mlhavému obzoru rozkládá pustá kamenitá pláň, korunovaná obloukem polární záře...

Harry se probral. Mohl by tam opravdu najít Brendu a svého syna? Ano, bylo to možné, pokud krajina byla skutečně scénou z jeho budoucnosti, a ne jen vzpomínkou na nějaký zapomenutý sen.

Svou teorii už si potvrdil návštěvou Le Manse Madonie, takže by neměl být problém dostat se i na jiná místa. A existuje jen jediný způsob, jak to zjistit.

Nejdříve se podívá k tomu podivnému chrámu či klášteru... ale až se mu udělá lépe.

Ve sklenici rozpustil trochu sody, vypij ji a počkal, až se mu uklidní žaludek. Napustil do umývadla studenou vodu a chvíli si ji stříkal do tváře. Potom se utřel a na půl hodiny se s rukama za hlavou natáhl na posteli. Všechno si ještě jednou promyslel, až se cítil opravdu připravený.

Představil si zamrzlou planinu a místo, odkud se díval na klášter. Pokusil se uvědomit si styčné body. Nebyl to žádný problém. Jako by mu už čekaly v hlavě. Vstal z postele, vytvořil Möbiovy dveře a prošel jimi.

A opět to fungovalo!

V Paternu na Sicílii bylo něco po poledni. V Drakešském klášteře na Tibetské náhorní plošině bylo pět hodin odpoledne.

A místo vypadalo přesně tak, jak je Harry viděl ve své vizi. Vlastní teď svou vizi prožíval. Ocitl se přesně v tom okamžiku budoucnosti, který předtím zahlédl.

Blizard pomalu utichl, Čerstvé napadaný sníh měkce jiskřil ve slunečních paprscích, které se prodraly skrz šedý příkrovu mraků. V dálce na bílé planině nekroskop zachytil nějaký pohyb. Rozeznal několik postav, které na tu dálku vypadaly jako mravenci. Pomalu se prodíraly sněhem. Pohybovaly se jako roboti či jako vojáci, kteří musí pod pohrůžkou trestu dodržovat určitý krok - levá, pravá, levá, pravá - rychle a šouravě. Tři první postavy a také tři poslední byly oblečené do rudých hábitů s kapucí. Jen člověk uprostřed průvodu byl oděn do čisté bílé. Za zvuku zvonků se k němu blížili přes necelý kilometr pomalu tajícího sněhu.

Harry nebyl dost oblečen. Sice tady bylo také léto, ale místo bylo velmi vysoko položené, takže to tu na ně vůbec nevypadalo. Nekroskop totiž stál na samotné střeše světa. Znovu se rozklepal, tentokrát opravdu chladem, vytvořil dveře a vrátil se do Paterna.

Objevil se ve svém pokojí a cítil, jak se do něj opřelo horko. Na dveře bušila pokojská a ptala se, jestli může uklidit. Pustil ji dovnitř, ukázal skvrnu na koberci a řekl, že rozlil kávu. Potom ji nechal, ať rychle uklidí. Sám se posadil do kouta, aby ji nepřekážel, a přemýšlel, co asi ukrýval chrám s kamennou tváří na zamrzlé planině a co měl společného s jeho budoucností. Jedno se mu zdálo jisté. Brenda tam nebyla. Necítil, že by tam měla být, nedávalo mu to smysl.

Tam ne.

Potom se zamyslel nad další krajinou -

Zahrada v úrodném sedle mezi rozervanými, zvětralými vrcholky. Za dlouhých dní sem dopadají zamlžené sluneční paprsky skrz vysoké soutěsky. V noci nad zahradou září hvězdy, které připomínají ojíněné vzácné šperky či odštěpky ledu, zachycené v kroutící se sítí podivných polárních září...

Bylo to místo, kde by našel Brendu?

Jen na krajinu pomyslel a už mu na mysli vytanuly podivné styčné body. Podivné, velmi podivné. Podobné ještě v životě neviděl. Napadlo ho, jestli něco takového může být skutečné. Možná se jedná jen o jeho fantazii nebo nějaký zapomenutý sen. Nebylo to jen jeho vroucí přání? Nesnil prosté o nějakém neznámém, nedosažitelném místě na konci duhy, kde by našel svou ženu?

Nekroskop neměl sedmimílové boty, zato měl k dispozici Möbiovo kontinuum.

Pokojská byla konečně hotová. S mnoha úsměvy a nesrozumitelnými, rádoby anglickými větami vycouvala z pokoje. Harry na nic nečekal, vytvořil Möbiovy dveře a v prvotní temnotě kontinua si představil podivné esoterické symboly, které měly představovat cílové souřadnice. Přenesl se tam...

A nic.

Takže to nakonec opravdu byl jen sen, pouhé přání, planá naděje. Styčné body nefungovaly, protože i ony byly produktem jeho toužebných představ a ve skutečnosti neexistovaly. Prostě se mýlil. Ale v jedné věci měl pravdu. Souřadnice byly opravdu velmi podivné. Kdyby se nacházel v jisté paralelní dimenzi, donesly by ho přímo k cíli. Tam na nich nic podivného nebylo...

Harry už měl všeho toho experimentování, objevů a zklamání dost. Cítil se unavený, i když přes den odpočíval. Asi za to mohly všechny ty emoce, časové posuny i přesuny v prostoru. A to by měl být v noci ve formě, fyzicky i psychicky. Čeká ho přece důležitý úkol. O Le Manse Madonie už věděl všechno, co potřeboval. Další vědomosti, které získal o jeho obyvatelích, byly bezpečně zamčeny v závitech jeho mozku, zamčeny posthypnotickými příkazy. Zůstanou tam, dokud Bonnie Jean nebo Radu Lykan nezmáčknou ta správná tlačítka.

Spal jako mimino a alespoň jednou ho nerušilo šeptání mrtvých. Jestli spolu mluvili, nejspíš šeptali. Vždyť byl na Sicílii...

Harry se probudil kolem šesté odpoledne. Chvíli byl dezorientovaný, ale pak se mu mysl vyjasnila. Ještě bylo světlo, setmí se až za dvě či tři hodiny.

Osprchoval se, aby ze sebe setřásl ospalost, zašel do hotelové restaurace na rychlou večeři a hned po jídle se vrátil do pokoje. Byl připraven, jen musel počkat na ten správný čas. Uvědomil si, jak málo toho vlastně o Le Manse Madonie ví, o jeho obyvatelích a personálu. Kolik jich tam asi pracuje a jaké jsou jejich povinnosti? Doufal, že v domě, který připomíná nedostupnou pevnost, ani nezaměstnávají ochranku. Nejspíš mají na pozemku jen nějakého nočního hlídače. I tak bylo nepravděpodobné, že by se v noci po domě pohybovalo příliš mnoho lidí.

Ale, opravdu? Někde z hloubi jeho mysli zazněl výsměšný tichý hlásek. Harry se zamračil.

Jeho plán však v každém případě počítal s alternativou, že obyvatelé domu budou ještě vzhůru. Až jej spustí, všichni vylétnou ven jak vosy. Chtěl vyvolat co největší zmatek a narušit obvyklý řád domácnosti. A Harry moc dobře věděl, že pro něj nebude problém všechny pěkně vyplašit.

Dveře opancéřované místnosti, kde bratři ukrývali své poklady, byly zamčené na heslo. Harry nebyl žádným odborníkem na ničení sejfů, zato se uměl dostat na jakékoliv místo bez použití dveří. Lépe řečeno, jisté dveře používal, ale ty nebyly jen tak obyčejné. Nekroskop vlastně mohl být rád, že jsou oboje Humphovy bezpečnostní dveře tak složité. Bez problémů stačí zmizet dříve, než se Francezciové dostanou dovnitř. Oboje dveře jsou kromě toho napojené na alarm, takže nikoho možná ani nenapadne chodit dovnitř. Harry neměl v úmyslu alarm spustit.

Nejvyšší čas připravit si vše potřebné pro malé rozptýlení, které obyvatelům sídla chystal. Na kliku dveří pověsil cedulku ,Nerušit´ a dvakrát se přesvědčil, že za sebou zamkl. Potom na postel položil kufr a otevřel jej. Byla v něm čtyři trička, černá tepláková souprava, černé, poněkud ošoupané tenisky, světle modrá větrovka... a vojenský opasek, krabice se šesti ampulemi slzného plynu a devět tříštivých granátů, které ležely jako nějaká lesklá, ocelová vajíčka ve slámou vycpané překližkové krabici. Kdekdo by byl v blízkosti všech těchto předmětů poněkud nervózní. Ne tak nekroskop. Ten si svého času hrál s daleko nebezpečnějšími hračkami.

Všechno uklidil a zašel si dolů do baru. Chvíli tam poseděl, upíjel minerálku a snažil se působit nenápadně. Prosklenou verandou viděl, jak se rozsvítila světla v bazénu. Za chvíli se tam přihnala skupina britských turistů a s výskáním se začala čachtat ve vodě. Do baru vešla pěkná blondýnka s ručníkem omotaným kolem pasu. Objednala si pití a usmála se na Harryho: „Mluvíte anglicky?“

„Nicht verstehen,“ odpověděl. Potom se vrátil do svého pokoje. Cestou si na cosi vzpomněl a zašel do obchůdku s dárkovými předměty u recepce, kde si koupil malou baterku. V tajném trezoru pod Le Manse Madonie by se mu mohla hodit.

K jeho pokoji patřil malý balkon. Posadil se na něj, díval se na zářivé hvězdy a satelity, křižující noční oblohu. Kolem jedné hodiny po půlnoci mu došla trpělivost. Bylo sice ještě poměrně brzy, ale bude to muset stačit.

Oblékl si černou teplákovou soupravu i černé boty. Opásal se páskem a nacpal do něj ampule slzného plynu a granáty. Přesvědčil se, že výbava není příliš těžká a nebrání mu v pohybu. Všechno bylo v pořádku. Přesto se cítil podobně, jako když poprvé zaútočil na Bronický zámek. Ale ne, tak zlé to přece nebude. Tehdy měl duši plnou nenávisti a touhy po krvi. Šel přece zneškodnit Borise Dragosaniho - upíra! Tentokrát jde oloupit jen pár mafiánských kmotrů... Nebo snad ne?

Kromě toho ho tenkrát Dragosani očekával, zatímco obyvatelé domu o něm nemají ani tušení.

Beztak se k dnešní akci už dávno rozhodl. Nemělo cenu znovu si vše promýšlet. Musí přece z něčeho financovat pátrání po Brendě a synovi a na to potřebuje opravdový balík! Francezciové byli podvodníci, a nejspíš také vrazi. Soud by to sice nikdy neuznal, ale Harrymu stačilo slovo mrtvého J. Humphreye Jacksona. Jen zřídka se stávalo, že by nachytal mrtvé při lži. Ano, jisté mrtvoly dokázaly lhát, to však nebyli lidé.

Vytvořil Möbiovy dveře a přesunul se k Le Manse Madonie, na místo pod domem, které si pamatoval ze své první vize. Bez zastávky skočil znovu, překonal necelý kilometr nerovného, kamenitého terénu a objevil se mezi ostrými skalami pod nedalekými kopci. Podíval se zpět na dům a viděl, že je už dost daleko.

Rozsvítil baterku a vyšplhal na několik metrů vysokou skálu, ze které měl dobrý výhled na sídlo. Zadíval se na temnou, nízkou siluetu domu. Do noci  svítilo jen několik mdlých světel. Zřejmě to jsou pokoje personálu, pomyslel si Harry. Klenutá brána, vedoucí na vnější dvůr, byla ozářená několika  světlomety. To však nevadilo. Harry se nechystal jít do domu hlavním vchodem. Měl své vlastní dveře.

„Humphe,“ řekl tlumeně. „Jsi tu někde?“

Hej, čekal jsem tě, nekroskope! ozval se okamžitě mrtvý. Vzrušení ho však rychle opustilo. Co se ti stalo, Harry? Když jsme spolu mluvili... Nějak rychle jsi zmizel! Jako by tě něco zablokovalo... co to bylo? 

Nekroskop se zamračil a zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý. Nepamatuji se. Občas mívám pocit, že si někdo pohrává s mou myslí. Až ho odhalím, zaplatí mi za to. Ale teď... se budu na náš rozhovor co nejvíce soustředit. Nikoho do něj nepustím, Humphe.“

Jak ti můžu pomoct?

„Znovu mi prosím ukaž cestu do sejfu. Ale ne z tvého pokoje. Stačí mi jen ta část v podzemí, která vede chodbou ve skále.“

Humph byl překvapený. Ale s těmi svými schopnostmi přece můžeš skočit rovnou do trezoru! 

I kdyby ho mučili, Harry by nedokázal říct, proč to tak neudělá. Věděl jen že si musí podrobněji prohlédnout podzemní rozložení místností. „Třeba se mi to bude hodit,“ pokrčil rameny.

Humph také pokrčil rameny. Je to tvoje partie. Harry. A bez dalšího otálení ve své mrtvé mysli promítl kroutící se labyrint chodeb ve skalním podloží Le Manse Madonie. Nekroskop si zapamatoval všechny potřebné souřadnice včetně zapovězeného tunelu, který vedl do samého nitra domu a kde dostal kdysi Humph tak vynadáno.

Zapamatoval sis všechno, co jsi chtěl, Harry?

„Doufejme,“ odpověděl nekroskop a omluvil se. Musel se pustit do práce.

Zlom vaz! popřál mu Humph a jeho mrtvý hlas zanikl.

Harry slezl ze skály. Nastal čas odvést trochu pozornost. Vyndal z opasku tři granáty, odjistil je a odhodil doprava, doleva a před sebe, tak daleko, jak jen dokázal. Potom se skrčil za skálu a odpočítal příslušné vteřiny.

Byla tichá, teplá noc; bylo slyšet jen vrzání cikád a houkání sov. Výbuchy tří granátů proto zněly, jako by vypukla přinejmenším třetí světová válka. Vzduchem vzápětí zasvištěly střepiny.

Harry počkal, až se k němu vrátila mohutná ozvěna, odražená od hor. Potom vstal. Spolu se šedooranžovým dýmem se k němu donesl zápach síry a korditu. V Le Manse Madonie se mezitím začalo rozsvěcet jedno okno za druhým, až byla celá fasáda ozářená jako edinburgský hrad při výroční vojenské přehlídce. Na jedné z věžiček v rohu budovy se rozsvítil světlomet a začal pročesávat okolí. Nejspíš už byli všichni vzhůru. Musely je vzbudit výbuchy, ale nikdo nemohl vědět, odkud přicházely. A ani to nezjistí.

Harry v klidu napočítal do deseti a odhodil doleva další granát. Ten se zábleskem a třeskem vybuchl. Kužel pátracího světla okamžitě dopadl kousek od něj. Zůstal sedět mezi skalami a nechal si světlo přeletět nad hlavou. Pokud personál domu nemá nějaký speciální dalekohled na noční vidění, na tu dálku stejně nic neuvidí.

Uplynula minuta, potom druhá. Světelný kužel létal sem a tam. Harry zaslechl, že někdo nastartoval motor auta. Zpod klenuté brány vyjel džíp, nejspíš landrover s náhonem na všechna kola. Tmu ozářily reflektory a auto se rozjelo po nerovném terénu. Potom se ozval další zvuk motoru, který postupně přecházel do řevu, podbarveného nezaměnitelným duněním rotoru. Zpoza domu se vznesl vrtulník.

Harry nechtěl, aby jej muži z auta nebo vrtulníku dostali. Chtěl je pouze nalákat do míst, kde se právě nacházel. Předpokládal, že touto dobou všichni obyvatelé domu zírají z oken. Nejvyšší čas podívat se dovnitř. Vytvořil Möbiovy dveře a skočil -

- skočil na souřadnice, které vyčetl z těch nejtemnějších zákoutí Humphreyho paměti. Byla to křižovatka několika ve skále vytesaných chodeb, hluboko pod Le Manse Madonie. V Američanově paměti bylo to místo temné, protože se ho ještě teď obával. Nekroskop to cítil, když ho mrtvý vedl v myšlenkách celou trasou. I po těch letech se zdráhal znovu tím místem projít. A Harrymu bylo jasné proč.

To místo vyvolávalo klaustrofobií. Bylo prázdné, bez duše... nebylo tam nic, jen křižovatka chodeb. Přesto se zdálo, jako by cosi naslouchalo. Harry se přistihl, že také pozorně naslouchá, i když nic neslyšel. Snad ty nepříjemné stísňující pocity vyvolávaly myšlenky, jak obrovskou tíhu skály má nad hlavou. A nebo představa, že kdyby byl Le Manse Madonie nějakým zvířetem, tohle místo se nacházelo přímo mezi jeho čelistmi. Bylo to ponuré místo, které evokovalo morbidní myšlenky... stejně jako je vyvolává například opuštěná, hluboká a temná důlní šachta. Alespoň si to Harry myslel. Záměrně ze sebe ten vtíravý, nepříjemný pocit setřásl.

Klenutý strop byl velmi nízký, nebyl výš než dva metry. Každých patnáct kroků ze zdi visely slabé žárovky. Chodba se svažovala dolů, proto se zdálo, že žárovky visí křivě. Vydávaly velmi ponuré světlo, které ani nestačilo osvítit chodbu. Na křižovatce se sbíhalo pět cest. Začínalo tam kamenné schodiště a Harry věděl, že vede do přízemí stavby. Další schody vedly dolů a končily někde v zapovězených hlubinách. Právě tam dole se Humph dostal do maléru. A to jen proto, že tam zabloudil, ačkoliv vůbec nic neviděl! Harry byl rozhodnut, že si na rozdíl od Američana všechno důkladně prohlédne.

Co? Vždyť sem přece přišel kvůli penězům, nebo ne? Chtěl získat prostředky k financování dalšího pátrání. Obě části Harryho mysli, ta vědomá i nevědomá, lépe řečeno posthypnotická, se na chvíli spojily a zmateně spolu kolidovaly. Společně otázku potlačily a nabídly nekroskopovi přijatelné vysvětlení. Chce dům prozkoumat ze zvědavosti, nic víc na tom není. Ale přednost samozřejmě mělo dostat se do francezciovské pokladnice.

Přesto se ještě na moment zastavil a přesvědčil se, že mu v mysli nesmazatelné ulpěly souřadnice místa. Končilo tam schodišti, které sem vedlo z horních pater. Jiné příkře mizelo v ozvěnou znějících útrobách budovy... Kromě toho se tam křížily tři chodby... To místo bylo skutečný labyrint, přesně jak říkal Humph... Majitelé a jejich předci to tu museli hloubit po celá staletí.

Harry rozzlobeně pohodil hlavou a rychle, ustaraně v chabém osvětlení zamrkal. Mezitím si do podvědomí zapsal potřebné informace a mohl se pustit do práce.

Uběhlo zatím jen několik vteřin. Nad sebou slyšel povyk, zatímco zezdola se k němu neslo jen ticho. Ticho podbarvené tichounkým šelestem ventilace, vzdycháním vzduchu, který proudil tunely, a tlumeným duněním neviditelných přístrojů, Mnohasettunová váha skály a domu nad hlavou jako by také vydávala svůj specifický zvuk. Bylo to neslyšné, zato všudypřítomné sténání zemských vrstev.

Dvě ze tří chodeb byly Harrymu naprosto neznámé. Humph jimi nikdy nešel. Harry věděl, že první schodiště vede nahoru do domu a dozvěděl se také něco o schodišti vedoucím dolů... Třetí chodba vedla přímo k trezoru, ukrytému za masivními ocelovými dveřmi, které před více než čtyřiceti lety nainstaloval mrtvý Američan. Harry nepotřeboval ztrácet čas chůzí na konec tunelu. Dokázal se přenést přímo před dveře.

Nejprve chtěl zkontaktovat Humpha, aby se znovu přesvědčil o styčných bodech, ale nakonec to zavrhl. Odsud ho volat nebude. Nechtěl narušit psychický éter místa. Byl tedy na všechno sám. Přenesl se Möbiovým kontinuem před dveře trezoru a zjistil, že vypadají přesně tak, jak mu je Humph popsal a zobrazil v mysli. Byl to kulatý, dvoumetrový plát lesklé nerezové oceli, zasazený do namodralé kovové desky, která byla zapuštěná a zabetonovaná hluboko ve skalních stěnách, podlaze a stropu. Ocelový plát byl opatřený zámkem na heslo a velkým kolem, po jehož otočení se uvolnily skryté západky. Dveřmi bylo možné projít, jen pokud člověk znal číselnou kombinaci zámku, pokud byl vybaven opravdu výkonným autogenem nebo za pomocí několika dobře mířených vysokorychlostních protitankových střel. Žádná jiná možnost neexistovala -

Kromě jediné. Té, kterou mohl použít jen Harry. Kdyby se na něj někdo díval, myslel by si, že prostě zmizel... a zase se objevil v naprosté temnotě na druhé straně dveří. Nadechl se zatuchlého vzduchu, rozsvítil baterku a udělal dva kroky k druhým bezpečnostním dveřím. A třetím krokem prošel dalšími, neviditelnými dveřmi, které sám vyvolal... a těmi se dostal do komnaty pokladů, které zde loupeživí Francezciové po staletí shromažďovali. Ocitl se v samotném černém, nenasytném srdci Le Manse Madonie.

Světlem baterky zběžně přejel po místnosti, která se ukrývala za Humphreyho nedobytnými dveřmi. Vlastně to nebyla místnost, byla to jeskyně. Ano, jeskyně plná pokladů.

Nekroskop zhruba tušil, co zde může očekávat Jenže to nebylo nic v porovnání s realitou. Čekal šperky, peníze a naloupené bohatství, které za posledních deset, dvacet či třicet let nastřádala chamtivá a zločinná mafie, vedená bratry Francezciovými. Našel je a při pohledu na ně si pomyslel, že v tom případě musela být řada mafiánských zločinů skutečně bez konce. Jenže někde hluboko v duši, hlouběji než byla tahle tajná pokladnice, Harry věděl, že sejf skrývá ještě mnohem víc. Mnohem víc!

Na první pohled bylo zřejmé, že část toho nesmírného bohatství se sem dostala poměrně nedávno. Ležely tu miliony, ne-li miliardy vysokých bankovek snad v každé myslitelné světové měně. Nejspíš to byla odměna, kterou bratří dostávali za své zločiny. Bylo naprosto nemožné, aby si dva lidé pomohli k takovému majetku zákonnou cestou. A kdyby k penězům přišlí poctivě, proč by je ukrývali zde? A to si Harry ještě neprohlédl vlastní poklad.

Některé jeho části tu musely ležet celá staletí. Ve Středozemním moři se první piráti objevili na počátku desátého století, když Janov a Pisa začaly okrádat saracénské obchodní lodě. Později piráti napadali lodě křižáků, které se vracely z východu, naložené ukořistěným bohatstvím vyspělých měst Nejeden z těchto lupů zřejmě skončil tady. Harry viděl vzácné mramorové a zlaté sošky, velké ingoty z ryzího zlata a jiné poklady snad ze všech období středomořské historie. A našly se tu i poklady z nedávných dob. Světlo baterky ozářilo truhly, na kterých se skvěl hákový kříž. Některé ještě ani nebyly otevřené!

Jiné však pozotvírané byly. Harry znal válečnou legendu, která říkala, že když byly Rommelovy oddíly vytlačené v květnu 1943 z Tuniska, odnesly si na Korsiku ohromné poklady. Chtěly jimi pomoci německé válečné ekonomice. V pokladu prý bylo zlato, slonovina, umělecká díla i šperky. Němečtí vojáci jej ,posbírali´ v Tunisku, Libyi a v severním Egyptě. Jenže ani jediný kousek z tohoto pokladu nemohl k německému vítězství přispět. Nebylo ani jisté, jestli vůbec dorazil na Korsiku. Nekroskop už věděl, kde doopravdy skončil. Přímo zde!

Světlo jediné baterky nemohlo stačit. Harry měl sucho v ústech, ruce se mu třásly a cítil, jak se mu na čele perlí pot. Dokonce ani sám nekroskop nebyl vůči něčemu takovému imunní. Pocítil hrabivost, horečku hledačů pokladů, Bylo to podobné jako nenasytný, nikdy neukojitelný chtíč samotných Vampýrů.

Byl tam sám, obklopený... bohatstvím celého světa! Na chvíli to cítil. Cítil, co musí cítit Francezciové. Tu moc, sílu a nenasytnost. A bylo to tak vábivé!

Harry přejížděl tenkým světlem z baterky okolní truhlice, kovové police i holé zdi, až konečně našel to, co hledal. Ze stropu viselo elektrické vedení, které se táhlo po zdech a bylo zakončeno vypínači, skrytými mezi regály. To ho trochu probralo a on si utřídil emoce a vzpamatoval chtíčem omámené smysly. Přesto měl mysl stále rozdělenou na dvě části, na dva důvody, proč tady vlastně je. A zatímco znal roli Francezciů v současném světě, znal také Ferenczye a prastarou hrůzu, kterou v sobě ukrývali.

Věděl, že poklady nashromáždil otec obou bratrů a před nim jeho předkové až k Angelovi Ferenczinimu, pokrevnímu synovi Waldemara Ferrenziga a Constanzy de´ Petralia. Kolik těch předků bylo, to Harry nedokázal odhadnout. Bylo jasné, že tohle šílené stračí hnízdo není dílem jednoho člověka, ale že se na něm podílely celé generace. Generace upírů!

Na setinu vteřiny to nekroskop pochopil. Ta myšlenka se mihla jeho myslí, jasná a čistá jako křišťál. Jenže pak zapadla do prázdnoty Bonnie Jeaniných příkazů a byla pryč. Harry se zamračil a stiskl vypínač.

V záplavě jasného světla poprvé uviděl celý poklad... a zároveň obyvatelé domu uviděli jeho!

U napůl otevřeného okna v bezpečnostní místnosti stál hlídač a pozoroval planinu u Le Manse Madonie. Nad vzdálenou skupinou skal létal vrtulník a zvedal oblaka prachu, která padala přes okraj strže. Náhle si všiml, že se rozsvítila jedna z obrazovek na terminálu. Zamrkal unavenýma očima a podíval se, co se děje. A zůstal stát jako přimrazený.

Na obrazovce viděl trezor. Věděl, že se tam dá rozsvítit jedině zevnitř. A kdyby tam nesvítilo světlo, obrazovka by zůstala černá. Ale nejspíš to bylo v pořádku. Musí tam být jeden z bratrů. Nemůže to být nikdo jiný, protože tam nikdo kromě nich nesmí! Za žádných okolnosti! Jenže... bratři stáli u brány do dvora a čekali na hlášení o průběhu pátrací akce.

Hlídač zahlédl, že přes obrazovku přelétl stín. Byla to mužská postava, celá v černém. Muž se zastavil u jednoho z regálů, zvedl malý sáček a vysypal část obsahu. Na černobílé obrazovce se stříbrně zaleskly zlaté mince a rozkutálely se po zemi. Bylo vidět, že je lupič ohromený. Zvedl hrst mincí, prkenné se postavil a nechal je proklouznout mezi prsty.

Nevysvětlitelné výbuchy... oba Francezciové stoji před domem... a v trezoru je… vetřelec!

Hlídač tomu chvíli nemohl vůbec uvěřit, ale potom se mu v hlavě všechno spojilo. Údivem otevřel ústa. Rychle je však zavřel a přidušeně zasyčel: „Do prdele!“ Zašklebil se, protože si všiml červené kontrolky vedle obrazovky. Ta oznamovala, že se v trezoru zapnul fotoaparát. Ať už se tam dostal kdokoliv, budou mít jeho fotografie! Už teď to byl mrtvý muž! Hlídač otevřel okno dokořán a zakřičel dolů na Francezciovy: „Vetřelec! V trezoru! Lupič!“

Nejprve ho neslyšeli, nebo spíš nepochopili, co jim chce říct. Koho by něco takového napadlo? Potom jim všechno došlo. „Co?“ zakřičel nahoru Anthony Francezci. Zamračili se s Franceskem jeden na druhého a rozběhli se k hlavním dveřím domu. „Co to povídáš? V trezoru? V jakém trezoru?“

„Je na obrazovce!“ vykřikl vzrušeně hlídač. „Je v trezoru, ve vaší pokladnicí!“

Bratři dobře věděli, co to znamená. Mohl to být jen někdo jako oni! Výbuchy měly jen odvést pozornost. Musela v tom být zrada. Jenže něco takového bylo naprosto nemyslitelné! Mezi personálem domu byli pouze otroci, do posledního muže! A jak si mohl někdo myslet, že mu něco takového projde?

„Zbraně!“ zaburácel Franceskův hlas nocí. Strhl si z obličeje černé sluneční brýle. Jeho oči měly zářivě šarlatovou barvu. „Všichni sem. Hlídejte zdi kolem domu. Zajměte každého, kdo se tady mihne. Chceme ho živého, ale jestli to nepůjde, zastřelte ho! Nenechte ho utéct!“ Potom ukázal na hlídače, který stál stále u okna. „Ty - co fotoaparáty?“

„Zapnuly se,“ zakřičel muž zpět.

Ale to už Francezciové vběhli do domu a zmizeli mu z dohledu.

Nekroskop si fotoaparátů na stropě nevšiml. Od chvíle, kdy rozsvítil, nevnímal nic kromě nesmírného pokladu kolem. Ale ani tehdy nedokázal to bohatství myšlenkově pojmout. Uvědomoval si jen, že se dívá na ohromné množství pokladů a že jsou nabyté zločinným způsobem.

Byly tam poklady, které pocházely z hradů velkých vampýrských vládců. Portréty některých z nich dokonce visely v bohatých, pozlacených rámech na kamenných zdech domu. Harry dále viděl mince dávno zapomenutých království, knihy a iluminované manuskripty starověkých říší, ornamenty a šperky z Byzancie. Také tam viděl nespočet měn, od starých pirátských mincí po štůčky moderních bankovek. Harryho pohled létal sem a tam, než si na ty hory cenností přivykl.

Bylo toho mnohem více, než Darcy Clarke naznačoval. Jenže Darcy nic nevěděl. A nekroskop už všechno viděl a věděl, co musí udělat.

Místnost měla ventilaci. Slyšel vzdálené hučení a na tváři cílil proud suchého vzduchu. Nahlédl za regály a ve zdi uviděl větrací otvory. Bezpochyby je systém napojen na klimatizaci celého domu. Harry se usmál a zdálo se mu, že je to poprvé po strašně dlouhé době. Řekl si: Proč je neokrást a ještě je neurazit? Vždyť si to zaslouží. Za Humpha. Z opasku vytáhl dvě ampule se slzným plynem a položil je na regály blízko ventilace.

Ale nejprve se postará o to, proč sem vlastní přišel.

Rozepnul si do půlky zip na teplákové bundě a začal ji pěchovat markami, librami a dolary, dokud nebyla plná a nehrozilo, že povolí švy. Potom ze země zvedl dva malé, zato velmi těžké pytle, a zavěsil si je na háčky u opasku. Víc už by neunesl. Bude to muset stačit.

Odjistil slzný plyn a s odvrácenou tváří couvl. Místností zasyčel ucházející stlačený vzduch.

Harry vytvořil Möbiovy dveře. Z opasku vytáhl dva granáty, odjistil je a hodil mezi regály. Výbuchem zničí pár cenností, no a co? Francezciové se jich nikdy nevzdají a ani nikoho nenechají, aby si je prohlédl. Vždyť by světu ani nepřiznali, že tady takové poklady ukrývají! Ale střádali je tu, protože byly jejich.

Vešel do kontinua a skočil mezi Humphovy bezpečnostní dveře. Záměrně si chvílí pohrával s číselnou kombinací na zámku, až se rozsvítilo červené světlo... nejspíš spustil alarm. Potom uslyšel dvojí bouchnutí granátů a ucítil, jak se mu skála otřásla pod nohama.

Znovu skočil, tentokrát na chodbu za první dveře. Znovu si začal hrál se zámkem... a opět se rozsvítilo červené světlo.

V té chvíli zaslechl křik a uviděl, jak zpoza zákrutu, chodby zasvítilo světlo silné baterky. V ponuře osvíceném tunelu bylo náhle světlo jako za dne. Proč se vlastně nekroskop zdržoval se zámky? Bylo jasné, že se až přehnaně snažil skrýt důkazy o svých zvláštních schopnostech. Takhle to bude vypadat, že se do trezoru někdo fyzicky dobýval. Obyvatelé domu si tedy nebudou myslet, že se k nim vloupal nějaký čaroděj.

Harry musel rychle zmizet, než lidé s baterkami vyběhnou zpoza zatáčky. Stejně se chtěl podívat ještě někam jinam.

Nevěděl sice proč, ale -

Zkrátka se tam musel podívat...

IV

Věc v jámě - Výstup - Exemplární trest

Harry byl zpátky ve svém hotelovém pokoji. Upustil oba malé, zato příjemně těžké váčky a rozepnul si bundu. Bylo to, jako když někdo zlomí tyčku u stanu a ten spadne. Nekroskop se zběsilou rychlosti vytřepal peníze z oděvu a zase zmizel.

V Le Manse Madonie zatím uběhlo nějakých devět deset vteřin. Bratři Francezciniové zrovna stáli u vnějších dveří trezoru. Tony zkušeně navolil na zámku číselnou kombinaci, která vypnula alarm. Francesco se zeptal: „Proč to sakra zase zamkl? A jak se kolem nás dostal ven? Nebo... je stále někde tady? Je to nikdo z nás?“ Upřel pohled na skupinku otroků, která se shromáždila v chodbě.

Otroci zírali na něho, na jeho měnící se rysy v obličeji, šarlatové oči a nakrčené chřípí. V tom obličeji jako by bylo zřetelně vepsáno slovo ,vražda´.

Tony zatím odemkl vnější dveře. Chtěl vejít do prostoru mezi oběma dveřmi... ale zarazil se, zvedl hlavu a nasál vzduch. Jeho chřípí se začalo prudce rozšiřovat a on zuřivě, nevěřícně začenichal. Potom se zakuckal a chytil bratra za loket.

V té chvíli to ucítili i ostatní. Plyn!

Slzný plyn, ve větracím systému.

Na pobočnicích a otrocích byl okamžitě vidět účinek. Začali kašlat a dusit se a oslepení vlastními slzami se potáceli chodbou. Vzduchem se pomalu začaly šířit pramínky nažloutlého dýmu, které se rozlévaly z větracích otvorů. I ty pramínky stačily.

Na Francezciovy to však nemělo žádné účinky. Byli to Vampýři, takže své tělo dokázali lépe ovládat. Plyn jim nic neudělá do té doby, než ho vdechnou. Ani je nepálil v očích, protože je přetáhli průhlednými druhými víčky. Ta je sice brzy začala štípat, ale zatím neztratili zrak.

Francesco zadal kombinaci na druhých dveřích. Otroci se zatím pomalu potáceli pryč. V houstnoucím zápachu do sebe naráželi, světla baterek zmateně létala po stěnách. Vampýr otočil kolem a rozrazil dveře. A uviděl naprosté peklo!

Od rozžhaveného kovu vzplály papírové peníze a pytle s poklady. Na podlaze se válely pokroucené police. V plamenech a hustých oblacích dýmu ležela ohořelá, očazená a polámaná umělecká díla. Spálené elektrické kabely jiskřily a prskaly. U zadní zdi šlehaly plameny až ke stropu a olizovaly vzácné olejomalby, které se kroutily a za příšerného puchu mizely před očima. A ohnivá stěna se rychle šířila místností.

Po stěnách sice viselo několik hasicích přístrojů, ale většinou už byly dávno nefunkční. Bratrům chvíli trvalo, než našli dva, které se daly použít. Pak uběhlo několik dalších minut, než se jim konečně podařilo dostat oheň pod kontrolu. A museli s ním bojovat sami, i přes tu pálící žlutou mlhu a slzy a krev v běsnících vampýrských očích. Jejich otroci byli přece jenom pouzí lidé...

Harry vystoupil z kontinua hluboko v podzemí. Ocitl se na souřadnicích, které mu poskytl Humph. Ten tu byl před čtyřiceti lety zadržen hlídačem a dostal za svůj nepovolený průzkum zle vynadáno. Bylo to rozcestí pěti cest. Jedno schodiště vedlo nahoru do domu, druhé dolů... kam asi? Na nějaké tajné místo, které nesměl nikdo vidět. A proto se tam chtěl nekroskop podívat.

Celá záležitost byla pro Harryho velmi matoucí. Myslel si, že se jde do podzemí podívat jen proto, aby uspokojil přirozenou lidskou zvědavost. A zatím to dělal kvůli jednomu Bonnie Jeaninně posthypnotickému příkazu. Poručila mu, aby hledal Vampýry. Na tuto misi ho sice sama nevyslala, ale i tak plnil její přání. O Vampýry by se samozřejmě zajímal i z vlastního popudu, jenže další posthypnotický příkaz mu poroučel, aby si všechny informace zapisoval do paměti a sám je zapomínal. Vyzvednout si je bude moci jen B. J. nebo Radu.

A proto tu teď stál a snažil se odhalit tajemství mocné, zlovolné a esoterické ,dynastie´ Ferenczyů. Nesnažil se vědomě něco zjistit, ale přesto nezapomínal na vlastní bezpečnost. Byl očarovaný, ale i tak zůstával Harrym Keoghem...

Tam dolů ještě nepronikl slzný plyn. V této hloubce totiž větrání domu pracovalo nejpomaleji. Zato nahoře... Harry slyšel vzteklý řev a výkřiky mužů, kteří se snažili dostat na čerstvý vzduch. A ten byl jen venku. To se hodilo, protože bylo jasné, že se sem hned tak nevrátí.

I Harry vědět, že nemá mnoho času. Uvědomoval si, že si k němu dřív nebo později najde slzný plyn cestu. Nesměl ztrácet čas.

Sešel po točitém schodišti a narazil na dveře vyrobené z ocelových tyčí. Na mřížích byla varovná cedule s vyobrazeným červeným bleskem. Tyče byly pod proudem. Nekroskop si všiml, že podlaha za dveřmi je sice poměrně rovná, ale mnohé hrboly naznačují přirozenou stratifikaci skály. Bylo to úplně nejhlubší místo v základech stavby.

Kus od mříží byla ve zdi zapuštěná deska, ze které trčely dva pogumované vypínače. Na jednom byl znázorněný blesk, na druhém mříže. Vše bylo nad slunce jasnější. Harry zmáčkl oba vypínače. Počkal, až zaslechl hučení skrytého mechanismu a mříže zajely do zdí. Dveře byly deaktivované a dokořán otevřené.

Nekroskop se samozřejmě mohl do jeskyně dostat Möbiovým kontinuem, jenomže ho zajímal mechanismus dveří. Zdálo se, že jsou starší než ocelové dveře trezoru, které vybudoval Humph. Kromě toho si Harry uvědomil, že tyto dveře nebyly navrženy proto, aby zabránily lidem v přístupu do jeskyně. Přesto překročil práh a vstoupil do spoře osvětlené místnosti.

Na stěně zahlédl několik vypínačů. Zapnul je a jeskyni ozářilo několik silných reflektorů, až ho na chvíli oslnily. Pár vteřin trvalo, než Harry světlu přivykl. A uviděl, že světlomety jsou namířeny na ústí studny, obehnané starým hrubým zdivem.

Nekroskop přejel pohledem celou místnost: studnu, poklop ze spleti elektrických drátů, kladku s kovovou plošinou, která vrhala šibenici připomínající stín přes ústí studny... nebo jámy? A hluboké stíny, které jako by uhýbaly jeho pohledu a schovávaly se v rozích jeskyně. Bylo jasné, že jáma za zdí je to nejdůležitější, co v jeskyni je. Možná že to byla opravdu studna. Harry si všiml, že z ústí stoupá lehká mlha a sráží se vespod poklopu.

Na první pohled bylo jasné, že je místnost zařízena s nějakým záměrem a že sem občas někdo chodí. Ocelové mříže ve dveřích, světlomety, kladka a elektrické dráty... k čemu to všechno slouží?

Sotva na to pomyslel, něco Harryho varovalo, aby to nedělal. Příliš pozdě. Jeho ,přirozená lidská zvědavost´ ho zradila. Nechránil si myšlenky a přitom každá z nich zněla mrtvým jako hlasité slovo. A o mrtvé neměl Le Manse Madonie nouzi - zvláště ne tato ,jáma´. Možná by mlčeli, ale Harryho otázka ,K čemu to slouží?´ je vyburcovala k šílené aktivitě. Bylo to, jako by vyléčené oběti nějakého strašného mučení po létech ukázali použité mučící nástroje. Jenže tohle bylo mnohem horší, protože rány obětí ještě zdaleka nebyly zahojené.

K čemu slouží to místo, ta podivná jáma? Mrtví byli součástí jejího využití. Stali se součástí netvora na dně! A zatímco ani on nebyl plně pří smyslech, jeho oběti byly naprosto šílené. Pamatovaly si, kým dříve bývaly, a věděly, čím se staly.

Nekroskop otevřel překvapením ústa. Vycítil, co přijde, a vzadu na krku se mu vlasy naježily hrůzou. Přesto měl dojem, že je na to připravený. Měl pocit, že tyto mrtvé už slyšel, že znal jejích hlasy, jenže na ně musel zapomenout. Byly součástí něčeho, o čem nesměl nic vědět. Jeho podvědomí se uzavřelo a on do něho neviděl.

On! řekl ten slabý, plachý hlásek.

Už tady byl! zavrčel jiný.

Je zpět! Zpět! Zpět! rozlehl se další.

Neposlouchal! Neutekl! zakřičela mučená dívka. V její nehmotné mysli byla bolest stále ještě čerstvá.

Musí být stejně šílený jako my, hr, hr, hrrrrrr! zařval šílený mrtvý muž, jehož hlas posledně zněl jako samopal. Tentokrát mluvil tak, jako by mu někdo rval duši zaživa.

Hlasy začaly do nekroskopovy mysli pronikat ze všech stran najednou, takže je od sebe nedokázal rozlišit. Narážely do něj téměř fyzicky, jako by to byly údery kladivem. Údery vášní, vzteku a hrůzy. A nebály se jen o sebe. Měly strach i o něj.

„Mrtví!“ zaslechl nekroskop své vlastní vydechnutí. „Ale kde? Proč?“ Znovu stejná otázka.

Tady! ozvali se všichni najednou. V Jámě! Vtom se ozval jiný hlas, který všechny ostatní okamžitě umlčel. Zněl jako dech samotného pekla, jako kvákání obrovské, odpudivé ropuchy.

VE MNĚ...!

Harry s mrtvými mluvil díky svému nadání. Byl koneckonců nekroskop. Jenže tento kontakt byl úplně jiný. Harry okamžitě poznal, že se jedná o telepatií. Jenže jak to bylo možné, když zdroj hlasu zůstával stále stejný? I na to mu mrtvi odpověděli:

Jsme jeho součástí, řekla mu vyděšená dívka, která vlastně nakonec zas tak vyděšená nebyla. Zdála se silnější a rozhodnější než zbytek mrtvých.

BUĎ ZTICHA!

Dali mu naše těla k žrádlu, dokončila šeptem.

Ale co byla ta věc v jámě? Něco, co dýchalo vzduch a vytvářelo tu zlověstnou mlhu, která stoupala z ústí. Bylo to naživu? Nejspíš ano, jenže když Harry mluvil řečí mrtvých, neznámý tvor ho slyšel!

JSOU MRTVÍ! odpověděl mu okamžitě tvor. Jeho hlas zaburácel Harryho myslí. JENŽE JEJICH DUŠE VE MNĚ ŽIJÍ DÁL... 

A protože telepate stejně jako řeč mrtvých přenáší více než slova, Harrymu bylo vše jasné. Nebo si to alespoň myslel.

Bratři Francezciové byli Vampýři, poslední členové obávané dynastie Ferenczyů. V jámě vypěstovali nějaké příšerné stvoření, nejspíš stejně jako Julian Bodescu ve sklepení svého domu v anglickém Devonu. Julianova příšera byla jen bezduchou monstrozitou, výtvorem jeho upírského masa. Neměla žádnou, nebo jen velmi omezenou inteligenci. Naproti tomu výtvor bratrů byl velmi inteligentní! Dokázal shromáždit vědomosti těch, které pozřel. A byl to také mocný telepat. Dokonce i teď parazitoval Harrymu v mysli a snažil se mu vysát znalosti. Cítil, jako by mu do duše sahaly chtivé šátravé prsty. Rychle zabouchl mentální dveře, aby se netvor nedozvěděl příliš mnoho! A tím ho také připravil o jeho převahu. Nekroskop a obyvatel jámy si stanuli ,tváří v tvář´ a snažili se odhadnout schopnosti toho druhého. Harry cítil, jak se mocné upírské sondy dotýkají okrajů jeho identity.

Jenže telepatie a řeč mrtvých jsou dvě naprosto rozdílné věcí. Netvor v jámě slyšel Harryho i duše mrtvých, které byly součástí jeho těla. Dokázal je umlčet, ale byly to jen výhružky. Nemohl ublížit někomu, kdo už je po smrti. Dívka, jejíž bolest byla stále tak čerstvá, to zřejmě pochopila a začala s Harrym mluvit a prosit ho:

Uteč! Uteč! Hřeješ a jsi naživu... nechceš přece skončit jako my, studený a mrtvý! Běž!

„Jenže nejdřív se musím dozvědět, co... kdo to je?“ řekl jí Harry. Ucítil první slabý závan plynu.

Je to jejich prorok, jasnovidec, jejich křišťálová koule. Je takový jejich přístroj, který zaměří, a on jim sežene, požadované vědomosti Z celého světa! Je to jejich orákulum! A co víc, je -

JSEM JEJICH OTEC! Hřmotný hlas znovu zaduněl a prolomil Harryho psychickou bariéru. Jenže hlasem zaznělo také potlačované vzlyknutí, nekonečný zármutek, vědomí nenahraditelné ztráty. Jako by tvor ztratil nějakou drahou bytost - nebo kontrolu nad vlastní bytostí.

BYL JSEM ANGELO FERRENZ1G, FERENCZINI, FRANCEZCI. BÝVAL JSEM MISTREM METAMORFÓZY - DOKUD METAMORFÓZA NEOVLÁDLA MNE!

A jeho hlas znovu přenesl mnohem více než jen slova. Mnohem víc.

Nekroskopovi naskákala po těle husí kůže. Uviděl všechnu hrůzu porodu znetvořené zrůdy... dvojčata, z nichž jedno bylo na první pohled monstrem a těsně po příchodu na svět ho utratili. Druhý byl Angelo, Waldemarův pokrevní syn. Na první pohled se zdál normální… Prožil tisíc let vampýrského života, když jeho metamorfní maso začalo bujet, jako by ho postihla těžká choroba. A ta z něj udělala to, čím je teď. 

Harry nedávno přemyslel, kolik generaci se vlastně v rodu Francezciů vystřídalo. Teď už to věděl. Odpověď byla jednoduchá. Generace existovala jenom jedna. Byli to bratři, dvojčata, synové Angela Ferencziniho. Narodili se, když se jeho pozemská pouť v lidské podobě chýlila ke konci. Jak se jeho nemoc zhoršovala, rozhodl se zanechat za sebou něco, co by ho přečkalo. A možná... možná plánoval mnohem víc. Proto byl uvězněný tady dole. Harry moc dobře věděl, jací jsou Vampýři houževnatí a jak lpí na životě. Věděl, že kdyby ten tvor vymyslel jakýkoliv způsob, jak zase získat lidskou podobu, udělal by pro to cokoliv. Klidně by použil i jednoho ze svých synů. Proto ho tady zavřeli.

Jak dlouho už tu asi byl? Dvě, tři nebo snad čtyři stovky leť? A jeho synové zatím žili v Le Manse Madonie, někdy jako bratři, jindy jako jediná osoba. Harry se vůbec nedivil, že se podle pověstí v rodině často rodila dvojčata. Byli to vždy ti samí lidé. Vždycky tady nějakou dobu žili, potom jeden z nich ,zemřel´ a na čas se odstěhoval. Pak se vystřídali, ,omladili´ a nějakou dobu znovu žili jako dva bratři. V domě však vždycky zůstával alespoň jeden z nich a dohlížel na chod domácnosti.

Jejich otcem byl bratr, čí spíše nevlastní bratr Faethora Ferenczyho. Angela totiž porodila jiná matka, Constanza de´ Petralia. Ví Angelo, že měl kdysi sourozence? A co dávno mrtvý Faethor? Věděl o Angelovi? Nikdy se o něm Harrymu nezmínil. Jenže Faethor býval samotář, který se zajímal jen o válčení, svá horská území a nenávist ke svému vaječnému synovi, Tiborovi Valachovi. Možná o sobě nevlastní bratři věděli, ale nelezli si do cesty. Proč by vlastně Faethor Harrymu vyprávěl o bratrovi, se kterým se nikdy nesetkal? I kdyby o něm mluvil, nejspíš by stejně lhal. Protože na světě neexistují lepší lháři, než jsou Vampýří.

Harry hodil podobné úvahy za hlavu. Už dávno zjistil, že historie Vampýrů obsahuje příliš mnoho nejasností...

Všechna dnešní zjištění i objev monstra v jámě by stačily, aby se normální člověk pomátl na rozumu. Přesto se Harry rozhodl, že se musí dozvědět plnou pravdu. Místnosti se začínaly pomalu šířit první obláčky nažloutlého slzného plynu. Harry klopýtavě přistoupil k ústí jámy a snažil se nevšímat si slzících očí. Skrz spletenec drátů se zadíval dolů, do jícnu hluboké šachty.

A tam dole uviděl ve svých vlastních výparech sedět podivné, kypící a třesoucí se stvoření, které na něho zíralo žhnoucíma sírově žlutýma očima.

Zmiz odsud! naléhaly na nekroskopa duše mrtvých, zatímco se zapotácel pod dojmem toho, co pravě spatřil.

ZMIZET? Angelo Ferenczy mluvil tichým hlasem, ze kterého odkapával sarkasmus. MÁ ZMIZET Z LE MANSE MADONIE? COPAK TO NECHÁPETE? PŘIŠEL SEM O SVÉ VLASTNÍ SVOBODNÉ VŮLI - A JEŠTĚ K TOMU BEZ POZVÁNÍ. ODSUD VEDE JEN JEDNA CESTA A JSEM SI JISTÝ, ŽE JE UZAVŘENÁ! A POTOM... OCH, BUDE MI POTĚŠENÍM PROMLUVIT SI S NÍM JEŠTĚ JEDNOU, TENTOKRÁT MNOHEM INTIMNĚJI! HA HA HÁÁÁÁ! 

Nekroskopovi se znovu začala točit hlava, udělalo se mu špatně od žaludku a cítil zmatek v hlavě. Bylo to stejné jako včerejšího odpoledne, kdy se začal bezmocně motat na silnici pod Le Manse Madonie. Jenže tentokrát věděl, co bylo příčinou. Byla to neuvěřitelná moc netvora v zatuchlé díře. Nekroskop už nedokázal myslet na nic jiného než na svou vlastní záchranu. Pochopil, že duše sežraných měly pravdu. Měl by utéct, a to co nejrychleji!

Harry klopýtavě couvl od jámy. V houstnoucí žluté mlze vytvořil Möbiovy dveře. Musel na to vynaložit nezvyklé úsilí... Oči a plíce měl plné štiplavého plynu, duše mrtvých na něho ječely: Utíkej, utíkej, utíkej! a prastarý, zmutovaný Ferenczy se dobýval skrz jeho mentální bariéru, jako by to byl pouhý papír.

Harryho se zmocnila panika. V mysli se mu začaly zmateně objevovat desítky souřadnic, na které mohl utéct. Viděl svůj byt v Hartlepoolu, respektive hartlepoolský hřbitov, protože v bytě už nejspíš bydlel nový nájemník... pokoj v hotelu v Paternu... studovnu, zahradu a ložnici v Bonnyrigu... jenže s obrázkem ložnice se mu automaticky vybavily vzpomínky na B. J. Mirluovou. Všechno bylo tak zmatené a matoucí!

Bonnie Jean! vykřikla mrtvá dívka. Poslala tě sem B. J. Mirluová? 

Protože byla součásti Angela Ferenczyho, také ji slyšel. MIRLUOVÁ? OTROKYNĚ RADUA LYKANA? COPAK TOHLE JE... RADUŮV ČLOVĚK.? A Harry ucítil, jak se Vampýrova odpudivá mysl doslova sevřela hrůzou. Okamžitě stáhl své mentální sondy. Ucukl, jako by byla Harryho mysl doběla rozpálená.

A Angelo měl vlastně pravdu. Harry byl Raduovým člověkem

Utíkej! vykřikla dívka. Rychle! Mně už nepomůžeš. Nikdo mi nepomůže. Uteč, dokud můžeš. A řekni B.J. - řekni ji... Harry se nikdy nedozvěděl, co měl Bonnie Jean říct. Angelo v té chvíli vyvinul veškerou svou telepatickou moc a odřízl vřeštící mrtvé mysli od Harryho. Psychický éter v jeskyni byl prázdný jako hluboký vesmír.

Nekroskop už však byl daleko. Bezcílně plul Möbiovým kontinuem. Zdálo se mu, že uplynula hrozně dlouhá doba, než někde v hlubinách mysl i našel potřebné styčné body a rozletěl se k nim.

Do svého hotelového pokoje v Paternu.

Harryho probudila noční můra, kterou okamžitě zapomněl. Hlava mu třeštila bolestí, byl celý zpocený a dělalo se mu špatně od žaludku. Chvíli nehybně ležel, aby nepříjemné pocity zahnal. Rozsvítil lampičku u postele a prohlédl si místnost. Byl ve svém pokoji v hotelu Adrano. V Paternu na Sicílii.

V tom okamžiku ho zaplavily vzpomínky.

Na Le Manse Madonie, trezor plný pokladů, slzný plyn... a peníze!

Rychle vyskočil z postele a okamžitě se mu zamotala hlava. Oblečení, které měl na sobě, páchlo plynem. Dobrý Bože, nemůže se divit, že je mu tak špatně! Byly ty peníze skutečné? Harry byl zmatený. Realita mu připadala jako nějaký roztříštěný sen, z něhož pár částí schází. Co se mu mohlo stát? Necítil se dobře už od chvíle, kdy se v hotelu ubytoval.

Otevřel balkónové dveře a potom otevřel skříň, do které nedávno vyprázdnil bundu...

A pochopil, že to nebyl jen sen. Nic z jeho lupu nechybělo. Jeden z pytlů se převrátil na zem. Vypadlo z něj pár zlatých mincí a rozkutálely se po naleštěné podlaze. Jejich vroubkované okraje tiše rachotily o borovicové dřevo. Pak narazily do okraje koberce a s hlasitým cinknutím popadaly na zem.

Ve skříni byly hromady vysokých bankovek! Mohl jimi naplnit velký kufr. Byly tam libry, marky a dolary, po padesátkách a stovkách! Ve dvou pytlích byly jihoafrické zlaté krugerrandy, každý z nich vážil nejméně patnáct kilo. Harry tedy získal třicet kilogramů ryzího zlata!

A všechny ty peníze tu čekaly uprostřed noci v hotelovém pokoji na Sicílii. Harry se znovu zpotil. Ještě nikdy nic neukradl - a teď z něj byl zloděj! Stejně jako Francezciové. Ale vždyť dopředu věděl, do čeho jde. A proč to dělá. Ale -

Musí to odsud okamžitě dostat!

Rychle přenesl svůj poklad do domu v Bonnyrigu. Potom se vrátil do hotelu Adrano a až do rána se převaloval v posteli.

Harry vstal s východem slunce a odhlásil se z hotelu. Nechtěl jen tak zmizet, protože by to určitě přilákalo pozornost a vedlo k vyšetřování. Proto se odhlásil a teprve potom zmizel -

- do svého domu v Bonnyrigu. Konečně bude moci zahájit pořádné pátrání.

Starý dům působil podivným, prázdným dojmem, jako kdyby byl pryč nejméně týden. Harry poschovával peníze a začal se cítit lépe. Natáhl se do postele, aby vynahradil spánkový deficit předchozí noci -

Jenže spal jenom hodinu. Probral se, zrovna když ve Skotsku vycházelo slunce. Druhý východ slunce toho dne -

Ze spánku ho vytrhlo zvonění telefonu. Bonnie Jeanin chraptivý hlas vyzvídal: „Je to můj statečný rytíř?“

Ó ano, byl to on. A byl celý jenom její, o tom nebylo pochyb.

Měsíc v úplňku, jeho zlaté světlo proudí na zem... Bonnie Jeaniny zvláštní oči, které se pomalu mění a jsou ještě podivnější... a temná silueta vlčí hlavy na pozadí měsíčního kotouče.

Harry neodpověděl, protože její věta nebyla skutečnou otázkou. Byl to jakýsi spouštěč. Na druhém konci linky B. J. pochopila, proč mlčí, usmála se a zeptala: „Podařilo se ti urovnat své finance? Můžeš mi odpovídat úplně normálně. Harry.“

„Ehm, ano. Dal jsem všechno do pořádku.“

„A jsi připraven na víkendové lezení?“

„Připraven jako nikdy v životě,“ odpověděl.

„Skvělé!“

Domluvili si společný oběd, v poledne v malé hospůdce u Falkirku, na půl cesty ke skalám, kde budou lézt. Nakonec se ho B. J. zeptala: „Jak se tam dostaneš?“

„Přijedu na kole,“ odpověděl Harry. „Zdá se, že bude krásně. Bude to příjemná projížďka.“ Harry nelhal. Opravdu pojede na kole - alespoň kus cesty.

Všiml si, jak B. J. překvapil. „Ale vždyť to je - co já vím - nejméně dvacet pět kilometrů!“

„Vyrazím z domu kolem půl desáté, takže budu mít spoustu času.“

„Pojedu autem. Můžu tě vyzvednout.“

„Ne, radši... radši se nadýchám čerstvého vzduchu.“

Konečně vycítil, že pokrčila rameny. „Tak dobrá, pokud mi slíbíš, že ti zbude ještě nějaká energie... Na lezení, samozřejmě...“

„Myslím, že budu mít energie dost a dost.“

„Tak to jsem ráda,“ zasmála se. „Tak tedy v poledne... Až skončíme, můžeme kolo přidělat na zahrádku a já tě hodím rovnou domů... můj statečný rytíři.“

Harry zavěsil a měl pocit, jako by svět na chvíli zmizel a on se ocitl uprostřed naprosté temnoty. Jediné, co si z rozhovoru pamatoval, byla polední schůzka s Bonnie Jean. A to, že je naprosto nevinná - jak jinak.

Jenže proč by měla být jiná...?

* * *

V Le Manse Madonie se rozpoutalo peklo na zemi, které trvalo celou noc. Prastarý netvor v jámě začal dlouze, naříkavě skučet. Kvílel si pro sebe mnoho hodin, protože ho nikdo z pobočníků a otroků neslyšel a bratři Francezciové měli příliš mnoho jiné práce, proto se rozhodli, že ho budou prozatím ignorovat.

Bratři zatím roztočili kola pravé inkvizice. Volali si jednoho člena personálu za druhým k výslechu ve Franceskově soukromém pokoji. On i Anthony si s každým přísně promluvili, naléhali a vyhrožovali, aby přiznali vinu na noční loupeži. A pokud nebyli přímými pachateli, měli alespoň vyzradit, kdo se je snažil zlákat ke spoluúčasti. Někdo z nich přece musel zloději pomoci! Jenže výslechy skončily bez úspěchu. Bratři to od začátku tušili, ale personál i tak vyslechnout museli.

Konečně byli hotovi. Vystrašení, ale nevinní sluhové, tak nevinní, jak jen upír může být, se rozešli po svých povinnostech. Francezciové tedy měli čas pokusit se tomu všemu přijít na kloub. Věděli, že to bude frustrující, nesnesitelné přemýšlení, protože záhadu nejspíš nikdy nerozlousknou.

Francesco přecházel po místnosti, zatímco Tony se rozvaloval v křesle. Vypadal naprosto vyčerpaný, ale jeho vzhled mohl klamat. Byl Vampýr, takže nebyl vyčerpaný fyzicky, ale psychicky. Prostě mu došly nápady. A přitom to byl ten ,citlivější´ a ,trpělivější´ z obou bratrů. Francesco byl velice agresivní.

„Měli bychom si znovu zavolat Guye Caveeho!“ vybuchl Francesco. Dlouhými kroky rázoval k těžkým závěsům na oknech a chvíli se zdálo, jako by je chtěl roztáhnout. Jenže venku panoval jasný slunečný den. V celém domě zůstanou závěsy zatáhnuté až do západu slunce. Francezciové zaměstnávali ženu, jejíž jedinou povinností bylo zatahovat a roztahovat závěsy. Nikdo jiný se jích nedotýkal, dokonce ani bratři ne.

„Nočního hlídače? K čemu?“ Tony se narovnal v křesle. „Varoval nás, ještě když byl zloděj v pokladnici.“

„To nemůžeme vědět!“ odsekl Francesco. „Co když Cavee lže a zloděj se dostal dovnitř i ven ještě dříve, než nás zavolal? Jestli to bylo spiknutí, je v tom určitě namočený.“

„Jestli lže,“ mávl Tony malátně svou štíhlou rukou, „tak se odsud určitě chystá utéci. Nejspíš už by byl dávno pryč nebo by spáchal sebevraždu. Musí mu být jasné, co by ho po odhalení čekalo...“

„V každém případě,“ zastavil se Francesco, „musíme někoho exemplárně potrestat. A on by se hodil nejlépe.“

„Chceš říct, že ať už to udělal kdokoli, otroci si nesmí myslet, že mu to úplně prošlo? Někdo musí zaplatit.“

„Přesně tak.“

„Jenže to nám moc nepomůže. Stejně se nedozvíme, kdo to udělal. Ani jak se dostal do trezoru, aniž by spustil alarm, a jak se pak dostal z vily. A to ho nikdo ani nezahlédl, nikdo nic nezaslechl, a dokonce ani necítil!“ Dokonce i Tony začínal ztrácel nervy.

„To já jsem ho cítil až až!“ zařval Francesco. „Slzný plyn! Ve větracím potrubí! A trezor plný granátů! Nevyčíslitelná - ano, doslova nevyčíslitelná - škoda! Miliardy marek, lir, franků, dolarů a cenností jsou fuč, ukradené nebo zničené! Přímo nám pod nosem! Byla to nejméně čtvrtina jmění v trezoru. A jako by to nestačilo, on si po sobě ještě zamkne! Hajzl jeden! Neuvěřitelné!!“

„Měl neskonalou drzost, jen co je pravda,“ souhlasil jeho bratr zamračené. ,,A my jsme teď naprosto bezmocní.“

Francesco zaskřípal zuby a znovu opakoval: „Měli bychom si znovu předvolat Caveeho.“

Tony pokrčil rameny. „Nic neví. Stačí se mu podívat do tváře. Vždyť on si snad ještě myslí, že ho odměníme! Za to, že tak rychle zareagoval!“

„Odměníme! Také že ano!“ zařval Francesco.

„I fotoaparáty jsou nepoužitelné,“ zachmuřil se ještě více Tony. „Byl tam příliš velký žár.“

„Třeba ne,“ ozval se Francesco. „Sluhové si myslí, že alespoň jeden zachrání - lépe řečeno jeho obsah. Můžeme alespoň doufat, že máme toho zmetka vyfoceného!“

„Máme jeho popis od Caveeho.“

„Pche!“ zaškaredil se Francesco. „Pravdivý popis? To by bylo možné, jen pokud je do toho namočený. A jestli ne, jak ho asi může popsat? Mužský obličej a postava, snímaná shora, na zrnité černobílé obrazovce?“

Tony vstal. „Nejspíš sis všiml, že celou dobu křičí, že? Určitě se i k němu dostal slzný plyn. A je to pořad náš největší ,poklad´. Kde bychom bez něj byli?“

„Slyšel jsem ho, to ano,“ zabručel Francesco. „Kdo by ho mohl přeslechnout? Zrovna teď začne zuřit a kvákat o zatraceném Raduovi!“ Přesto věděl, že v tom asi bude něco víc. Ale neměl k otci tak blízko jako Anthony. V příštím okamžiku se však jeho výraz v obličeji úplně změnil. Otočil se k bratrovi a přimhouřil oči, které vypadaly jako dvě do ruda rozpálené štěrbiny.

„Ano?“ zeptal se zamyšleně Tony.

„Musíme někoho pro výstrahu potrestat,“ zavrčel Francesco. „Nesmíme vypadat tak... bezmocní, jak jsi řekl. Náš milovaný tatínek je stále při chuti. A jestli o tom Guy Cavee něco ví...“

„Je to pobočník,“ upozornil ho Tony. „Sice teprve krátce, ale -“

„Ne, potřebujeme ho pro výstrahu!“ přerušil ho Francesco s ponurým úšklebkem. „Trest je důležitý. Povýšit můžeme klidně nějakého jiného otroka, ale vhodnějšího člověka pro exemplární trest neseženeme!“

Tony znovu pokrčil rameny. „No, alespoň se nějak zabavíme. Ať tady jen tak nesedíme. Nemyslím si ale, že nám to v pátrání pomůže. Ale když na tom tak trváš...“ S nechutí přikývl. „Staniž se...“

Bylo půl dvanácté a Harry jel na kole divokou a nádhernou krajinou západně od Edinburghu. Měl na sobě teplákovou soupravu a v batohu na zádech horolezecké boty a náhradní oblečení. Doufal, že o všechno ostatní se postará B. J. Byl spokojený, protože se mu podařilo získat odbornou pomoc. Sice jen teoretickou, ale i to bylo lepší než nic.

Nechtěl se na skále úplně znemožnit, takže si promluvil s mrtvými na bonnyrigském hřbitově. Ti mu poradili zkontaktovat jistého muže na hřbitově v Dalkeithu. Harry se tam přenesl Möbiovým kontinuem a představil se. Když opadlo první vzrušení, Harry vysvětlil, proč přišel. A teď se cítil mnohem jistější. Teoreticky by to na skále měl zvládnout.

Mrtvý, se kterým mluvil, býval horolezcem ze staré školy. Nebyl to sice žádný horal, ale kdysi se proslavil jako opravdu dobrý sportovní lezec. Tehdy jsme neměli žádná nylonová lana, nekroskope, řekl Harrymu. A nikdo by mě jaktěživ nenachytal s kladívkem a skobou! Bože, nic takového! Tyhle nesmysly používali jen ti takzvaní ,profesionálové´. Já jsem profesionální rozhodně nebyl, ale to ti povím, chlape, dokázal jsem lézt po skalách jako ještěrka! Když na to teď po těch osmdesáti letech vzpomínám, dokázal jsem úplně divy. Lezl jsem až do oblak a z výšky se díval na svět. Tak vysoko se žádný člověk nedostal, jen divocí orli. To bylo něco! 

„A možná znovu bude,“ řekl mu Harry. Seděl na náhrobku starého muže v chladivém stínu stromu a nasával ten klid a ticho hřbitova. „Můžeš to všechno znovu vidět mýma očima. Jen ti nemůžu slíbit, že to pro tebe bude dost zajímavé. Jsem úplný začátečník. A má průvodkyně mě určitě nenechá dělat něco příliš nebezpečného.“

Začátečník, ano? Tak to jsi v dobrých rukou, věř mi! Nenechám tě, aby sis ublížil! ujišťoval ho mrtvý. Hodně jsem kvůli lezení cestoval. Harry. Byl jsem na Ben Nevisu, v Peak District, v Severním Walesu, v Derbyshiru, Dartmoor Tors, na pobřežních útesech v Cornwallu a v Pembrokeshiru…kdekoli si vzpomeneš! Ale i takový výstup začátečníka bude lepší než nic! Zavolej na mě a hned budu u tebe. A neměj strach... zvládneme to, nekroskope. Nespadneš! 

„To mi spadl kámen ze srdce!“ přiznal se Harry. „Slečna, se kterou polezu, je v tom hodně dobrá. A já zkrátka nechci vypadat jako úplný trouba,“

Jo? Nějaká čiperná dívčina, co? No, také jsem znával pár dobrých holek. Vzpomínám si na jednu... ale to už je let! Byla jediná, která mě na skále dokázala strčit do kapsy, to ti tedy povím...!

Harry se brzy musel zvednout k odchodu.

* * *

Teprve když Harry odešel, jeho nový kamarád si vzpomněl na jméno dívky, která ho kdysi, před osmdesáti lety, ,dokázala na skále strčit do kapsy´. Chtěl na nekroskopa zavolat, ale Harryho matka ho předběhla:

Ne, řekla mu. Můj syn... má problémy. Ale máme je pod kontrolou. Alespoň doufám. Kdybys mu řekl její jméno... nemyslím, že by to bylo pro jeho duševní zdraví to nejlepší. Takže to teď nechme být. Musíme počkat na vhodný čas... 

Starý horolezec se na nic neptal. Jako většina členů Velké většiny, i on o Mary Keoghové slyšel a znal její pověst. Říkalo se, že cokoli pro svého syna udělá, to je také to nejlepší. Jen nedokázal pochopit, proč si dělá o Harryho starost. Vždyť ta dívka, o které mluvil, ta Bonnie Jean Mirluová, už musí být dávno mrtvá! Už je to tolik let...

Jenže po slovech Mary Keoghové si tyto myšlenky nechal pro sebe.

Nekroskop se už dávno naučil rychle a bezpečně vystupovat z kontinua. Byla to jen otázka rovnováhy a zvládnutí pro Harryho naprosto banálních jevů: přechod z metafyzického do fyzického stavu, ze stavu beztíže do gravitace, z temnoty na světlo. Ještě se však nezbavil panického strachu, že ho někdo zahlédne, zrovna když se objeví v našem časoprostoru. Byla to pro něj tak trochu posedlost.

Jenže tentokrát jel na kole, takže se kupodivu nebál. Většině lidí by samozřejmě přišlo podezřelé, kdyby zahlédli muže, který se z ničeho nic zjeví, ale něco úplně jiného by bylo, kdyby ten muž jel na kole. Kolo je tak obyčejná a normální věc, že by si to nejspíš vysvětlili jako zrakový klam nebo by si řekli, že jim asi zasvítilo světlo do očí. Rozhodně by v tom nehledali nic tajemného nebo nadpřirozeného.

Tak se Harrymu podařilo překonat vzdálenost od svého domu na kraji Bonnyrigu k hospodě u Falkirku, kde měl dostaveníčko s Bonnie Jean. Postupně tam ,doskákal´ po silnici. Přenášel se přes vzdálenosti od sta metrů do jednoho kilometru. Když byla cesta rovná a on viděl místo, kam se chtěl dostat, mohl tam prostě rovnou skočit. Jeho zrak nahrazoval obvyklé styčné body.

Konečně zahlédl malou, malebnou hospůdku. Uviděl ji z nedalekého mírného kopečku. Skočil na vydlážděnou cestu za domem, která byla z obou stran obrostlá hustými kaštany. Stromy jeho ,přistání´ dokonale skryly. Objel hospodu a o chvíli později už opíral kolo o stěnu a vcházel dovnitř.

Bonnie Jean seděla ve výklenku na druhém konci místnosti. To byla škoda, protože byl velmi tmavý. Měla si raději sednout k oknu. Beztak se venku zatáhlo. Možná ani nebude chtít na skálu. Jenže takové štěstí Harry neměl.

Vklouzl na židli vedle ní a řekl: „Ahoj. Nezdá se, že tam dnes bude bůhvíjak hezky."

„To je právě dobře," políbila ho na tvář. „Nebude nám svítit slunce do očí." Nemohl tušit, že bedlivé sledovala předpověď počasí a věděla, že po poledni už se slunce nedočkají.

Chvíli si povídali, snědli lehký oběd a Harry zaplatil.

„Aha, pracháč!" poznamenala B. J.

„To máš náhodou pravdu," odpověděl Harry. „Už jsem zase při penězích."

B. J. se zatvářila kysele. „Přála bych si, abych o sobě mohla říct to samé. Bar vydělá sotva tolik, aby se mi vrátily náklady. Abych byla úplně upřímná, mám i nějaké dluhy." A hned se kousla do rtu. Nechtěla se mu s tím svěřovat.

„Kolik?"

„Hodně," odpověděla. „Tři a půl tisíce liber." Povzdechla si. „Znamená to, že z baru budu nakonec muset opravdu udělat hospodu."

Harrymu jí bylo lito. „Nikdy nevíš! Třeba brzy přijdeš k velkému bohatství."

Cítil se trochu provinilý. Uvědomil si, že s ním tráví hodně času, hlavně v noci, kdy by mohla pracovat. Dobře, že jí teď může pomoci.

Skála, kterou B. J. vybrala, byla dál, než si myslela. Byla tu hodně dávno a nikdy sem nejela autem. Trénovala tu před nějakými šedesáti lety... ale krajina se příliš nezměnila. Podhůří Ben Vorlichu v sobě mělo zvláštní, dramatický půvab. Pod nízkým, nezvykle šedým příkrovem mraků se stříbřitě leskl Loch Lubnaig. Za jezerem se vypínala zamlžená modravá silueta hory Ben Ledi. Její vrcholek se ztrácel v mracích, takže z dálky připomínala velký hřib.

„Přezuj se," poradila B. J. Harrymu. Dívala se mu na nohy, zatímco se blížili zrádným, sutinami pokrytým terénem k rozeklané skále, která se zvedala do několikasetmetrové výšky. „Horolezecké boty by byly lepší, ale jak vidíš, ani já je nemám. Nejdůležitější jsou podrážky. Musí být z kvalitní gumy, s výrazným vzorem. A boty by měly chránit kotníky. Až si jeden vymkneš, vzpomeneš si na má slova."

„Díky," odtušil Harry. „Vynasnažím se, aby na tvá slova nedošlo." Vzápětí dorazili pod skálu a Harry se zděsil: „To budeme lézt na tohle?"

B. J. se na něho zazubila. „To je jen na zahřátí! Ale neboj, příští rok touhle dobu to pro tebe bude nedělní procházka! A protentokrát tě budu jistit. Takže si sedni a dívej se, jak připravuji vybavení. Nezabere to více než dvě minutky."

Shodila z ramen batoh, otočila se k němu zády a poklekla.

Harry se vydal ke skalnímu komínu, který zasahoval do poloviny skály. Když ho B. J. nemohla vidět, zavolal na svého známého z dalkeithského hřbitova. Co si o tom myslíš? 

Starý muž se podíval jeho očima a odpověděl: Ať se propadnu, jestli jsem tu už nelezl! Ben Vorlich, že? 

Přesně tak.

Můžeme začít?

Harry vyhlédl zpoza skály. B. J. stále připravovala vybavení a byla k němu otočená zády. Ano, proč ne. 

Tak pojďme. Nic to není. Nech to na mně, nekroskope.

A nekroskop to opravdu nechal na něm, i když ne úplně. Cítil vše, co cítil mrtvý horolezec, každou nuanci skály. Sám se cestou také učil, protože to byly jeho končetiny a svaly, které pracovaly za oba. Očima sledoval skálu a všímal si každičkého detailu. A jeho mozek si musel všechno zapamatovat pro pozdější použití. Starý muž mu zatím dával pokyny:

Tamhleta prasklina - té se můžeš chytit. Alespoň třemi prsty. A tam naproti vidím puklinu, zapři se do ní palcem u nohy. Jen si dej pozor, aby sis nezkroutil nohu. A vidíš tu úzkou římsu, nekroskope? Na chvíli se na ni posaď a odpočiň si - ale jen na chvíli! Musíš se pořád hýbat, lézt výš a výš. A dýchej, chlapče, nezapomínej dýchat! Vzduch ti dodává sílu. Dýchej hezky zhluboka, Harry, nádech a výdech. Ale! Vidíš? Skoba. Vůbec na ni nesahej. To by byl podvod!

Překonali komín a dostali se na volnou skálu. Harrymu se zdálo, že se už už dotýká vrcholku. Jenže potom se uvolnil kámen a s hlomozem spadl dolů a sutí se dokutálel zrovna mezi nohy Bonnie Jean. Ta vzhlédla od svého batohu a narovnala se. U pasu jí visela lana, kladívko a skoby. Zamračila se, otočila a zahlédla, jak odkudsi shora padá sprška prachu. Podívala se nahoru.

V prvním momentě chtěla vykřiknout údivem, ale potom si to rozmyslela. Mohla by ho vylekat. Ten idiot!

Jenže ten ,idiot´ se vytáhl na římsu, sedl si a klátil nohama. Dokonce na ni zamával! B. J. se prudce posadila na kamenitou stráň. Zírala na Harryho a poprvé po dlouhé době dostala závrať. Uvědomila si, jak rychle Harry šplhá a zamotala se jí hlava.

Potom se její údiv změnil v zuřivost. Ten prohnaný zmetek! Předstíral, že je úplný začátečník!

Rychle naházela vybavení do batohu, hodila si ho na ramena a vyrazila na zpáteční cesta. Proto neviděla, jak se Harry na skalní římse zapotácel a málem spadl. Naštěstí se mu podařilo na poslední chvíli najít rovnováhu. Jenže to nebyla jeho chyba. Mohl za to jeho průvodce. Jako by měl náhle výpadek mysli, takže Harry zůstal na okamžik úplně sám, přilepený na ostré římse.

Cesta dolů trvala mnohem déle. Harry cítil, že se jeho průvodce náhle chvěje a není si už tak jistý sám sebou. Zpátky na pevné zemi se ho zeptal: „Co se stalo?"

Zlé prokletí! lhal mrtvý. Proto jsem také přestal lézt, nekroskope. Mívám závratě. A to mě také nakonec dostalo. Hlava se mi motala čím dál tím víc… 

„Copak jsi spadl?" Harry otevřel údivem ústa. Nemohl tomu ani uvěřit.

Přesně tak. Ale žil jsem lezením, takže si nemůžu stěžovat, že mě nakonec zabilo.

Harry zhluboka vydechl, zavřel oči a pomyslel si: A to mi říká až teď! Ale nechal si to pro sebe.

Stejně jako jeho průvodce. I on si nechával své myšlenky pro sebe. Už chápa1, o čem mluvila Harryho matka. Závrať ho totiž přepadla přesně ve chvíli, kdy se Harry podíval dolů, na Bonnie Jean. Starý horolezec ji zahlédl Harryho očima. Byla to ta kočka, která ho před osmdesáti lety porazila na skále!

No, a dnes ji konečně trumfl...

Než Harry došel k autu, B. J. mu už málem odpustila. Přísným tónem mu řekla. „Chtěla jsem tě nechat šlapat na kole."

„Špatné jsi to pochopila," lhal jí, i když vlastně ne docela. „Nikdy předtím jsem nelezl. Jen mi to přišlo tak... přirozené. Tak instinktivní."

Než dojeli k němu domů, B. J. mu téměř uvěřila.

Večer se milovali, ale když padla tma, B. J. musela jít. „Nebyla jsem v baru několik sobotních nocí po sobě," vysvětlila. „Stálí zákazníci mě rádi vidí za pultem."

Políbila ho a chtěla nasednout do auta. V tu chvíli jí Harry vtiskl do ruky sametovou krabičku. „Hm?" podívala se na něho zvědavě B. J. Dárek byl nezvykle těžký.

„Je to velmi praktický dárek," vysvětlil jí Harry. „Jen taková drobnost, ale jsem si jistý, že ti přijde vhod."

A také že ano. Ve své ložnici rozvázala B. J. mašli a vysypala obsah krabičky na postel. Bylo v ní dvacet zlatých krugerrandů. B. J. moc dobře věděla, jakou mají cenu. Zdá se, že její záhadný Harry Keogh své finance skutečně ozdravil. Stejně jako ty její...

,Očista´ Guye Caveeho v Le Manse Madonie zabrala celý den. Za trest ho udržovali po celou dobu při vědomí. Musela to být skutečná muka, ani španělská inkvizice nebývala tak krutá. A stejně jako při výslechu inkvizicí, i tady dostával po každé proceduře šanci k přiznání. Kdyby cokoliv věděl, určitě by to Francezciům řekl. Ke konci se beztak přiznával úplně ke všemu. Stačilo, aby jeden z bratrů cokoliv naznačil. Takže nakonec si ani oni nebyli jistí, jestli je skutečně úplně bez viny.

Věděli, jak se o tom přesvědčit. Až ho bude Angelo polykat, pravda vyjde najevo. V tom okamžiku přijde jejich pobočník o tělo. Angelův vampýrský zažívací systém byl zmutován metamorfním procesem k naprosté dokonalosti. Doslova ho absorbuje. ,Nestráví´ ho, ale rozleptá do tekutého stavu a pak ho do sebe pomalu nasaje jako veliká houba. A pobočník tak zase o trochu zvětší tu masu, která bývala Angelem Francezcim, Ferenczinim nebo Ferenczym. Byl to proces externí i interní homogenizace. Caveeho tělo se mělo dokonale spojit s tělem netvora. Bylo to naprosté a zničující zredukování lidské osoby na protoplazmu. Jenže jeho mysl, vzpomínky a myšlenky přetrvají. Vtělí se do Angelovy mentality a on s nimi bude moci do jisté míry disponovat, jako by měl přístup k softwaru nějakého počítače. Pobočník nebude mít tělo a tělesné pocity, to však neznamená, že přijde o city a vzpomínky. Stejně jako oběti před ním, i Guy Cavee bude velmi dobře vědět, co z něj zůstalo.

Angelo už byl několik hodin potichu. Dokonce ani Tony po poledni svého otce neslyšel. Možná že se slzný plyn dostal do netvorova organizmu a způsobil mu nějaké zdravotní problémy, nebo ho dokonce na chvíli omráčil Jeho metamorfní maso si s tím vsak rychle poradí. Z jámy také nepřestávala stoupat jeho typická mlha.

Tony se s nim snažil ,mluvit´. Pověděl mu, co se stalo a co s bratrem dělají. Doufal, že ho to probere. Dokonce se ho dvakrát zeptal na radu, ale bez odezvy. Potom bratři položili bezvládného Caveeho doprostřed plošiny a zhoupli ho nad ústí jámy. Tony ucítil, jak se netvorova mysl zachvěla očekáváním a nepředstavitelným hladem. Pochopil, že jeho otec má k mlčení své důvody.

Než Caveeho probrali roztokem v ampulce a spustili jej do jámy. Tony se naposledy pokusil promluvit na svého otce:

„Otče, potřebujeme zjistit, jestli nás tento muž zradil. Musíme se dozvědět, kdo ho zlákal, podplatil a navedl proti nám, proti tobě! Vím, že máš hlad, ale jestli je to opravdu zrádce, potřebujeme znát jeho myšlenky. Musíme se dozvědět jméno toho, kdo ho navedl!"

Žádná odezva, jen mlha kolem jámy zhoustla. Bratři, jejich pobočníci i výše postavení otroci couvli od zídky. Vždy netrpělivý Francesco přiskočil ke Caveemu, rozbil ampuli a přidržel mu ji u nosu. Plošina pomalu klesala. Mlha ještě více zhoustla. Cavee se probudil do své nejhorší noční můry a začal ječet. Byl pevně připoutaný k plošině, takže mu jeho řev, úpěnlivé prosby, zapírání ani přiznání nemohly pomoci.

Teď už mu nepomůže nic. Potom se ozval dávivý, dusivý, bublavý zvuk trhání něčeho vlhkého... jako by někdo rval maso z kostí nebo pomalu natahoval navlhčenou kůži. Mlha, stoupající z jámy, se zbarvila do růžova.

JE NEVINNÝ, rozezněl se v duších obou bratrů tragický hlas jejich otce. NEVINNÝ, NA ROZDÍL OD TĚCH, KTEŘÍ MĚ TU NECHALI KŘIČET, ANIŽ BY MĚLI TUŠENÍ, CO MI JE! A TEĎ MĚ DOKONCE ŽÁDAJÍ O POMOC! ...CHA! SNAŽÍTE SE NAJÍT ODPOVĚDI, KTERÉ JÁ UŽ DÁVNO ZNÁM...! 

Tony chvíli vyčkával, potom řekl: „Otče, to, co ohrožuje nás, ohrožuje i tebe. Musíme zjistit, co to je, abychom proti tomu mohli něco podniknout.“

ALE ANTHONY, MŮJ ANTHONY! A FRANCESCO, VÍM, ŽE TU JSI TAKÉ. COPAK JSTE NESLYŠELI, ŽE VÁS VOLÁM? KŘIČEL JSEM NA VÁS TAK DLOUHO! A COPAK JSTE NESLYŠELI, ČÍ JMÉNO JSEM VYSLOVOVAL?

Bratři po sobě střelili pohledem a Francesco nakonec zabručel: „Pořád to samé. Radu, Radu, Radu! Jenže ten už dlouho leží v zemi a hned tak nevstane. Pokud vůbec. Co s tím může mít společného?"

TY PITOMÝ BLÁZNE! ozval se z jámy děsivý tichý hlas. KDYSI JSTE MI DALI JEDNOHO Z JEHO LIDÍ - DÍVKU. MĚL JSEM JI VYZPOVÍDAT. DOZVĚDĚL JSEM SE JEN MÁLO, PROTOŽE NA ROZDÍL OD MÝCH OTROKŮ TI RADUOVI MAJÍ VŮLI! BYLA ZHYPNOTIZOVANÁ. JEJÍ MYSL BYLA DOKONALE ZAVŘENÁ. NEMOHLA MLUVIT. ALE PATŘILA MU...A VY JSTE JI UNESLI! 

„Protože jsi nám pořád tvrdil, že až se vzbudí, přijde si pro nás!" zavrčel Francesco. Nelíbilo se mu, že ho otec tituluje jako otroka. „Bojíš se toho vlčího bastarda a přenesl jsi svůj strach i na nás!"

Po chvíli ticha se ozvalo: ŽE SE HO BOJÍM? VŽDYŤ JÁ SE BOJÍM ÚPLNĚ VŠEHO! JSEM UVĚZNĚNÝ TADY DOLE A VÍM, JAK JSEM ZRANITELNÝ! DOKONCE I MOJI SYNOVÉ MĚ OVLÁDAJÍ. JENŽE TEĎ SE OBJEVIL NĚKDO, KDO BY MOHL OVLÁDNOUT NÁS VŠECHNY. 

„Jak se jmenuje?" zeptal se dychtivě Tony.

HMM, PŘEČETL JSEM SI TO V JEHO MYSLI... JMENUJE SE... HARRY!

„Copak je tenhle ,Harry´ neviditelný?" zeptal se sarkasticky Francesco.

UŽ TO TAK VYPADÁ! odpověděl neméně sarkasticky netvor.

„A kdo je jeho vládce? Pro koho pracuje?" zeptal se Tony.

JAK TO, ŽE JSTE MÍ SYNOVÉ, A PŘITOM JSTE HLUŠÍ, SLEPÍ A NĚMÍ?

Bratři na sebe znovu pohledli. „Chceš říct -" začal Tony, ale přerušil ho řev plný vzteku a bezmoci:

POMSTIL SE VÁM, DOKONCE I VE SPÁNKU! TEN LUPIČ NEBYL JEN TAK OBYČEJNÝ ČLOVĚK! VŽDYŤ ON UMÍ MLUVIT S MRTVÝMI! A DOKONCE ANI NEPRACUJE PRO NĚJAKÉHO OBYČEJNÉHO PÁNA. VLKOVI JSTE UNESLI OTROKYNI A TAKHLE SE VÁM POMSTIL... A TO NEJSPÍŠ NEBUDE VŠECHNO.

Angelo se sice částečně mýlil, ale jeho dedukce měly logiku.

„Radu?" zachvěl se Tonymu hlas.

KDO JINÝ! ZAČAL SI PROTAHOVAT SVÉ DLOUHO ZAHÁLEJÍCÍ SVALY A DOPŘEDU TESTUJE NAŠI OBRANU. A NAŠEL V NÍ TRHLINY!

Tony chytil Franceska za paži. „Myslím, že má pravdu. Vím, že je o tom sám přesvědčen."  

„Potřebuju vidět nějaký důkaz," zavrčel jeho bratr. „Nechci skákat, jak otec píská. Nemůžeme se jen tak sebral a začít vraždit nepřátele. Možná by se nám podařilo Radua vystopovat a najít jeho tajnou skrýš... ale co když tím na sebe upoutáme pozornost? Nejen toho starého Vampýra, ale také úřadů! Všechna ta staletí skrývání by přišla vniveč. Kolik z těch našich dobrých přátel by nám pak přišlo na pomoc, co myslíš? Říkám ne! Než se do něčeho pustím, chci jasný důkaz!"

Já, já, já. Francesco vždycky uvažoval jen sám o sobě, nikdy o nich obou. Tony přimhouřil oči. Jenže než stačil odpovědět, ze schodiště se ozval křik:

„Pane Francesco, pane Anthony!" Ze schodiště na ně vzrušení mával muž v bílém plášti. „Máme fotky zloděje!"

„Chtěl jsi důkaz?" opáčil Tony a jeho rudé oči se rozzářily jako dvě lampy. „No, možná máme, co jsi chtěl."

Vyšli z jeskyně. Prastará nestvůra v jámě si pomyslela: TAK UŽ JE TO TADY! a upadla do temného spánku.

Část šestá

Harry Keogh, katalyzátor

I

Klid před bouří

V soukromí Franceskových pokojů oba bratři důkladně prohlíželi všechny zlodějovy fotografie. Jenže už když se na ně poprvé zběžně podívali v jeskyni u jejich otce, Francesco vydechl: „Co ta sakra... ?" a ukázal zrnité, flekaté snímky bratrovi. Tonyho reakce byla víceméně stejná. Nebyl to šok, spíš zděšení. Zdálo se, že prastarý Angelo měl pravdu. Stejně jako bratrovi, i Tonymu bylo na první pohled jasné, že obrázky toho muže už někde viděl.

Jejich spící agent na Britských ostrovech, oddaný, zkušený pobočník, jim před několika měsíci poslal několik snímků. Pořídil je před ,hospodou té ženské´ v Edinburghu. Stejně jako dnešní fotografie, i tamty byly pořízeny náhodou, za špatných světelných podmínek. Navíc byly černobílé, rozhodně ne žádné profesionální kvality. To ale vůbec nevadilo. Byly pořízeny jen jako doplňkové podklady do složky, ve které bratři přechovávali informace o jisté Bonnie Jean Mirluové. Už dlouhou dobu měli podezření, že je otrokyní Radua Lykana.

Obsah složky teď ležel na velkém stole. Nahoře byla fotografie, kterou tam Francesco v záchvatu vzteku hodil. Oběma bratrům bylo jasné, že muž vyfotografovaný v Edinburghu a lupič na snímku z trezoru je tatáž osoba.

„Už teď je mrtvý," zavrčel už potřetí Francesco. „On, ta ženská a Radu jakbysmet! Všichni tři!"

„Takže uznáváš, že měl otec pravdu?" Tony se nijak nepokoušel skrýt samolibost. Byl rád, že v této záležitosti stál na Angelově straně.

„Cože?" otočil se k němu Francesco. „A co na tom, že měl ten... ten odpudivý tvor pravdu? Ano, jistě, samozřejmě že měl pravdu. Jako ostatně vždycky. Vždyť od toho tady je, ne?"

Tony se usmál. „Takže jsme s otcem měli pravdu."

A než mohl Francesco zase vybuchnout, pokračoval: „Zdá se, že vypukla opravdová válka. Ty, já a všichni naši lidé pod vedením, ech... toho odpudivého tvora, proti tomu chlapovi z fotek, jeho velitelce Bonnie Jean Mirluové, jejím otrokům a spícímu, i když rozhodně ne bezmocnému Raduovi Lykanovi."

„Je to kvůli tomu, že jsme unesli tu holku?" Francesco se s vypětím sil snažil ovládat vztek.

„Tak to alespoň Angelo řekl," přikývl Tony.

„A Radu se rozhodl vyslat své otroky do války, zatímco sám kdesi hibernuje?"

„Vypadá to tak."

„Tak to si musí opravdu věřit! vybudil znovu Francesco a jeho bratr opět přikývl.

„Svými otroky si je opravdu jistý! Proti čemu to máme bojovat, bratře? Víme, jak zloděj vypadá. Jenže nemáme ponětí, jak to udělal. Odkud sem přišel a kam pak odešel. A jak se mu podařilo zmizet? Angelo tvrdí, že umí mluvit s mrtvými!"

„Angelo plácá nesmysly."

„Často ano. Jenže jindy mívá pravdu. A dnes... dnes se mi zdálo, že je naprosto při smyslech."

„Při smyslech možná, ale mohl nás chtít oklamat. Věděl, že je Guy Cavee nevinný, a přesto ho sežral. Zloději nikdo z personálu nepomáhal a otec to dobře věděl!"

„Měl hlad," pokrčil rameny Tony. „Jako vždycky. A beztak to byl tvůj nápad Cavee měl být přece pro výstrahu potrestán..."

Francesco rázoval sem a tam. Zamračil se a přikývl, „Ano, a také že byl potrestán. A zas tak úplně zbytečně to nebylo. Usmířili jsme si tím toho starého bastarda, takže s námi byl ochoten mluvit - i když říkal jen samé nesmysly

„Možná. Ale řekl nám zlodějovo jméno. Harry, že? Pravděpodobně je britské.“

„Nejspíš." Francesco zvedl ze stolu fotografie, pořízené v sejfu. „Vypadá na Angličana.“

 Tony se rozhodl jednat, „Navrhuji dát dohromady všechny materiály, které máme. Bonnie Jean Mirluovou už sledujeme několik let, i když zatím jen zpovzdálí. Po nedávném Angelově varování jsme na ni začali dávat větší pozor. Mohli jsme ji už dávno unést, ale to by jen vyprovokovalo další Raduovy otroky a stejně bychom nezjistili, kde je jeho doupě. Proto jsme vyčkávali.

Potom nás otec varoval podruhé. A my jsme využili příležitosti a unesli tu dívku. Dostali jsme toho z ní ale příliš málo. Jen nám to ukázalo, jak velkou moc má Radu nad svými lidmi. Dokonce ani otci se jí nepodařilo dostat do hlavy. Nebo že by nic nevěděla? Byla to přece jen obyčejná otrokyně. Přesto mu patřila, a jak je vidět, Raduovi na jeho lidech záleží. Dokonce i když leží ve svém tajném doupěti. Kdo ví, jak nás po všech těch staletích vystopoval? Ale povedlo se mu to, A včera v noci se nám pomstil.

Zaútočil na našem citlivém místě. Na co mu budou naše peníze? Jak oba dobře víme, v dnešním světe jsou finance velmi důležité! Obzvlášť důležité jsou pro někoho, kdo bude chtít vybudovat vlastní armádu. Jaká ironie! Bude ji financovat z peněz svých starých nepřátel!"

„Ale my nejsme jeho nepřátelé!" odporoval Francesco. „Vždyť už to je dobrých dva tisíce let! Raduovi nepřátelé zemřeli dávno před tím, než jsme se narodili!“

„Možná jsi měl trochu lépe poslouchat, co nám otec říkával... když ještě býval sám sebou. Pro Vampýry krev znamená život. A krevní msta je krevní msta, která nikdy nekončí. A Radu se bude chtít pomstít. Za příkoří, která na něm spáchali dávno mrtví předkové, v jiném světě a v jiné době!"

„V jiném světě a v jiné době!" parodoval ho Francesco. „Vždyť to je jen snůška mýtů, pověstí a výmyslů! Řekni mi, jak o tom vlastně může náš drahý otec vědět? Vždyť ten neznal ani svého otce, Waldemara Ferrenziga! Odkud tedy zná dějiny Vampýrů? Opravdu je takovým odborníkem, jak tvrdí?"

Anthony se jen hořce zasmál bratrově naivitě, hlouposti a malicherné, hádavé povaze. „Moc dobře vím, že se se mnou snažíš hrát slovní hry. Nebo se prostě chceš pohádat. Náš ,drahý otec´ žil staletí a měl dost času prostudovat osudy svých předků. Řeknu ti něco, co nevíš, protože jsi tehdy byl v Americe, v Římě a Berlíně. Jak si možná vzpomeneš, byla to velmi těžká doba."

„Mluvíš o druhé světové válce?"

„Přesně tak. Vzpomínáš si na invazi americké armády?"

„Jistě že se pamatují. Copak jsem ti nedělal poslíčka? Mluvčího ,Emilia´ Francezciho ve Spojených státech? Jako kdybych to nebyl já, kdo vyjednal Lucianovu svobodu za ,hladké vylodění´ amerických vojenských sil. A také jsem se zasadil o to, aby v okolí Le Manse Madonie nespadla jediná bomba."

Tony se usmál. „Ale jednal jsi ještě o něčem jiném. Otec tehdy vymyslel plán. Kobercové bombardování jistého území severně od Ploješti v Rumunsku, které drželi nacisté."

„Vzpomínám si," odpověděl Francesco. „Konalo se tam setkání nejlepších německých vojenských stratégů. Měli vymyslet, jak zvrátit výsledek takřka prohrané války. A tuhle důležitou informaci chtěl Angelo předat Američanům. Místo schůzky se tedy stalo terčem náletu. Potom bombardéry letěly k jihu a zlikvidovaly ropné vrty v Ploješti. Co s tím?"

„V noci na prvního srpna 1943 nebyl u Ploješti ani jediný německý stratég." oznámil mu Tony. „Jen vesnice, respektive několik honosných domů s velkými zahradami. A v jednom z těch domů žil... jistý Ferenczy!"

„Cože?" zamračil se Francesco. „Co mi to tu povídáš?"

„Byl to nevlastní bratr našeho otce, Waldemarův pokrevní syn. Jenže měl jinou matku. Takže to vlastně byl náš strýc. Žil v Rumunsku stovky let. Jmenoval se Faethor a mohl se pro nás stát velkou hrozbou. A náš otec je tak dobrým znalcem svého rodokmenu, že ho vypátral, aniž by o něm Faethor věděl. A plán, jak se Faethora zbavit, byl přímo geniální. Nebyli jsme do toho vlastně vůbec zapleteni. I kdyby přežil, nikdy by nezjistil, že bomby byly určeny pro něj. No, každopádně nepřežil."

„A já jsem o tom doteď nevěděl? Nikdo mi to neřekl?" vykřikl Francesco a z očí mu šlehaly blesky.

Tony smířlivé vztáhl ruku. „Byl jsi vyjednavač. Jednal jsi s Američany. Kdybys to věděl, možná bys nebyl tak přesvědčivý."

„Vyjednal jsem smrt vlastního strýce?"

„Ano, dřív než tě mohl najít a zabít on."

„Nevím, co si o tom mám myslet..."

„Ber to tak, jak jsme to zamýšleli. Já a Angelo se nás snažíme chránit. Chránit celou rodinu, tedy i tebe."

„A to jste mi celé ty roky neřekli?"

„Dlouhou dobu jsi žil jinde! A nebylo to zas tak důležité, jen taková epizoda. Kromě toho už jsem na to sám skoro zapomněl. Vybavilo se mi to náhodou, když jsi pochyboval o otcových znalostech. Ale jak už jsem řekl, on je skutečná autorita. V mládí hodně studoval dějiny Vampýrů. Došel k závěru, že tohle je jediný způsob, jak přežívat."

„Tohle?"

„Žít v přepychu, ale v utajení a ústraní. Proč jsou Sicilané takoví, jací jsou? Kvůli omertě, zákonu mlčení. A kvůli mafii. A proč existuje mafie? Kvůli nám, Francezciům. Jak to, ze jsme byli až do minulé noci tak nedotknutelní? Protože jsme srdcem zločineckého impéria. Proč? Díky Angelovým schopnostem! Má ohromné znalosti, vidí dokonce částečně i do budoucnosti. A ví, že krvavé boje rozhodně neskončily!"

„Ha!" zavrčel Francesco. „Pomsta za zločiny našich předků. Ale vždyť žili v jiném světě a v jiném čase! Copak jsme jejich viny zdědili?"

„Zřejmě ano. Spolu s ostatním dědictvím. Copak sis to zatím neužíval? A nestojí to za boj? Říkal, že nejsme nepřátelé vlčího vládce. Opravdu? Vždyť Ferenczyové byli jeho nepřáteli dlouhá staletí, mnohem déle než si my dva můžeme pamatovat. Když jsme unesli jeho otrokyni, rozdmýchali jsme tím starý plamen. A ten stále hoří, Francesco !"

„Musíme ho najít," Francesco byl bledší než obvykle.

„Koho?"

„Toho zloděje. Musíme ho najít, vytáhnout z něho veškeré jeho vědomosti a pak ho zabít.“

Jenže Tony zavrtěl hlavou. „Ne, musíme je najít všechny. Všechny: Lykany, Drakuly, jejich hrady i otroky, do posledního muže. A musíme to udělat co nejdříve. Teprve potom se jim můžeme postavit. A dokonce i tehdy musíme jednat tajně a nenápadně."

„Krevní msta..." přemítal nahlas jeho bratr.

Tony s ním ani tentokrát nesouhlasil. „Nazval bych to spíš válkou krve. A možná že to bude ještě hodně horké! Jenže navenek musí vše působit poklidně. Lidé nic nesmí vytušit. Musíme být opatrní a prohnaní jako Angelo. Musíme vymyslet podobnou léčku jako ten nálet bombardérů na ,německé stratégy´."

„Takže myslíš, že se tomu už nedá zabránit?"

„Už to začalo. A nemělo by cenu předstírat, že o tom nic nevíme a nemáme v ničem prsty. Stejně jako minule, i tentokrát jsme udělali první krok my."

„Zatraceně!" zařval Francesco a udeřil pěstí do stolu, až se papíry rozlétly na všechny strany.

„Je to nemilé, ale možná na tom vyděláme. Jsme ve výhodě, bratře. Radu se ještě neprobudil! A máme k dispozici vědomosti toho ,odpudivého tvora´, špionážní schopnosti mafie, KGB, a dokonce několika spojenců v CIA.

Co se týče toho Harryho, ten už je určitě dávno pryč ze Sicílie. Víme však, kde jej hledat. U Raduovy pobočnice, Bonnie Jean Mirluové! Stejně tak víme, kde najít ji. A ona nám pomůže najít Radua!"

„To je všechno moc hezké," řekl mu Francesco, „ale nezapomněl jsi na něco? Jsme zranitelní. Už na nás jednou zaútočili. Můžou to udělat kdykoliv znovu. Jak je zastavíme? Ten Harry musí být nějaký duch! Dokonce i otec říkal, že ,mluví s mrtvými lidmi´!"

„Byli jsme zranitelní, to ano," odpověděl Francesco. „Ale teď už nejsme. Ode dneška budeme mít po celém domě ve dne v noci stráž! Hlídači budou jak ve sklepeních, tak na zdech, u každých dveří i potrubí. Le Manse Madonie se změní v pevnost. A jestli jen ucítíme nějakého cizince v kilometrovém okruhu kolem domu..." Svou hrozbu nedořekl.

Konečně Franceska přesvědčil. „Všechno, co říkáš, dává smysl. Hlavně to, co jsi řekl o našich zdrojích informaci. Proč je nezačít využívat? Zatím jsme jim prodávali informace my, tak by nám to teď mohli oplatit. Neměli bychom do toho sami strkat prsty, ale nechat KGB a CIA, aby to udělali za nás. Otec tvrdí, že ten Harry není jen tak obyčejný muž. Jako kdybychom to už sami nevěděli! Neznamená to tedy, že o něm musí mít některá Organizace záznamy?“

„Výborně," Tony byl nadšený. „Rozešleme kopie těch fotografií. Pokud ho někde znají, brzy se o tom dozvíme. Já se zatím postarám o zabezpečení domu. Máme k dispozici úplnou špionážní síť, tak proč ji nevyužít? Jenže musíme na to jít pomalu a opatrně! A znovu opakuji: Svět o naší tajné válce nesmí mít ani tušení! Buď si jistý, že kdyby se to lidé dozvěděli, také by vytáhli do boje - proti nám všem! Otec říká, že Radu Lykan povstane za dva až tři roky. Ve chvíli, kdy se bude probouzet, bude nejzranitelnější. Dva či tři roky je dost času na to, abychom ho našli. Hlavně musíme postupovat pomalu a opatrně. Jen tak si můžeme být jistí, že ten, kdo zemře, nebudeme my..."

Nekroskop Harry Keogh se jednoho rána probudil ve svém domu nedaleko Bonnyrigu a uvědomil si, že už uběhly dva roky. Věděl, že čas plyne rychle, ale i tak ho to překvapilo. Prožil dva podzimy, jako by to byl jeden den. A byla to právě zlátnoucí barva listů, která mu to připomněla. Začínaly se zbarvovat, jako když šel s B. J. poprvé lezl na skálu.

Opravdu uplynuly už dva roky? Tak dlouhá doba? Nebyl to jen jeden?

Cítil se naprosto dezorientovaný. Přesto otevřel kalendář, i když věděl, co tam najde. Byly to opravdu dva roky.

Znovu se zamyslel nad svou pamětí. Že by Alzheimerova nemoc? Bože, snad ne! Na to byl příliš mladý. Nebo to byly ozvěny Alekových schopností a problémů? Copak Harry viděl záblesky budoucnosti, ale na oplátku zapomínal svou minulost? Alekovy problémy, tedy jeho alkoholismus, byly už dávno pryč. Harry už je překonal. A ani věštecké schopností se Harrymu nevrátily. Už dlouho ne.

Dva roky! Zatímco se oblékal, pokusil se vybavit si, co vlastně celou tu dobu dělal. Samozřejmě pátral po své ženě a dítěti. Jenže už zapomínal, jak Brenda vlastně vypadá. A tentokrát to nebyl žádný výpadek paměti.

Pamatoval si, jak vypadala jako mladá dívka, na pobřeží v Hardenu. Vzpomínal na prázdniny... na pláž... lesy... dlouhé procházky... a jejich první nesmělé pokusy o milování. A dál si už nic nepamatoval. Mohl za to zármutek, ale Harry si to neuvědomoval. Bylo to, jakoby Brenda zemřela. Jeho mysl se snažila zapomenout. Zapomenout na její podobu v dospělosti, na společné zážitky. Vlastně nevědomky vyháněl její podobu z hlavy, aby vůbec v noci usnul. Když byl sám.

A jeho syn? Harry si jeho podobu vůbec nepamatoval. Nevybavoval se mu jediný rys jeho tváře. Copak si nejsou všechna miminka podobná? Dítě dokáže rozeznat jen jeho matka. Dítě je prostě dítě. Kromě toho malý Harry už miminem nebyl. (A byl jim vlastně vůbec někdy?) Byly mu čtyři roky. Ztracené roky, pomyslel si Harry. Kdyby je dnes potkal na ulici, poznal by je vůbec? 

V každém případě se opravdu snažil pátrat. Kromě toho stále zaměstnával armádu soukromých detektivů. Prochodil celé západní pobřeží Anglie, od Maryportu k Blackpoolu... od Derwentu do Workingtonu... padesát stejných náměstí. Blackpool se světelným festivalem a železnou věží, která za deštivých nocí vypadá, jako by byla pod vodou. Znovu také navštívil východní pobřeží, zátoku ve Whitley, Seaton Carew, Redoar, Marske, Salt-burn-by-the-Sea, Whitby a Robin Hood´s Bay. Jenže v paměti nacházel jen stereotypní obrázky, nic reálného. Jako kdyby tam nikdy skutečně nebyl. Jenomže tam byl, vyškrtl si ta místa ze seznamu. Když se však pokusil vzpomenout si na nějaké konkrétní místo nebo zážitek, v paměti měl prázdno. Znovu a znovu ho napadalo: někdo si pohrává s mou myslí. 

Nakonec pátrání vzdal. Profesionální detektivy si dále platil, ale sám už nehledal. Jenže ani oni neměli příliš štěstí. A nedával jim jen vlastní peníze…

Financoval je například z peněz jedné z nejmocnějších rodin japonské Jakuzy, jejíž nezákonné zisky byly tak vysoké, že si dokonce otevřela vlastní banku. Kromě nich Harrymu posloužily peníze několika pohádkově bohatých a nebezpečných potentátů a také jeden výrobce zbraní z Československa, nechvalně známý pro své obchody s teroristy. Zatím pátrání vyšlo na dvacet milionů liber a konec byl stále v nedohlednu. Ještě dva tři měsíce a Harry bude muset zase ozdravit své finance. To by však neměl být problém, na světě je bohatých zločinců dost a dost...

Když Harry přemýšlel o zločincích, hned se cítil zvláštně. Slovo ,zločin´ v něm vzbuzovalo podivné emoce. Měl dojem, ze je sám obětí, i když nedokázal říct, co se děje. A co hůř, také on sám si chvílemi připadal jako zločinec. Nebylo to kvůli jeho loupežím. Díky nim si připadal spíše jako nějaký moderní Robin Hood. Ne, mohla za to jeho nevěra. Pocit viny.

Připadal si jako padouch, i když si nejméně tisíckrát řekl, že to byla Brenda, kdo od něj odešel. Připadal si jako nějaké zvíře. Než potkal B. J., nikdy ho nenapadlo uvažovat o lidech jako o zvířatech. Až teď. Když byl s ní, cítil přímo zvířecí chtíč, A ona také! Byla to láska? Snad, snad ji miloval, a ona jeho možná také. Bezesporu však hlavním pojítkem jejich vztahu byla vášeň. Byli jako dvě divoká zvířata. Harry si říkal, že si tak jen chce nahradit všechno, o co zatím přicházel. Přesto uznával, že nikdy nic takového nezažil. B. J. byla skutečně fascinující.

Co asi cítila ona? Co pro ni znamenal? Byl v tom jen chtíč? Možná zpočátku. Jenže teď Harry cítil, že v tom je něco hlubšího. Jak hlubokého, to netušil. Co kdyby se mu teď podařilo najít Brendu? Co kdyby si to rozmyslela a najednou se k němu vrátila? Co by bylo s B. J.? A chtěl vůbec, aby se Brenda vrátila?

Tak se jeho pocity viny točily neustále v kruhu. A vědomí, že je jako divoké zvíře, které se zajímá jen o vlastní sexuální uspokojení, vinu ještě zvyšovalo. Možná to také vysvětlovalo jeho sny... Harryho sny, zvláště noční můry, bývaly vždycky podivné, a bylo to čím dál horší. Většinou sny zapomínal, vybavoval se mu jen jakýsi zvířecí motiv, vlčí hlava. Zřejmě se inspiroval zážitky z Londýna před třemi lety.

Když spal sám, většinou se mu zdálo o B. J. Ve snu mu ležela v náručí a dívala se mu do očí. Za oknem uviděl okraj měsíce, který jí zasvítil do oči. A ty se rázem změnily -

Už to nebyly mírně šikmé, oříškové oči, ale kruté žluté trojúhelníky. A jejich zlatá barva postupně přecházela do krvavě rudé. A nakonec... nakonec z nich začala zvolna kanout krev! Potom uviděl temnou siluetu na pozadí měsíčního kotouče... vždycky stejnou siluetu... vlčí hlavu… vyjící vlčí hlavu!

Tento okamžik bylo to jediné, co si nekroskop pamatoval. A stačilo to k tomu, aby pocítil závan chladné hrůzy, i když bylo teplé, slunečné ráno. Oknem do ložnice zářily jásavé paprsky a odrážely se od vyleštěné podlahy. Harry se celý rozechvělý posadit na posteli a naslouchal naříkavému vytí, které pomalu utichalo, stejně jako mu z paměti mizely vzpomínky na sen…

Otřepal se, obul si boty a rozhodl se zkusit namísto psychické pro změnu fyzickou činnost. Bylo mu jasné, na co má dnes chuť. Půjde si popovídat se svou matkou. Vlastně to byla další záležitost, proč se cítil provinile. Jak dlouho už za ní nebyl? Určitě to bylo hodně dlouho. Nejspíš už měla pocit, že ji zanedbává. Jenže jak za ní může jít? Určitě by se ho vyptávala na věci, na které nechce odpovídat. A kdyby před ní skryl myšlenky, hned by to poznala a myslela by si, že před ní něco tají. A to by byla pravda. Tajil před ni B. J.

Bonnie Jean. Pořád na ni musel myslet. Zvláště v těchto dnech. Dnes v nocí bude úplněk, takže se s ní neuvidí. Po těch dvou letech už věděl, že za úplňku má svůj vlastní program. Je to žena, říkal si Harry, a tohle je součástí jejího cyklu. Věděl také, že každé tři měsíce se na tři čtyři dny ztrácela na svou milovanou Skotskou vysočinu. Lezla po skalách a lovila a bylo jí jedno, jaké je zrovna roční období. Pamatoval si, že mu kdysi slíbila, že ho s sebou vezme. Nedávno se domluvili. Vyrazí ode dneška přesně za měsíc. Harry alespoň bude mít co dělat a nebude jen sedět doma a znovu a znovu otvírat schránku, ve které poslední roky nacházel jen negativní hlášen: od svých detektivů. Proto se na výlet těšil -

- a zároveň netěšil, aniž by věděl proč...

Ani B.J. se netěšila.

Jenže dvouletá zkušební doba byla u konce, Přesvědčila se, že Harry nemá žádné skryté pohnutky a že ho nikdo jiný neovládá. Stal se z něho výborný horolezec. B. J. sice neměla dojem, že by opravdu potřeboval trénink, ale alespoň tak oddalovala ten poslední, nejnebezpečnější výstup... až do teď. Radu se rozhodl, že chce konečně poznat svého Muže dvou tváří, neboli Záhadného. Věděl, že to není zrovna nejbezpečnější, ale přesto trval na tom, aby B. J. přivedla Harryho do jeho cairngormského doupěte. B. J. věděla, že jí to poručil, i když si uvědomuje všechna rizika. Chtěl co nejdříve povstat.

Doba byla skutečně nebezpečná. Pro Radua, pro Bonnie Jean i pro Harryho.

Radu byl velmi zranitelný. Bonnie Jean zase trpěla záchvaty nerozhodnosti a frustrace. Mohla za to její rozvíjející se upírská podstata, která se neustále bouřila proti pánovi. A Harry byl v nebezpečí, protože byl katalyzátorem. A to v nejedné záležitosti.

Za prvé, Harry působil na B. J. Měl na ni velký vliv. Zvykla si na něj a chtěla ho pro sebe. Nechtěla ho ztratit, neuměla si představit, že by ztratila tak oddaného otroka. A už vůbec si neuměla představit, že by se jednou mohla částečně stát jeho otrokyní.

Za druhé. Harry působil na Radua. Vlčí vládce v něm viděl svou budoucnost. Viděl v něm alternativu, kdyby se probudil a zjistil, že má nemocné, znetvořené a nemohoucí tělo.

A za třetí, Harry působil na Francezciovy...

Špeh, kterého Harry kdysi viděl, se za poslední dva roky opět několikrát objevil. Jednou ho dokonce Bonnie Jean zahlédla na vlastní oči. Sledovala ho přes okno své ložnice, schovaná za záclonou. Byl to zlověstný stín, který vykukoval z temného vchodu naproti přes ulici. Někdo také sledoval její dívky na cestě z práce a do práce, takže věděl, kde všechny bydlí. Netrvalo dlouho a nepřátelé měli dokonalý přehled o celé Bonnie Jeanině malé smečce.

Občas některá dívka nahlásila, že v teplém podvečeru zahlédla v davu lidí známou tvář. V Edinburghu byl zrovna festival, takže se tam sjely tisíce turistů. Edinburgský hrad byl osvícený jako vánoční stromeček. Obvykle to bývalo pro B. J. a její smečku dobré období. Stávalo se, že se osamělý cizinec ztratil v úzkých uličkách a už ho nikdy nikdo nenašel. Bonnie Jeaniny dívky byly všechny velmi krásné. Jenže teď se měly na pozoru víc než kdykoliv předtím. Bály se, že zase někde zahlédnou tu tvář, tu děsivou postavu. I Bonnie Jean ji dobře znala. Viděla ji před deseti, dvaceti, možná i třiceti lety.

Dobře znala ty jasné, ptačí, slzející oči ve staré vrásčité tváři. Chvíli vypadaly šedé, a za okamžik stříbřitě zářily, jako by patřily zvířeti ve tmě. B. J. moc dobře věděla, co to znamená. Byly to kruté oči otroka! Dobře znala také žilkovaný nos, příliš široká ústa s odulými rty a agresivně vystupující čelisti. A ten dojem šedivosti, starodávnosti, který tvář vzbuzovala. A stejně jako ona, ani špeh se neměnil a nestárnul. Až do nedávné doby se snažil, aby ho zde příliš často neviděli.

Samozřejmě že zvýšené špehování nahlásila Raduovi a možná to byl také důvod, proč se rozhodl povstat dříve. Nejprve si chce prohlédnout Harryho a zjistit, jestli by byl vhodnou nádobou, do které by se mohl převtělit. Také chtěl zjistit, jestli by byl vhodným agentem, kterého by vyslali do světa. B. J. se o svého milence bála, na tom však Raduovi nijak nezáleželo. Protože jestli je Harry Keogh skutečně tím pravým klíčem k budoucností, o jeho osudu už je stejně dopředu rozhodnuto.

Jestli to je ten, koho Radu viděl ve věšteckých snech, pak bude jeho probuzení přítomen. Do té doby se mu nemůže nic zlého stát. Vlčí vládce sice dobře věděl, jak dokáže být budoucnost nevyzpytatelná, ale věštecké sny nikdy nelhaly. Byly dané, jako je daná dráha měsíce po obloze. Nic ji nemůže změnit.

To byla ,fakta´, která Radu vtiskl B. J. do mysli. Stejně jako ona předala jiná fakta Harrymu. Bylo to nevyhnutelné, protože Radu moc dobře věděl, jak se to s jeho dlouholetou pobočnicí má. Možná že žila opravdu už moc dlouho. Měsíce pomalu plynuly a hodina Raduova probuzení se blížila. S každou Bonnie Jeaninou čtvrtletní návštěvou vlčí vládce cítil, jak se mu vzdaluje a jak vzdoruje jeho hypnóze.

Mnoho let už samozřejmě věděl, že je Vampýrkou. Jenže spal ve smůle, naprosto bezmocný a zranitelný, takže to před ní skrýval. Nepochyboval o své moci, jen zatím nedokázal odhadnout, jaká síla se v ní rodí. B. J. totiž byla mezi Vampýry naprostou raritou. Nestala se Velkou upírkou přijetím vejce, migraci pijavice ani vdechnutím spor. Dokonce ani neprodělala kousnutí přeměny, při kterém Vampýr vysál oběti veškerou krev a nahradil ji stejným množstvím metamorfní upírské tekutiny. Oběť tak byla navždy nemrtvá a stala se opravdovým upírem. Bonnie Jean se nestala Vampýrkou ani díky svému dědičnému právu. Její rodiče byli pouze měsíčními dětmi, které mají v krvi upíří podstatu. Byli to otroci, ale stále zůstávali lidmi. Stejně jako Starý John.

Ne, žádná z těch věcí nepomohla B. J. k jejímu povýšení. Bonnie Jean ho totiž dosáhla silou vůle. Samozřejmě jí pomohlo mnoho faktorů - její krev byla už více než čtyři staletí vystavena účinkům dědičného otroctví. Kromě toho se posledních dvě stě let pravidelně stýkala s Raduem, nositelem toho nejčistšího vampyrismu a lykantropie. Také žila a vyvíjela se na úkor svých obětí. Přesto však měla na své přeměně hlavní podíl sama. Dosáhla jí čirým vzepětím vůle. Kdyby její pán dovolil, aby se jednou stala skutečnou vládkyní, taková schopnost by z ní dělala skutečně mocnou Vampýru. Něco takového Radu samozřejmě neměl v úmyslu.

Poslední dvě stovky let byla B. J. Raduovým záchranným lanem, bez kterého by nemohl existovat. Kdyby nebylo její pomoci, zbyla by z něho seschlá mrtvola. Za několik milionů let by se jeho vysokohorské doupě propadlo a lidé by možná našli jeho kosterní pozůstatky a divili by se, co za podivný tvor to kdysi na Zemi žil. O ničem podobném přece neexistovaly žádné vědecké záznamy! Našli by podivného, vlčího či psího muže, zalitého ve smůle. Homo lupus? Radu byl rád, že k něčemu takovému nikdy nedojde. A za to by měl být B. J. vděčný.

Na druhou stranu, B. J. se dožila o sto let více, než byla obvyklá lidská délka života, a stále byla fyzicky mladá. Za to by měla být vděčná ona jemu. Opravdu mu byla vděčná a na smrt oddaná… až donedávna. To začala cítit vliv, jaký na ni má její pijavice.

Radu to na ní viděl, cítil to v její krvi. Byla rozpolcená mezi oddaností k němu, a mezi instinkty a vlivem jejího rychle rostoucího parazita. A co víc. Radu cítil, že je nejistá a že má strach. Bála se budoucnosti. Věděla, že někde na světě žiji Ferenczyové a nejméně jeden Drakul. Žijí a vyčkávají. Dokázala by si s nimi bez Radua poradit? Kromě toho vlčí vládce cítil, že se ho bojí. Kdysi jí nasliboval modré z nebe, jenže to ještě byla pouhou otrokyní. A dnes je vampýrskou vládkyní! A jaký je vlastně ten její Harry? Jak se zachová, až Radu povstane? Stane se jeho druhým já? A pokud ano, čí podoba převáží? Zůstane mu lidské tělo a podstata, nebo je převezme od vlčího vládce?

Bonnie Jean byla vládkyně, ale její myšlenky a zmatené city patřily ženě. Jistě, upír je stále jen upír, ale Velký upír je Vampýr! Už teď o svém pánovi pochybovala, a co teprve za dalších sto let! Radu věděl, že se blíží čas, kdy se s ní musí vypořádat. Proč se jí nezbavit v hodině jeho probuzení, kdy bude mít obrovský hlad?

Tato myšlenka samozřejmě nebyla nová. Radu už o B. J. mnohokrát uvažoval. Jenže zatím to byl vždycky jen vzdálený plán. Nyní se stával nutností. Vždyť se zamilovala! Do obyčejného muže! Radu jí přece poručil, aby mu dala své tělo. Ne duši! Ta měla patřit jen jemu...

Když se Radu definitivně rozhodl, co s B. J. udělá, začal se na to těšit. To bude hostina! Věděl, jak chutná její sladká krev, ale nikdy ji nemohl vypít všechnu. A nemohl si vzít její tělo, i když o tom už tolikrát snil. Představoval si, jak ji na jednom konci naplní, zatímco z toho druhého ji bude pomalu vysávat... Jen ta myšlenka ho naplňovala rozkoší. A nakonec si vychutná tu největší lahůdku, to nejcennější, co B. J. má. Pochutná si na jejím mlaďounkém, nevyvinutém parazitovi!

Radu ležel v žlutém lepivém roztoku a nechal se unést chtíčem své pijavice. Nebyly to jen jeho vlastní plány. Popouzel ho k nim jeho parazit, který ovládal celou jeho osobnost a potlačil v něm člověka, kterým kdysi býval. Díky pijavici však Radu dokázal nahlédnout do budoucnosti.

Často vídával Záhadného muže, který měl oči plné podivné vášně. Měl v nich snad vědomí své nové existence po Raduově úspěšně metempsychóze? A byl to opravdu Harry Keogh? Viděl také svou otrokyni, Bonnie Jean. Zbylo z ní jen bledě bezvládně tělo, ze kterého vysál veškerý život. A on, Radu Lykan, povstal ze smůly a září jasněji než samotný měsíc! Všichni lidé na světě se začnou třást a padat na kolena, protože pochopí, že k nim přichází něco horšího než nákaza černé smrti...

Nikdo z lidí však následkem Raduovy nákazy nezemře. Dlouho, dlouho nikdo nezemře. Protože jeho poddaní budou nemrtví!

Ne, lidé umírat nebudou.

Umírat budou jen ti, kteří už nemrtví jsou. Všichni pradávní Raduovi nepřátelé, Ferenczyové a Drakulové nebo jejich potomci. Všichni do jednoho pojdou opravdovou smrtí!

Radu totiž vymyslel plán. Plán, jak vyřešit prastarý problém, který existoval už na počátku dějin Hvězdné a Sluneční strany. Vládce může na zemi bez obav žít, jen pokud je jediným Vampýrem! Takovou budoucnost Radu chystal upírskému světu budoucnosti. Nebylo pochyb o tom, jak bude tento svět vypadat. Ano, upírů mohou být miliony, ale bude jim vládnout jediný Vládce. Vládce Radu Lykan.

Vampýr!

Ferenczyové a poslední Drakul měli zatím každý své vlastní starosti. Jednu však měli společnou. Byl jí Harry Keogh, i když neznali jeho příjmení. Ferenczyům sice Angelo jeho jméno řekl, jenže se zdálo, že se mýlil.

Před dvěma lety zkontaktovali bratři své četné informátory s nezvyklou žádosti. Snad poprvé to byli oni, kdo požadoval informace. Poslali obrázky lupiče, který zničil jejich pokladníci, a chtěli o něm zjistit co nejvíce podrobnosti. V průběhu následujících dvou měsíců jim začaly chodit odpovědi.

Od mocných, prastarých ,rodin´ v Itálii a v Americe, stejně jako od podobných, novějších organizaci v Evropě přišla shodná odpověď: nic. Cosa nostra o muži na fotografiích neměla jediný záznam. Ani od informátorů v CIA bratři nic nezjistili. Jejich člověk jim dokonce vrátil obálku se štůskem šustivých nových dolarových bankovek a doporučil jim, ať se o tohoto muže přestanou zajímat. To u nich samozřejmě vyvolalo ještě větší zvědavost. A k jejich zklamání ani jejich oddaný pobočník, dlouholetý špeh v Edinburghu, nedokázal zjistit nic nového. Zahlédl dotyčného muže jen jednou a od té doby Bonnie Jean Mirluová zostřila bezpečnostní opatření. Špehování jejich otrokyň bylo obtížnější než kdykoliv předtím, A muž z fotografií po sobe nezanechal jedinou stopu. Francezciové pobočníkovi poručili, aby se víc snažil. Proto ho tedy bylo častěji vidět v okolí B. J.´s. A jen úplnou náhodou se mu ještě nepodařilo vystopovat B. J. na cestě z baru do nekroskopova domu u Bonnyrigu. Náhodou a díky skutečnosti, že teď byla B. J. dvojnásob opatrná.

Jedenáct měsíců poté, co Francezciové rozeslali svůj dotaz, se konečně dočkali nějaké odpovědi. A odpověď to byla nanejvýš podivná. Jeden z jejích vysoce vlivných známých, který fungoval jako spojovací článek s KGB, muže z fotografií znal. Jako důkaz jim poslal vlastní mikrofilm. Snímky byly pořízeny před dvěma lety v Bronickém zámku, sovětském centru ESPionáže. Tu noc, kdy byl zámek vyhozen do vzduchu.

Muž na fotkách byl Alec Kyle, ředitel jisté organizace, která byla britským ekvivalentem sovětské ESPionáže. Následkem ,extrémních vyšetřovacích metod´ přišel Alec Kyle o veškerý obsah mozku, což se v podstatě rovnalo fyzické smrti. A pokud nezemřel při ,výslechu´, stoprocentní přišel o život o několik hodin později. Té noci totiž někdo vyhodil Bronický zámek do povětří a s ním velkou část zaměstnanců. Ze stavby zbyly jen ruiny. Není možné, aby někdo takovou pohromu přežil. Příčiny výbuchů se dodnes vyšetřují, ale zdá se, že za nimi byla sabotáž.

A informátor si vzpomněl ještě na jednu věc - Jméno ,Harry´ se mu zdálo povědomé a vzpomněl si, že jistý Harry Keogh byl agentem již řečené britské pobočky E. Jenomže ani on už nežil. Náhoda tomu chtěla, že i on zemřel té noci v Branickém zámku. Bezpochyby se nějak podílel na zkázonosné sabotáži, faktem ale je, že byl mrtev ještě před zahájením série výbuchů. Oba incidenty mají jistě souvislost, ale ruský agent neznal žádné detaily. Neměl přístup k potřebným materiálům.

Bratři proto rozeslali svým spojencům další požadavky. Chtěli zjistit něco bližšího o britské pobočce E. O tři měsíce později jim byl doručen seznam jmen všech agentů a informátorů. Spolu s ním dorazilo do Le Manse Madonie varování. Pobočka E je nejutajovanější a také nejefektivnější z britských zpravodajských služeb. Na poli mimosmyslové a parapsychologické špionáže se ji nikdo nevyrovná. Od zničení Bronického zámku nemá ve světě konkurenci, což jistě o mnohém vypovídá. Její agenti jsou nedotknutelní.

To byl pro bratry důvod k zamyšlení. Až dodnes si mysleli, že jejich síť informátorů s chorobou prolezlým otcem v centru je jediná svého druhu. Co se týče úspěchů na poli zločinu, opravdu byla jedinečná.

A to nebyl jediný důvod, proč získané informace bratry tak zarazily. Pokud neměl muž vyfotografovaný na pitevním vozíku v Bronickém zámku naprosto identické dvojče, pak se jednalo o stejného muže, kterého vyfotili v podzemní pokladnici a který byl na fotografiích, pořízených u domu Bonnie Jean Mirluové v Edinburghu!

Pokud se informátor mýlil, Alec Kyle žil a snad byl i nadále ředitelem pobočky E, ale co by mohl mít společného s B. J. Mirluovou? Je možné, že vlčí vládce Radu Lykan začal najímat pomocníky ještě před svým návratem a že se mu povedlo získat takové špičkové britské espery? Co když byla celá branická aféra jakýmsi složitým úskokem, jak vzbudit dojem, že je Alec Kyle mrtvý? Mrtvý... Co asi jejich otec myslel svým tvrzením, že ,Harry´ mluví s mrtvými?

Bratři tedy znovu zkontaktovali ruského agenta a požadovali od něho bližší informace o zmiňovaném Harrym Keoghovi. A dostalo se jim ještě podivnější odpovědi. Jejich agent se jim omlouval, že jim píše takové pochybné informace, ale má za to, že vlastně celý svět ESPionáže není nic jiného než podivná a pochybná realita. Bratři dobře chápali jeho rozpaky. Byl to tvrdý, dvojitý agent KGB, špičkově vycvičený tajný policista a podobné záležitosti byly nad jeho chápání. Jenže bratři byli jinak založení a jeho informace pro ně byly extrémně znepokojující.

Harry Keogh, mrtvý agent pobočky E, prý byl nekromant. Muž, který má schopnost komunikovat s mrtvými a může se tak dozvědět všechna tajemství, ukrytá v hrobech. To už bylo příliš mnoho náhod najednou. A bratři Francezciové beztak na náhody nevěřili. Ať už to mělo znamenat cokoli, byla do toho zapletená B. J. Mirluová, vládce Radu Lykan a zřejmě i jistí členové britské tajné služby, ať už živí, nebo mrtví.

Bratři už toho měli právě tak dost. Měli dost času na to, aby vymysleli další krok. Od incidentu v trezoru uplynulo osmnáct měsíců a oni stále nepřišli na to, jak se pomstít. Nejdříve musí zjistit více o pobočce E, Alekovi Kyleovi a Harrym Keoghovi.

Jenže jak můžou shánět informace o pobočce E, která zaměstnává špičkové espery, a přitom na sebe neupozornit? Možná by jim mohl pomoci jejích otec... starý Ferenczy je přece jasnovidec, orákulum! Jenže to s ním bylo čím dál těžší. Přestával se ovládat a často říkal nesmysly. Kdyby věděl něco bližšího, nejspíš by jim to už řekl. Musí se pro něj pokusit najít nějakou speciální lahůdku, aby ho přiměli k většímu úsilí.

Na seznamu agentů pobočky E figuroval také muž, který nebyl přímo esperem, zato byl velmi zdatným hypnotizérem. Tak zdatným, že pobočka E čas od času využívala jeho služeb. Určitě bude o této organizaci leccos vědět. A Francezciové měli prostředky, jak z něj tyto vědomosti dostat.

Jeho jméno bylo doktor James Anderson.

* * *

Daham Drakeš, poslední žijící Drakul, který se skrýval v ústraní na střeše světa, měl před bratry náskok. Už dávno o světových ESPionážních organizacích věděl. Dokonce pro jednu pracoval. Byla to Parapsychologická jednotka Čínské lidové armády v Čchung-čchingu, pod vedením poručíka Si-Chonga. Díky Si-Chongovi byl jedním z prvních lidí, kteří se dozvěděli o zničení Bronického zámku. Byl také průběžně informován i o tom málu, co se vědělo o aktivitách britské pobočky E. To bylo obzvláště důležité, protože Radu Lykan hibernuje někde na Britských ostrovech. Až bude Drakeš hledat jeho doupě, musí se mít na pozoru, aby nezkřížil pobočce E cestu. Stejně jako Ferenczyům, i jemu bylo jasné, jak by lidé reagovali na zjištění, že mezi nimi žijí ,stvůry´. Až doposud byl Drakeš nejméně nápadný ze všech žijících Vampýrů. A rád by v tom pokračoval i nadále.

Přede dvěma lety poslali Drakešovi angličtí členové jeho sekty jisté fotografie. Dílem náhody to bylo zrovna v době, kdy si bratři Francezciové prohlíželi zrnité obrázky svého zloděje. Drakeš některé tváře dobře znal. Byl to Darcy Clarke, současný ředitel pobočky E, Trevor Jordan, telepat pobočky, a -

- Alec Kyle? Nesmysl!

Drakeš porovnal nově získané snímky s některými staršími ze své rozsáhlé kartotéky a vše mu bylo jasné. Navzdory všem zprávám Alec Kyle není mrtev. Poslední Drakul tedy došel k mylnému, i když celkem pochopitelnému závěru, že z důvodů známých jen pobočce E pracuje Alec Kyle inkognito. Zřejmě byl naoko zabit, aby se nemusel zabývat obvyklými starostmi a úkoly a mohl začít pracovat na mnohem důležitějších záležitostech. Nebo ,zemřel´, aby se chránil? Jenže před čím?

Byla to záhada, které nedokázal přijít na kloub dokonce ani Si-Chong, Znovu se ukázalo, jak záhadná britská pobočka E dokáže být. Drakeš však neměl na celé záležitosti žádný zájem, proto fotografie a hlášení, ve kterém byly popsány jisté události na londýnské Oxford Street, zařadil do kartotéky pro možné pozdější použití -

A nedávno se k nim opravdu vrátil.

Pobočka E se náhle stala žhavým tématem. Daham se dozvěděl, že si Ferenczyové kupují od svých informátorů informace o Alekovi Kyleovi a dalších jejích členech. Dokonce vyslali dva pobočníky do Anglie, aby si tam upevnili pozici.

Drakeš si dal dvě a dvě dohromady:

Za prvé, návrat vlčího vládce se blíží. Daham to cítil ve vampýřích kostech.

Za druhé, Ferenczyové o tom nejspíš také vědí.

Za třetí, pobočka E se zapletla do mnoha podivných aktivit, bronickou aféru nevyjímaje. Něčím na sebe strhla pozornost Ferenczyů, i když Daham netušil, co bylo příčinou. A z toho všeho vyplývá za čtvrté: Sledování pobočky E by mohlo byl nebezpečné. Daham proto raději nechá sledovat ferenczyovské agenty na britské půdě.

Drakešovi vyslanci byli experty na vyhledávání upírů. Proto pro ně nepředstavovalo žádný velký problém vystopovat otroky, vyslané do Anglie Ferenczyi. Díky nim také našli spícího agenta v Edinburghu a od toho byl jen krůček k objevení Bonnie Jean Mirluové. Kromě toho se vyslancům podařilo to, na co spící agent nestačil. Na základě sledování Bonnie Jean vyslídili Aleka Kylea.

Raduova pobočnice a bývalý ředitel pobočky E! Spolu! Konečně všechno začalo zapadat a Drakeš věřil, že poskládal celý obrázek:

Pobočka E dobře věděla o nebezpečí, které lidskému rodu hrozí. Věděla o Raduovi a snad i o Ferenczyových. Jenže pobočka ještě nevěděla, kde se nachází Raduův tajný úkryt. Jinak by se s ním už dávno vypořádala. Alec Kyle byl jejich tajným agentem, kterému se nějakým způsobem podařilo získat důvěru Raduovy otrokyně. Nebo to byla ona, kdo Kylea najal... Pokud ano, kolik esperů je v Raduových službách? Zdá se, že Ferenczyové ještě objeveni nebyli. Jen celou záležitost monitorují, aby věděli, jak se bude dál vyvíjet.

A Daham Drakeš dobře věděl, co se stane. Zdálo se, že on jediný zůstává v anonymitě. To se mu hodilo. Už dlouhou dobu hledal způsob, jak sehrát roli agenta provokatéra. A zdá se, že dostal příležitost.

Na světě proti sobě stála trojice sil, které se k smrti nenávidí. Jen čekají na příležitost a vrhnou se jedna druhé po krku. Byl to vlčí vládce Radu Lykan ve své skrýši, záhadná pobočka E a bratři, kteří vystupují pod jménem Francezciové. Kdyby se Drakešovi podařilo poštvat dva z výše jmenovaných proti sobě, třetí by určitě nezůstal dlouho stranou. Drakeš bude jen zpovzdálí přihlížet a likvidovat ty, kteří by přežili.

Jeho poslové byli připraveni. Stačilo jen zvolit vhodné místo a čas.

A čím dříve, tím lépe.

II

„A je to tady…“

Přišlo září a Harry s Bonnie Jean byli na cestě severně od Grampian. Blížili se k cíli své cesty, k pohoří Cairngorms. V kufru Bonnie Jeanina půjčeného auta bylo překvapivě málo horolezeckého vybavení. Harry se totiž ukázal být ,od přírody' nadaným horolezcem a B. J. už dávno podobné pomůcky nepotřebovala. Plánovala se k doupěti dostat méně obtížnou cestou, která vedla úbočím zvaným Badenoch. Tak bude moci ušetřit čas a ulovit zvěřinu pro Raduova bojovníka ještě cestou.

Harryho zatím nechala ve ,vědomém´ stavu. Byl sám sebou, kromě několika hluboce uložených posthypnotických příkazů Jamese Andersona a Bonnie Jean. I nadále se tedy ze všech sil snažil tajit svůj zvláštní dar a B. J. nepřestávala být nevinnou, i když poněkud paličatou ženou. Byl jejím milencem a byl oddaný až za hrob, jinak by to s ním neměla tak snadné... a zároveň by to všechno nebylo tak těžké. Radu měl pravdu. Existují spolehlivé metody, jak zotročit muže.. jenže to byla dvousečná zbraň.

Po fyzické stránce byl nekroskop ve velmi dobré kondici. Ale po té psychické…

Neustále cítil podivný neklid. Přepadaly ho všelijaké obavy, ačkoli je nedokázal ani plně pojmenovat, a některé si dokonce protiřečily. Často si připadal paranoidní, ačkoliv se to snažil před B. J. skrývat. Jeho pocity se daly vysvětlit jen tak, že měl neustále dojem, že se stal obětí nějakého zlovolného komplotu. Jen paměť se mu začínala pomalu zlepšovat, zvláště poté, co přestal pátrat po Brendě. Na druhou stranu mu spánek nepřestávaly rušit groteskní noční můry, které si po probuzení nikdy nepamatoval a které byly čím dál horší.

Jediné, co si ze snů pamatoval, byli mrtví, kteří se mu zoufale snažili něco sdělit, avšak on je nesměl poslouchat. Vídával také svou milovanou matku. Ve tváři měla vepsanou starost a široce rozpaženýma rukama jako by ho chtěla chránit před naléhavými myšlenkami mrtvých. Když se v polospánku pokoušel probudit, vždy zahlédl stejný obrázek. Hlavu vyjícího vlka na pozadí měsíce.

Podivné bylo, že tyto sny nepřicházely, když spal vedle Bonnie Jean. Jako by je filtrovala. A ještě podivnější bylo, že v bdělém stavu se mu mrtví zdáli spíše odtažití, jako by s nim ani nechtěli mluvit. Navíc v nich cítil podivné očekávání, které nedokázal nijak podchytit...

„Na co myslíš?" zeptala se Bonnie Jean a vytrhla tak nekroskopa z jeho sebezpytujících úvah. Promluvila, aby nějak vyplnila tu nezvyklou prázdnotu, která se mezí nimi otevřela a která jí tak bolela. Cítila ji v kostech a věděla, že se prohlubuje od té doby, kdy jí Radu poručil Harryho přivést.

„Vůbec na nic," lhal Harry, aby ji neznepokojoval. „Jen si tak sedím a užívám si.“

„Cestu? Jestli máš chuť, můžeš řídit zase ty." I když by byla radši, kdyby dál řídila sama. Jeli na sever a bylo těsně po poledni. Kdyby řídil, Bonnie Jean by si musela sednout na jeho sedadlo a cítila by nepříjemné sluneční paprsky, které svítily skrz jeho okno.

Zavrtěl hlavou, upravil si sedadlo, narovnal se a pohlédl z okna. Léto takřka nepozorovaně uplynulo a přicházel podzim. Ze stromů začínalo padat listí, červené, zlaté a okrové lístky se míhaly kolem auta. „Kde vlastně jsme?“

„Rozhodla jsem se jet jinudy... než obvykle jezdívám," začala vysvětlovat, ale pak si uvědomila, že to není potřeba. Harry tady nikdy nebyl. Nikdy necestoval na sever od Firth of Forth. „Jen jsem chtěla vidět pro změnu jinou krajinu." Nervózně si posunula sluneční brýle na nose. Skutečným důvodem byla snaha zmást kohokoliv, kdo by se ji rozhodl sledovat. Například dobře známého špeha. Ten se nikdy neobjevoval za denního světla, proto se B. J. rozhodla vyrazit během dne.

„Chtěla jsi nějakou změnu? Proto tu také jsme, ne? Ptal jsem se, kde teď jsme."

„Projeli jsme Blairgowrie a blížíme se k Pitlochry," odpověděla. „Spokojen?"

„Že jsem se vůbec ptal," pokrčil rameny a s nezvyklým náznakem úsměvu dodal: „Všechno to zní jako nějaká irská hatmatilka."

„Skotská!" napomenula ho se smíchem. Jenže úsměv ji brzy opustil. Ptala se sama sebe, co si Harry doopravdy myslí. Muž někde uvnitř jeho hlavy dobře věděl, proč jsou tu, kam jedou a s kým se setká. Jenže byl vězněm své vlastní mysli a nedokázal se osvobodit. K tomu by musel dostat pokyny.

Bonnie Jean náhle připadalo, že Harry není doopravdy sám sebou. Měla pocit, že vedle ní sedí zombie nebo loutka, která čeká, až zatáhne za nitky a vdechne jí život. A ona se cítila provinile. Nelíbilo se jí to. A z Harryho se stane zombie nebo loutka, teprve až mu poručí. Potom všechno pochopí, vzpomene si na vše, co mu řekla... a nebude s tím moci vůbec nic udělal! Měla ho naprosto ve své moci a bylo jí ho líto.

Možná však... možná že Harry něco z toho pochopil. Panovala mezi nimi nezvykle stísněná atmosféra. A občas se na něho rychle po očku podívala -

Zdálo se ji to, nebo se Harry tvářil vyčítavě? Kdyby byla jeho nevěrná žena a věděla, že ji podezírá, čekala by na jeho tváři přesně stejný zvídavý, nedůvěřivý výraz. Nebo si to jen představuje?

„Hm?" zvedl Harry obočí. Nachytal B. J., jak se na něj dívá s přesně stejným výrazem, který připisovala jemu.

„Jen tak přemýšlím," odpověděla.

A než se mohl zeptat, o čem přemýšlí, rychle dodala: „Během hodiny projedeme Pitchory a u atholského lesa se napojíme na mou obvyklou trasu. Po cestě je spousta hezkých míst, kde si můžeme udělat piknik. Nebo se můžeme někde stavit na čaj, jestli budeš mít chuť." Proč to znělo tak... falešně? Dokonce i jí samé. Nebo možná hlavně jí samé.

„Jak chceš," odpověděl a z nějakého důvodu jí to rozčílilo do nepříčetnosti. Nelíbilo se ji, že Harry jednal, ,jak chtěla´, i když nebyl v hypnóze. A teď jí připadal jako... jako ovce, kterou vedou na jatka! Dnes snad ještě ne, ale brzy, příliš brzy tomu tak bude.

„To mi sakra tak věříš?" vybuchla a nasupeně na něho zírala. „Uděláš všechno, co ti řeknu?"

Harry byl upřímně překvapený. „No, asi ano. Proč ne?"

Ale, ale, můj statečný rytíři! vykřikla v duchu B. J. Sama sebe nepoznávala. Kdyby tak mohla přetnout řetězy, které mu obtáčejí mysl a osvobodit ji - osvobodit ho - a nechat ho letět! Vylétl by jako malé, vyděšené ptáče. Co by za to dala... téměř všechno! Chvíli o tom přemýšlela, ale rychle tu myšlenku zavrhla.

Vždyť by zradila něco, na čem už dvě stě let pracuje! A zradila by svého pána. Zavrhlo by svou vlastní šanci na nesmrtelnost. A s konečnou platností by dokázala, že se nikdy nemůže stát vládkyní, pravou Vampýrkou, že vždycky zůstane jen obyčejnou… ženou!? Jak absurdní!

To bojovala její nedospělá pijavice. Bojovala o život proti něčemu mnohem silnějšímu, než s čím se dosud setkala a čemu mohla rozumět. Bonnie Jeaniny city přetekly. Pohlédla na Harryho. Díval se z okna. Vždyť on si jejího výbuchu vůbec nevšiml! Jako by byla malé děcko! Možná to bylo tím, že podvědomě moc dobře věděl, co se děje.

Náhle Bonnie Jean cítila, že se začíná měnit, i přes denní světlo a fakt, že seděla za volantem. Nedokázala to zadržet. Bylo to, jako by stála někde mimo své tělo a ztuhlá hrůzou se na sebe dívala. Jako by byla paralyzovaná svým vlastním uměním hypnózy. Dokonce cítila, jak jí rostou špičáky! Zahnuté vlčí zuby ji vyrostly z dásní, prořezávaly se masem. Cítila chuť krve. Své krve, zatím...

Harry otočil hlavu a podíval se před sebe. Leknutím sebou trhl a zakřičel: „Bože - silnice....'"

V té chvíli byla vládkyně potlačena a B. J. byla znovu svou vlastní paní.

Dupla na brzdu, strhla volant a na poslední chvíli vybrala ostrou, levotočivou zatáčku. Harryho to hodilo na ni a B. J. v té chvíli málem spadly sluneční brýle. Věděla, že má šarlatové oči, jenže musela vynaložit veškeré úsilí k zvládnutí auta. Pravým kolem najela na trávu. Živý plot ostře zaškrábal o okna a ohnul zrcátko. V té chvíli se jí podařilo zastavit.

Nekroskop zrušil Möbiovy dveře, které si připravil nad palubní deskou. Jak riskoval! Kdyby se vybourali a vyletěli ze sedadel... v této vteřině by už byli v Möbiově kontinuu! Tentokrát by už Bonnie Jean neoklamal. Žádná ,drogová halucinace´ by to nevysvětlila!

Utřel si pot z čela a zeptal se: „Co jsem to říkal?"

B. J. se oběma rukama chytila volantu, podívala se na něho - a vybuchla smíchy! V zrcátku si všimla, že ji z koutku úst vytéká krev, a rychle ji olízla.

„Ublížila sis?" zeptal se starostlivě.

„Kousla jsem se do rtu," zalhala. „Co ty?"

Zakroutil hlavou. „Co se stalo?

„Nesoustředila jsem se na cestu. Asi nejsem příliš dobrá řidička." A neumím se ovládat! 

„Tak pojeďme do atholského lesa. Teď bych šálkem čaje nepohrdl - a co teprve takový záchod!" B. J. znovu vybuchla smíchy.

O pár minut později už vjížděli mezi první pahorky. B. J. uviděla průhledný, světlounký okraj měsíce v úplňku, který se objevil nad zamlženým, modravým obzorem. Možná se tím dá leccos vysvětlit, zadoufala...

Našli malou kavárnu, sedli si ven pod stromy a chvíli odpočívali. Jak tak seděli, Bonnie Jean si povzdychla a rozhodla se, že vše nechá osudu. Co se má stát, stane se. Kde by dokázal uhodnout svou budoucnost? Jenže ten muž, Harry... jak ji přitahoval! Jakou nad ní měl moc! Samozřejmě nad ním měla ve skutečnosti větší moc ona, jenže ta byla uměle vyvolaná. Alespoň částečně. Kolik z její moci je skutečné? ptala se sama sebe.

Opřela se o opěradlo židle, zavřela oči za skly brýlí a řekla: „Harry, už jsi o ní dlouhou dobu nemluvil."

Když neodpověděl, otevřela na škvírku oči a podívala se na něj. Mračil se a díval se na kombi, které právě zastavilo na parkovišti naproti kavárně. B. J. sledovala jeho pohled. „Děje se něco?"

Harry neodpověděl, jen seděl a díval se. Posádka auta vystoupila a cestičkou mezi stromy zamířila ke kavárně. Harry od nich odvrátil zrak a zadíval se na Bonnie Jean. Šouravým krokem kolem nich přešla řada červené oděných Asijců. Harry řekl: „Už jsem je viděl, kdysi v Londýně. A na jiných místech také."

,Nějací vyznavači Hare Krišny," řekla a pohodila rameny. „Jsou úplně neškodní. Vadí ti?“

Skupinka vešla do kavárny a cinkání malých zvonků utichlo. Harry znovu ožil „Jestli mi vadí? Ani ne. Nikdy se na člověka nepodívají nebo nepromluví. Nikdy se nezadívají do očí. Soustředí se jen sami na sebe."

Jenže navzdory svým slovům byl Harry od té chvíle neklidný, a když mniši vyšli z kavárny a hledali volná místa u stolů, Harry se měl k odchodu. Když nasedali do auta, B. J. si všimla, že se zase začal mračit. A ještě dlouho poté, co jim zmizel vývěsní štít kavárny z dohledu, Harry kontroloval zpětné zrcátko.

Cesta byla dobrá a provoz téměř žádný. Od chvíle, kdy se málem vybourala, řídila B. J, velmi opatrně. Pouštěla se každou malebnou ,zkratkou´, kterou zahlédla, a čím více se blížili k cíli, tím pomaleji jela. Zastavovala pod sebemenší záminkou. Chtěla se pokochat výhledem, nebo si chtěla ochladit nohy na oblázcích v potůčku - cokoliv. Dokonce na hodinu zastavili u cesty a zdřímli si, přitulení k sobě na vřesu pod vysokými skalami. Než se uložili, Harry musel najít pár klacků a pověsit na ně deku, aby měli stín. Protestoval, že slunce už nemá žádnou sílu, ale B. J. se přesto bála, že se ,spálí´.

Než přejeli posledních pár kilometrů do Inverdruie, světlo začalo blednout a z potoku začala stoupat mlha. Zůstala ležet v mlází a na lesnatých kopcích kolem silnice, takže okolí získalo mystický nádech, jako by to byla krajina ze starých legend. V domcích, seskupených kolem cest, se začala rozsvěcet světélka a blikala do soumraku jako elfské ohně. Nad krajinou se zvedala gigantická, černá hradba hor.

„Soumrak," poznamenala B. J., když zatáčela z hlavní silníce a zaparkovala půjčené auto před domkem Starého Johna, ve stínu břízy a jeřabiny.

„Čas," odpověděl nekroskop šeptem, „kdy se vyráží na rande!"

„Čas milenců!" zasmála se B. J. a vystoupila z auta. Kdyby jen její srdce bylo stejně lehké jako její smích!

A co asi jeho srdce...?

Harry nevěděl, co si má o Starém Johnovi myslet, ale to se mu v poslední době stávalo často. Z nějakého důvodu měl srdce až v krku a nervy napjaté k prasknutí. Říkal si, že asi trpí nějakou paranoiou, posledním stadiem stihomamu.

Starý John byl prostě... zvláštní. B. J. mu řekla, že kdysi pracoval pro jejího strýce, pro toho, který měl loveckou chatu. Prý je velmi oddaný a poctivý. A možná tak trochu podivín. Tak tomu říkám eufemismus, pomyslel si Harry.

Starý muž se před nimi sice neplazil po kolenou, ale nebyl tomu daleko. A nechoval se tak jen k Bonnie Jean, ale i k nekroskopovi. Se vším tím poklonkováním a škrábáním se na hlavě působil dojmem oddaného psa, který se lísá a toužebně si přeje, aby ho někdo pohladil, a zároveň se bojí, že ho nakopnou. Nebylo však pochyb o tom, že je poctivý.

Bonnie Jean šla nahoru do své malé podkrovní ložnice a Hany zůstal se starým mužem o samotě. John o B. J. mluvil jako o ,malé paní´ a ,mimořádné dámě´. Možná taková opravdu kdysi byla, když jezdívala na strýcovu chatu, říkal si Harry.

Po chvíli si B. J. zavolala Starého Johna nahoru a deset minut spolu mluvili. Harry slyšel jejich hlasy, ale nedokázal rozeznat obsah rozhovoru. Když se Starý John vrátil do kuchyně, nabídl Harrymu noční čepičku: „S tímhle usnete jedna dvě. A dobrý spánek je důležitý." To sice možná byla pravda, ale nekroskop přesto odmítl. Jestli mají zítra lézt, bude potřebovat jasnou hlavu.

Starý John zavedl Harryho nahoru a ukázal mu, kde je záchod. Byl přesně naproti jeho malé ložničky. „Abyste to třeba nehledal..." A pokoj malé paní byl na druhém konci chodby. Dělilo je několik metrů starých vrzajících prken. Pokud John neodejde z domu, musí slyšet každý jejich krok,

Nakonec však ani jednou nezavrzaly. B. J. měla mnohem lehčí krok než Harry. Neméně obdivuhodné bylo, s jakou jistotou se pohybovala po tmavém domě.

O tom nekroskop přemýšlel... jenže někde hluboko uvnitř mu to nepřipadalo ani trochu podivné. Přesto byl rád, že za ním zrovna dnešní noci přišla. Zdálo se, že dnes mezi nimi jde i o něco jiného než jen o sex. Nemilovali se, stačilo jim, že můžou ležet jeden druhému v náručí.

Ráno bylo šedivé a zamračené a zdálo se, že B. J. má vcelku dobrou náladu. Nekroskop nedokázal popsat, jak se cítil. Nejpřiléhavější označení pro jeho stav bylo asi ,podivně´. Posnídali, B. J. bez vysvětlení nasedla do auta Starého Johna a vyrazili k jihozápadu. Po pravé straně silnice tekla řeka Spey, po levici měli pohoří Cairngorms. Bylo ještě brzy, takže silnice byla úplně prázdná.

„Jak je to daleko?" zeptal se tiše Harry, když zatočili na hlavní silnici.

„Pojedeme tak pět, šest kilometrů," řekla mu. A protože v noci hodně přemýšlela a také se jí zdály sny, rychle změnila téma: „Harry, řekni mi, prosím, co si myslíš o životě?"

„O životě?" Harry se zase díval do zpětného zrcátka.

„Zrození, život, smrt, prostě jaký je tvůj názor na lidskou existenci. Jak na ni pohlížíš? Jsi ještě mladý - oba jsme mladí, jenže jednou zestárneme, zemřeme, a to bude nás konec."

Harry o tomto tématu věděl úplně všechno. B. J. se mýlila. Když zemřeme, není to ,konec´,jenže to bylo něco, o čem s ní nemohl mluvit. Asi by měl zalhat a nějak se z toho vymluvit, ale možná to nakonec ani nebude potřeba. „To je trochu morbidní téma, ne? Jak jsi na to přišla?"

„Víš, vlastně ani nevím," odpověděla rozpačitě. „Zdá se mi, že čím víc stárneme, tím víc lidí ztrácíme. Příbuzné, přátele, milence. Hlavně když je jeden z milenců starší, rychleji stárne, zemře a zanechá toho druhého samotného. Zdá se mi to nefér. Možná že ani nemá cenu někoho milovat. Co myslíš?"

„To mluvíš o nás? Máš obavy z budoucnosti?"

Povzdechla si a řekla: „Vždycky se tě na něco zeptám a ty mi odpovíš jen další otázkou!" Samozřejmě že mohla spustit jeho podvědomí a zjistit tak všechno, co chtěla vědět. Jenže to by vůči němu bylo nefér. A co kdyby se jí to, co by se dozvěděla, nelíbilo?

„Jestli to je pro tebe tak důležité, tak ti to tedy řeknu. Podle mého názoru je život něco jako škola. Když se narodíme, vůbec nic nevíme. Cítíme jen, že máme hlad. Jak rosteme, začínáme se učit. Konečně dokončíme vzdělání a myslíme si, že víme úplně všechno. Jenže tak to vůbec není. Čím jsme starší, tím víc věci k pochopení nalezneme a tím méně času na učení máme. Takže když umíráme -" a o tom věděl nekroskop úplně všechno „- zjišťujeme, že vlastně vůbec nic nevíme." Teprve potom prohlédneme a zjistíme spoustu věci, jenže už je pozdě. Nemůžeme se s tím nikomu svěřit. 

„A co kdybychom nestárli?" zeptala se B. J. „Co kdyby existoval způsob, jak stárnutí zastavit?" Uvědomovala si, že se pohybuje na tenkém ledu. Měla by být opatrná, aby nespojila Harryho vědomí s podvědomím. Nebylo by dobré, aby do obou nahlédl zároveň.

Její obavy byly zbytečné. Harry ji neposlouchal. Zaťal ruce v pěst, až mu zbělely klouby, a zíral do svého zpětného zrcátka.

B. J. se také podívala do zrcátka... a lekla se. „Co to.. .?"

Zahlédla dodávku ze včerejška. Jeli v ní nejméně dva mniši v rudých hábitech a řítili se za nimi, jako když jestřáb pronásleduje kořist. Vlastně to vypadalo, že najedou přímo do nich! Harrymu bleskla hlavou myšlenka:

Takže je to tady. Viděl jsem jejich klášter. Byl to dar Aleka Kylea, který mě varoval před budoucností. Copak tihle lidé znamenají můj konec? Skupina mnichů kamikadze, kteří nás chtějí vytlačit ze silnice? Tak to skončí? A kvůli tomu jsem byl tak nervózní? Cítil jsem, jak se to blíží?

Auto za nimi zrychlilo a zdálo se, že je brzy předjede. B. J. vydechla: „To jsou ale zvířata. Kdo jim proboha dal řidičák?" Uhnula ke straně a dupla na brzdy... a to jim nejspíš zachránilo život.

Dodávka vyrazila dopředu, a když je předjížděla, mnich strhl řízení doleva a narazil do nich. Auto Starého Johna vyletělo k levé straně vozovky. Vedle silnice byl trávou a plevelem zarostlý příkop, ale několik metrů před nimi přes něj vedl dřevěný most. Harry netušil, jak se Bonnie Jean podařilo udržet volant a strhnout vůz na něj. Nejspíš tam auto odhodila síla nárazu. O chvilku později už jim pod koly rachotila prkna mostu. Vzápětí vjeli do lesa a pomalu zastavili.

„To nebyla žádná nehoda!" vydechla B. J. „Udělali to schválně!"

Harry se díval před sebe. „Cesta se stáčí doprava, nejspíš se napojí zpátky na hlavní silnici. Nezastavuj, jeď dál mezi stromy. Jestli to udělali záměrně, můžou na nás čekat."

„A k čemu nám to bude dobré?"

Harry zaskřípal zuby: „Alespoň se přesvědčíme, že to udělali schválné. Budeme vědět, že se musíme mít na pozoru - a můžeme se pomstít."

„Pomstít?" B. J. dupla na brzdu, zastavila vůz a rozrazila dveře. „To myslíš vážně? Harry, jsme uprostřed pustiny, beze zbraní. Tedy až na jednu výjimku..." V kufru starého auta měla samostříl. Vytáhla jej, posadila se zpátky do auta a podala zbraň Harrymu.

Podíval se na ni a musel zakřičet, protože už znovu nastartovala stařičký motor: „Proč mi to dáváš?"

„Chtěl ses pomstít, ne?" křikla na něj. Už jí totiž došlo, že možná opravdu budou muset bojovat. Vždyť něco takového očekávala už desítky let. Takže je to tady?

„Bonnie Jean, co se to tu sakra děje?" zeptal se ostře. Byl tak rozzlobený kvůli svým předtuchám, nebo kvůli ní? Proč? Vždyť se nikdy ničím neprovinila, nebo snad ano? Čím by se měla vlastně provinit?

„Nabij to!" vyštěkla na něho.

Harry se sklonil ke zbraní, když se ozvalo:

Tu túúú!

Otočili se. A uviděli tu černou, dlouhou, nízkou a teď už hrozivě vyhlížející dodávku. Jela několik desítek metrů za nimi, napůl skrytá za stromy. Oboje přední dveře měla otevřené, u řidiče i spolujezdce. Řidič znovu zatroubil, naklonil hlavu na stranu a zasmál se.

Harry se na muže podíval - pohlédli si do očí - a od té chvíle mu bylo jasné, že tady jde o život. V šeru pod stromy byly mnichovy kruté oči plné žlutého měňavého světla. Jeho šklebící se tvář byla prázdná, jako by to byl krokodýl nebo hyena. Jasně z ní čišela hrozba.

B. J. si takřka nepozorovaně vzala samostříl. Harry uviděl, jak jim tuhnou úsměvy na rtech, jak se přikrčili za napůl otevřenými dveřmi a přimhouřili šikmé oči. Zaslechl zavibrování natažené tětivy. V dalším zlomku vteřiny se šipka zabodla hluboko do polstrování řidičových dveří.

Řidič se schoval do auta, narovnal se za volantem a zakřičel na svého spolujezdce. Ten se pro něco natáhl dozadu a v ruce se mu objevila... pistole? Takřka samy od sebe se na pozadí nekroskopovy mysli začaly objevovat Möbiovy rovnice. Jenže než stačil vyvolat dveře -

- B. J. šlápla na plyn a zadní kola jejich vozu vymrštila do vzduchu hlínu a kamení. Vybrala zatáčku, vyhnula se břízám a jeřabinám a najela na další můstek, který byl v podstatně horším stavu než ten minulý. Konečně se vrátili na silnici.

Harry beze slova zvedl samostříl a vložil do něj další šipku. Pomalu, opatrné jej položil a řekl: „Myslel jsem, že by mohli jít po mně, ale teď si tím nejsem tak jistý. Zato ty sis jistá byla. ,Nevinné´ ženy přece nezačnou po někom střílet jen proto, že špatně řídí! Co se to děje, B. J.? Co proti tobě mají?"

Neodpověděla, ale podívala se do zpětného zrcátka. Hned jí bylo jasné, že ho musí zhypnotizovat. Černý vůz jim byl v patách a ona sama nemůže situaci zvládnout. „Harry, můj statečný rytíři!" vykřikla. Zadní okno se s třeskotem rozbilo a spolu se střepy do auta vletěl nějaký horký, drnčící předmět. „Slyšíš mě? Rozumíš? Můžeš mluvit úplně  normálně."

„Ano, slyším," zamumlal zmateně. Měsíc zhasl, vlk přestal výt a on zase našel své vnitřní já. „Ale ne, nerozumím." Mluvil jako dítě, nejistě a vystrašeně.

„Říkala jsem ti, že tě možná jednou vyšlu pátrat po Ferenczyech a -"

„- Drakulech," dořekl za ni.

„A tohle jsou jejich lidé."

„Upíři!" vykřikl Harry. Jeho hlas se náhle změnil. Byl to zase ten muž, kterého potkala v garáži v Londýně, který ji odnesl do postranní uličky a zachránil ji, a který si tak rychle poradil s Velkým Jimmym v jejím baru, A poprvé po dlouhé době si vzpomněla, kým vlastně měl být: Raduovým Záhadným mužem! A možná jim skutečně byl. Takže by ji nemělo překvapovat, jak tvrdý a chladný dokázal být.

Pravý pruh silnice před nimi byl uzavřený, protože v něm voda vymlela díry. Uzávěrka byla dlouhá jen dvacet metrů, kromě toho byla neděle a nikdo tam nepracoval. Po pravé straně silnice byl dřevěný plot, který jí odděloval od prudkého srázu k řece. Pokud by nějaké auto sjelo ze silnice, zastavilo by se až ve vodě.

Ve chvíli, kdy B. J. vjela na jediný pruh. Harry natáhl nohu a dupl na brzdu. Dodávka jela těsně za nimi. Prudce sebou smýkla doprava, pak doleva. Kola na jedné straně vozu sjela do příkopu. Vzápětí auto vjelo do mlází a nízkých stromků, které je zastavily. Chvíli potrvá, než dostanou vůz zpátky na silnici.

„Do prdele!" vykřikl Harry. Pustil brzdu a B. J. rychle vyrazila kupředu.

„Co je ti?" zeptala se rozradostněně. „Vždyť jsme je zastavili."

„Jenže jenom na chvíli."

Projeli levotočivou zatáčkou a před nimi se otevřela dva kilometry dlouhá rovná silnice. Ta se na konci rovného úseku zařezávala do skály a mizela z dohledu v další levotočivé zatáčce. Po pravé straně silnice zahlédli prudký svah, který se svažoval do zalesněného údolí. „Vysaď mě," poručil Harry.

„Cože?" Tázavě se na něj podívala.

„Vysaď mě!" zopakoval hrubě.

Zamračila se „Myslíš, že jsi nějaký kouzelník?"

„Třeba."

„Schováš se u silnice a vyděsíš je k smrti, že jo?"

„Vysaď mě, než vyjedou z té zatáčky a uvidí nás," trval na svém Harry.

B. J. viděla, že mluví vážně. „Zabijí tě!"

„Ne, nezabijí," zavrtěl hlavou. „Tohle je má práce, nebo jsi už zapomněla?"

B. J. mu tedy zastavila. Harry se rozběhl ke stromům nedaleko silnice. Ještě na ni zavolal: „A teď co nejrychleji zmiz! Mají silnější auto. Jestli se na tebe během pár kilometrů zase nepověsí, dostal jsem je. Vrať se pro mě. A jestli je uvidíš..." Harry nedopověděl. Z úkrytu mezi stromy sledoval, jak B. J. odjíždí.

Harry se znovu podíval na nedaleký prudký zalesněný svah a zafixoval si souřadnice. Nejradši by si je ještě jednou překontroloval, ale už neměl čas. Vytvořil Möbiovy dveře a skočil na půdu svého domu v Bonnyrigu. Za chviličku našel, co potřeboval, a vrátil se do ukrytu mezi stromy.

B. J. vytáhla z auta Starého Johna maximální rychlost a blížila se k místu, kde byla silnice částečně provrtaná do skály. A Harry zahlédl černou dodávku, která se šílenou rychlostí vyřítila ze zatáčky. S takovou by ji dostihli přibližně za dvě minuty.

Harry se rychle schoval zpátky mezi stromy a o chvilku později ucítil zvířený vzduch, jak kolem něj prosvištěla černá dodávka. Měl čtyřicet vteřin... ale potřeboval jich nanejvýš devět nebo deset. První vteřinu mu zabral skok na holou skálu, která čněla vysoko nad silnicí, přesně mezi oběma vozy. V druhé vteřině skočil zase dolů, tam, kde se silnice stáčela kolem zalesněné, žulové skalní formace. Dalších osm vteřin šplhal o metr výš, na nízkou římsu. V puklinách pod jeho nohama vyrůstaly sedmikrásky. Mohl si tam pohodlně kleknout a sledovat silnici a nikdo ho nemohl vidět.

Stačilo jen natáhnout ruku a mohl se dotknout projíždějícího auta. To však neměl v úmyslu. Zbývalo mu něco kolem třiceti vteřin. B. J. byla asi kilometr daleko, pronásledovatelé se rychle přibližovali. Harry vykoukl za skálou a snažil se odhadnout čas a vzdálenost.

Dvacet vteřin... patnáct... deset. Jeho odhad byl téměř bezchybný. Z kapes vytáhl zbraně a poněkud rozpačitě je držel v jedné ruce. Čas vypršel. Za další dvě sekundy se napřáhl a skrz otevřené okénko do kabiny auta vhodil granát a ampuli slzného plynu.

V tom okamžiku ho zahlédl mnich s pistolí v ruce, který seděl vedle řidiče. Překvapením se napřímil, a když zaznamenal nekroskopův pohyb, zmizel ve voze. Stačil však zahlédnout, co vlétlo dovnitř. Uvnitř dodávky zavládl horečný ruch. Ale všechno už bylo marné. Auto sebou smýklo doprava, doleva a pak se jeho kabina začala plnit nažloutlým plynem. Ozbrojený mnich se vyklonil z okna, chytil se ohrádky na střeše a pokusil se vytáhnout z auta.

V tom okamžiku vyrazila exploze okna dodávky a do povětří vyletěla i střecha, která s sebou vzala mnicha. Auto jelo ještě padesát metrů. Harry si zaclonil rukou oči, aby ho neoslnil následný výbuch. Zazněla rána, jako by někde blízko udeřil hrom, vzduch se otřásl a od okolních skal se údolím nesla mohutná ozvěna. Harry otevřel oči...

Auto vypadalo, jako by ho někdo otevřel velikým otvírákem na konzervy. Střecha byla vymrštěná vysoko do vzduchu a několikrát se přitom otočila. Mnich pustil pistoli a jako klíště se držel ohrádky. Auto i střecha se stále pohybovaly rychlostí přes sto kilometrů za hodinu. Silnice byla zatím poměrně rovná, ale blížila se k mírné zatáčce.

Potom dodávka prorazila dřevěné svodidlo, jako by bylo z papíru, a pomalu, přední nápravou napřed, padala na vrcholky stromů. V těsném závěsu ji následovala střecha s jedním z upírů. Nekroskop čekal, že uslyší zvuk dalšího výbuchu, k tomu však nedošlo. Zaslechl jenom praskot větví, skřípání krouceného kovu, několik tupých nárazů a nakonec se opět rozhostilo ticho.

Harry se vydal k rozbitému autu. Nespěchal, proto nepoužil kontinuum. Mnich v rudé kutně, který se držel střechy, vypadal i přes výbuch vcelku dobře. Byl to upír, takže bylo možné, že přežil i náraz po dopadu. Jelikož ale spadl na trosky auta, nebylo to zrovna příjemné přistání.

Svah byl hustě zarostlý, takže v lese byla téměř tma. Lesní holubi a jiní ptáci vyplašení výbuchem se pomalu vraceli na své větve a začínali pomalu a nesměle vrkat. Možná že to je dobré znamení. Harry se zadíval zpátky na kopec a skrz listy stromů zahlédl rozbitý plot nahoře u silnice. Potom se znovu vydal dolů z kopce. Hluboko pod ním se na slunci leskla vodní hladina.

Po chvíli překročil čerstvě ulomenou větev s odtrženou kůrou. Věděl, že musí být blízko. Svah v tom místě byl velmi prudký, země pokrytá spadanými větvemi a listím. Nekroskop začal klouzat, proto se zachytil mohutného kmene dubu. Musel mít po obvodu alespoň metr. Listí stromů bylo velmi husté, jen tu a tam skrz ně prosvítala obloha... pouze na jednom místě nekroskop zahlédl velkou díru a polámané větve.

Harry se chytil kořenů stromu, obešel jej... a byl na místě. Na větvích visela pokroucená, vyboulená střecha. Vypadala jako velká kovová deka, kterou někdo vyhodil nad stromy. A pod ní -

- stála na přední nápravě dodávka. Byla pokroucená a částečně zabořená v hlíně. Zadní část auta visela zaklíněná mezí dvěma silnými větvemi. Auto tedy nenarazilo do země plnou vahou, a to byl zřejmě důvod, proč nevybuchla nádrž s benzinem. Bylo by lepší, kdyby vybuchla, pomyslel si nekroskop.

A řidič si to nejspíš myslel také.

Stále seděl v autě, připláclý jako moucha na ohořelém volantu, kam ho vrhl výbuch granátu. Bradou se opíral o spodní rám rozbitého předního skla. Z uší, nosu a úst mu vytékaly rudé pramínky, rozbíhaly se po pokroucené kapotě a vsakovaly se do země. A jeho žlutá asiatská tvář se stále ještě pohybovala, šklebila se a slintala krev. Zatímco se na něho Harry díval, otevřel oči. Jejich pohledy se střetly a nekroskop uviděl, jak šarlatové jsou upírovy zornice.

Na rtech zraněného zabublala krev a upír vydal zajíkavý zvuk. Z okna vystrčil krvavou, polámanou a třesoucí se ruku a několikrát naznačil prosebné gesto. V jeho odporných upířích očích se objevil výraz úzkosti. Ano, rudě oděný ,mnich´ žadonil o pomoc.

„Ale jistě!" odpověděl nekroskop a o krok ustoupil. Věděl, že kdyby byl raněný člověk - zvláště kdyby byl pouhý člověk - nedalo se mu už pomoci. Z otevřených dveří viselo několik cárů střev a na zem z nich odkapávala krev.

Někde nad Harryho hlavou umlkl zvuk motoru a za chvíli sem přes husté listí dolétl rozléhající se výkřik: „Harry! Kde jsi?" Byla to B. J. Nejspíš viděla polámaný plot a odhadla, k čemu došlo.

„Tady dole!" zakřičel Harry. Holubi se znovu vyplašili a vzlétli nad stromy. „Buď opatrná. Svah je velmi příkrý..." Pak ho napadlo: Je to, jako kdybychom byli na výletě! Jenže tohle žádný výlet nebyl a on věděl, že jim stále hrozí nebezpečí.

Opět se začal cítit ohrožený. Ustoupil ještě několik kroků od auta a začal ho v kruhu obcházet. Všiml si, že kromě krve se u napůl pohřbeného nárazníku rozlévá kaluž benzínu. Vytékal z poškozené nádrže.

Zaslechl B. J., jak se k němu prodírá skrz stromy. Něco se mu nezdálo v pořádku. Co se stalo s upírem, který se držel střechy? Kde je? A kdo je vlastně ta osoba, která se k němu blíží lesem?

Harry se zadíval nahoru, a v té chvíli zaznamenal pohyb. Pokroucená střecha se mírně nahnula a... Harry zahlédl rozedraný, zčernalý rukáv. Ruka, která z rukávu trčela, stále křečovitě svírala rám!

Střecha se ještě více nahnula a Harry uviděl rudě oděného mnicha. Byl plně při vědomí a nepříčetný vzteky! Uviděl pod sebou Harryho a zavrčel. V lesním přítmí se zaleskly jeho tesáky. Pustil se, sklouzl po střeše a padal přímo na nekroskopa!

Harry se vrhl kupředu, ale klopýtl. V časovém stresu se pokusil vytvořil dveře. Upír padl na všechny čtyři a napjal se ke skoku. Z oděvu mu zbyly jen cáry, celé tělo měl pokryté ranami a škrábanci a jeho obličej vypadal jako nějaká ďábelská maska.

B. J. mu zastoupila cestu, namířila samostříl a vystřelila. Šipka zasáhla upíra přímo do srdce. Na poslední chvíli ji zahlédl a pokusil se vstát, ale kinetická energie šipky ho odhodila dozadu, takže narazil do otevřených dveří rozbité dodávky a zůstal u ní sedět. Z úst mu vytryskl proud krve, zavřel oči a hlava mu padla na prsa.

B. J. zalapala po dechu. „Harry, kde máš zapalovač... ?" Byla otřesená, ale v hlase jí zaznělo zavrčení.

Harry zrušil neviditelné dveře, které vyvolal o kousek níž a do kterých se chystal vrhnout. V kapse našel svůj laciný zapalovač, odklopil jej a zapálil. Věděl, co chce B. J. udělat. Vylezli kus do stráně a on to udělal za ní: odhodil zapalovač do louže benzinu. Ještě ani nedopadl na zem, když vyšlehly modré plameny, které vzápětí úplně pohltily auto. Vlna žáru zasáhla Harryho, ale on ani B. J. se nezastavovali a jak mohli nejrychleji se škrábali do svahu mezi mechem porostlé kmeny stromů. A pak vybuchla nádrž. Když se ohlédli, vrak auta připomínal běsnící peklo. Listy a okolní větve také začínaly hořet. Nikdo se odtamtud nemohl dostat živy, přesto stáli a čekali.

„Dívej se a uč se," řekla zhrublým hlasem B. J. „Jeden z nich musí být pobočník. Takový úkol by nikdo obyčejnému otroku nesvěřil." Harry věděl, že má pravdu. A věděl také, který z nich byl pobočníkem.

„Řidič," řekl při vzpomínce na jeho rudé zorničky.

Podívala se na něho a zamračila se. „Cože?" Asi chtěla říct ještě něco jiného, ale v tu chvíli se v hořícím autě něco pohnulo. Byl to řidič. Zatímco spolujezdec jen seděl a doutnal, pobočník se se svým osudem nesmířil.

Harry ho i přes namodralou stěnu plamenů dobře viděl. Celý se křečovitě třásl a rozhazoval rukama. Zvedl hlavu z rámu okna a zdálo se, že se dívá skrz ohnivé jazyky. Z očí mu zbyly jen bílé loupající se zbytky. Bylo jasné, že už nemůže nic vidět.

„Je po smrti," řekla chraplavě B. J. „A jeho metamorfní maso se s tím nechce smířit. Chce žít dál."

Pobočníkův hrudník a břicho vybuchly horkem a po autě se rozletěla bledá chapadla. Scvrkla se do sebe a zachytila se sloupku okna. Tam se škvařila žárem jako nějaká odporná sasanka. Některá chapadla se vyplazila z okna, rozevřela se na koncích a začala kolem auta stříkat oranžový rosol. Jakmile dopadl na zem, okamžitě se vypařil. Po chvíli to podivné stvoření své úsilí vzdalo, stáhlo tavící se chapadla a vypadlo ze dveří. Celé okolí bylo plné odpudivého zápachu škvařícího se tuku, který překryl i zbytky závanů slzného plynu. B. J. mu nevěnovala pozornost.

„Už musel být dlouho upírem," ukázala na pobočníka. „Jestli ještě nebyl Vampýrem, neměl k tomu daleko. Ale musíme jít. Už je po všem a nebylo by dobré, aby nás tady někdo nachytal."

Harry mohl stále mluvit normálním hlasem. „Tihle byli jen dva. Viděli jsme ještě další čtyři."

„Já vím," řekla a vyrazila mezi stromy. „Náš výlet je u konce. Musím si promluvit se Starým Johnem... ale po telefonu! Mohli nás sledovat už od jeho domu. Jestli jsou jen pár minut za námi, mohli bychom je nechtě dovést..."

„Až k Raduovi do jeho doupěte?" zeptal se Harry.

Zaslechla v jeho hlase zmatek, otočila se k němu a pohlédla mu do tváře. Myslel asi, že je jí vše jasné. Harry byl právě napojený na své podvědomí, takže věděl, jak se věcí mají. Věděl, že je otrokyní Vampýra, Radua Lykana. Věděl také, že pro ni sám pracuje a bojuje proti nepřátelským otrokům ostatních vládců. Jenže Harry se mohl začít zamýšlet nad jejich vztahem a mohl by také vycítit, že ho využívá.

Proto bude asi nejrozumnější, když mu celou příhodu vymaže z paměti. Ale ne tady. Čím dříve odsud zmizí, tím lépe.

„To je v pořádku," prohodila přes rameno. „Všechno ti vysvětlím, až budeme zpátky v autě. Všechno, čemu teď nerozumíš, se ti pak bude zdát mnohem jasnější.“

A sama se ho chtěla také na pár věcí přeptat...

Například: „Jak jsi to udělal? Jak?" Ujížděli k jihu, k Dalwhinnii.

Harry byl opět zhypnotizovaný, ale nemohl jí odpovědět. Andersonovy pokyny byly prioritní. Za každou cenu musel tajit své schopnosti. Proto si musel něco vymyslet. Začal se potit. „Udělal jsem to, jak jsi navrhla. Do posledního okamžiku jsem vyčkával a pak jsem vyskočil. Kdyby měl řidič čas na přemýšlení, asi by mě poznal a přejel. Jenže čas neměl. Pokusil se mě objet, dostal smyk a nepodařilo se mu už zvládnout řízení."

„Copak... copak jsi zešílel?" vydechla. „Vždyť už jsi mohl být mrtvý!"

„Kdyby se mi nevyhnul, skočil bych zpátky do křoví. Bylo to kdo s koho. Oni, nebo já - nebo ty."

„Udělal jsi to kvůli...?" B. J. se zarazila. Nechtěla to vědět. Nechtěla vidět, že to udělal kvůli ní. Radši by si myslela, že za to mohlo jeho posthypnotické naprogramování. V každém případě ji jeho odpovědi naprosto vykolejily. Proto se ani nezeptala, jak se mu podařilo překonat ten kilometr mezi místem, na kterém ho vysadila, a rozbitým svodidlem.

A také jí nebylo divné, jak rychle pochopil její narážku na zapalovač.

Nekroskop to dobře věděl. Nechtěl, aby měla čas prohlédnout si stav zničené dodávky. Všimla by si, že v ní něco vybuchlo. To by ji vedlo k dalším otázkám a Harry si nebyl jistý, jestli by se dokázal vymluvit.

B. J. se každopádně už na nic neptala. Ještě než dojeli do Dalwhinnie, vymazala mu celou epizodu z paměti. Zbude z ní jen noční můra, která se snadno poplete s ostatními sny. A po probuzení na ně rychle zapomene...

Harry ani Bonnie Jean nemohli vidět auto za zatáčkou, které parkovalo na trávě u cesty o několik metrů dál. Když odjeli, nastartovalo, vyjelo na silnici a zastavilo u poničeného plotu. Nad vrcholky stromů se vznášel sloup černého dýmu a stínil oblohu.

Řidič auta byl hubený muž, oblečený do černého pláště zapnutého až ke krku. Na hlavě měl bílý klobouk se širokou krempou a černé sluneční brýle s postranními stínítky. Rychle vystoupil a pustil se ze svahu. Po Harryho a Bonnie Jeaniných stopách rychle došel na místo zkázy.

Oheň se šířil podrostem nahoru, směrem k silnici, která ho snad zastaví. Proto se muž mohl přiblížit k jeho zřejmému zdroji, ke zničené dodávce. Zřetelně vidět byla i dvě ohořelá těla, jedno zhroucené za volantem, druhé opřené o dveře.

Drobný mužík zůstal stát kus od plamenů a bystrým, ptačím zrakem přelétl celou scénu. Jeho oči ve stínu klobouku žlutě zasvítily. Několik metrů od ohnivého inferna na zemi ležela lesklá, černá věc, která měla přibližně tvar i velikost okurky. Syčela a praskala, ale ležela zcela nehybně. Mužík zvedl větev a zkoumavě do ni šťouchl. Od auta se až k němu táhla cestička slizu. Bylo vidět, kudy věc prchala z hořícího pekla až na místo, kde umřela.

Bylo to mrtvé, to ano, ale stejné to tam nemohl nechat. Dřív nebo později by to někdo určité chtěl prozkoumat. A to by nebylo dobré. Muž tedy zvedl větev a postrčil předmět zpátky do plamenů k hořícímu autu. To by mělo stačit.

Bez dalšího otálení došel k autu a odjel. Bylo načase, aby podal hlášení svým pánům na Sicílii.

* * *

Z Dalwhinnie B. J. zavolala Starému Johnovi. Seznámila ho se situací, poručila mu, aby jí přivezl auto, a dala mu instrukce, kde ho má nechat a kde najde to své. Když bylo vše jasné, řekla: „A teď je to na tobě, Johne. Zvládneš to?"

„Počasí je dobré," odpověděl a sotva dokázal skrýt vzrušení. „Půjdu tou nejjednodušší cestou. Jen se neboj, Bonnie... Starý John to zvládne! Musím říct, že se na to těším - že ho zase uvidím!"

„Nezapomeň na jídlo, starý kamaráde, jídlo pro bojovníka! Slib mi, že budeš opatrný."

„Nemusíš mít vůbec starosti, moc dobře to vím. Blíží se jeho čas a on bude mít hlad. Budu si dávat pozor."

„Dobrá. A musíš se přesvědčit - opravdu důkladně přesvědčit - že tě nikdo nesleduje. Mohli by ti být na stopě, Johne!"

B. J. si představila vlčí úšklebek na jeho tváři, když odpovídal. „Nejsem zas tak snadný terč. A jak víš, pušku mám vždycky nabitou stříbrem."

„Tak tedy hodně štěstí. A zavolej mi, až budeš zpátky."

„Spolehni se."

„Staniž se," řekla Bonnie Jean a položila telefon.

Epilog

V Dalwhinnii ve Skotsku se zrovna rozednívalo, ale v Drakešském kláštere na planině Tingri byly už dvě hodiny po poledni...

Novic v bílém oděvu, kterého Harry viděl, jak se prodírá sněhem ke skalní tváří, byl připraven. Připraven na poslední zkoušku, poslední očišťující rituál, který mu umožní dlouho očekávané přijetí do Drakešské sekty.

Už dávno byl očištěn od všech pozemských hříchů, od poklesků těla, mysli i duše. Dokázal se vyrovnat s přísným životem v klášteře, který byl založen na celibátu, utajení a zákazu jakékoli komunikace. Poddal se odříkavému životu bratrstva, aniž by mezi ně ještě patřil. Celé dva roky, které s nimi strávil... žil ve lži.

Ani on, ani další dva novicové neměli tušení, že jsou jediní, kdo musí snášet tvrdou disciplínu, celibát a mlčení. Ostatní bratři prožili zasvěcení už před mnoha a mnoha lety. Zato si mohli užívat přítomnosti svého pána Dahama Drakeše, koupali se ve vlastní krvi, která znamená život, měli jeden druhého. A co více, měli k dispozici ženy z města Drakeše; úrodu z jejich statků a polí, teplo jejich chvějících se těl (dokud zůstala teplá) za nocí. Mohli také okusit malé množství jejich krve. To jim připomínalo všechny ty skvělé hostiny, kterých se v budoucnu zúčastní.

Jejich vládce se o ně v té nehostinné pustině pečlivě staral, a stejně se o ně postará i ve světě budoucnosti... který ovládne. Který bude patřit jen jim. Bratři neměli žádná omezení, mohli si dělat, cokoliv chtěli. Jen nesměli žádnou ze žen oplodnit a také ji nesměli vysát natolik, aby zemřela nebo se stala nemrtvou, či aby nebyla schopná práce. Jediné neodpustitelné provinění, kterého se mohli dopustit, bylo zřeknutí se jejich vampýrského vládce Dahama Drakeše. Za to by je čekal trest -

V klášteře bylo pro takové hříšníky, a dokonce i pro nevinné, jako byli například novicové, mnoho způsobů využití...

Novic, kterého nekroskop zahlédl, jak putuje bílou pustinou uprostřed průvodu šesti mnichů, byl připraven na poslední zkoušku. Během posledních dvou let se několikrát celé týdny postil nebo přežíval jen na mléce jaků, tmavém chlebu a medu. Už měsíc mu dávali tak málo jídla, že zhubl o dalších pět kilogramů, takže teď vážil jen čtyřicet sedm kilo. A přitom to byl mladý, ještě před dvěma lety naprosto zdravý osmnáctiletý muž.

Mezi zkoušky, které musel překonat, patřily půst, mráz, samota, celibát (což mu ale příliš nevadilo, protože ještě v životě nebyl se ženou), sebezapření, tvrdá práce - a strach. Klášter byl plný podivných zvuků a nepřátelské aury.

Práce byla první zkouškou. Dlouhé měsíce si ve skále hloubil vlastní celu, protože nemohl dostat postel, dokud jí nebude mít kam dát. Jedl jen to, co mu bratři hodili, mohl mluvit, jen když ho někdo oslovil, a kdykoliv onanoval, vystavoval se nebezpečí přísného trestu. Děsilo ho, jak dokonalý měli bratři čich. A zvláště Daham Drakeš, který okamžité vycítil sex. Vlastně se zdálo, že dokázali vytušit i pouhou myšlenku na něj!

Novice brzy očistili od všech vnějších vlivů, jeho tělo zbavili nadbytečného masa a nutkání a postupně otupili i jeho mysl. Daham měl dar vidět, aniž by byl sám viděn, vědět, aniž by o něm někdo cokoliv věděl a slyšel, aniž by ho kdokoli zaslechl. Konečně měl z mladého novice radost. Líbila se mu nevinnost a čistota, možná proto, že něco takového sám nikdy nepoznal. Ale věděl, kde je získat.

Nejvyšší kněz Daham Drakeš si dával na čas, než se dostavil do místnosti určené k obřadu. Nejprve zašel do jeskyní, kde se ve velkých kádích vyvíjeli upíří hybridi. Až dorostou, budou z nich neporazitelní bojovníci. První vojáci budoucí armády. A svět bude podobný Hvězdné a Sluneční straně. Na každém vyvýšeném místě bude stát hrad, přes den bude platit zákaz vycházení a v noci... ach, noci budou patřit Dahamovi Drakešovi! Už brzy; za pět, deset, možná patnáct let? Co znamená čas pro Vampýra?

Do jeskyně s káděmi nesměl vstoupit nikdo kromě samotného Dahama a několika jeho pobočníků. Kdyby sem pronikl některý z obyčejných otroků, nejspíš by se živý nevrátil. Daham se podíval do kádě. Rosolovitá tekutina se pomalu, pravidelně čeřila. Netvoři rostli a sílili. Kdyby bylo potřeba, vládce je mohl rychle vzkřísit k životu. Nebo tu mohli čekal na zrození dalších sto let.

Podíval se na potrubí, která zásobovala kádě. Byly to ve skále vysekané rezavě zbarvené přívodní kanály, jakési pupeční šňůry, které přiváděly živiny k zárodkům nestvůr. A ten blázen v Čchung-čchingu, poručík Si-Chong, by chtěl, aby začal rozmnožovat lidské bojovníky! A to Daham vlastně dělal, protože vychovával nové mnichy. Ale o kádích neměl Si-Chong nejmenší tušení.

Zatímco vampýrský vládce prohlížel kádě, někde shora se ozvala známá kombinace svištivých zvuků a práskání. Akustické vlastnosti kláštera byly skutečně podivuhodné. A potom to přišlo, do kanálů začaly proudit první rudé kapky, které brzy vystřídal mohutný proud. Do kádí tekla krev bratrů, kteří dobrovolně krváceli. Někde hluboko v roztoku rozeznal Daham temné siluety. Embrya vycítila příliv své rudé potravy a začala být neklidná.

Daham Drakeš se usmál svým ohavným, neveselým úsměvem a pomalu odcházel. Touto podívanou se kochal už mnohokrát.

Zanechal embrya jejich žravosti a vyšel po kamenných schodech do velkého sálu, kde se právě konala tradiční tichá sebemrskačská scéna. Odtamtud dlouhými, rychlými kroky zamířil do místnosti konečného zasvěcení. Začal být nedočkavý. Při pohledu na krmící se zárodky a krvavou agónií bratrů se v něm probudily vampýrské pudy. Drakeš měl stejné potřeby jako jeho metamorfní stvoření v živném roztoku, jenomže ty jeho byly mnohem rafinovanější.

Novic už čekal. Byl oděný v bílé říze a klečel mezi dvěma ministranty, rudě oblečenými Dahamovými pobočníky. Když vstoupil velekněz, novic k němu pozvedl zrak, ale vzápětí jej zase sklopil. Místnost byla malá, čtverhranná, s vysokým stropem. V jedné stěně byl vytesaný šikmý, po celé výšce otevřený komín, který začínal asi dva metry od země. Jeho ústí bylo zakryté kamenným blokem vyčnívajícím ven. Ze stropu viselo na kladkách několik řetězů; na jejich koncích byly připevněné železné čelisti. U stěny místnosti stál vozík, naložený velkými kostkami ledu, které pomalu tály a lepily se k sobě. V protější stěně zel temný začátek schodiště, které končilo kdesi dole v temnotě.

S typicky vampýrskou nedbalou elegancí stanul Daham před novicem a položil svou štíhlou roku na jeho schýlenou hlavu. „Můj synu, jsi připraven? Jsi si naprosto jistý?" V hlase mu zněla téměř skutečná laskavost a nefalšovaný soucit.,,Přeješ si vyměnit svůj bílý šat za rudou kutnu ostatních bratří?"

„Jistě, pane." Novicův hlas zazněl jako zapištění vyděšeného mláděte. Bál se tak, že skoro řekl ne. Jenže teď to přece nemohl vzdát, zvláště ne v přítomnosti svého pána! Před ním by si nikdy nedovolil přiznat porážku.

„Pohlédni na mě!" poručil mu velekněz.

Mladíkova tvář byla stažená napětím. Oči měl prázdné, jeho žlutá kůže byla bledá jako pergamen a prosvítaly v ní jemné modré žilky. Byl cítit mládím, nevinností a vším tím, čím Drakeš nikdy nebyl. Vampýr se usmál -

- a vysvětlil mu, v čem spočívá jeho zkouška. „Postavíš se do komína a skloníš hlavu na prsa, jako bys nesl na ramenou všechnu tíhu světa! Nemusíš se však bát, tak zlé to zase nebude. Bratři na tebe položí několik velkých kusů ledu. Jejich počet bude záležet na tom, jak... pevný jsi? V místnosti není příliš chladno, takže led brzy roztaje. A jeho tání ještě urychlí teplo, které tou námahou vyprodukuješ. Toto je tedy tvá poslední zkouška, konečná očista. Poneseš tíhu ledu, budeš muset snášet pomalý proud ledových kapek a vyrovnat se se stísňujícími pocity v komíně. To všechno se bude snažit rozmělnit tvé přesvědčení. A nakonec, až ti k nohám spadnou poslední kousky ledu a ty vyšplháš ven, bude všem zkouškám konec... a ty se staneš bratrem!" Zatleskal rukama. „Už žádné další otálení. Do komína!"

Rudě odění mniši pomohli mladíkovi vylézt na velký kámen v ústí šachty a pak jej do ní pomalu spustili. Drakeš s uspokojením přihlížel, jak umisťují kusy ledu mezi železné čelisti kladek a vrší je na chlapcova ramena. Jenže...

„Pane!" vykřikl novic přiškrceným hlasem. „V podlaze jsou malé otvory! Jejich tu opravdu hodně..."

„Jistě," zavolal na něj Drakeš. „Vytéká tudy voda z rozpuštěného ledu a také odtamtud proudí čerstvý vzduch. Copak si myslíš, že bych tě tu nechal utopit nebo udusit?"

Otroci vršili do šachty další kostky ledu, Byly vytesané tak, aby se vešly do jejího ústí. A protože komín vedl šikmo, nemohly kostky popadat zpátky do místnosti. Jejich tíha se soustředila na mladíka, který začal křičet: „Pane, je to moc těžké!" Jeho hlas byl plný námahy a místo slov ze sebe vyrážel zadýchané sténání.

„Zkouška je zkouška," zazněla Drakešova odpověď, chladná jako samotný led. „Kdybych ti ulevil, ztratila by na významu. Byl by to výsměch tradičnímu rituálu." Jenže právě výsměch teď zněl v jeho hlase. Mnichům se krutě zablesklo v očích, zašklebili se na svého pána a uvedli do pohybu další řetěz.

Sloup ledu, který se zvedal nad dírou ve zdi, už byl vysoký dva a půl metru. Musel mít váhu pěti dospělých mužů. Z čelistí spadl další kus ledu a usadil se na ostatních. Celý sloup o několik centimetrů poklesl. Novic ucítil náhlý zvýšený tlak a začal dýchat ještě rychleji a hlasitěji. Potom začal vyděšeně vřískat:

„Nemůžu... už to neudržím... pane, rozmačká mě to! Kolena se mi drtí o skálu....láme mi to záda!"

„Jen klid, můj synu," odpověděl Drakeš. „To uleví tvé bolesti. Naříkej a sténej, stejně jako kdysi křičela tvá matka, když ses jí dral tělem na svět. Darovala ti život - který si teď vezmu!"

Mniši dál chrastili řetězy a Daham Drakeš sešel po schodech do místnosti, která se nacházela pod mučírnou. Byla tam zima. Když se svlékal, trochu se chvěl. Nebylo to však chladem - to, co cítil, bylo takřka sexuální vzrušení, očekávání nejvyšší rozkoše.

U zdi místnosti byla do země vyhloubená mělká jímka. Nahý Drakeš se do ní postavil a vzhlédl. Ve stropě bylo vyvrtáno na ploše padesát na padesát centimetrů sto malých otvorů. Vedly přímo do mučící šachty. Díky nim teď slyšel zoufalý křik oběti. Ze schodiště k němu stále doléhalo řinčení řetězů. Nakonec se k Drakešovi doneslo poslední srozumitelné slovo, třesoucí se ,,M-m-mami!'" a následoval výkřik smrtelné agónie, který rychle utichl. Potom se ozval nekonečný, pomalý zvuk tříštění, drcení a křupání. Byl to zvuk stlačovaného a rozmačkávaného masa a kostí. Kladky se ani na chvílí nezastavily. Na Drakeše začala kanout teplá rudá sprcha.

A to nebyl konec všech hrůz. Drakeš rozevřel dokořán čelisti, zvrátil hlavu dozadu a rozhodil své vychrtlé paže vstříc šarlatové záplavě. V té chvíli ho zcela ovládla pijavice. Všechno, čím Drakeš až dosud připomínal člověka, a veškerá jeho sebekontrola byly náhle pryč. Parazit se cele oddal hodování na krvi nevinného!

Drakešova olivová, mramorová kůže jako by začala žít vlastním životem. Metamorfní maso mu na tváři, hrudi i údech popraskalo a odhalilo kosti. Postupně se mu pozotvíraly všechny póry těla a proměnily se v malá sající ústa. Vypadala jako květy neznámé masožravé rostliny. Lačně do sebe sála teplou krev mladého novice.

Trvalo to nekonečně dlouho...

Kladky přestaly chřestit a otroci se spěšně vzdálili z mučící místnosti. Nikdo nechtěl být nablízku svého pána, když se nacházel ve stavu extáze. Drakeš se pomalu vzpamatoval a vypotácel se z jímky. Póry na kůži se mu zase zavřely a on nabyl původní lidské podoby.

A v té chvíli jím projela bolest! Strašlivá žhavá bolest!

Drakeš zasyčel děsem, opřel se o zeď a šarlatovýma očima zíral na svou pálící se kůži. Co to mělo znamenat? Je možné, že se dopustil strašlivé chyby a jeho novic byl malomocný? Nebo měl nějakou jinou strašlivou nákazu? Ale ne, nebyla to bolest jeho parazita. Nebolela ho kůže - cítil to ve své mysli.

Jednalo se o mentalismus, o telepatický vzkaz, který k němu někdo vysílal z obrovské dálky. Ale bolest byla tak skutečná, tak náhlá a vyladěná na stejné psychické vlně jako jeho mozek. Vzkaz mohla vysílat jen jediná osoba. Drakešova krev, jeho pokrevní syn a vrchní pobočník, který byl v sedm tisíc kilometrů vzdáleném Skotsku!

Drakeš se otevřel telepatickému proudu a poddal se bolesti. Tak se spojil s myslí, která jej vysílala. Měl pravdu, byl to jeho pokrevní syn, kterého vyslal do zámoří. Nebylo pochyb o tom, že umírá. Jeho tělo hořelo v plamenech. Upírské maso se mu tavilo a žár ohně se doslal až k jeho podstatě, k jeho pijavici. Kromě toho měl po těle mnoho nezhojitelných zranění.

Drakeš se pokusil ještě hlouběji proniknout do bolestí mučené duše, aby zjistil, co je příčinou synovy pohřební hranice a kdo ji má na svědomí. I upír je tváří v tvář opravdové smrti zbabělý! Proto bylo Dahamovi jasné, že komunikace s děsem paralyzovanou myslí umírajícího bude jen velmi obtížná. Přesto se s ním pokusil spojit.

Kdo? vyslal do dálky svůj dotaz. A jak? Jestli máš být pomstěn, musíš mi to říct, synu! Odpověď na druhou otázku přišla okamžitě, protože byla vypálená v pobočníkově mysli.

Hořící plyny po výbuchu v kabině jedoucího vozu... náraz do dřevěných svodidel a pád z prudkého svahu do korun stromů... zpomalená vzpomínka na úder, při kterém se vozidlo zabořilo přední nápravou do země... A v tě chvíli mučenou mysl zaplavily vzpomínky na bolest rozbitého těla o na hrůzné zjištění, že zranění jsou smrtelná.

Než pobočník dokončil svůj tok vzpomínek, Drakeš k němu vyslal další otázku: Kdo ti to udělal? 

Muž a žena! přišla odpověď mysli, uvězněné v rozžhavené, kouřící lebce.

Ukaž mi je!

Daham Drakeš pohlédl skrz stěnu modrých plamenů a zahlédl postavy synových vrahů. Byl to muž z londýnských fotografií, Alec Kyle, a otrokyně Radua Lykana. Strážci jeho dávného nepřítele! A ten teď už určitě ví, že za nimi poslal svoje lidi!

Tváře vrahů se Dahamovi mihly před očima a vzápětí zmizely spolu s odumírající myslí, která je vyslala. Poslední ozvěny bolesti se pomalu vytrácely do ztracena... plameny uhasínaly... a spojení se přerušilo, protože mysl jeho syna zanikla úplně.

Daham byl v šoku. Oblékl se, aniž by si plně uvědomil, co to všechno znamenalo. Ruce se mu roztřásly, když si vzpomněl na záhadnou tvář muže z myšlenek svého syna a z fotografií na Oxford Street. Byla to podivně lidská tvář, za kterou se ukrývala ještě podivnější inteligence. Pán kláštera se opět roztřásl. Tentokrát se nechvěl očekáváním, ale chladem. A nebyla to obyčejná zima, ale chlad nicoty, která na něj zírala očima toho zvláštního muže.

Na malý okamžik Vampýr cítil soumrak před příchodem hrozivé noci, která po něm natahovala stíny svých pařátů…

O dva dny později probudilo nekroskopa Harryho Keogha zvonění telefonu. Předchozí večer šel pozdě spát a celou noc ho trápily podivné sny. Zdálo se mu, že si o něm Velká většina povídá, ale nikdo z nich ho neoslovil přímo. Probral se a zamžoural na budík, na jehož displeji se právě 9:44 změnilo na 9:45. Paralelka u jeho postele vytrvale zvonila. Harry se natáhl a zvedl sluchátko. Už dávno se telefonu nebál, i když v něm stále probouzel nejasné, znepokojující vzpomínky. Poslední zbytky snů mu odpluly z hlavy a on se rychle soustředil na realitu. Zabručel do sluchátka: „Hm?"

„Nevzbudil jsem tě?" Harry si chvíli nedokázal vybavit, komu patří ten vážný hlas na druhém konci drátu. Vzápětí se mu rozbřesklo:

„To jsi ty, Bene? Ben Trask?" A pomyslel si: Pobočka E. Co se to sakra děje? Jenže co by se mohlo dít jiného, než že mají nějaké nové informace? Okamžitě se soustředil celou svou myslí a ostře se zeptal: „Bene, máte nějaké zprávy o Brendě?"

„Bohužel ne," odpověděl hned Trask. „Nevolám ti kvůli Brendě. Stále na tom případu děláme, to jistě, ale... nemáme nic nového. Už jsme se ale dlouho nesetkali, a tak jsme si říkali, že bychom si měli promluvit."

„Vy jste si říkali...?"

„Darcy a my ostatní... chceme se jen poptat, jak se ti vede." Benovi se lhalo velmi těžko. Byl detektorem lži, takže mu to bylo doslova proti srsti.

Harry přikývl, i když ho esper nemohl vidět. „Mám se celkem dobře. A jak se vede vám?"

„Jako vždycky." I Trask nejspíš pokrčil rameny. „Tady je to pořád stejná rutina. Zato tam u tebe se dějí pěkné věci..."

Aha, takže opravdu nešlo jen o zdvořilostní telefonát. Nekroskop se ani nesnažil skrýt svou rozladěnost, když se zeptal: „Tak o co jde, Bene? Přejdi prosím k věci. A co je s Darcym? Neměl by mi volat spíš on?" Copak se snažíš dopátral nějaké ,pravdy´? V čem bych měl proboha lhát? 

„Nahoře ve Skotsku došlo k podivné nehodě," odpověděl Trask. „Copak jsi o tom nečetl?" O Darcym Clarkovi se nezmínil.

„Kupuji si jen nedělní noviny. Co se stalo?" Nekroskop byl zvědavý a také si začínal uvědomovat, že musí být opatrný. Ať se stalo cokoliv, proč ho o tom pobočka E informovala? Dělají, jako kdyby přepadl edinburgskou banku!

„Stala se nehoda," opakoval se Ben. „U řeky Spey, severně od atholského lesa. Je tomu pár dní."

„U řeky? Co se tam stalo?" Podivnější a podivnější. Nedávno se tam vypravili s Bonnie Jean lézt, jenže ta výstup na poslední chvíli odvolala. Prý se na to necítí. Neměla spíš dojem, že na to Harry ještě nemá?

„Nějaké auto vyjelo ze silnice a shořelo. Spolu s nim i pasažéři. Hrůza! A policie našla zbraň a důkazy, že v autě došlo k výbuchu. Ve voze se našla dvě těla členů nějakého tibetského řádu. Ministerstvo vnitra se domnívá, že tu zuří jakási válka mezí sektami. V Anglii už totiž nějaký čas pobývalo asi tucet mnichů a dalších šest jich nedávno dorazilo na hranice. Pracují vždy v šestičlenných skupinách. Šíří prý jakési ,pravdy´. Ta šestice, která chtěla vstoupit do země, nebyla vpuštěna. Dalších šest mnichů žilo v Londýně. I ti byli vyhoštěni. Takže se nám tu ještě potulují čtyři..."

„No a?" zeptal se nekroskop, když se zdálo, že Ben skončil. „Co s tím mám podle vás společného já?"

Následovala králka odmlka. „Říkáme ti to jen pro tvou informaci, Harry. Žiješ tam na severu..."

„Nebudu vám tu dělat žádného špiona, Bene, jestli ti jde o tohle. Myslel jsem, že tohle už jsme si vyjasnili. Odejel jsem z pobočky a už se tam nevrátím!"

Trask chladě odpověděl: „Nic po tobě nechceme, Harry. Jen jsme ti to chtěli říct. To je vše."

„No, tak vám tedy pěkně děkuju," odsekl stejně stroze nekroskop. „Je to všechno?"

„Ano.“

„Tak se tam všichni opatrujte," řekl Harry a zavěsil telefonní sluchátko, aniž by čekal na odpověď.

Na druhém konci linky se Ben Trask zadíval na Darcyho, který stál vedle něj, a zamračil se. „Nemám ze sebe příliš dobrý pocit."

„To jsem viděl i slyšel,"' přikývl Darcy. „Chápu tě. Ale pusť to z hlavy a řekni mi, co si myslíš."

Trask zakroutil hlavou. „Je to dost kuriózní. Mám dojem, že je přesvědčen, že říká pravdu."

„Je přesvědčen?"

„Ze svého úhlu pohledu skutečně nelhal," vysvětloval Ben. „Ať už tam došlo k čemukoli, není do toho zapletený. Přesto... ruku do ohně bych za to nedal. Mám jeden neobvyklý problém."

„Problém?"

„Já o tom člověku vůbec nepochybuji, takže si teď nejsem jistý svým vlastním nadáním. Přesto s tebou souhlasím. Ať už se tam stalo cokoliv, jako by to na sobě mělo nekroskopovu vizitku. A mimochodem, s tebou mám stejný problém."

„Se mnou?" zvolal Darcy překvapeně.

„Problém, který jsem před chvílí popisoval," zadíval se na něho přísně Ben Trask. „Když se bavíme o Harrym, působíš na mě úplně stejně. Věřím ti, Darcy. Jenže občas mám pocit... že ty sám sobě moc ne."

Když Ben odešel, Darcy se posadil ke svému stolu, zamyslel se a pak si povzdechl. Věděl, že Trask může svým schopnostem důvěřovat. Měl pravdu - Darcy sám sobě nedůvěřoval. Přesněji řečeno, nebyl si jistý správnosti rozhodnutí, které učinil před třemi lety. I nadále byl rozpolcený mezi loajálností k pobočce a starostí o starého kamaráda, Harry stále jednal podle posthypnotických pokynů doktora Jamese Andersona.

Jaký vliv asi měly na jeho život? To nikdo nedokázal odhadnout. Přesto Darcy doufal, že se rozhodl správně. A tenhle případ rudých tibetských mnichů to jen dokazoval. Harry do toho nejspíš nebyl zapletený, ale kdyby byl? Co když ti náboženští fanatici nějak věděli o jeho neobvyklých schopnostech a snažili se ho zabít? V tom případě bylo pro všechny zúčastněné jen dobře, že se k tomu Harry nehlásil.

Přesto se Darcy stále cítil provinile. Asi se s tím bude muset naučit žít.

Ve svém domě nedaleko Bonnyrigu nekroskop bezmyšlenkovitě naházel polštáře na postel a opřel se o ně. Zamračil se směrem k telefonu a přemítal, co to celé mělo znamenat. Tibetští mniši v rudých hábitech? Samozřejmě že o nich něco věděl: jejich klášter kdesi vysoko v horách byl nějakým způsobem spjat s jeho budoucností. To bylo všechno, co věděl. Možná by se o tom mohl pokusit něco zjistit. Ale pokud jde o to, co měl nyní:

Dvě mrtvoly ve shořelém autě jako důkaz války mezi sektami? Má to s ním něco společného? Jestli ano, vůbec si na to nedokázal vzpomenout. S tím se bude muset asi smířit.

A to bylo také to jediné, co mohl dělat. Protože v bdělém stavu o tom opravdu neměl ani tušení. Veškeré vzpomínky na nedávnou událost mu totiž kdosi vymazal z paměti, jako by vytrhl stránku ze starého rukopisu. A na světě existovala jen jedna osoba, která by mu mohla ztracené vzpomínky vrátit.

Jenže ta to zatím nechtěla nebo nemohla udělat, takže se ta událost nejspíš stane další součástí jeho ztracených let…

NEKROSKOP IX:

ZTRACENÉ ROKY

Z anglického originálu

Necroscope: The Lost Years, Volume I

vydaného nakladatelstvím Hodder and Stoughton,

A Division of Hodder Headline PLC,

London 1995,

přeložila Klára Hlavicová

Ilustraci na obálce namaloval Bob Eggleton,

grafickou úpravu obálky provedlo Vertigo, a.s.

Vydal Bohuslav Svoboda - POLARIS,

Podkopčí 464, Frenštát p.R.

e-mail: svoboda@polarissf.cz,

v r. 2005 jako svou 179. publikaci.

Tisk - Baloušek s.r.o., Ostravská 34, Hlučín.

Vydání první.

Cena: 279 Kč

ISBN 80 - 7332 – 068 - 1